P. D. Jamesová

Smrt v sutaně

MOTTO

Praha 2002

Přeloila Alena Rovenská

Autorčina poznámka:

Tím, e jsem umístila děj této detektivky do anglikánské teologické koleje, nechci odradit kandidáty na kněství v této církvi, ani naznačovat, e návtěvníci takové koleje, kteří tam hledají odpočinek a duchovní zotavení, jsou v nebezpečí, e naleznou klid trvalejí, ne v jaký doufali. Jetě důleitějí je tudí zdůraznit, e svatý Anselm není zaloen na ádné skutečné teologické koleji, minulé ani současné, a e jeho výstřední kněí, studenti, zaměstnanci i návtěvníci jsou ryze fiktivní postavy a existují jen ve fantazii spisovatelky a jejích čtenářů.

Jsem vděčná mnoha lidem, kteří mi laskavě pomohli tím, e odpověděli na mé otázky; případné chyby, teologické nebo jiné, jsou mé vlastní. Zejména děkuji nebotíku arcibiskupovi lordu Runciemu, reverendu Dr. Jeremymu Sheehymu, reverendu Dr. Peteru Grovesovi, Dr. Ann Pristonové ze soudního lékařství a své sekretářce, paní Joyce McLennanové, její pomoc s tímto románem daleko přesáhla její skvělou práci s počítačem.

P D. Jamesová

Kniha první

VRAEDNÝ PÍSEK

Kapitola 1

Byl to nápad otce Martina, e bych měla popsat, jak jsem nala toho mrtvého.

Zeptala jsem se: Myslíte, jako bych psala dopis, sdělovala to příteli?

Pite to, jako byste psala román, jako byste stála mimo, sledovala, co se dělo, vzpomínala si, co jste dělala, co jste cítila, jako by se to stalo někomu jinému, odpověděl mi otec Martin.

Vědě1a jsem, jak to myslí, ale nebyla jsem si jistá, kde začít. Naléhala jsem: Vechno, co se stalo, otče, nebo jen jak jsem la po plái a objevila Ronaldovo tělo?

Cokoli  vechno, co chcete říct. Napite o koleji a o svém ivotě tady, jestli chcete. Moná vám to pomůe.

Avám to pomohlo, otče?

Ani nevím, proč jsem vyřkla ta slova, prostě mě napadla a já je vyslovila. Bylo to vlastně hloupé a svým způsobem i drzé, ale jemu to zřejmě nevadilo.

Po chvíli řekl: Ne, vlastně mi to nepomohlo, ale to u je dávno. Myslím, e u vás by to mohlo být jiné.

Zřejmě mě1 na mysli válku, kdy ho zajali Japonci, a ty hrozné události, k nim dolo v táboře. O válce nikdy nemluví, ale proč by o ní mluvil se mnou? Myslím, e o ní nemluví ani s nikým jiným, ani s ostatními knězi.

Tento rozhovor se odehrál před dvěma dny, kdy jsme se kříovou chodbou vraceli z nepor. Já u na bohosluby nechodím od té doby, co zemřel Charlie, ale chodím na nepory. Je to vlastně věc zdvořilosti, nepřipadá mi správné pracovat na koleji, brát od nich peníze, přijímat vechnu jejich laskavost a nenavtívit ádnou bohoslubu v kostele. Ale moná jsem zbytečně citlivá. Pan Gregory bydlí v jednom z domků pro zaměstnance stejně jako já a na částečný úvazek učí řečtinu, ale nikdy nechodí do kostela, jedině kdy se tam hraje hudba, kterou chce slyet. Mě nikdy nikdo nenutil, abych chodila do kostela, ani se neptali, proč jsem vlastně přestala. Ale samozřejmě si toho vimli; vimnou si veho.

Kdy jsem se vrátila do domku, přemýlela jsem o tom, co mi řekl otec Martin, a ten nápad mi nepřipadal patný. Psaní mi nikdy nedělalo problémy. Ve kole jsem ve slohu vynikala a slečna Allisonová, kterou jsme měli na angličtinu, tvrdila, e ze mě moná bude spisovatelka. Ale mně bylo jasné, e je vedle. Nemám ádnou představivost, jakou potřebují spisovatelé románů, neumím si vymýlet věci. Umím psát jen o tom, co vidím a dělám a vím  a někdy i o tom, co cítím, co není tak lehké. Kadopádně jsem vdycky chtěla být oetřovatelkou, u od dětství. Teď je mi čtyřiaedesát a jsem v důchodu, ale stále tady ve svatém Anselmu pomáhám. Částečně jako sestra, s lehčími nemocemi, a také mám na starosti prádlo. Je to lehká práce, ale mám slabé srdce, take mám velké těstí, e mohu pracovat. Kolej mi to usnadnila, jak jen to lo. Dokonce mi pořídili lehký vozík, abych nebyla v pokuení tahat velké rance prádla. To vechno bych asi měla říct úvodem. A nenapsala jsem, jak se jmenují. Jsem Munroeová, Margaret Munroeová.

Myslím, e vím, proč mi otec Martin navrhl, abych zase začala psát. Ví, e jsem kadý týden psala dlouhé dopisy Charliemu. Myslím, e je tu kromě Ruby Pilbeamové jediný, kdo to ví. Kadý týden jsem si sedla a vzpomínala, co se přihodilo od posledního dopisu, malé nevýznamné věci, které pro Charlieho nebudou bezvýznamné: jídla, co jsem jedla, vtipy, které jsem slyela, historky o studentech, líčení počasí. Člověk by si nemyslel, e toho lze moc vyprávět o tichém místě, kde iju, na okraji útesů, kam je odevad daleko. Bylo překvapivé, na co vechno jsem přila, a pak mu o tom napsala. Vím, e Charlie měl ty dopisy rád. Jen pi dál, mami, říkával, kdy byl doma na dovolené. A já psala.

Poté, co ho zabili, poslala mi armáda vechny jeho věci a mezi nimi byl i svazek dopisů. Nebyly to vechny, které jsem mu napsala, vechny si nechávat nemohl, ale schoval si některé nejdelí, Vzala jsem je nahoru na útesy a tam jsem udělala oheň. Byl větrný den, jako často na východním pobřeí, a plameny burácely a prskaly a měnily směr. Zuhelnatělé kousky papíru se zvedly a krouily mi kolem tváře jako černé můry a kouř mě típal v nose. Bylo to divné, protoe to byl jen malý oheň. Ale snaím se říct, e vím, proč mi otec Martin navrhl, abych napsala tuhle zprávu. Myslel, e kdy budu něco psát  cokoliv  vrátí mě to do ivota. Je to dobrý člověk, moná dokonce světec, ale mnoha věcem nerozumí.

Připadá mi divné psát tuto zprávu, ani bych věděla, kdo ji někdy uvidí, a jestli vůbec někdo. A nejsem si jistá, jestli píu pro sebe nebo pro nějakého imaginárního čtenáře, pro něho bude svatý Anselm nový a zvlátní. Take bych moná měla začít tím, e napíu něco o koleji, abych popsala místo děje.

Kolej svatého Anselma zaloila v roce 1861 zboná dáma, slečna Agnes Arbuthnotová, která chtěla zajistit, aby tu stále byli zboní a učení mladí muové vysvěcení v katolickém kněství v anglikánské církvi. Dala jsem to do uvozovek, protoe to jsou její slova. V kostele je o ní brourka, z ní to cituji. Darovala budovy, pozemek a skoro vechen nábytek i dost peněz  aspoň si to myslela  aby kolej fungovala věčně. Jene peněz není nikdy dost, a tak teď svatého Anselma financuje převáně církev. Vím, e otec Sebastian a otec Martin mají obavy, e má církev v plánu kolej zruit, Nikdy o těchto obavách otevřeně nediskutují, a s personálem u vůbec ne, i kdy o tom vichni víme. V malém a odloučeném společenství, jako je svatý Anselm, se drby i nevyřčené, roznáejí, snad větrem.

Kromě toho, e věnovala dům, vystavěla za ním slečna Arbuthnotová severní a jiní ambity, kde jsou pokoje pro studenty, a řadu hostinských pokojů, které spojují jiní ambit s kostelem. Také vybudovala čtyři domy pro personál, uspořádané v půlkruhu asi sto yardů od koleje. Pojmenovala je po čtyřech evangelistech. Já bydlím ve svatém Matoui, v tom nejjinějím. Ruby Pilbeamová, kuchařka a zároveň hospodyně s manelem, údrbářem, bydlí ve svatém Marku. Pan Gregory ve svatém Lukái a v severním domě, svatém Janu, je Eric Sturtees, který pomáhá paní Pilbeamové. Jsme tady jen čtyři, s úklidem pomáhají eny z Reydonu a Lowestoftu na částečný úvazek, a nikdy tu není víc ne dvacet studentů a čtyři kněí, take to zvládáme. Nikoho z nás by nebylo lehké nahradit. Tahle větrná oputěná výspa, kde není vesnice, hospoda, ani obchod, je pro větinu lidí příli daleko. Mně se tu líbí, ale i mně to tady občas připadá poněkud zlověstné a děsivé. Moře rok za rokem uírá písečné útesy a já někdy stojím na okraji, dívám se na moře a představuju si velkou vlnu, která se přiřítí ke břehu, bílá a pěnivá, a smete vechny věe a věičky, kostel i domy a nás vechny s nimi. Stará vesnice Ballard Mere je na dně mořském celá staletí a někdy za větrných nocí je prý slyet slabé zvonění kostelních zvonů na potopených věích. A to, co nevzalo moře, zničil velký poár v roce 1695. Ze staré vesnice nezůstalo nic kromě středověkého kostela, který slečna Arbuthnotová opravila a připojila ke koleji, a dva rozpadající se sloupy z červených cihel, jediný pozůstatek po albětinském zámečku, který tu stával.

Ale měla bych obrátit pozornost k Ronaldu Treevesovi, chlapci, který tu zemřel. Vdy o jeho smrt se tu jedná. Předtím u mě vyslýchala policie a ptali se, jak dobře ho znám. Domnívám se, e jsem ho znala líp ne větina zdejího osazenstva, ale moc jsem jim toho neřekla. A nebylo toho moc, co bych mohla říct. Myslím, e ve svém postavení bych neměla o studentech drbat. Vím, e nebyl oblíbený, ale neřekla jsem jim to. Potí byla v tom, e sem vlastně nezapadal, a on to asi věděl. Tak zaprvé, jeho otec je sir Alred Treeves, který vede významnou zbrojařskou firmu, a Ronald rád dával najevo, e je synem nesmírně bohatého člověka. Svědčily o tom i věci, které vlastnil. Měl porsche, zatímco ostatní studenti se museli spokojit s mnohem levnějími značkami, pokud vůbec měli vůz. A mluvil o svých prázdninách na dalekých a drahých místech, kam se ostatní studenti nikdy nedostali, alespoň ne o prázdninách.

To vechno by mu na některých vysokých kolách získalo popularitu, ale tady ne. Kadý je v nějakém ohledu snob, i kdy to nepřizná, ale tady u nás na penězích nezáleí. Nezáleí ani na rodině, i kdy by bylo lepí být synem kuráta ne synem hvězdy pop music. Tady si lidi váí chytrostí  chytrosti a vzhledu a duchaplnosti. Mají tu rádi lidi, kteří dovedou rozesmát. Ronald nebyl tak chytrý, jak si myslel, a nikdy nikoho nerozesmál. Mysleli si, e je nemehlo, a kdy si to uvědomil, působil jetě hloupěji. Nic z toho jsem policii neřekla. Jaký by to mělo smysl? Byl mrtvý. A byl asi také trochu oura, pořád chtěl vědět, co se kde děje, na vechno se vyptával. Ze mě toho moc nedostal. Ale někdy večer se tady u mě objevil a sedl si a povídal, zatímco já pletla a poslouchala. Studentům se nedoporučuje navtěvovat zaměstnance, nejsou-li pozváni. Otec Sebastian chtěl, abychom měli soukromí. Ale mně to ani nevadilo. Kdy se tak ohlíím do minulosti, myslím, e ten hoch byl osamělý. Jinak by po mně ani nevzdechl. A vzpomněla jsem si na svého Charlieho. Charlie nebyl hloupý ani neoblíbený ani otravný, ale představovala jsem si, e kdyby si někdy připadal osamělý a chtěl jen sedět a hovořit, nael by se někdo jako já, kdo by ho přijal.

Kdy přijeli policisté, ptali se mě, proč jsem ho la hledat na plá. Ale to já samozřejmě nela. Asi dvakrát týdně jsem se takhle sama procházela, a kdy jsem vyla z domu, ani jsem nevěděla, e Ronald chybí. A nezačala bych ho hledat na plái. Člověk si těko představí, co by se komu mohlo stát na oputěném pobřeí. Je dost bezpečné, pokud nelezete na vlnolamy nebo nechodíte příli těsně u útesů, a také jsou tam tabulky, které varují před oběma těmito riziky. Vichni studenti jsou hned po příjezdu upozorněni, aby se nekoupali sami nebo nechodili příli blízko nepevných útesů.

V době slečny Arbuthnotové jetě bylo moné sejít na plá z domu, ale paravé moře vechno změnilo. Teď musíme jít půl míle na jih od koleje k jedinému místu, kde jsou útesy tak nízké a pevné, aby udrely půl tuctu vrzavých dřevěných schodů se zábradlím. Za tímto místem u je temnota močálu Ballards Mere, obklopeného stromy a odděleného od moře jen úzkým pruhem oblázků. Někdy dojdu a tam a pak se otočím na zpáteční cestu, ale tehdy jsem sela po schodech na plá a vydala se k severu.

Po nočním deti byl čerstvý, větrný den, nebe bylo modré a vítr po něm honil mraky, byl příliv. Obela jsem malý ostroh a spatřila oputěnou plá, která se přede mnou táhla s úzkými hřebínky oblázků a temnými liniemi starých, chaluhami zanesených vlnolamů, které se drobily do moře. A pak, asi třicet yardů před sebou, jsem spatřila cosi, co vypadalo jako černý bah1c leící u paty útesu. Pospíila jsem si k tomu a nala jsem sutanu, úhledně sloenou, a vedle ní hnědý plá; také úhledně sloený. O několik stop dál byl útes sesutý a teď tam leely velké kusy kompaktního písku, drny trávy a kameny. Najednou mi dolo, co se tam muselo stát. Myslím, e jsem krátce vykřikla a pak začala odhrabávat písek. Věděla jsem, e pod ním musí být zasypané tělo, ale nebylo moné říci kde. Vzpomínám na písek pod nehty a na to, jak pomalu to lo; začala jsem do písku zuřivě kopat, jako v hněvu, take vylétal vysoko, a k obličeji, a vnikal mi do očí. Pak jsem si vimla kusu dřeva s ostrými hranami, který se válel asi o třicet yardů blí k moři. Doběhla jsem pro něj a začala jím rýpat do písku. Po několika minutách jsem narazila na něco měkkého, klekla jsem si a znovu začala pracovat oběma rukama. Pak jsem spatřila, e to, nač jsem narazila, byly dvě pískem pokryté hýdě ve světlehnědých manestrácích.

Dál u jsem nemohla pokračovat. Srdce mi builo a já u neměla sílu. Měla jsem neurčitý pocit, jako bych pokořila toho, kdo tu leí, jako by na těch dvou odkrytých pahorcích bylo něco směného a téměř nesluného. Věděla jsem, e musí být mrtvý a e ten můj horečný spěch vůbec k ničemu nebyl. Nemohla jsem ho zachránit a nevydrela bych pokračovat sama, odkrývat ho centimetr po centimetru, i kdybych na to měla sílu. Musela jsem přivolat pomoc, sdělit lidem, co se stalo. Myslím, e u tehdy jsem věděla, čí je to tělo, ale náhle jsem si vzpomněla, e hnědé plátě svěcenců mají títky se jmény. Otočila jsem límec plátě a přečetla si jméno.

Pamatuji se, jak jsem klopýtala po plái na pevném písčitém kraji mezi nánosy oblázků, a nějak jsem se dovlekla a ke schodům nahoru na útes. Rozběhla jsem se po cestě podél útesů ke koleji. Bylo to jen půl míle, ale cesta se mi zdála nekonečná a připadalo mi, e se dům s kadým bolestným krokem vzdaluje. Srdce mi builo a kosti v nohách jako by mi měkly. A pak jsem zaslechla auto. Ohlédla jsem se a uviděla vůz, jak zatáčí z příjezdové cesty a míří ke mně po hrbolaté cestě podél okraje útesů. Stoupla jsem si uprostřed té cesty a mávala a auto zpomalilo. Byl to pan Gregory.

Nemohu si vzpomenout, jak jsem mu sdělila tu zprávu. Mám před očima svůj obraz, jak tam stojím s rukama obalenýma pískem a gestikuluji k moři. Neřekl nic, ale mlčky otevřel dveře vozu a já nastoupila. Asi by bylo rozumné zamířit do koleje, ale on se rozjel opačným směrem a vystoupili jsme u schodů na plá. Potom jsem si říkala, e mi třeba nevěřil a chtěl to vidět na vlastní oči, ne přivolá pomoc. Nepamatuji si, jak jsme tam doli, dalí jasnou vzpomínku mám na to, jak spolu stojíme u Ronaldova těla. Stále beze slova poklekl pan Gregory do písku a začal ho oběma rukama odhrabovat. Měl koené rukavice, take to bylo snadnějí. Pracovali jsme mlčky, horečně jsme hrabali, abychom odkryli horní část těla.

Nad manestrovými kalhotami měl Gregory jen edou koili. Odkryli jsme temeno jeho hlavy. jako bychom vyhrabávali zvíře, mrtvého psa nebo kočku. Hlouběji byl písek vlhčí a lepil se na jeho vlasy barvy slámy. Chtěla jsem ho očistit, písek mě na dlaních chladil a křupal.

Pan Gregory řekl ostře: Nesahejte na něj! a odstrčil mi ruku tak prudce, jako bych se mohla spálit. Pak úplně tie dodal: Měli bychom ho nechat leet tak, jak jsme ho nali. Je jasné, kdo to je.

Věděla jsem, e je mrtvý, ale myslela jsem, e bychom ho měli otočit. Měla jsem směnou představu, e bychom měli zkusit dýchání z úst do úst. Bylo mi jasné, e to není rozumné, ale pořád jsem měla pocit, e je potřeba něco udělat. Pan Gregory si ale sundal levou rukavici a přiloil dva prsty Ronaldovi na krk. Pak prohlásil: je mrtvý, oveme je mrtvý. Nemůeme pro něj nic udělat.

Chvíli jsme u něj tie klečeli kadý z jedné strany. Museli jsme vypadat, jako kdy se modlíme, a já bych se za něj i pomodlila, jen kdybych si vzpomněla na správná slova. A pak vylo slunce a náhle ta scéna vypadala nereálně jako barevná fotka. Vechno bylo jasné a mělo ostré obrysy. Zrnka písku na Ronaldově hlavě na slunci zářila jako hlavičky pendlíků.

Pan Gregory řekl: Musíme přivolat pomoc, zavolat policii. Nevadilo by vám počkat tady u něj? Vrátím se brzy. Nebo byste mohla jít se mnou, ale asi by bylo lepí, aby tu jeden z nás zůstal.

Běte vy, odpověděla jsem. Dojdete k autu rychleji. Mně čekání nevadí.

Pozorovala jsem ho, jak jde tak rychle, jak jen to oblázkový břeh dovoloval, k baině, pak kolem mysu a potom mi zmizel z dohledu. O chvíli později jsem zaslechla zvuk motoru, jak se auto rozjelo ke koleji. Napůl jsem sklouzla po písku a kousek od mrtvoly jsem se usadila na oblázcích, trochu jsem je rozhrnula, aby to bylo pohodlnějí, a zaryla paty do písku. Oblázky pod povrchem byly jetě vlhké po nočním deti a chladné mokro prosáklo bavlněnou látkou mých kalhot. Seděla jsem tam s paemi ovinutými kolem kolen a hleděla na moře.

A tam jsem si poprvé za celá léta vzpomněla na Mikea. Zabil se, kdy sjel na motocyklu ze silnice A1 a narazil do stromu. Byli jsme doma ze svatební cesty ani ne dva týdny; znali jsme se necelý rok. Po jeho smrti mě přepadl ok a nevíra, ne zármutek. Tenkrát jsem si myslela, e je to zármutek, ale teprve teď tomu rozumím. Byla jsem do Mikea zamilovaná, ale nemilovala jsem ho. To přichází s tím, e spolu lidé ijí a pečují o sebe, a na to jsme neměli čas. Poté, co zemřel, jsem sice věděla, e jsem Margaret Munroeová, vdova, ale cítila jsem se spí jako Margaret Parkerová, svobodná, jednadvacetiletá, nedávno vystudovaná sestra. Kdy jsem zjistila, e jsem těhotná, připadalo mi to také neskutečné. Kdy se narodilo dítě, jako by nemělo nic společného s Mikem nebo s tím krátkým časem, co jsme byli spolu, a u vůbec nic se mnou. Vechno to přilo později a moná proto to bylo silnějí. Kdy zemřel Charlie, truchlila jsem pro oba, ale stejně si nedovedu jasně vybavit Mikeovu tvář.

Byla jsem si vědoma Ronaldova těla za sebou, ale byla pro mě útěcha, e mu nesedím po boku. Někteří lidé, kteří drí hlídku u mrtvých, povaují jejich přítomnost za drunou, ale já to tak necítila, s Ronaldem ne. Cítila jsem jedině velký smutek. Ne nad tím chudákem klukem, ani ne nad Charliem nebo Mikem nebo nad sebou. Byl to univerzální smutek, který jako by pronikal vím kolem, čerstvým větrem na mé tváři, nebem, kde kupy mraků pluly téměř rozváně po modrém pozadí, i se samotným mořem. Zjistila jsem, e myslím na vechny lidi, kteří ili a zemřelí na tomto pobřeí, i na kostí, které leí na míli odsud pod vlnami na velkém hřbitově. Tenkrát jim záleelo na ivotě, i na jejich blízkých, ale teď jsou mrtví a je to stejné, jako by nikdy neili. Za sto let si nikdo nebude pamatovat Charlieho, Mikea ani mě. Vechny nae ivoty jsou bezvýznamné jako jediné zrnko písku. Hlavu jsem měla vyprázdněnou, ani smutek v ní nezbyl. Místo toho jsem zírala na moře a uvědomovala si, e nakonec u na ničem nezáleí a e jediné, co máme, je současný okamik, který musíme přeít i nebo si ho uít, byla jsem s tím smířená.

Myslím, e jsem tam seděla v jakémsi transu, protoe jsem neviděla ani neslyela tři přicházející postavy, ne oblázky hlasitě zakřupaly a oni byli téměř u mě  pan Gregory s otcem Sebastianem. Otec Sebastian byl těsně zahalený do svého černého plátě, aby lépe čelil větru. Hlavy měli skloněné a li vedle sebe cílevědomě, jako by pochodovali. Otec Martin byl kousek za nimi, těce klopýtal po oblázcích. Vzpomínám si, e mě napadlo, jak je to nezdvořilé, e na něj ti dva nepočkali.

Byla jsem v rozpacích, e mě tu nali vsedě. Vstala jsem a otec Sebastian mě oslovil: Je vám dobře, Margaret?

Ano, otče, odvětila jsem a pak jsem ustoupila, kdy ti tři přistoupili k mrtvému.

Otec Sebastian se pokřioval a řekl: To je katastrofa.

U tenkrát mi připadlo, e je to divný výraz, a bylo mi jasné, e v tu chvíli nemyslel na Ronalda Treevese; myslel na kolej.

Sklonil se a poloil ruku Ronaldovi zezadu na krk a pan Gregory řekl dost příkře: Je mrtvý, samozřejmě. Radi u tělo nechte na pokoji.

Otec Martin stál trochu stranou. Viděla jsem, e se mu rty pohybují, myslela jsem si, e se modlí.

Otec Sebastian navrhl: Jestli vy, Gregory, pojedete zpátky ke koleji a podáte tam na policii, zůstaneme s otcem Martinem tady. Margaret by měla jet s vámi. Byl to pro ni ok. Vezměte ji k paní Pilbeamové, buďte tak hodný, a vysvětlete jí, co se stalo. Paní Pilbeamová jí udělá horký čaj a postará se o ni. ádná z nich a nikomu nic neříká, dokud nebudu kolej oficiálně informovat. Jestli bude policie chtít mluvit s Margaret, můe to být později.

Je to směné, ale vzpomínám si, e mě trochu rozladilo, e mluvil s panem Gregorym, skoro jako bych tam nebyla. A nechtěla jsem, aby mě brali k Ruby Pilbeamové. Mám Ruby ráda, dovedla být vdycky milá, ani by se vtírala, ale já jsem chtěla jít domů.

Otec Sebastian ke mně přistoupil a poloil mi ruku na rameno. Byla jste velmi statečná, Margaret, děkuji vám. Teď jeďte s panem Gregorym a já za vámi přijdu později. Otec Martin a já si tady sedneme u Ronalda.

Bylo to poprvé, co vyslovil chlapcovo jméno.

Ve voze pan Gregory chvíli řídil mlčky, pak řekl: Je to podivná smrt. Rád bych věděl, jestli koroner  nebo i policie  přijde na to, jak to bylo.

Určitě to byla nehoda.

Podivná nehoda, nezdá se vám? Neodpověděla jsem, take pokračoval: To jistě není první mrtvola, kterou jste viděla. Musíte být zvyklá na smrt.

Jsem sestra, pane Gregory.

Pomyslela jsem na prvního mrtvého, kterého jsem viděla před těmi lety jako osmnáctiletá začátečnice, prvního mrtvého, kterého jsem obstarala. Oetřovatelství bylo tenkrát jiné ne dnes. Museli jsme mrtvé obstarávat samy a provádělo se to s velkou důstojností za plentami. Moje první vrchní sestra se vdycky s námi modlila, ne jsme začaly. Řekla nám, e je to poslední sluba, kterou svým pacientům můeme poskytnout. Ale to jsem panu Gregorymu nepověděla.

Kdy vidíme mrtvé tělo, jakékoliv, je to těivé potvrzení toho, e můeme ít jako lidi, ale umíráme jako zvířata. Osobně v tom nacházím úlevu. Nedovedu si představit větí hrůzu ne ivot věčný.

Stále jsem neodpovídala. Ne e bych ho neměla ráda: sotva jsme se vídali. Ruby Pilbeamová mu jednou za týden uklízí dům a pere mu prádlo. Je to jejich soukromá dohoda. Ale spolu jsme si nikdy nepovídali a já neměla náladu začít právě teď.

Auto mezi dvěma věemi uhnulo k západu a vjelo do dvora. Pan Gregory si rozepnul bezpečnostní pás a pomohl mi s mým. Doprovodím vás k paní Pilbeamové, nabídl mi. Třeba nebude doma. Pokud ne, mohla byste zajít ke mně. Oba se potřebujeme něčeho napít.

Ale ona byla doma a já byla nakonec ráda. Pan Gregory ji velmi krátce seznámil s fakty a dodal: Teď jsou u mrtvého otec Sebastian s otcem Martinem a kadou chvíli přijede policie. Nezmiňujte se o tom nikomu, prosím vás, ne se otec Sebastian vrátí. Promluví pak k celé koleji.

Poté, co odeel, Ruby skutečně udělala čaj, horký a silný, velmi osvěující. Pobíhala kolem mě, ale nevzpomínám si na slova ani na gesta. Moc jsem toho neřekla, ale ona to ani nečekala. Jednala se mnou jako s nemocnou, posadila mě do jednoho pohodlného křesla před krbem, zapnula dvě ebra elektrického topení pro případ, e by mi byla zima ze oku, a pak zatáhla závěsy, abych si mohla, jejími slovy pěkně a dlouze odpočinout.

Uplynula asi hodina, ne přijela policie, tedy mladí serant s velským přízvukem. Byl tichý a trpělivý a já odpovídala na jeho otázky docela tie. Moc toho nebylo, co jsem mu mohla říct. Zeptal se mě, jak dobře jsem znala Ronalda, kdy jsem ho naposled viděla a zda byl poslední dobou deprimovaný. Řekla jsem mu, e jsem ho viděla včera večer, jak el k domku pana Gregoryho, zřejmě na svou hodinu řečtiny. Trimestr teprve začal a jinak jsem ho neviděla. Měla jsem dojem, e policejní serant  myslím, e se jmenoval Jones nebo Evans, kadopádně to bylo velské jméno  se omluvil, e se ptal, zda byl Ronald deprimovaný. Jinak řekl, e to vypadá na jasný případ, poloil stejné otázky Ruby a pak odeel.

Otec Sebastian sdělil zprávu o Ronaldově smrti celé koleji, kdy se vichni seli před podvečerní poboností v pět hodin. Spousta svěcenců u tuila, e se stalo něco tragického; policejní vozy a vůz z márnice nepřijídějí tajně. Nela jsem do knihovny, take jsem neslyela, co otec Sebastian říkal. Chtěla jsem tehdy jediné  být sama. Ale později večer mi jeden starí student vyího ročníku, Raphael Arbuthnot, přinesl malý květináč s modrými africkými fialkami a vyslovil mi účast za vechny svěcence. Jeden z nich pro ně musel jet do Pakefieldu nebo Lowestoftu. Kdy mi je Raphael dával, sklonil se ke mně a políbil mě na tvář. Je mi to tak líto, Margaret, řekl. To lidé v takovýchto chvílích říkají, ale neznělo to jako fráze. Znělo to jako omluva.

Teprve dvě noci poté přily noční můry. Nikdy předtím jsem netrpěla děsivými sny, ani kdy jsem se jako studentka zdravotnické koly poprvé setkala se smrtí. Ty sny jsou hrozné, take teď sedím kadý večer co nejdéle u televizoru a děsím se chvíle, kdy mě únava zaene do postele. Ten sen je stále stejný. U mé postele stojí Ronald Treeves. Je nahý a tělo má obalené vlhkým pískem. Lepí se mu na vlasy i na tvář. Jen oči jsou volné a hledí na mě vyčítavě, jako by se ptaly, proč jsem toho nepodnikla víc na jeho záchranu. Vím, e jsem u nemohla udělat nic. Vím, e byl mrtvý dávno předtím, ne jsem ho nala. Ale stále se mi zjevuje, noc za nocí, s tím vyčítavým, obviňujícím pohledem, vlhký písek padá z jeho nehezké, kulaté tváře.

Moná teď, kdy jsem to napsala, mě opustí v pokoji. Asi nemám moc fantazie, ale kolem jeho smrti je něco divného, něco, nač bych si měla vzpomenout, té mylenky se nemohu zbavit. Něco mi říká, e smrt Ronalda Treevese není konec, ale začátek.

Kapitola 2

Ten telefonát zastihl Dalglieshe dopoledne v deset čtyřicet, jetě ne se vrátil do své kanceláře po schůzi v odboru pro styk s veřejností. Trvala déle, ne bylo plánováno  pro tyhle schůze je to typické  a za pouhých padesát minut se měl sejít s komisařem v kanceláři ministra vnitra v poslanecké sněmovně. Zrovna tak čas na kávu a několik nutných telefonů, pomyslel si. Ale sotva doel ke svému psacímu stolu, kdy do dveří kanceláře nahlédla jeho sekretářka.

Pan Harkness vás prosí, abyste za ním zael, ne odejdete. Je u něj sir Alred Treeves.

Take co teď? Sir Alred samozřejmě něco chtěl; lidé, kteří chodí za vyími důstojníky do Yardu, obvykle něco chtějí. A sir Alred vdycky dostal to, co chtěl. Nemůete vést jednu z největích mnohonárodních korporací, ani byste instinktivně nevěděli, jak řídit jemné mechanismy moci, v malých věcech i ve velkých. Dalgliesh ho podle jména znal; člověk těko můe ít v jedenadvacátém století a neznat ho. Spravedlivý, dokonce tědrý zaměstnavatel úspěného personálu, liberální přispěvatel na charitu, váený sběratel evropského umění dvacátého století; anebo podle zaujatého pohledu mu, který se nemilosrdně zbavuje neúspěných lidí, přispívá na módní případy, dovede si dělat dobrou reklamu, a investor s odhadem pro dlouhodobý zisk. I to, e byl prý hrubec, bylo dvojznačné. Díky tomu, e si nebral rukavičky s mocnými ani slabými, byl obdivován jako otevřený egalitář.

Dalgliesh vyjel výtahem do sedmého patra. Nečekal nic radostného, ale byl značně zvědavý. Alespoň ta schůzka bude poměrně krátká; ve čtvrt bude muset vypadnout a pak si dá tu příjemnou půl míli dlouhou procházku na ministerstvo vnitra. Pokud lo o priority, ministr vnitra měl přednost i před samotným sirem Alredem Treevesem.

Zástupce komisaře a sir Alred Treeves stáli u Harknessova stolu a oba se obrátili k Dalglieshovi, kdy veel. Jak to bývá u lidí, kteří často vystupují v médiích, první dojem z Treevese byl rozpačitý. Byl zavalitějí a méně chlapácky hezký, ne se jevil v televizi, rysy tváře měl méně výrazné. Ale dojem skryté moci a jisté sebevědomé samolibosti byl jetě silnějí. Byl to jeho vrtoch, e se oblékal jako prosperující farmář: kromě nejoficiálnějích příleitostí stále nosil dobře uité tvídové obleky A skutečně měl v sobě něco z venkovana: iroká ramena, ruměnec na tvářích i velkém nose, neposluné vlasy, které se ádnému holiči nedařilo ukáznit. Byly velmi tmavé, téměř černé, se stříbrným pramenem, který běel dozadu z čela. U mue, který by se víc zabýval svým vzhledem, by měl Dalgliesh podezření, e jsou barvené.

Kdy Dalgliesh veel, pohled, který na něj vrhl Treeves zpod huňatého obočí, byl přímý a zjevně hodnotící.

Myslím, e se znáte, řekl Harkness.

Potřásli si rukama. Alredova ruka byla chladná a silná, ale hned ji stáhl, jako by naznačoval, e to gesto byla pouhá formalita. Známe se, řekl. Setkali jsme se na konferenci ministerstva vnitra někdy koncem osmdesátých let. O bezpečnosti městských center. Ani nevím, proč jsem se tam ocitl.

Vae korporace věnovala tědrý dar na iniciativy v městských centrech. Myslím, e jste se chtěl přesvědčit, jsou-li ty prostředky náleitě vyuity.

To je moné. Není to moc přesvědčivé. Mladí lidé chtějí dobře placená místa, pro která by stálo za to ráno vylézt z postele, a ne se kolit pro práci, která neexistuje.

Dalgliesh si na tu schůzi vzpomněl. Bylo to obvyklé vysoce organizované cvičení ve styku s veřejností. Několik vyích důstojníků nebo ministerských úředníků si od toho hodně slibovalo, ale uskutečnilo se dost málo. Vzpomněl si, e Treeves měl řadu trefných otázek, vyjadřoval skepsi nad odpověďmi a odeel před ministrovou závěrečnou řečí. Proč tam vlastně el, proč vlastně chtěl přispívat? Moná to také bylo jen cvičení ve styku s veřejností.

Harkness chabě pokynul k černým otáčivým idlím pod oknem a zadrmolil něco o kávě.

Treeves příkře odmítl: Ne, děkuji, nedám si kávu. Jeho tón naznačoval, e mu byl nabídnut esoterický nápoj, který není vhodné poívat v deset čtyřicet dopoledne.

Posadili se s jakousi hrozivou obezřetností tří mafiánských bossů, kteří se seli, aby si ujasnili sféry zájmů. Treeves se podíval na hodinky. Pro tuhle schůzku neměl určený ádný čas. Přiel, kdy se mu to hodilo, bez předchozího ohláení a bez oznámení toho, oč mu jde. To mu ovem poskytovalo výhodu. Přiel v pevné víře, e si na něj vyí důstojník najde čas, a nemýlil se.

Můj starí syn, Ronald  začal, mimochodem je adoptovaný  se před deseti dny zabil při pádu útesu v Suffolku. Spí bych měl říct při pádu písku; ty útesy jině od Lowestoftu uírá moře u od sedmnáctého století. Udusil se. Ronald byl studentem teologické koleje svatého Anselma v Ballards Mere. Je to instituce anglikánské církve, která vychovává kněze. Fráterníky.

Otočil se na Dalglieshe. Vy to znáte, ne? Nebyl vá otec duchovní?

Jak to sir Alred můe vědět? podivil se Dalgliesh v duchu. Moná mu to kdysi kdosi řekl, napůl na to zapomněl a poádal jednoho ze svých poskoků, aby mu to před dnení schůzkou ověřil. Tenhle člověk věřil, e musí mít co nejvíc informací o lidech, s kterými jednal. Pokud by je mohly zdiskreditovat, tím lépe, ale jakýkoliv osobní detail, o něm druhá strana netuila, e ho zjistil, byl uspokojivý a moná i uitečný krůček k moci.

Ano, byl farářem v Norfolku, odpověděl Dalgliesh.

Vá syn studoval na duchovního? zeptal se Harkness.

Nejsem si vědom, e to, čemu ho učili ve svatém Anselmu, by ho kvalifikovalo pro jiné zaměstnání.

Dalgliesh podotkl: Zpráva o jeho smrti byla v novinách, ale nevzpomínám si, e by tam bylo něco o vyetřování.

To ani nemůete. Dreli to v tajnosti. Smrt v důsledku nehody. Byl vynesen soudní výrok nejmenující ádného pachatele. Paklie by tam rektor koleje a větina pedagogů neseděla v černých hábitech jako výbor bdělosti, koroner by moná nael odvahu vynést jiný verdikt.

Byl jste u toho, sire Alrede?

Ne. Poslal jsem tam právníka, osobně jsem byl v Číně. V Pekingu bylo třeba dojednat sloitý kontrakt. Vrátil jsem se na kremaci. Nechali jsme tělo přivézt do Londýna. Ve svatém Anselmu měli jakousi záduní mi  snad tomu říkají rekviem  ale tam jsme nebyli ani já, ani ena. Já se tam nikdy necítil moc dobře. Okamitě po vyetření příčiny úmrtí jsem zařídil, aby můj ofér s dalím řidičem dojeli pro Ronaldova porsche, a kolej nám předala jeho atstvo, peněenku a hodinky. Ten balík mi přivezl Norris  to je můj řidič. Nebylo toho moc. Studentům se doporučuje mít jen minimum atů  byl tam oblek, dvoje díny s obvyklými koilemi a pulovry, boty a černá sutana, tu musejí studenti povinně nosit. Měl samozřejmě nějaké knihy, ale řekl jsem jim, a si je nechají pro knihovnu. Je zvlátní, jak rychle můete sklidit ivot. A za dva dny jsem pak dostal tohle.

Beze spěchu vytáhl náprsní taku a rozloil list papíru, pak jej podal Dalglieshovi. Dalgliesh na papír pohlédl, nače jej předal komisařovi. Harkness to přečetl nahlas.

Proč se neptáte, jak vá syn zemřel? Nikdo nevěří, e to byla nehoda. Ti kněí by zatloukli vechno, jen aby si uchovali dobré jméno. Na koleji se děje spousta věcí, které by měly vyjít na světlo. Necháte je, aby se z toho vykroutili?

Treeves prohodil: Myslím, e se to blíí obvinění z vrady.

Harkness podal papír Dalglieshovi. Ale bez důkazů, bez uvedení motivu a jmen podezřelých  nevypadá to spí na dílo nějakého vtipálka, moná i někoho, kdo chce, aby kolej měla nepříjemnosti?

Dalgliesh podal papír zpátky Treevesovi, ale ten netrpělivě mávl rukou. Jistě je to jedna monost, řekl, kromě jiných. Asi to nelze vyloučit. Osobně v tom vidím něco závanějího. Je to napsáno na počítači, take tu nemůe být to obvyklé malé ,e, které vyskakuje ze řádku v detektivkách. Nemusíte se starat o otisky prstů, to u jsem zařídil. Důvěrně, samozřejmě. Bez výsledku, ale ani jsem ádný nečekal. A pisatel je vzdělaný, řekl bych. Interpunkci má v pořádku. V téhle době nevzdělanců to znamená, e spí bude ve středním věku, ne úplně mladý.

A je to napsáno způsobem, který vás jistě vybudí k akci, dodal Dalgliesh.

Proč to říkáte?

Jste přece tady, pane, viďte?

Říkal jste, e vá syn je adoptovaný, vmísil se Harkness. Jakou měl minulost?

Neměl ádnou. Jeho matce bylo čtrnáct, kdy se narodil, otci o rok víc. Počali ho na betonovém pilíři podchodu ve Westway Byl bílý, zdravý a novorozenec  ádoucí zboí na trhu s adopcí. Abych to řekl na rovinu  měli jsme těstí, e jsme ho dostali. Proč se ptáte?

Říkal jste, e to povaujete za obvinění z vrady Zajímalo by mě, kdo, jestli vůbec někdo, bude mít z jeho smrti uitek.

Z kadé smrti má někdo uitek. Jediný, kdo z toho můe těit, je můj druhý syn, Marcus, jeho svěřenský fond, který mu bude vyplacen, a dosáhne třicítky, se teď zvětí, a toté se týká jeho dědictví. Protoe byl v relevantní dobu ve kole, můeme ho vyloučit.

Ronald vám psal nebo říkal, e je deprimovaný nebo neastný?

Mně ne, ale já jsem patrně ten poslední, komu by se svěřoval. Ale my si asi nerozumíme. Já tu nejsem proto, abyste mě vyslýchali, nebo abych se účastnil vaeho vyetřování. To málo, co vím, jsem vám řekl. Teď bych chtěl, abyste to převzali vy.

Harkness pohlédl na Dalglieshe. Je to ovem úkol pro suffolkskou policii. Jsou velmi výkonní.

O tom nepochybuji. Jistě je místní policejní inspektor Jejího veličenstva označil za velmi výkonné. Ovem účastnili se původního vyetřování. Chci, abyste to převzali vy. Konkrétně chci, aby to převzal komander Dalgliesh.

Zástupce komisaře pohlédl na Dalglieshe a vypadalo to, e chce zaprotestovat, ale pak si to rozmyslel.

Dalgliesh řekl: Přítí týden mám mít dovolenou a chtěl bych být asi tak týden v Suffolku. Kolej svatého Anselma znám. Mohl bych se domluvit s místní policií a s lidmi na koleji a podívat se, zda jde o případ, v něm by lo něco udělat. Ale vzhledem k tomu, e u soud vynesl výrok a tělo vaeho syna bylo zpopelněno, je velmi nepravděpodobné, e objevím něco nového.

Harkness opět nael svůj hlas. Je to velice neobvyklé.

Treeves se zvedl. Můe to být neobvyklé, ale mně to připadá velice rozumné. Chci diskrétnost, proto nemám v úmyslu obracet se na místní policii. U bylo dost rozruchu v tamních novinách, kdy se tam dostala zpráva o jeho smrti. Nestojím o titulky v bulvárních plátcích, e na jeho smrti bylo něco záhadného.

Ale myslíte si, e bylo? zeptal se Harkness.

Jistěe bylo. Ronaldova smrt byla buď nehoda, sebevrada nebo vrada. První je nepravděpodobné, druhé nevysvětlitelné, take nám zbývá to třetí. Samozřejmě mě kontaktujte, jakmile dojdete k nějakému závěru.

U vstával ze idle, kdy se Harkness zeptal: Byl jste spokojen, sire Alrede, s tím, e si vá syn vybral takovouhle kariéru? Odmlčel se a dodal: Práci, obor, cokoliv.

Něco v jeho tónu, nepříjemný kompromis mezi taktem a vyslýcháním, jasně naznačilo, e neočekává, e by ta otázka byla vlídně přijata. A také nebyla. Hlas sira Alreda byl tichý, ale zněla v něm nepřehlédnutelná výstraha. Co přesně má tohle znamenat?

Ovem Harkness, kdy u začal, se nemínil nechat zastrait. Zajímalo by mě, jestli se vaemu synovi něco nehonilo hlavou, jestli neměl důvod ke starostem.

Sir Alred schválně pohlédl na hodinky. Navrhujete sebevradu. Myslím, e jsem vám řekl svůj názor jasně. To je vyloučeno. Vyloučeno. Proč by se ksakru měl zabíjet? Měl, co chtěl.

Dalgliesh řekl tie: Ale co kdy to nebylo to, co jste chtěl vy?

Jistěe to nebylo to, co jsem chtěl já! Povolání bez budoucnosti. Církev bude za dvacet let nefunkční, jestli bude pokračovat dnení úpadek. Nebo to bude výstřední sekta zaměstnaná udrováním pověr a starých kostelů  tedy jestli je nepřevezme stát jako historické památky Lidé moná touí po iluzi duchovna. Bezpochyby větinou i věří v Boha a mylenka, e smrt je definitivní konec, není příjemná. Ale přestali věřit v nebesa a nebojí se pekla, a také přestali chodit do kostela. Ronald měl vzdělání, inteligenci, příleitosti. Nebyl hloupý. Mohl ze svého ivota něco udělat. Věděl, jak se na to dívám, a tahle věc byla pro nás uzavřená. Jistě nestrčil hlavu pod tunu písku jen proto, aby mi způsobil nepříjemnost.

Krátce pokynul Harknessovi a Dalglieshovi. Interview bylo u konce. Dalgliesh s ním sjel výtahem a pak ho doprovodil a k místu, kam právě předjel mercedes se oférem. Jak očekával, načasování bylo dokonalé.

Otočil se, kdy na něj sir Alred rezolutně zavolal. Vystrčil hlavu z okna vozu a řekl: Napadlo vás, doufám, e Ronalda mohli zabít někde jinde a dopravit jeho tělo na plá?

Myslím, e lze předpokládat, sire Alrede, e to napadlo suffolkskou policii.

Nevím, jestli sdílím vae přesvědčení. Kadopádně je to nápad. Stojí za to uvaovat o něm.

Nedal svému řidiči, který seděl za volantem nehybně a bez výrazu, znamení, aby se rozjel. Místo toho řekl jakoby z náhlého popudu: Je tu jedna věc, která mě zajímá. Vlastně mě to napadlo v kostele. Občas se ukazuji na výroční bohoslubě v City, víte? Říkal jsem si, e a budu mít někdy čas, budu se tomu věnovat podrobněji. Týká se to kréda.

Dalgliesh byl mistr ve skrývání údivu. Zeptal se váně: Kterého, sire Alrede?

Je jich víc ne jedno?

Vlastně tři.

Boe můj! No, vezměme kterékoliv. Jsou dost stejná, ne? Jak vznikla? Myslím  kdo je napsal?

Dalgliesh, kterého to překvapilo, byl v pokuení zeptat se sira Alreda, zda ten problém neprobíral se svým synem, ale převáila prozíravost. Myslím, e by vám v tomhle byl prospěnějí nějaký teolog ne já, sire Alrede.

Jste syn duchovního, ne? Myslel jsem, e to budete vědět! Neměl jsem čas zjiovat si to.

Dalgliesh se ve vzpomínce vrátil do otcovy pracovny na faře v Norfolku, k faktům, která se naučil nebo si vyhledal v otcově knihovně, ke slovům, je teď vyslovoval velmi zřídka, ale která zřejmě dlela v jeho hlavě u od dětství. Nicejské krédo zformuloval koncil v Niceji ve čtvrtém století. Nevysvětlitelně se mu vybavilo datum. Myslím, e to byl rok 325. Císař Konstantin svolal koncil, aby stanovil zásady pravé víry církve a odsoudil ariánské kacířství.

Proč to církev nedělá dodnes? Nevracíme se do čtvrtého století pro porozumění medicíny nebo vědy nebo povahy vesmíru, nedívám se do čtvrtého století při řízení svých společností. Proč hledat v roce 325 pochopení Boha?

Dal byste přednost krédu jedenadvacátého století? zeptal se ho Dalgliesh. Byl v pokuení dodat, zda nemá sir Alred v úmyslu nějaké sepsat. Místo toho řekl: Pochybuji, e by nějaký nový koncil v rozděleném křesanském světě doel ke konsensu. Církev bezpochyby převzala názor, e biskupy v Niceji vedla boská inspirace.

Byl to koncil lidí, ne? Mocných lidí.Vnesli do něj svá pravidla, své předsudky, své soupeření. V podstatě lo o moc: kdo ji získá, kdo jí dosáhne. Seděl jste v různých výborech, víte, jak pracují. Poznal jste někoho, kdo by měl boskou inspiraci?

Pracovní skupiny ministerstva vnitra to určitě nejsou, souhlasil Dalgliesh a dodal: Chtěl byste o tom napsat arcibiskupovi, nebo snad papeovi?

Sir Alred na něj vrhl kosý podezíravý pohled, ale posléze se rozhodl, e jestli si z něj ten člověk utahuje, přejde ho to, nebo bude hrát s ním. Mám moc práce, řekl. A je to trochu mimo můj obor. No, ale je to zajímavé. Člověk by myslel, e to ty lidi taky napadne. Dejte mi vědět, pokud ve svatém Anselmu na něco přijdete. Budu teď asi deset dní v cizině, ale není ádný spěch. Jestli toho chlapce někdo zavradil, budu vědět, co podniknout dál. A jestli se zabil sám, tak je to jeho věc, ale stejně bych to rád věděl.

Kývl a náhle stáhl hlavu. Take, Norrisi, zpátky do kanceláře, zavelel řidiči.

Auto se rozjelo. Dalgliesh za ním chvíli zíral. S Alredem člověk aspoň věděl, na čem je. Nebyl to příli sebejistý, dokonce samolibý odhad? Ten člověk byl asi sloitějí, ve své směsi naivity a citlivosti, arogance a té bezbřehé zvědavosti, která, kdy zavadila o nějaký odlehlý námět, okamitě ho začala zkoumat s důstojností osobního zájmu. Ale Dalgliesh byl přesto zmatený. Výrok soudu v případě Ronalda Treevese, i kdy byl překvapivý, byl alespoň milosrdný. Měl sir Alred nějaký zajímavějí důvod ne rodičovský zájem pro to, e trval na dalím vyetřování?

Vrátil se do sedmého poschodí. Harkness se díval z okna. Ani se otočil, poznamenal: Mimořádný chlap. Měl jetě něco na srdci?

Rád by přepsal Nicejské krédo.

To je ale absurdní nápad!

Ale moná méně kodlivý pro lidské pokolení ne větina jeho jiných činností.

Myslel jsem ten návrh, aby se časem vyího důstojníka plýtvalo na dalí vyetřování smrti jeho syna. Jene on to nenechá být. Vyřídíte to s lidmi ze Suffolku, nebo to mám udělat já?

Chtělo by to co nejnenápadněji. Loni tam přeel Peter Jackson jako zástupce komisaře. Promluvím s ním. A o svatém Anselmu leccos vím. Jako kluk jsem tam třikrát byl na letních prázdninách. Nepředpokládám, e by tam bylo stejné osazenstvo, ale moná budou za těchto okolností povaovat můj příjezd za něco víceméně přirozeného.

Myslíte? Můou ít někde na konci světa, ale tak naivní nebudou. Komander z Metropolitní se zajímá o neastnou smrt studenta? No, nemáme na vybranou. Treeves to nenechá jen tak a my tam těko můeme poslat dvojici serantů, aby tam začali lézt někomu do zelí. Ale jestli je to podezřelé úmrtí, měl by to převzít Suffolk, a se to Treevesovi líbí, nebo ne. A můe vypustit z hlavy, e se vyetřování vrady dá udret v tajnosti. Jakmile by se jednalo o vradu, dostane se to na veřejnost tak jako tak. To ani Treeves nemůe zmanipulovat podle své libosti. Ale je to divné, co? Tedy, e mu to stojí za to, aby do toho vrtal. Jestli to chce dret v tajnosti před médii, proč to křísí? A proč bere ten dopis váně? Přece u musel dostat dopisů od ílenců celou haldu. Člověk by čekal, e to vyhodí s ostatním smetím.

Dalgliesh mlčel. A měl odesílatel jakýkoliv motiv, dopis, který napsal, nevypadal jako dílo někoho vyinutého. Harkness přistoupil blí k oknu, stál tam s rameny shrbenými a zíral na známé panorama věí a věiček, jako by mu náhle připadalo zajímavě nové.

Ani se otočil, řekl: Nedal najevo ádnou lítost nad chlapcem, e? A nemohlo to pro něj být snadné  pro toho chlapce, myslím. Adoptují ho, protoe si Treeves s manelkou myslí, e nemohou mít děti, nače ona otěhotní a přichází řádný syn. Pravé zboí, vlastní tělo a krev, ne chlapec, kterého vybrala sociálka. A to není nic neobvyklého. Znám ty případy. Adoptované dítě vdycky cítí, e se do rodiny vetřelo.

Pronesl to s těko zvládnutou prudkostí. Chvíli bylo ticho, pak Dalgliesh řekl: To by mohla být příčina  buď tohle, nebo vina. Nemohl toho chlapce mít rád, kdy byl naivu, třeba nad ním nemůe ani truchlit, teď kdy je mrtvý, ale můe dohlédnout na to, aby se mu dostalo spravedlnosti.

Harkness se otočil a řekl příkře: Jakou má cenu spravedlnost pro mrtvého? Lepí je soustředit se na spravedlnost pro ivé. Ale asi máte pravdu. No, dělejte, co můete. Komisaři to vysvětlím.

Říkali si s Dalglieshem křestními jmény u osm let, přesto to znělo, jako by propoutěl seranta.

Kapitola 3

Spis pro schůzku s ministrem vnitra měl připravený na stole včetně příloh; jeho sekretářka byla jako vdy velmi výkonná. Kdy Dalgliesh strčil písemnosti do aktovky a sjel výtahem dolů, vyhnal si z hlavy běné starosti a nechal svou mysl, aby se rozletěla na větrné pobřeí k Ballards Mere.

Take se tam nakonec vrátí. Proč tam vlastně nezajel někdy dřív? Jeho teta ila na pobřeí východní Anglie, nejdřív ve svém domě a pak v přestavěném mlýně, a kdy ji byl navtívit, snadno si mohl udělat výlet do svatého Anselma. Byla to instinktivní obava ze zklamání, vědomí, e se člověk vrací na milované místo vdycky s názorem, který je zatíený smutným přírůstkem let? A vrátil by se jako cizí člověk. Otec Martin tam při jeho poslední návtěvě jetě byl, jene teď u musí být dávno v penzi; teď u mu bude osmdesát. Přinesl by si do svatého Anselma jen vzpomínky, které není s kým sdílet. A přijde tam nepozván a bez valného ospravedlnění jako policista znovu otevřít případ, který musel způsobit osazenstvu svatého Anselma zármutek a zmatek, na který by rádi zapomněli. Ale vracel se tam a zjistil, e je ta vyhlídka náhle příjemná.

Nevnímal obvyklou úřednickou půl míli mezi Broadway a Parliament Square, duí byl v tií, méně neurotické krajině: písečné drolivé útesy se přesýpaly na plá, kterou bičoval dé, dubové vlnolamy byly napůl zničené staletími přílivů, ale stále vzdorovaly nárazům moře, písková cesta kdysi vedla míli od břehu, ale nyní byla nebezpečně blízko kraje útesů. A samozřejmě samotný svatý Anselm, dvě omelé tudorovské věe chránící přední nádvoří, dubové dveře s elezným kováním a vzadu za velkým cihlovým a kamenným viktoriánským sídlem něné ambity, uzavírající západní nádvoří, z nich ten severní vedl přímo ke středověkému kostelu, který slouí komunitě jako kaple. Vzpomínal si, e studenti nosili na koleji sutany a na pobřeí nikdy nechyběly jejich hnědé plátě z česané vlny s kapucemi, které jim poskytovaly ochranu proti větru. Vybavil si je, teď oblečené do rochet k neporám, jak usedají do kostelních lavic, cítil kadidlo, viděl oltář s více svíčkami, ne by jeho anglikánský otec povaoval za vhodné, a nad oltářem zarámovaný obraz Svaté rodiny od Rogiera van der Weydena. Bude tam jetě? A budou jetě mít tu dalí cennost, jetě tajemnějí, záhadnějí a jetě árlivěji střeenou, pečlivě ukrytou  anselmský papyrus?

Proil tu jen troje letní prázdniny Jeho otec si vyměnil působitě s knězem z problematické farnosti v centru města, aby mu umonil alespoň změnu scény a tempa. Dalglieshovi rodiče nechtěli syna táhnout do průmyslového města na větinu letních prázdnin, take byl pozván, aby zůstal na faře s novými příchozími. Ale zpráva, e ctihodný Cuthbert Simpson a jeho ena mají čtyři děti ve věku pod osm let, včetně sedmiletých dvojčat, tu mylenku pokazila; u ve čtrnácti letech touil o hlavních prázdninách po soukromí. Take souhlasil, e přijme pozvání rektora koleje svatého Anselma, ačkoliv si nepříjemně uvědomoval, e matka doufala, e projeví víc velkorysosti a nabídne se, e zůstane a pomůe s dvojčaty.

Kolej byla poloprázdná, zůstalo v ní jen několik studentů ze zámoří. Oni i kněí se vynasnaili zpříjemnit mu pobyt, na posekaný kousek trávníku za kostelem mu umístili kriketovou branku a neúnavně mu nadhazovali. Vzpomínal, e jídlo tam bylo mnohem lepí ne ve kolní jídelně a také ne na faře a líbil se mu i jeho hostinský pokoj, přestoe neměl výhled na moře. Ale nejvíc si oblíbil osamělé procházky, jině směrem k baině nebo severně k Lowestoftu; také to, e směl podle libosti pouívat knihovnu, veobecné, ale nikdy ne tísnivé ticho, jistota, e můe strávit kadý dalí den svobodně a bez otázek.

A pak během jeho druhé návtěvy, bylo to třetího srpna, přila Sadie.

Otec Martin oznámil: Přijede vnučka paní Millsonové, bude bydlet u ní, v jejím domku. Je to asi tvoje vrstevnice, Adame. Mohla by ti dělat společnost. Paní Millsonová byla kuchařka, třebae jí bylo přes edesát a určitě u byla v penzi.

A Sadie byla zajímavá společnost. Byla to hubená patnáctiletá dívka s vlasy barvy obilí, které jí visely po obou stranách úzkého obličeje, a s malýma výraznýma edozelenýma očima, je na něj při prvním setkání pohlédly s kritickou nevlídností. Ale zdálo se, e ji procházky s ním baví, málo mluvila, občas sebrala kámen a hodila ho do moře, nebo náhle vyrazila dopředu s prudkou rozhodností a pak se otočila a čekala na něj skoro jako těně, které se honí za míčkem.

Vzpomínal si na jeden den po bouřce, kdy se nebe vyjasnilo, ale jetě vál vítr a velké vlny se třítily o břeh s prudkostí, kterou větinou mívaly a v temných nočních hodinách. Seděli vedle sebe v závětří vlnolamu a předávali si láhev limonády od úst k ústům. Napsal jí báseň  no, zpětně to zhodnotil spí jako cvičení v napodobení Eliota (pro kterého se nedlouho předtím nadchl), ne vyjádření skutečného pocitu. Přečetla si to se svratěným obočím, malé oči byly téměř neviditelné.

Tos napsal ty?

Jo. Je to pro tebe. Báseň.

To není báseň. Nerýmuje se to. Jeden kluk z naí třídy  Billy Price  píe básně. Vdycky se rýmujou.

Namítl rozhořčeně: To je jiný druh básně.

To teda ne. Kdy to má být báseň, tak se musí slova na konci řádků rýmovat. Billy Price to říkal.

Později doel k názoru, e na tom, co tvrdil Billy Price, něco je. Vstal, roztrhal papír na kousíčky a hodil je na mokrý písek, díval se na ně a čekal, a je přítí pěnivá vlna spláchne do zapomnění. Tak tohle je, pomyslel si, ta opěvovaná milostná moc poezie. Ale Sadiina enská mysl pro dosaení základních cílů pouila méně rafinovaný, víc atavistický trik. O co, e neskočí z konce toho vlnolamu!

Billy Price, pomyslel si, by se určitě odváil vrhnout z vlnolamu, kromě toho, e píe vere, které se rýmují na konci kadého řádku. Beze slova vstal a strhl si koili, jen v ortkách balancoval po vlnolamu, občas se zastavoval, a doel po kluzkém povrchu porostlém chaluhami na konec a po hlavě skočil do zpěněného moře. Bylo méně hluboké, ne si myslel, a cítil, jak si dlaně odřel o oblázky, ne se vynořil. I v srpnu bylo Severní moře studené, ale ok z chladu za chvíli pominul. To, co přilo pak, bylo děsivé. Připadlo mu, e je ve vleku jakési nezvladatelné síly, jako by ho za ramena uchopily silné ruce a táhly ho dozadu a dolů, smýkaly jím dopředu a dozadu. Pokusil se vyrazit, plival kolem sebe, ale břeh náhle zakryla vysoká stěna vody. Přehnala se přes něj a on cítil, jak ho vrhla zpátky a pak ho vymrtila vzhůru do denního světla. Vyrazil k vlnolamu, který jako by s kadou vteřinou ustupoval.

Teď uviděl Sadie, která stála na kraji, mávala rukama, vlasy jí vlály ve větru. Něco křičela, ale on nic neslyel, jen mu hučelo v uích. Sebral vekerou sílu, počkal, a přijde dalí vlna, vyhoupl se na ni a zoufale se snail vzdorovat, ne se vlna vrátí a připraví ho i o ten malý kousek, který vybojoval. Říkal si, e nesmí propadnout panice, etřit si síly a zachytit kadý pohyb vpřed. A nakonec, stopu za stopou, to dokázal a bez dechu se chytil konce vlnolamu. Uplynula jetě chvíle, ne dokázal udělat dalí pohyb, ale ona mu podala ruku a pomohla mu vytáhnout se nahoru.

Seděli bok po boku na hřebínku z oblázků a ona si bez řečí svlékla aty a začala mu třít záda. Kdy byl suchý, stále mlčky mu podala jeho koili. Teď si vzpomínal, e pohled na její tělo, na drobné pičaté prsy a něné růové bradavky, v něm budil nikoli touhu, ale cit, v něm teď poznával směsici náklonnosti a lítosti.

Pak řekla: Chtěl bys jít k baině? Znám tam tajné místo.

Ta baina tam bude stále, plocha temné, nehybné vody oddělená od ivého moře pásem oblázků. Kromě nejhorích bouří se hnijící baina a slané moře nikdy nesetkaly nad touto pohyblivou bariérou. Na kraji odlivu stály kmeny černých zkamenělých stromů jako totemy nějaké dávno mrtvé civilizace. Baina byla známé sídlo mořských ptáků a mezi stromy a keři se skrývaly skryté pozorovatelny, ale jen nejnadenějí milovníci ptactva pronikli na toto temné a zlověstné místo.

Sadiino tajné místo byl dřevěný trup vraku lodi, napůl pohřbený v písku na výběku země mezi mořem a bainou. Do kabiny jetě vedlo několik zteřelých schodů a tam strávili zbytek odpoledne a vechny dalí dny Jediné světlo přicházelo z mezer mezi prkny a oni se smáli, jak mají pruhovaná těla, a přejíděli prstem po pohyblivých pruzích. On si četl nebo psal nebo jen tie seděl, zády opřený o prohnutý bok lodi, zatímco Sadie vnáela do jejich světa očekávanou, by výstřední domáckost. Svačiny, které jí dávala babička, se obřadně servírovaly na plochých kamenech, jídlo se podávalo, kdy sama rozhodla. Ve sklenicích od demu s vodou z bainy byly rákosy a trávy a neidentifikované rostliny z trhlin ve skalách. Spolu na břehu sbírali kamínky s otvory, aby z nich ly vyrobit přívěsky, které věela na ňůru podél stěny kabiny.

Celé roky po tomhle létě pro něj pach dehtu nebo teplého tlejícího dubového dřeva spolu se uměním moře obsahoval erotický náboj. Kdepak je asi Sadie teď? Moná se vdala a má houf zlatovlasých dětí, jestli se ovem jejich otcové neutopili, neutrpěli úder elektrickým proudem nebo jinak nezahynuli při Sadiině předběné selekci. A bylo nepravděpodobné, e by tam zbyla nějaká stopa po vraku lodi. Po desetiletí, kdy do něj builo moře, mu zřejmě padl za obě. A dávno předtím, ne bylo poslední prkno smeteno přílivem, ňůra s přívěsky zteřela a nakonec se přetrhla a ty pečlivě nashromáděné kamínky skončily v kupě písku na podlaze kabiny.

Kapitola 4

Byl čtvrtek 12. října a Margaret Munroeová psala do deníku poslední zápis.

Kdy prohlíím svůj deník od té doby, co jsem ho začala psát, větina mi připadá tak nudná, e se divím, proč jetě pokračuji. Zápisy, které následují po smrti Ronalda Treevese, nejsou nic víc ne popisy mé kadodenní rutiny, proloené popisy počasí. Po vyetřování a po záduní mi se občas zdálo, jako by tu tragédii formálně sprovodili ze světa a nikdy k ní nedolo. Nikdo ze studentů o Ronaldovi nemluvil, aspoň ne se mnou, a kněí také ne. Jeho tělo se u do svatého Anselma nevrátilo, ani pro záduní mi. Sir Alred chtěl, aby se kremace konala v Londýně, take ho hned po soudním ohledání odvezla londýnská pohřební sluba. Otec John zabalil jeho atstvo a sir Alred poslal dva mue v autě, aby balík odvezli a také vzali zpátky Ronaldova porsche. Zlé sny začaly blednout a já u se nebudila zpocená s představou toho přízraku obaleného pískem, se zanesenýma očima, který po mně sahá.

Ale otec Martin měl pravdu. Pomohlo mi zapsat vechny ty podrobnosti, a tak budu psát dál. Zjiuji, e se těím na ten okamik na sklonku dne, kdy u mám uklizené věci po večeři a mohu si sednout ke stolu s tímhle zápísm1cem. Jiný talent nemám, ale baví mě pouívat slova, přemýlet o minulosti, snait se stát mimo běh věcí, které se staly, a přicházet na jejich smysl.

Dnení zápis ale nebude nudný ani rutinní. Včera to bylo jiné. Stalo se něco důleitého a já to musím zapsat, aby byla má zpráva úplná. Jene nevím, jestli je vůbec správné zformulovat to do slov. Koneckonců to není moje tajemství, a třebae tenhle deník nebude číst nikdo jiný ne já, nemohu se zbavit pocitu, e jsou věci, které není moudré svěřovat papíru. Kdy jsou tajemství nevyslovena a nezapsána, jsou bezpečně uloena v mysli, ale kdy je člověk zapíe, jako by je vypustil a dal jim svobodu, aby se ířily vzduchem jako pyl a vstupovaly do jiných myslí. Zní to fantasticky, ale musí na tom být něco pravdy, proč bych jinak mě1a tak mocný pocit, e teď musím přestat psát? Nemá vak smysl vést si deník, kdybych měla vynechávat nejdůleitějí fakta. A neexistuje skutečné riziko, e tato slova bude někdo číst, i kdybych dala deník jen do nezamčené zásuvky. Přijde sem tak málo lidí, a ti, co přijdou, by mi nehrabali ve věcech. Ale moná bych měla víc dbát na soukromí. Zítra o tom trochu popřemýlím, ale teď to musím zapsat co nejúplněji.

Nejpodivnějí je, e bych si na nic z toho nevzpomněla, kdyby mi Eric Sturtees nepřinesl darem čtyři pórky, které vypěstoval. Ví, e mám ráda k večeři pórek se sýrovou omáčkou a často mi sem nosí zeleninu ze své zahrady. Nejsem jediná; dává je i ostatním zaměstnancům a také do koleje. Předtím, ne přijel, jsem si znovu četla svůj popis toho, jak jsem nala Ronalda, a kdy jsem rozbalila pórky, měla jsem tu scénu na pobřeí v hlavě jetě čerstvou. A pak se mi věci sloily dohromady a já si náhle vzpomněla. Vechno se mi to vrátilo jasně jako na fotografii a já si vybavila kadé gesto, kadé vyřčené slovo, vechno kromě jmen  a ani si nejsem jistá, e jsem je někdy znala. Je to dvanáct let, ale jako by to bylo včera.

Snědla jsem večeři a vzala si to tajemství s sebou do postele. Dnes ráno mi bylo jasné, e to musím říct osobě, které se to nejvíc týká. Jakmile to udělám, budu mlčet. Ale nejdřív musím ověřit, e si to pamatuji správně. Kdy jsem dnes odpoledne jela do Lowestoftu na nákup, někomu jsem zavolala. A pak o dvě hodiny později jsem pověděla, co vím. Není to vlastně moje věc a teď u v tom ani nemohu nic udělat. A kromě toho to bylo snadné a jednoduché a není se čeho bát. Jsem ráda, e jsem promluvila. Bylo by dost nepříjemné dál tu bydlet s tím vědomím, a přitom to neříci a celou dobu se trápit, jestli dělám dobře. Teď si nemusím dělat starosti. Ale připadá mi zvlátní, e se mi ty věci nespojily a e bych si na to ani nevzpomněla, kdyby mi byl Eric nepřinesl ty pórky.

Byl to vyčerpávající den a já jsem hrozně unavená, moná ani nebudu moci usnout. Myslím, e se podívám na začátek nočních zpráv a pak půjdu do postele.

Vzala deník ze stolu a vloila ho do zásuvky sekretáře. Pak si vzala jiné brýle, ty na dálku, zapnula televizor a usadila se ve vysokém uáku s dálkovým ovladačem na opěrce. U trochu nedoslýchala. Zvuk nepříjemně sílil, dokud nenastavila hlasitost a neskončila úvodní hudba. Patrně v křesle usnula, ale ta námaha, e by vstala a la do postele, jí připadala nad její síly.

Téměř dřímala, kdy pocítila závan chladnějího vzduchu a uvědomila si, spí instinktivně ne podle zvuku, e do pokoje někdo veel. Západka dveří klapla. Vystrčila hlavu za roh uáku a řekla: Ach, to jste vy. Asi vás překvapilo, e jetě svítím. Právě jsem si říkala, e u půjdu spát.

Postava přistoupila zezadu ke křeslu a ona otočila hlavu, vzhlédla, čekala na odpověď. A pak se po ní vztáhly ruce, silné ruce ve lutých gumových rukavicích. Přitiskly se jí na ústa, zacpaly jí nos a hlavu jí zatlačily zpátky do křesla.

Věděla, e je to smrt, ale necítila strach, jen ohromný údiv a znavené poznání. Bojovat by nemělo smysl, přála si jen zesnout tie a rychle a bez bolesti. Její poslední vjem na tomto světě byla chladná hladkost rukavice na tváři a pach latexu v chřípí, kdy se jí srdce náhle zastavilo a ztichlo.

Kapitola 5

V úterý 17. října přesně za pět minut deset vyel otec Martin ze svého pokoje v jiní věi domu, seel po točitých schodech a vydal se chodbou do pracovny otce Sebastiana. V posledních patnácti letech byly vechny úterky, v deset dopoledne, vyhrazeny pro setkání vech zdejích kněí. Otec Sebastian přednáel svou zprávu, diskutovalo se o problémech a potíích, domlouvaly se podrobnosti nedělní me a dalích bohoslueb ve vedních dnech, rozhodovalo se o pozvání dalích kazatelů a vyřizovaly se také mení hospodářské záleitosti.

Po schůzi byl jeden ze starích studentů pozván na soukromé setkání s otcem Sebastianem. Ten měl referovat o názorech a stínostech studentů nebo o nápadech, o nich si přála studentská rada hovořit, a přijímat instrukce a informace pedagogů, které měl tlumočit spoluákům, včetně podrobností o bohoslubách na přítí týden. Natolik se chodu koleje účastnili studenti. Svatý Anselm stále lpěl na staromódní interpretaci in statu pupillari a demarkační čára mezi učiteli a studenty byla chápána i dodrována. Přesto tento reim fungoval překvapivě hladce, i přes podmínky sobotního volna, kdy studenti nemohli opustit kolej před pátečními neporami a vraceli se na mi v neděli v deset hodin dopoledne.

Kancelář otce Sebastiana vedla na východ přes verandu a byl z ní neruený výhled na moře mezi dvěma tudorovskými věemi. Na kancelář byla ta místnost příli velká, ale on, stejně jako otec Martin před ním, odmítl zkazit její proporce tím, e by ji přepail. Jeho sekretářka na částečný úvazek, slečna Beatrice Ramseyová, seděla ve vedlejí kanceláři. Pracovala tady jen od středy do pátku, přičem za tyto tři dny toho stihla tolik jako větina sekretářek za pět. Byla to ena středního věku, pozoruhodně charakterní a zboná, a otec Martin se stále bál, e se mu před ní podaří bezděčně upouknout. Byla úplně oddána otci Sebastianovi, ale bez jakéhokoliv sentimentu a trapných projevů, kterými se vyznačuje náklonnost starých panen. Skutečně to vypadalo, e její respekt patří spí úřadu ne člověku a e jej povauje za svou sluební povinnost.

Kromě toho, e byla kancelář otce Sebastiana tak prostorná, obsahovala některé z nejcennějích předmětů, které koleji odkázala slečna Arbuthnotová. Nad kamenným krbem s vytesaným citátem ze svatého Anselma, credo ut intelligam, visel velký Burne-Jonesův obraz mladých en s kučeravými vlasy, neskutečně krásných, které dováděly v sadu. Dřív obraz visel v refektáři, ale otec Sebastian ho bez vysvětlení přestěhoval do své kanceláře. Otec Martin se snail potlačit podezření, e to nebyla ani tak známka rektorova zalíbení v obraze nebo obdivu k malíři, ale spí touha, aby obzvlá cenné předměty v koleji pokud mono zdobily jeho pracovnu a měl je tam pod dozorem.

Toto úterý to měla být schůzka jen tří muů: otce Sebastiana, otce Martina a otce Peregrina Glovera. Otec John Betterton měl nutnou návtěvu u zubaře v Halesworthu a omluvil se. Otec Peregrine, kněz a knihovník, se k nim připojí během několika minut. Ve svých dvaačtyřiceti to byl zdejí nejmladí kněz, otci Martinovi vak často připadal nejstarí. Měl obtloustlý obličej, jemnou plet, velké brýle s kulatými obroučkami, take připomínal sovu, tmavé vlasy přistřiené nad čelem. K úplnému obrazu středověkého mnicha mu chyběla jen tonzura. Mírnost v jeho tváři vak budila klamný dojem o jeho tělesné síle. Otce Martina vdycky překvapovalo, kdy se svlékli a li si zaplavat, jak pevné svaly má otec Peregrine. On sám se koupal jen v těch nejteplejích dnech, plíchal se na mělčině na nejistých nohách a s údivem pozoroval otce Peregrina, který se vrhal do vln jako delfín. Na úterních schůzích mluvil otec Peregrine málo a větinou sděloval spí fakta ne názory, ale vdycky mu naslouchali. Po akademické stránce byl vynikající, absolvoval přírodní vědy v Cambridgi, předtím ne vystudoval teologii a rozhodl se pro anglikánské kněství. Ve svatém Anselmu učil dějiny církve, někdy s nepatřičným důrazem na vývoj vědeckého mylení a objevů. Cenil si svého soukromí a bydlel v malé místnosti v přízemí budovy vedle knihovny, kterou rozhodně odmítal opustit, moná proto, e mu ten poustevnický a spartánský prostor připomínal mniskou celu, po ní tajně touil. Bylo to hned vedle prádelny a on měl jediný zájem, aby studenti nezapínali ty hlučné a někdy i zastaralé pračky po desáté hodině večer.

Otec Martin postavil tři idle do půlkruhu před oknem, vichni povstali, sklonili hlavy k obvyklé modlitbě, kterou otec Martin odříkal bez ústupku k současnému významu prvního slova.

Chraň nás, ó Pane, ve vem naem konání svou nevýslovnou milostí a neustále nám dopomáhej k tomu, abychom vemi činy, je počínáme, provádíme a končíme ve jménu tvém, oslavovali svaté jméno tvé a díky milosti tvé nakonec doli ivota věčného; skrze Jeíe Krista, Pána naeho, amen.

Posadili se na idle s rukama na kolenou a otec Sebastian začal.

První věc, kterou vám musím oznámit, je poněkud mrzutá. Zavolali mi z Nového Scotland Yardu. Sir Alred Treeves zřejmě vyjádřil nespokojenost se soudním výrokem ohledně Ronaldovy smrti a poádal Yard, aby to proetřil. V pátek po obědě přijede komander Adam Dalgliesh. Přirozeně jsem slíbil, e s ním budu vemoně spolupracovat, pokud o to poádá.

Přijali tu zprávu mlčky. Otec Martin pocítil, jak se mu sevřel aludek. Ale tělo bylo zpopelněno. Proběhlo vyetřování a byl vynesen výrok. I kdy s ním sir Alred nesouhlasí, nevím, co by teď policie mohla objevit. A proč Scotland Yard? Proč komander? To je prazvlátní vyuívání pracovních sil.

Otec Sebastian vyloudil typický úsměv na tenkých rtech. Můeme to, myslím, brát tak, e sir Alred se prostě obrátil na nejvyí místa. To tihle lidé dělávají. Těko by ádal suffolkskou policii, aby případ znovu otevřela, protoe právě ona provedla dotyčné vyetřování. A pokud jde o výběr komandera Dalglieshe, pochopil jsem, e ten kadopádně hodlal zajet do naeho hrabství na krátkou dovolenou a e kolej svatého Anselma zná. Scotland Yard se patrně pokouí vyhovět siru Alredovi s nejmení újmou pro sebe i pro nás. Komander se zmínil o vás, otče Martine.

Otec Martin se zmítal mezi nejasnou předtuchou a radostí. Slouil jsem tady, kdy tu byl po tři roky na letních prázdninách. jeho otec byl farářem v Norfolku. Asi u jsem zapomněl, která to byla farnost. Adam byl milý chlapec, inteligentní a citlivý, tedy myslím. Oveme nevím, jaký je dnes. Ale rád ho znovu uvidím.

Otec Peregrine poznamenal: Milí a citliví chlapci větinou vyrostou v necitlivé a zdaleka ne příjemné mue. No, ale protoe stejně nemáme na vybranou, pokud jde o jeho příjezd, jsem rád, e alespoň jeden z nás se na jeho návtěvu můe těit. Jinak nevidím, co sir Alred míní tím vyetřováním získat. Jestli ten komander dojde k závěru, e se tu mohlo jednat o nefér hru, jistě to budou muset převzít místní sloky. Fér hra je divné spojení. To slovo pochází ze staré angličtiny a příbuzný výraz existuje i ve starogermántině, ale není mi jasné, proč ta sportovní metafora. Člověk by spí čekal, e se ten výraz bude spojovat s činem nebo skutkem.

Kolegové kněí byli dávno zvyklí na posedlost otce Peregrina sémantikou, ne aby k tomu nápadu něco podotýkali. Je ale zvlátní, pomyslel si otec Martin, slyet ta dvě slova vyřčená nahlas. Otec Sebastian je okamitě převzal.

Zmínka o vradě je samozřejmě absurdní. Kdyby existoval jakýkoliv náznak, e smrt byla jiná ne náhodná, bylo by třeba předloit důkazy.

Ale byla tu jetě třetí monost a na tu pomysleli vichni. Výrok o náhodné smrti přijali ve svatém Anselmu s velkou úlevou. I tak ta smrt měla v sobě sémě katastrofy pro kolej. A nebyla to jediná smrt. Moná, pomyslel si otec Martin, e se kvůli moné sebevradě ani neuvaovalo o zástavě srdce, na ni zemřela Margaret Munroeová. Ta nebyla nečekaná; doktor Metcalf je upozorňoval, e můe nastat kdykoliv. A byla to milosrdná smrt. Mrtvou nala Ruby Pilbeamová druhý den časně zrána, jak pokojně sedí ve svém křesle. A teď, jen o pět dní později, jako by do svatého Anselma ani nikdy nepatřila. Její sestra, o její existenci nevěděli, dokud otec Martin neproel Margaretiny dokumenty, zařídila pohřeb, přijela s vozem pro její nábytek a věci a vyloučila kolej z pohřebního obřadu. Jen otec Martin rozuměl tomu, jak hluboce na Margaret zapůsobila Ronaldova smrt. Někdy ho napadalo, e je snad jediný, kdo pro ni truchlí.

Otec Sebastian pokračoval: Vechny pokoje pro hosty budou tento víkend obsazené. Kromě komandera Dalglieshe přijede Emma Lavenhamová z Cambridge, ta tu bude tři dny přednáet o metafyzických básnících. Pak přijede inspektor Roger Yarwood z Lowestoftu. Ten trpí těkým stresem z nedávného rozpadu svého manelství. Chtěl by tu zůstat týden. Nemá samozřejmě nic společného s vyetřováním kolem Ronalda Treevese. A jetě na víkend přijede Clive Stannard, aby pokračoval ve výzkumu běného rodinného ivota raných traktariánů. Protoe vechny hostinské pokoje budou obsazené, asi bych ho ubytoval v pokoji Petera Buckhursta. Doktor Metcalf chce, aby Peter jetě zůstal na pokoji pro nemocné. Bude mu tam tepleji a má tam větí pohodlí.

Otec Peregrine řekl: To mě moc netěí, e se Stannard jetě vrátí. Doufal jsem, e u ho vidím naposled. Je to protivný mladík a to, e předstírá výzkum, je nepřesvědčivé. Zkoumal jsem jeho názory na dopad Gorhamova případu na modifikaci traktariánské víry J. B. Mozleyho a bylo mi jasné, e nemá ponětí, o čem mluvím. Mě jeho přítomnost v knihovně ruí  a myslím, e svěcence také.

Jeho dědeček byl právníkem svatého Anselma, připomněl Sebastian, a dobrodinec koleje. Nerad bych si myslel, e kdokoli z jejich rodiny je tu nevítaný. Ovem sotva ho to opravňuje k tomu, aby si tu zařídil víkend zadarmo, kdykoli si zamane. Činnost koleje musí mít přednost. Jestli poádá jetě jednou, taktně ho odmítnu.

A ten pátý návtěvník? zeptal se otec Martin.

Pokus otce Sebastiana ovládnout hlas nebyl vůbec úspěný.

Telefonoval arciděkan Crampton, e přijede v sobotu a odjede v neděli po snídani.

Ale ten tu byl před čtrnácti dny! zvolal otec Martin. Snad sem nechce jezdit pravidelně?

Obávám se, e můe. Smrt Ronalda Treevese znovu otevřela otázku budoucnosti svatého Anselma. Jak víte, moje strategie je vyhýbat se konfliktům, pokračovat tie v naí práci a vyuívat vlivu, který mám v církevních kruzích, abych zabránil uzavření.

O plánu na uzavření koleje není ádný důkaz, řekl otec Martin, jedině e církev chce centralizovat vekeré teologické vzdělání ve třech centrech. Pokud bude toto rozhodnutí nekompromisně uvedeno do praxe, bude svatý Anselm uzavřen, ale ne kvůli kvalitě naí výuky nebo kvalitě svěcenců, které tu vzděláváme.

Otec Sebastian ignoroval převyprávění toho, co vichni věděli. Je tu ale jetě jeden problém ohledně této návtěvy, řekl. Kdy tu byl arciděkan posledně, otec John si vzal krátkou dovolenou. Nemyslím, e to můe zase udělat. Ale přítomnost arciděkana bude pro něj bolestná a pro nás ostatní to bude trapné.

To určitě, pomyslel si otec Martin. Otec John Betterton přiel do koleje svatého Anselma po několika letech ve vězení. Byl obalován ze sexuálního obtěování dvou chlapců v kostele, kde byl knězem. Přiznal se, e je vinen, ale to obtěování sestávalo jen z nepatřičného mazlení a laskání a odsouzení k nepodmíněnému trestu by bylo vysoce nepravděpodobné, kdyby se do hledání dodatečných důkazů osobně nezapojil arciděkan Crampton. Promluvil s dřívějími zpěváčky na kůru, teď mladými mui, získal dodatečné důkazy a uvědomil policii. Celý incident způsobil rozhořčení a mnoho netěstí, a vyhlídka na arciděkana společně s otcem Johnem pod jednou střechou naplnila otce Martina hrůzou. Rozdírala ho lítost pokadé, kdy viděl otce Johna, jak se téměř plazí za svými povinnostmi, účastní se svatého přijímání, ale nikdy je necelebruje, jak vidí ve svatém Anselmu spí útočitě ne zaměstnání. Arciděkan jistě udělal to, co povaoval za svou povinnost, a moná nebylo fér předpokládat, e v tomto případě nelo jen o povinnost. Ale přesto, pronásledovat kolegu kněze tak nemilosrdně  a to jetě takového, k němu necítil ádné nepřátelství, vlastně se s ním sotva kdy setkal  to se zdálo nevysvětlitelné.

Mě by zajímalo, nadhodil otec Martin, jestli Crampton byl vůbec  tedy  svůj, kdy tak pronásledoval otce Johna. Na celé té věci bylo něco iracionálního.

V jakém smyslu by neměl být svůj? ozval se otec Sebastian příkře. Nebyl duevně nemocný, to přece nikdy nikdo nenaznačil.

Bylo to krátce po sebevradě jeho eny, podotkl otec Martin, byla to pro něj těká doba.

Truchlení je vdycky těké. Ale není mi jasné, jak by osobní tragédie mohla ovlivnit jeho úsudek v záleitosti otce Johna. Pro mě to také byla těká doba, kdy zemřela Veronica.

Otec Martin stěí potlačil úsměv. Lady Veronica Morellová se zabila pádem z koně na lovu při jednom ze svých pravidelných návratů do rodinného domu, který nikdy skutečně neopustila, a při sportu, kterého se nemohla a vlastně ani nechtěla vzdát. Otec Martin měl podezření, e kdyby u otec Sebastian musel ztratit enu, dal by přednost právě této příčině. Moje ena si zlomila vaz na lovu má jistý punc, který zcela postrádá konstatování moje ena zemřela na zápal plic. Otec Sebastian neprojevoval ádnou touhu po dalí enitbě. Moná díky tomu, e byl manelem dcery hraběte, i kdy byla o pět let starí ne on a víc ne povrchně připomínala ulechtilá zvířata, která tak milovala, povaoval vyhlídku na sňatek s méně urozenou enou za nelákavou, ba lehce poniující. Otec Martin zjistil, e jeho mylenky jsou nízké, a honem se v duchu začal kát.

Vlastně měl lady Veroniku rád. Vzpomínal si na ni, vysokou, tíhlou enu, jak rázuje ambitem po poslední bohoslubě, kterou navtívila, a řičí na svého manela: To tvoje kázání bylo moc dlouhé, Sebe. Polovině jsem nerozuměla a mladí určitě také ne. Lady Veronica vdycky mluvila o studentech jako o mladých. Otec Martin si občas představoval, e si myslí, e její manel vede stáj s dostihovými koňmi.

Vypozorovali, e rektor je vdycky ve své nejlepí náladě, kdy je na koleji jeho ena. Fantazie otce Martina vytrvale odmítala představu otce Sebastiana a lady Veroniky v manelském loi, ale kdy je viděl spolu, nepochyboval, e se mají velmi rádi. Je to, myslíval si, dalí projev rozmanitosti a zvlátnosti manelského stavu, jeho byl, jako letitý starý mládenec, pouhým fascinovaným pozorovatelem. Moná, říkal si, je silné zalíbení stejně důleité jako láska, a nadto trvalejí.

A přijede Raphael, řekl otec Sebastian, řeknu mu o arciděkanově návtěvě. Silně cítí s otcem Johnem  vlastně občas k tomu tématu přistupuje dost iracionálně. Ničemu to nepomůe, kdy vyprovokuje otevřenou hádku. Koleji to můe jen ukodit. Musí akceptovat, e arciděkan je správce majetku koleje a ná host, s ním je třeba jednat s úctou, která náleí knězi.

A ten inspektor Yarwood, ozval se otec Peregrine, není to ten policejní důstojník, který vyetřoval případ, kdy arciděkanova první ena spáchala sebevradu?

Ostatní kněí na něj udiveně pohlédli. Takovéhle informace otec Peregrine sbíral. Někdy se zdálo, e jeho podvědomí je depozitář nejrůznějích faktů i střípků zpráv, které dovedl v pravou chvíli vynést na světlo.

Jste si tím jistý? otázal se otec Sebastian. Cramptonovi tenkrát bydleli v severním Londýně. Do Suffolku se přestěhoval teprve po smrti své eny. Tenkrát by to musela vyetřovat Metropolitní policie.

Člověk o těch věcech čte, odvětil otec Peregrine mírně. Pamatuju si na zprávy o tom vyetřování. Myslím, e zjistíte, e svědčil policista jménem Roger Yarwood. Tehdy byl serantem u Metropolitní.

Otec Sebastian se zamračil. To je trapné. Mám obavy, e sejdou-li se  a sejdou se určitě  v arciděkanovi to vzbudí bolestné vzpomínky. Ale to můeme vyřeit. Yarwood potřebuje klid a zotavení a pokoj jsme mu slíbili. Před třemi lety prokázal koleji velké sluby, ne byl povýen a byl jetě u dopravní policie. Otec Peregrine tenkrát najel do stojícího náklaďáku. Jak víte, chodí také pravidelně na nedělní mi a myslím, e mu to prospívá. Jestli jeho přítomnost vyvolá bolestné vzpomínky, bude se s nimi muset vyrovnat stejně jako otec John se svými. Zařídím, aby se Emma ubytovala v Ambroovi, hned vedle kostela, komander Dalgliesh v Jeronýmovi, arciděkan v Augustinovi a Roger Yarwood v Řehořovi.

Čeká nás nepříjemný víkend, pomyslel si otec Martin. Pro otce Johna bude dost těké, e se bude muset setkat s arciděkanem, a sám Crampton určitě to setkání nepřivítá, i kdy nebude nečekané; musí vědět, e je otec John ve svatém Anselmu. A jestli má otec Peregrine pravdu  co míval  setkání arciděkana s Yarwoodem rozruí oba. Také bude těké zvládnout Raphaela, nebo mu zabránit v setkání s arciděkanem; je to koneckonců starí svěcenec. A pak tu je Stannard. Nehledě k tomu, e měl k návtěvě svatého Anselma bůhvíjaké motivy, nebyl to nikdy příjemný host. A nejproblematičtějí bude přítomnost Adama Dalglieshe, nepřehlédnutelná připomínka neastných událostí, o nich si mysleli, e je mají za sebou, a jeho zkuený a skeptický pohled.

Z přemítání ho vytrhl hlas otce Sebastiana. A teď bychom si mohli dát kávu.

Kapitola 6

Raphael Arbuthnot veel do místnosti a stanul tam s půvabnou sebejistotou, která byla pro něj typická. Jeho černá sutana s řadou potahovaných knoflíků na něm, na rozdíl od ostatních svěcenců, vypadala jako nová, uitá na míru, dokonale padnoucí; její tmavá jednoduchost v kontrastu s Raphaelovou bledou tváří a světlými vlasy přispívala k celkovému dojmu, který byl zároveň teatrální i důstojný. Otec Sebastian se s ním nikdy nesetkal o samotě, ani by pocítil lehké rozpaky. Sám byl hezký mu a vdycky oceňoval  moná přeceňoval  dobrý vzhled u ostatních muů a krásu u en. Jen u jeho eny mu nepřipadala důleitá. Ale u muů ho krása uváděla do rozpaků, moná i trochu odpuzovala. Mladí mui, a zejména mladí angličtí mui, by neměli vypadat jako poněkud prostopání řečtí bozi. Na Raphaelovi nebylo nic androgynního, ale otec Sebastian si neustále uvědomoval, e je to krása, která přitahuje spí mue ne eny, i kdy neměla tu moc, aby pohnula jeho srdcem.

A pak ho přepadla ta nejnaléhavějí obava, je mu setkání s Raphaelem znepříjemňovala a vyvolávala staré pochyby. Jakou cenu má vůbec jeho svěcení? A měla kolej souhlasit s tím, e ho přijmou jako svěcence, kdy u byl fakticky členem rodiny? Svatý Anselm byl jediný domov, který poznal, protoe ho matka, poslední Arbuthnotová, tady před pětadvaceti lety odloila, dva týdny staré nemluvně, nemanelské a nechtěné. Bylo by moudřejí, moná i prozíravé, doporučit mu, aby se poohlédl jinde, přihlásil se do Cuddesdonu nebo do St. Stephens House v Oxfordu? Nebyla tu neurčitá hrozba, e to znamená buď tady, nebo nikde? Moná byla kolej příli vstřícná v obavě, aby církev nepřipravila o posledního z Arbuthnotů. Ovem teď u bylo pozdě a bylo jen k vzteku, jak často na něj dotíraly tyhle neplodné starosti o Raphaela spolu s dalími, naléhavějími, by světskými záleitostmi.

Tak nejdřív několik drobností, Raphaeli. Studenti, kteří vytrvale parkují před kolejí, budou muset dbát na větí pořádek. Jak ví, dávám přednost tomu, aby auta a motocykly stály vzadu, nalevo od budov koleje. Kdy musí parkovat na předním dvoře, alespoň a to nějak vypadá. A teď něco, co zvlá rozčiluje otce Peregrina. Připomeň, prosím tě, studentům, aby nepouívali pračky po večerní bohoslubě. Otce Peregrina ten hluk hrozně ruí. A teď, kdy jsme bez paní Munroeové, souhlasil jsem s tím, e se loní prádlo bude měnit jednou za čtrnáct dní. Čisté prádlo bude ve výdejně lůkovin a studenti si sami vezmou, co potřebují, a povléknou si postele. Dali jsme inzerát na novou pracovnici, ale můe to nějaký čas trvat.

Ano, otče. Přetlumočím jim to.

Jsou tu dvě důleitějí věci. Tenhle pátek budeme mít návtěvu komandera Dalglieshe z Nového Scotland Yardu. Sir Alred Treeves je zřejmě nespokojený s výrokem soudu o Ronaldovi a poádal Yard, aby tu věc proetřil. Nevím, jak dlouho tu zůstane, moná jen na víkend. S komanderem přirozeně musíme spolupracovat. To znamená zodpovědět jeho otázky úplně a upřímně, ne se poutět do vyjadřování názorů.

Ale Ronald je zpopelněný, otče. Co teď můe komander Dalgliesh dokázat? Určitě nemůe zvrátit závěry vyetřování?

Myslím, e ne. Jde spí o to, aby se sir Alred přesvědčil, e se smrt jeho syna vyetřila důkladně.

Ale to je směné, otče! Suffolkská policie byla velmi důkladná. Co teď jetě můe Yard objevit?

Dost málo, podle mého. Nicméně komander Dalgliesh přijede a bude bydlet v Jeronýmovi. Budeme mít i dalí návtěvníky. Na zotavenou k nám přijede inspektor Yarwood. Potřebuje odpočinek a klid a já myslím, e bychom mu některá jídla mohli nosit do pokoje. Pak přijede Stannard, ten bude pokračovat ve svém výzkumu v knihovně. A na krátkou návtěvu má přijet arciděkan Crampton. Ten přijede v sobotu a hodlá odjet v neděli hned po snídani. Pozval jsem ho, aby při sobotní večerní bohoslubě přednesl homilii. Bude tu malá kongregace, ale to se nedá nic dělat.

Kdybych to věděl, otče, vyhrkl Raphael, zařídil bych si, abych tu nebyl.

To si uvědomuji. Očekávám, e jako starí student tady bude alespoň na večerní pobonost a e se k němu bude chovat zdvořile, jak se sluí k návtěvníkovi, starímu mui a knězi.

S těmi prvními dvěma nemám problémy, to třetí mi moc nepůjde. Jak se tu můe objevit, před otcem Johnem, po tom, co mu provedl?

Myslím, jako my ostatní, e nalezl útěchu v přesvědčení, e tenkrát udělal to, co povaoval za správné.

Raphael zrudl. Jak si můe myslet, vykřikl, e jednal správně  kněz, který doene jiného kněze do vězení? Bylo by to hanebné, a by to provedl kdokoliv. Od něj je to ohavnost. A otec John  ten nejlaskavějí, nejhodnějí člověk!

Zapomněl jsi, Raphaeli, e se otec John při procesu přiznal ke své vině.

Přiznal se k tomu, e se k těm dvěma klukům choval nepatřičně. Neznásilnil je, nesvedl je, fyzicky jim neublíil. Jo, přiznal se k vině, ale neposlali by ho do vězení, kdyby za tím Crampton neel, nevyhrabal někde ty mladíky a nepřemluvil je, aby přili svědčit. Co mu do toho vůbec bylo?

Povaoval to za svou povinnost. Musíme mít na paměti, e se otec John přiznal i k těm vánějím obviněním.

No, samozřejmě. Prohlásil, e je vinen, protoe se cítil vinen. On se cítí vinen jenom tím, e ije. Ale hlavně to bylo kvůli tomu, aby ti kluci nemuseli křivě přísahat na lavici svědků. To nemohl snést, tu kodu, co by jim způsobil, tu kodu, kterou by si sami způsobili, kdyby u soudu lhali. Chtěl je toho uetřit za tu cenu, e půjde do vězení.

Otec Sebastian na něj vyjel: Řekl ti to? Diskutoval jsi s rum o tom?

Vlastně ne, přímo ne. Ale je to tak, vím to.

Otci Sebastianovi začalo být nepříjemně. Mohlo to tak být. Sám si myslel něco podobného. Ale tento choulostivý psychologický rozbor mohl udělat on, jako kněz, od studenta to znělo nepatřičně. Nemá právo takhle mluvit o otci Johnovi, pokáral Raphaela. Svůj trest si odslouil a přiel ít a pracovat sem k nám. Minulost nechal za sebou. Je to smůla, e se tady musí setkat s arciděkanem, ale neulehčí mu to, kdy se do toho bude plést. Vichni máme uvnitř své temno. Pro otce Johna to zůstane mezi ním a Bohem, nebo mezi ním a zpovědníkem. Chtít se vměovat, to by od tebe byla duchovní arogance.

Raphael to zřejmě sotva slyel. Ale my víme, proč přijede Crampton, ne? Čmuchat tady, aby sehnal nové důkazy proti koleji. Chce dohlédnout na to, aby nás zruili. To dal jasně najevo, hned jak ho biskup jmenoval jedním z majetkových správců.

A bude-li s ním jednáno nezdvořile, bude mít dalí důkaz, který potřebuje. Drím kolej nad vodou díky vlivu, který mám, i tím, e tie pokračuji v práci, ne tím, e proti sobě popouzím nepřátele. Tohle je pro kolej těká doba a smrt Ronalda Treevese jí nepomohla. Odmlčel se a pak vyřkl otázku, kterou dosud nevyslovil. Jistě jste o té smrti mezi sebou diskutovali. Jaký názor měli svěcenci?

Viděl, e ta otázka byla nevítaná. Nastala pauza, ne Raphael odpověděl. Myslím, otče, e veobecný názor byl, e Ronald spáchal sebevradu.

Ale proč? Máte na to nějaký názor?

Odmlka byla tentokrát delí. Pak Raphael řekl: Ne, otče, to asi ne.

Otec Sebastian přeel ke svému stolu a studoval tam list papíru. Vidím, e kolej bude o tomhle víkendu dost prázdná, řekl posléze. Zůstanete tu jen čtyři. Připomeň mi, prosím tě, proč je tolik lidí mimo, takhle začátkem trimestru.

Tři studenti zahájili praxi na farnostech, otče. Rupert byl poádán, aby kázal u svaté Markéty a dva studenti si ho tam jdou poslechnout. Richardova matka má padesátiny a současně pětadvacáté výročí svatby, take dostal zvlátní povolení. Pak nezapomeňte, e Toby Williams je uváděn na svou první farnost a spousta lidí ho tam pojede podpořit. Take zbývá Henry, Stephen, Peter a já. Doufal jsem, e budu moct po večerní bohoslubě také odjet. Zmekám Tobyho uvedení, ale rád bych byl na jeho první bohoslubě.

Otec Sebastian stále studoval svůj papír. Ano, vychází to. Můe odjet poté, co vyslechne arciděkanovo kázání. Ale nemá mít hodinu řečtiny s panem Gregorym? Měl by sis to s ním domluvit.

To je vyřízeno, otče. Zařadí mě na pondělí.

Dobře, tak to je snad pro tento týden vechno, Raphaeli. Můe si také vzít svůj esej. Je na stole. Evelyn Waugh napsal v jednom svém cestopise, e vidí teologii jako teorii zjednoduování, kdy se mlhavé a prchavé mylenky stávají čitelnými a přesnými. Tvůj esej není ani jedno ani druhé. A patně jsi pouil slovo iminentní. Správně by bylo imanentní.

Jistěe ne. Omlouvám se, otče. Bůh je podle některých náboenství imanentní, ale iminentní by být neměl, e?

Otec Sebastian se odvrátil, aby skryl úsměv. To by doopravdy neměl.

Za Raphaelem zapadly dveře; pak si rektor uvědomil, e na studentovi nevymohl slib dobrého chování. Daný slib by se musel dodret, jene on ádný nedostal. Bude to zapeklitý víkend.

Kapitola 7

Dalgliesh vyel ze svého bytu s výhledem na Temi v Queenshythu před svítáním. Budova, nyní přeměněná na moderní kanceláře finanční korporace, byla původně sklad, a vůně koření, prchavá jako vzpomínka, stále tkvěla ve velkých, spoře zařízených a dřevem obloených místnostech v nejvyím patře, kde měl byt. Kdy budovu prodali kvůli přestavbě, rezolutně odmítal nabídku nového majitele na odkoupení jeho dlouhodobého pronájmu, a kdy Dalgliesh odmítl poslední, u nesmyslně vysokou nabídku, investoři přiznali poráku a poslední patro zůstalo neporuené. Dalglieshovi potom firma poskytla na svůj náklad nenápadné dveře po straně budovy a bezpečný výtah do jeho bytu na úkor zvýeného nájemného, ale prodloueného pronájmu. Měl podezření, e budova se nakonec ukázala jako víc ne přiměřená pro jejich potřeby a e jim přítomnost vyího policejního důstojníka v horním patře poskytla nočního hlídače i příjemný, by pochybný pocit bezpečnosti. Dalglieshovi zůstalo to, čeho si cenil: soukromí, klid prázdné budovy v noci a téměř ádný hluk ve dne i výhled na proměnlivý ivot Teme, která plynula dole pod jeho okny.

Vyjel přes City na východ na Whitechapel Road a dál pokračoval na A 12. Ani v sedm hodin ráno nebyly ulice prázdné, z východů metra se vynořily skupinky prvních úředníků. Londýn nikdy úplně nespal; Dalgliesh měl rád ten ranní klid, první známky probouzejícího se ivota, je během dalích hodin zesílí a město začne hlučet, i poměrně snadnou jízdu po neucpaných ulicích. Dojel na A 12 a vymanil ze z chapadel Eastern Avenue, první růový rám na noční obloze zbledl do jasné bílé a louky i ivé ploty se rozsvítily do světleedé, v ní stromy i keře s průsvitnou něností japonského akvarelu postupně získávaly určité obrysy i syté barvy podzimu. V tomhle ročním období vypadají stromy skoro nejlíp, pomyslel si. Jen na jaře skýtají větí potěení. Jetě nebyly úplně holé, a v závoji zelené, luté a rudé se rýsoval temný vzor větví.

Během jízdy přemýlel o účelu své cesty a rozebíral důvody pro své poslání  jistě velmi neobvyklé  proetření smrti neznámého mladíka, smrti, která u byla vyetřena, definována koronerovým výrokem a oficiálně uzavřena konečným aktem kremace, která tělo zredukovala na rozemleté kosti. Jeho nabídka, e případ proetří, nebyla impulzivní, ve svém pracovním ivotě málokdy podléhal impulzům. A také se za ní neskrývalo přání vystrnadit sira Alreda z kanceláře, i kdy to byl člověk, kterého raději neviděl ne viděl. Znovu uvaoval o tom, jaký zájem můe mít ten člověk na smrti adoptovaného syna, k němu očividně nechoval ádnou náklonnost. Ale moná se mu to jen zdá. Vdy sir Alred je člověk, který si dává pozor, aby neprojevoval city. Moná k synovi cítil daleko víc, ne projevoval navenek. Nebo byl tak posedlý potřebou dovědět se pravdu, jakkoli nepříjemnou, jakkoli trpkou, jakkoli těko zjistitelnou? Pokud ano, byl to důvod, pro něj mohl mít Dalgliesh pochopení.

Jel rychle a za necelé tři hodiny byl v Lowestoftu. Neprojíděl tím městem u řadu let a při předchozí návtěvě ho zarazila skličující atmosféra chátrání a chudoby. Hotely na břehu moře, které v lepích časech ubytovávaly přísluníky střední třídy, teď inzerovaly herny. Mnoho obchodů bylo zatlučeno prkny a po ulicích se plouili lidé s edými tvářemi. Nyní ale městečko proívalo cosi jako znovuzrození. Střechy byly nové, domy byly natřené. Měl pocit, e vjídí do města, které má důvěru ve svou budoucnost. Most vedoucí k dokům dobře znal a přejíděl po něm s buícím srdcem. Tudy ve svých chlapeckých letech jezdil na kole nakupovat čerstvě nalovené sledě k přístavní hrázi. Vybavil se mu pach blýskavých ryb, které klouzaly z kbelíků do jeho batohu, i to, jak mu těký batoh buil do ramen, kdy jel zpátky do svatého Anselma se svým darem večeře nebo snídaně pro otce. Ucítil známou směs vody a dehtu a zadíval se s tou radostí jako kdysi na čluny v přístavu. Jestlipak tam jetě prodávají sledě? I kdyby, nikdy u svůj dar nepoveze zpátky do svatého Anselma s takovým vzrueným pocitem úspěchu jako v těch chlapeckých letech.

Spí by čekal, e policejní stanice bude podobná těm, je si pamatoval z dětství, samostatný nebo řadový domek upravený pro policejní pouití, jeho metamorfózu bude připomínat modrá lampa nad vchodem. Spatřil vak nízkou moderní budovu, její fasádu přeruovala řada tmavých oken, stoár vysílačky čnící autoritativně na střee a britskou vlajku vlající na sloupu u vchodu.

Čekali ho. Mladá ena u desky recepce ho pozdravila s příjemným suffolkským přízvukem, jako by teprve jeho příjezd dal jejímu dni smysl.

Serant Jones vás očekává, pane. Zavolám mu, hned přijde.

Serant Irfon Jones byl tmavovlasý, tíhlý, měl bledou ple, jen lehce poznamenanou větrem a sluncem, která kontrastovala s téměř černými vlasy. Jeho první slova okamitě prozradila jeho původ.

Pan Dalgliesh, e? Čekám na vás, pane. Pan Williams navrhl, abychom pouili jeho kancelář, a přijedete. Omlouvá se, e se s vámi mine. A éf je v Londýně na schůzi, ale to vy víte. Jen se tady zapite, pane.

Dalgliesh veel za ním do postranních dveří s neprůhlednou skleněnou deskou a poté ho následoval po úzké chodbě. jste daleko od domova, serante, prohodil.

To tedy ano, pane Dalglieshi. Přesně čtyři sta mil. Vzal jsem si dívku z Lowestoftu a ona je jedináček. Její maminka na tom není moc dobře, take Jenny chtěla zůstat blízko ní. Jakmile se naskytla monost, přestěhoval jsem se z Goweru. Ale líbí se mi tu, pokud jsem u moře.

Je to úplně jiné moře.

Úplně jiné pobřeí, a obě jsou stejně nebezpečná. Ale ne, e by tu bylo moc smrtelných případů. Ten chudák kluk je první za posledních tři a půl roku. Máme tu vude značky s výstrahou a zdejí lidé vědí, e útesy jsou nebezpečné. Teď u by to měli vědět. A pobřeí je dost odlehlé. Ani se nehodí pro rodiny s dětmi. Tudy, pane. Pan Williams si uklidil stůl. Ne e by tu bylo k vidění moc důleitých důkazů. Dáte si kávu? Vechno je připravené. Jen to zapnout.

Stál tam podnos se dvěma álky s vzorně srovnanými ouky, kávovar, dóza s nápisem káva, dbánek s mlékem a elektrická konvice. Serant Jones proces dokonale, by poněkud kvapně zvládl a káva byla výborná. Posadili se do dvou nízkých kancelářských křesel před oknem.

Vás zavolali na tu plá, e ano. Jak to vlastně bylo? zeptal se Dalgliesh.

Já tam nebyl první. Byl to mladý Brian Miles, zdejí stráník. Otec Sebastian mu telefonoval z koleje a on se tam rozjel, hned jak to lo. Trvalo mu to asi půl hodiny. Kdy tam dorazil, byli u mrtvoly otec Sebastian s otcem Martinem. Ten chudák kluk u byl mrtvý, to viděl kadý. Ale on je to bystrý chlapec, Brian, a to, co viděl, se mu nelíbilo. Neříkám, e by snad myslel, e je to podezřelá smrt, ale nedá se popřít, e byla podivná. Jsem jeho přímý nadřízený, take se obrátil na mě. Byl jsem tady, kdy zavolal těsně před třetí hodinou, a protoe byl náhodou na stanici doktor Mallison  ná policejní lékař  přijeli jsme na místo spolu.

S ambulancí? zeptal se Dalgliesh.

Ne, to jetě ne. V Londýně má určitě koroner vlastní ambulanci, ale tady musíme pouívat místní slubu, kdy chceme odvézt mrtvolu. A ta byla někde v terénu, take to trvalo asi hodinu a půl, ne jsme ho nechali odvézt. Kdy jsme ho dali do márnice, mluvil jsem s koronerovým úředníkem a ten mi řekl, e koroner téměř jistě zavolá soudního patologa. Je to velmi opatrný pán, ten pan Melish. Teprve tehdy se rozhodlo, e to bude povaováno za podezřelé úmrtí.

Co přesně jste zjistili na místě?

No, byl mrtvý, pane Dalglieshi. Doktor Mallison to prohlásil okamitě. Jene k tomu ani nebyl potřeba doktor, aby vám to bylo jasné. Doktor Mallison si myslel, e je po smrti tak pět, est hodin. Ovem, kdy jsme tam přili, byl jetě pořádně zasypaný. Pan Gregory a paní Munroeová více méně odkryli tělo a temeno hlavy, ale tvář a ruce nebyly vidět. Otec Sebastian a otec Martin zůstali na místě. Nemohli sice nic dělat, ale otec Sebastian trval na tom, e zůstane, dokud mrtvého neodkryjeme. Myslím, e se chtěl pomodlit. Take jsme chudáka kluka vyhrabali, otočili ho, naloili na nosítka a doktor Mallison se na něj podíval zblízka. Ne e by bylo něco vidět. Byl obalený pískem a byl mrtvý. Nic víc.

Měl nějaká viditelná zranění?

ádná jsme neviděli, pane Dalglieshi. Ovem, kdy vás zavolají k takovéhle nehodě, vdycky si to říkáte, e. To dá rozum. Ale doktor Mallison nenael ádné známky násilí, ani ránu vzadu na hlavě nebo něco podobného. Samozřejmě jsme nevěděli, co doktor Scargill můe zjistit při pitvě. To je ná místní soudní patolog. Doktor Mallison řekl, e nemůe udělat nic jiného, ne odhadnout dobu smrti, jinak e budeme muset počkat na pitvu. No ale my jsme ani nemysleli, e by na té smrti bylo něco podezřelého. Připadalo nám to tehdy úplně jasné. Procházel se tam příli blízko pod převislou římsou a ona na něj spadla. Tak to vypadalo a k tomu doli i při soudním vyetřování.

Take vám nic nepřipadalo divné nebo podezřelé?

No, spí divné ne podezřelé. Byla to divná pozice, ve které leel  hlavou dolů, jako králík nebo pes, který se podhrabává do útesu.

A nic, co byste nali u mrtvoly?

Bylo tam jeho atstvo, hnědý plá a ten dlouhý černý hábit  sutana se tomu říká, ne? Byly tam úhledně srovnané.

Nic, co by mohlo vypadat jako zbraň?

No, jen takový kus dřeva. Vykopali jsme ho, kdy jsme odkrývali mrtvolu. Leel dost těsně u jeho pravé ruky Napadlo mě, e bychom ho měli vzít na stanici, pro případ, e by byl důleitý, ale nějak si ho nikdo nevímal. Mám ho tady, kdybyste se chtěl podívat, pane. Ani nevím, proč se nevyhodil, kdy bylo po vyetřování. Nic jsme z něj nedostali, ani otisky, ani krev.

Přeel ke skříni na konci místnosti a vytáhl předmět zabalený v plastikovém obalu. Byl to trámek ze světlého dřeva asi tři čtvrtě metru dlouhý. Při bliím prozkoumání spatřil Dalgliesh stopy čehosi, co vypadalo jako modrý lak.

To nebylo ve vodě, pane, řekl serant Jones, podle mě ne. Moná to nael na písku a zvedl to, ani nezamýlel nic konkrétního. Je to takový instinkt, e člověk sbírá věci na plái. Otce Sebastiana napadlo, e to třeba pochází ze staré pláové kabiny, kterou kolej nechala odstranit, byla hned u schodů na plá. Otec Sebastian tenkrát soudil, e ta modrá a bílá bijí do očí, e by bylo lepí něco v přírodním dřevě. A také ji postavili. Pouívá se taky jako přístřeek pro nafukovací člun, který tam mají pro případ, e by se plavci dostali do nesnází. Ta stará bouda u se beztak rozpadala. Ale celou ji neuklidili a na plái nějaký čas zůstala hromada hnijících foen. Teď u jsou tedy pryč.

A co stopy v písku?

No, ty jsme hledali nejdřív. Chlapcovy stopy přikryl sesutý písek, ale jediná přeruená řada vedla po plái. Byly jeho, měli jsme jeho boty, e. Ale on el převáně po oblázcích, jako kadý. A kolem něj byl písek pěkně zdupaný. Kdo by se divil, e se paní Munroeová a pan Gregory i ti dva duchovní moc nestarali, kam lápnout!

Překvapil ten výrok vás osobně?

Ano, musím říct, e ano. Otevřený výrok by mi připadal logičtějí. V porotě seděl pan Melish a ten má v oblibě otevřený výrok, je-li případ trochu sloitějí, nebo existuje-li veřejný zájem, a porota byla jednomyslná, vech osm lidí. Fakt ale je, e otevřený výrok nikdy není uspokojivý a e svatý Anselm je velmi váená instituce. Jsou dost izolovaní, to nepopírám, ale ti mladí mui káou ve zdejích kostelech a konají dobro pro obec. Tím neříkám, e se porota mýlila. Ale uzavřeli to takhle.

Sir Alred si těko můe stěovat na důkladnost vyetřování, řekl Dalgliesh. Nevím, co byste jetě mohli udělat.

Já taky ne, pane Dalglieshi, a koroner říkal to samé. Vypadalo to, e se tady Dalgliesh u nic nového nedozví, take poděkoval serantu Jonesovi za kávu a odeel. Dřevěný trámek se stopou modrého nátěru byl zabalený a označený títkem. Dalgliesh si ho vzal s sebou, nebo měl pocit, e se to od něj očekává, spí ne by myslel, e to k něčemu bude.

Na druhém konci parkovitě nakládal mu na zadní sedadlo roveru lepenkovou krabici. Rozhlédl se a spatřil Dalglieshe, jak nastupuje do jaguáru, upřeně na něj chvíli zíral a pak, jako by dospěl k náhlému rozhodnutí, popoel k němu. Dalgliesh pohlédl do předčasně zestárlé tváře, zpustoené nedostatkem spánku nebo bolestí. Tenhle výraz viděl tolikrát, e se nemohl mýlit.

Vy musíte být komander Dalgliesh. Ted Williams říkal, e sem máte přijet. Já jsem inspektor Roger Yarwood. Jsem na neschopence a jedu se sem trochu sebrat. Jen bych vám chtěl říct, e mě uvidíte ve svatém Anselmu. Otcové se mě čas od času ujímají. Je to levnějí ne hotel a společnost je lepí ne v místní cvokárně, co je obvyklá alternativa. A líp se tam vaří.

Pronesl ta slova rychle a plynule, jako by je měl nacvičená, a v tmavých očích měl zároveň vyzývavý i ostýchavý výraz. Ta zpráva byla nevítaná. Dalgliesh se zřejmě bezdůvodně domníval, e bude jediným návtěvníkem.

Jako by cítil jeho reakci, Yarwood dodal: Nebojte se, nepolezu vám po večerní pobonosti do pokoje na ejdlík. Od policejních drbů si chci odpočinout a troufám si říct, e vy taky.

Ne stačil Dalgliesh něco víc ne mu potřást rukou, Yarwood pokývl, otočil se a rychle odkráčel ke svému vozu.

Kapitola 8

Dalgliesh oznámil, e přijede do koleje po obědě. Jetě ne odjel z Lowestoftu, nael obchod s lahůdkami a koupil si teplé rohlíky, porci másla, patiku a láhev vína. Jako vdycky, kdy jel na venkov, měl s sebou sklenici a termosku s kávou.

Hned jak vyjel z města, odbočil na postranní silničku a zajel a na hrbolatou a zarostlou cestu, na kterou se jeho jaguár právě tak veel. Otevřená brána poskytovala iroký výhled na podzimní louky; tam zaparkoval, aby pojedl. Ale nejdřív vypnul mobilní telefon. Vystoupil z auta, opřel se o sloupek brány, zavřel oči a poslouchal ticho. To byla chvíle, po kterých ve svém uspěchaném ivotě touil, s vědomím, e nikdo na celém světe neví, kde přesně je, a nikdo za ním nemůe. Vonný vzduch byl plný drobných, téměř nepostřehnutelných zvuků venkova; vzdálený ptačí zpěv, evel větru ve vysoké trávě, vrzání větví nad jeho hlavou. Kdy se najedl, pokračoval ostrou chůzí po cestě jetě asi půl mile, pak se vrátil k autu, odjel na A 12 a zamířil k Ballards Mere.

A tady, trochu dřív, ne očekával, byla odbočka; tentý obrovský jasan, ale teď porostlý břečanem a zřejmě hynoucí, a nalevo dva úhledné domky s uspořádanými zahrádkami. Úzká silnice, téměř venkovská cesta, byla trochu propadlá a neupravený ivý plot nahoře na břehu zastiňoval pohled na útesy, take ze vzdáleného svatého Anselma nebylo vidět nic, kromě toho, e řidími místy občas probleskl pohled na vysoké cihlové komíny a chrám. Ale kdy dojel na kraj útesů a zabočil k severu po těrkové cestě podél břehu, objevila se v dáli bizarní budova koleje z cihel a kamene. Na pozadí modravého nebe vypadala stejně neskutečně jako papírový model. Připadalo mu, e se spí ona pohybuje směrem k němu, ne on k ní, a neúprosně přináela vzpomínky na pubertu, na téměř zapomenuté výkyvy nálad z radosti do smutku, na nejistotu a zářivou naději. Samotný dům vypadal nezměněný. Dvě věe z rozpadajících se tudorovských cihel s chomáči plevele a trávy v trhlinkách stále střeily vchod na přední nádvoří, a kdy mezi nimi projel, opět spatřil dům ve ví komplikované autoritativnosti.

V jeho chlapeckých letech bylo v módě pohrdat viktoriánskou architekturou a on ten dům posuzoval s řádným, by napůl provinilým pohrdáním. Architekt, patrně pod značným vlivem původního vlastníka, včlenil do stavby vechny módní rysy: vysoké komíny, arkýřová okna, ústřední kupoli, jiní vě, fasádu s cimbuřím a mohutný kamenný krytý vchod. Ale teď se mu zdálo, e výsledek je méně monstrózně nesourodý, ne mu připadal v mládí, a e architekt dosáhl alespoň rovnováhy a celkem příjemných proporcí v dramatické směsi středověké romantiky, novogotiky a okázalé viktoriánské domáckosti.

Čekali ho, byli na jeho příjezd připraveni. Jetě ne zavřel dveře auta, otevřely se přední dveře a ze tří kamenných schodů opatrně sestoupila křehká kulhající postava v černé sutaně.

Otce Martina Petrieho poznal okamitě. Poznání přilo zároveň s okem z překvapení, e tu bývalý rektor jetě sídlí  vdy mu musí být nejméně osmdesát. Ale byl to nepochybně ten mu, kterého si v dětství tak váil, a kterého  ano  miloval. Léta paradoxně zeslabila i potvrdila neúprosné kody. Lícní kosti víc vystupovaly nad hubeným, vrásčitým krkem; dlouhá ktice vlasů spadající přes obočí, kdysi tmavohnědá, byla teď stříbřitě bílá a dětsky jemná; ivá ústa s plným dolním rtem byla méně pevná. Podali si ruce. Dalglieshovi připadlo, e drí nespojené kůstky v jemné semiové rukavici. Ale stisk měl otec Martin jetě pevný. Oči, i kdy kolem nich měl vějířky vrásek, byly stále tak blýskavě edé a kulhání, připomínka jeho sluby ve válce, bylo výraznějí, ale stále jetě chodil bez hole. A tvář, třebae mírná, měla neomylný půvab duchovní autority. Kdy se Dalgliesh zadíval otci Martinovi do očí, uvědomil si, e není jen starý přítel, který je tu vítaný; v těch očích viděl směs úlevy a obav. Opět se podivil, ne bez provinilosti, e celé ty roky zůstal mimo. Vrátil se náhodou, a téměř impulzivně si teď poprvé poloil otázku, co vlastně ho ve svatém Anselmu čeká.

Kdy ho otec Martin vedl do domu, řekl: Myslím, e vás musím nejdřív poádat, abyste vůz zaparkoval na trávě za domem. Otec Peregrine nesnáí pohled na parkující auta na předním dvoře. Ale není na to spěch. Dáme vás do vaeho starého známého Jeronýma.

Vstoupili do rozlehlé haly s mramorovou podlahou s kostkovým vzorem, velké dubové schoditě vedlo nahoru k pokojům, do nich se vstupovalo z galerie. Ve vzpomínce náhle ucítil vůni kadidla, letidla na nábytek, starých knih a jídla. Kromě toho, e u vchodu přibyla malá místnost, se zřejmě nic nezměnilo. Dveře byly otevřené a Dalgliesh zahlédl oltář. Moná, pomyslel si, je ta místnost oratoř. U paty schodů pořád stála dřevěná socha Panny Marie s Jeíkem v náručí, pod ní stále svítila červená lampička a na soklu u jejích nohou pořád byla váza s květy. Zastavil se, aby se na sochu podíval, a otec Martin trpělivě čekal. Ta řezba byla kopie, a dobrá, Madony s dítětem z Viktoriina a Albertova muzea; na autora si nevzpomněl. Neměla nic ze zkormoucené piety, společné těmto sochám, nebylo to symbolické zobrazení hrůz, které mají přijít. Matka i dítě se smály, dítě vztahovalo své baculaté ručky, Maria, jetě velmi dětská, se radovala ze svého syna.

Kdy stoupali po schodech, řekl otec Martin: Musíte být překvapený, e mě tu vidíte. Oficiálně jsem samozřejmě v penzi, ale kolej si mě nechala; abych pomohl s výukou pastorální teologie. Rektorem je tu u patnáct let otec Sebastian Morell. Myslím, e byste rád navtívil stará místa, ale očekává nás otec Sebastian. Musel slyet vae auto, slyí přijet kadého. Rektorova kancelář je v tée místnosti jako při vaí poslední návtěvě.

Mu, který vstal za psacím stolem a přiel je pozdravit, vypadal úplně jinak ne křehký otec Martin. Byl velmi vysoký a mladí, ne Dalgliesh čekal. Světlehnědé vlasy, jen lehce prokvetlé edinami, měl sčesané dozadu z pěkného, vysokého čela. Nekompromisní ústa, mírně zahnutý nos a dlouhá brada dodávaly sílu tváři, která by jinak byla příli konvenční, ne-li střízlivě hezká. Nejvýraznějí byly oči; byly jasně tmavomodré a ta barva Dalglieshovi připadala ve zvlátním nesouladu se zpytavým pohledem, který ho provrtával. Byla to tvář mue činu, moná spí vojáka ne akademika. Dobře padnoucí sutana z černého gabardénu vypadala jako nepatřičný oděv pro mue, který vyzařoval takovou latentní sílu.

I zařízení místnosti odporovalo vité představě. Psací stůl, na něm byl počítač a tiskárna, byl nápadně moderní, ale na stěně nad ním visel dřevěný vyřezávaný krucifix, který mohl pocházet ze středověku. Na protějí zdi visela sbírka karikatur viktoriánských prelátů z Trhu marnosti, měli vyholené tváře s licousy, hubené, brunátné, chřadnoucí nebo mírně zboné. Po obou stranách kamenného krbu s vytesaným mottem visely zarámované grafiky lidí a krajin, které zřejmě měly zvlátní význam pro samotného majitele. Ale nad krbem visel úplně jiný obraz. Byla to olejomalba od Burne-Jonese, krásný romantický sen, z něho vyzařovalo autorovo pověstné světlo, které na zemi ani na moři neexistovalo. Kolem jabloně byly seskupené čtyři mladé eny s věnci na hlavách, oděné v dlouhé růové a hnědé řízy z květovaného muelínu. Jedna seděla s knihou na klíně a pravou rukou hladila kotě; druhá právě odloila lyru a zadumaně zírala do dáli; dvě dalí stály, jedna s rukou vztaenou po zralém jablku, druhá v půvabných rukách s dlouhými prsty drela zástěrku a nastavovala ji dalím plodům. Dalgliesh si viml na protějí stěně dalího předmětu od Burne-Jonese: příborníku se dvěma zásuvkami na dlouhých vysokých nohách a se dvěma malovanými deskami: na jedné byla ena krmící ptáky, na druhé dítě s jehňátky. Obraz i příborník si pamatoval z předchozí návtěvy, ale určitě byly v refektáři. Jejich zářivý romantismus kontrastoval s duchovní strohostí ostatního zařízení.

Rektorovou tváří probleskl vstřícný úsměv, ale tak krátce, e to mohla být pouhá křeč svalů.

Adam Dalgliesh? Vítám vás. Otec Martin mi říkal, e to je dlouho, co jste tu byl naposledy. Přáli bychom si, abyste se vrátil za příznivějích okolností.

To já také, otče, řekl Dalgliesh. Doufám, e vás tu nebudu muset obtěovat příli dlouho.

Otec Sebastian pokynul ke křeslům u krbu a otec Martin si pro sebe přitáhl idli od stolu.

Kdy se usadili, otec Sebastian začal: Musím připustit, e mě překvapilo, kdy volal vá nadřízený. Poslat komandera Metropolitní, aby podal hláení o případu, který má na starosti místní policie a který je sice pro nás postiené tragický, ale jistě nejde o nic větího, kromě toho byl předmětem vyetřování a je oficiálně uzavřený. Není to výstřední plýtvání lidskými zdroji?

Nic výstředního, otče. Moná neobvyklé. Ale měl jsem namířeno do Suffolku a tak si řekli, e by to uetřilo čas a moná by to bylo příhodnějí pro kolej.

Má to přinejmením tu výhodu, e jste nás opět navtívil. Jistěe odpovíme na vae otázky. Sir Alred Treeves neměl tolik zdvořilosti, aby se obrátil přímo na nás. Ani se nezúčastnil soudu  pochopili jsme, e byl v cizině  ale poslal právníka, aby vechno pohlídal. Pokud si vzpomínám, ten nevyjádřil ádnou nespokojenost. Se sirem Alredem jsme jednali jen málokdy a zjistili jsme, e to není snadné. Nijak neskrýval svou nelibost nad tím, jaké povolání si vybral jeho syn  e by to mohlo být poslání, o tom sir Alred ani neuvaoval. Těko chápu jeho motivaci k tomu, aby se případ znovu otevřel. Jsou jen tři alternativy. Vrada je vyloučena; Ronald tady neměl nepřátele a nikdo by tu jeho smrtí nic nezískal. Sebevrada? To je samozřejmě smutná monost, ale nejsou důkazy ani v nedávném chování ani v tom, jak si tady chlapec vedl, které by svědčily o tom, e je hluboce neastný. Take zbývá neastná náhoda. Čekal bych, e sir Alred přijme výrok soudu s úlevou.

Dostal anonymní dopis, vysvětlil Dalgliesh. Snad vám o něm zástupce komisaře říkal. Pokud by ho sir Alred nedostal, asi bych tu nebyl.

Vytáhl dopis z náprsní taky a podal mu ho. Otec Sebastian na něj krátce pohlédl. Očividně je to napsané na počítači. Máme tady počítače  jeden vidíte i v mé kanceláři.

Máte tuení, kdo to mohl poslat?

Otec Sebastian se na dopis stěí podíval, ne mu ho vrátil zpět s gestem neskrývaného opovrení. Vůbec ne. Máme své nepřátele. Moná je to příli silné slovo; přesnějí by bylo říct, e máme lidi, kteří by byli radi, kdyby tahle kolej neexistovala. Ale jejich opozice vůči nám je ideologická, teologická nebo finanční, je to otázka církevních zdrojů. Nemohu věřit, e by se někdo z nich sníil k takovému hrubému nactiutrhání. Překvapuje mě, e to sir Alred vzal váně. Jako mocný mu musí být na anonymy zvyklý. My vám ovem pomůeme, jak budeme moci. Bezpochyby budete chtít nejdřív vidět místo, kde Ronald zemřel. Odpuste mi, prosím vás, e nechám na otci Martinovi, aby vás doprovodil. Dnes odpoledne čekám návtěvu a také mám dalí naléhavé záleitosti. Nepory jsou v pět hodin, jestli se k nám chcete připojit. Potom tady před večeří podávám nápoje. V pátek k jídlům nepodáváme víno, to si asi pamatujete, ale kdy máme hosty, povauji za vhodné nabídnout jim před jídlem sherry. Tento víkend máme čtyři dalí hosty Je to arciděkan Crampton, majetkový správce koleje; doktorka Emma Lavenhamová, která přijídí jednou za semestr z Cambridge, aby studenty uvedla do anglikánského literárního dědictví; doktor Clive Stannard, jen pouívá nai knihovnu pro výzkum; a dalí policejní důstojník, inspektor Roger Yarwood z místní policie, který se zotavuje z nemoci. Nikdo z nich tu nebyl v době Ronaldovy smrti. Pokud byste chtěl vědět, kdo tu tenkrát byl, otec Martin vám dá seznam. Máme s vámi počítat na večeři?

Dnes ne, otče, omluvte mě. Doufám, e se vrátím na večerní pobonost.

Take se uvidíme v kostele. Snad se vám budou vae místnosti líbit.

Otec Sebastian se zvedl; slyení očividně skončilo.

Kapitola 9

Jistě byste se chtěl podívat do kostela na cestě ke svým pokojům, řekl otec Martin.

Bylo jasné, e povauje Dalglieshův souhlas, moná i nadený, za samozřejmý, a Dalgliesh skutečně nebyl proti. V tom malém kostele byly věci, na které se těil.

Je jetě nad oltářem Madona od van der Weydena?

Ano, pořád. Ta a Poslední soud jsou nae dvě hlavní atrakce. Ale moná slovo atrakce není úplně na místě. Nemyslím, e bychom chtěli přitahovat návtěvy. Nemáme jich mnoho a vdycky přicházejí po předchozí domluvě. Své poklady příli neinzerujeme.

Ten van der Weyden je pojitěný, otče?

Ne, nikdy nebyl. Nemůeme si dovolit takové pojistné, a jak řekl otec Sebastian, ten obraz je nenahraditelný. Za peníze si dalí nekoupíte. Ale dáváme na něj pozor. Samozřejmě pomáhá to, e jsme tak izolovaní, a teď máme moderní poplachový systém. Ovládací panel je u dveří vedoucích ze severního ambitu do presbytáře a střeený je i hlavní jiní vchod. Myslím, e ten systém byl nainstalován krátce po vaí první návtěvě. Biskup trval na tom, e se musíme poradit o bezpečnostních opatřeních, má-li obraz zůstat v kostele, a měl samozřejmě pravdu.

Mám dojem, e kostel býval otevřený celý den, kdy jsem tu byl jako kluk, poznamenal Dalgliesh.

To ano, ale to bylo jetě předtím, ne odborníci rozhodli, e je obraz pravý. Mě deprimuje, e kostel musí být zavřený, zvlá na teologické koleji. Proto jsem, jetě kdy jsem byl rektorem, nechal zřídit malou oratoř. Asi jste ji viděl, je hned nalevo od vchodových dveří. Ta oratoř nemůe být vysvěcena, protoe je součástí jiné budovy, ale je tam oltář a studenti mají kde se pomodlit nebo meditovat, kdy se kostel po bohoslubách zavře.

Proli atnou v zadní části domu, z ní se vstupovalo do severního ambitu. Tady byla místnost rozdělena řadou věáků na plátě nad dlouhou lavicí, pod kadým věákem byl malý botník. Větina věáků byla prázdná, ale na několika visely hnědé plátě s kapucí. Ty plátě, stejně jako černé sutany, které studenti nosili, jim bezpochyby předepsala úasná zakladatelka Agnes Arbuthnotová. Pokud ano, patrně pamatovala na sílu a řezavost východních větrů na tomto nechráněném pobřeí. Napravo od atny bylo pootevřenými dveřmi vidět do prádelny na čtyři velké pračky a suičku.

Dalgliesh a otec Martin proli z era domu do ambitu a slabý, ale dotěrný pach anglikánského akademismu vystřídal čerstvý vzduch ze sluncem zalitého tichého nádvoří. Dalgliesh zail, stejně jako v dětství, pocit, e se ocitl v jiné době. Tady nahradila viktoriánské červené cihly jednoduchost kamene. Ambity s úzkými, tíhlými sloupky vedly kolem tří stran dláděného nádvoří. Z chodníčků z yorkshireského kamene vedla řada stejných dubových dveří do patrových příbytků pro studenty. Čtyři apartmá pro návtěvníky měla výhled na západní průčelí hlavní budovy a od kostelní zdi je oddělovala elezná tepaná brána, za ní se táhl pustý kus země zarostlý keři, jen přecházel v sytějí zeleň vzdálenějích polí s cukrovou řepou. Uprostřed nádvoří stál velký katan, na kterém u začal být vidět podzim. Ze zbrázděného kmene s rozpukanou kůrou vyráely malé větvičky s listy zelenými a něnými jako první jarní výhonky. Nad nimi se rozpínaly těké větve se lutými a hnědými listy a mrtvé listy leely na kočičích hlavách dvora, vyschlé a křehké jako prsty mumie mezi naletěným mahagonem spadaných katanů.

Některé věci, pomyslel si Dalgliesh, jsou v téhle scenérii, kterou si pamatoval, úplně nové, třeba ta řada nazdobených, ale elegantních keramických květináčů u pat sloupů. V létě na ně musel být pěkný pohled, ale teď byly křivé stonky pelargónií zdřevnatělé a několik zbývajících květů bylo jen alostnou připomínkou zalé nádhery. A také fuchsie, pnoucí se po západní zdi, byly zasazeny později. Byly jetě obalené květy, ale listy u opadávaly a hromádky spadaných okvětních lístků vypadaly jak louičky krve.

Projdeme dveřmi sakristie, pokynul otec Martin.

Z kapsy kutny vytáhl velký svazek klíčů na krouku. Asi to bude chvilku trvat, ne najdu správné klíče. Vím, e u bych je měl znát, ale je jich moc, a já si bohuel na ten bezpečnostní systém nikdy nezvyknu. Je nastavený tak, e máme celou minutu na vyukání čísel, jene to pípání je tak slabé, e ho sotva slyím. Otec Sebastian nesnáí hlasitý zvuk, zvlá v kostele. Kdy se alarm spustí, dělá to straný randál v hlavní budově.

Můu to udělat za vás, otče?

Ne, děkuji, Adame. Ne. Já to zvládnu. Nikdy jsem neměl potí se zapamatováním čísel, protoe to je rok, kdy slečna Arbuthnotová zaloila kolej 1861.

A to je číslo, na které by snadno mohl přijít i případný vetřelec, pomyslel si Dalgliesh.

Sakristie byla větí, ne si Dalgliesh pamatoval, a zřejmě slouila také jako atna a kancelář. Nalevo ode dveří vedoucích do kostela byla řada věáků na kabáty. Dalí stěnu a ke stropu zabíraly skříně na mení roucha. Stály tam dvě idle s rovnými opěradly a na stěně byl malý dřez s odkapávačem vedle kredence, na její umakartové desce stála elektrická konvice a kávovar. U stěny byly postavené dvě velké plechovky s bílou barvou, malá s černou a sklenice od zavařeniny se tětci. Nalevo ode dveří a pod jedním ze dvou oken stál velký stůl s mnoha zásuvkami a stříbrným kříem. Nad ním byl ke stěně připevněný sejf. Otec Martin, který sledoval Dalglieshův pohled, řekl: Otec Sebastian nechal ten sejf instalovat kvůli naim stříbrným kalichům a paténě. Ty odkázala koleji slečna Arbuthnotová a jsou velmi krásné. Předtím byly kvůli své ceně uloeny v bance, ale otec Sebastian myslel, e by se měly pouívat, a podle mého měl pravdu.

Vedle stolu visela řada hnědých fotografií, skoro vechny byly staré, některé musely pocházet z doby krátce po zaloení koleje. Dalgliesh, kterého zajímaly staré fotografie, přistoupil blí, aby se na ně mohl podívat. Na jedné, pomyslel si, musí být slečna Arbuthnotová. Stála mezi dvěma knězi, oba byli v sutaně a kvadrátku, oba vyí ne ona. Dalglieshovu letmému, ale pozornému pohledu neuniklo, kdo z nich je dominantní osobnost. Nezmenena černou klerikální přísností svých stráců, stála slečna Arbuthnotová naprosto nenuceně, ruce volně sepnuté na záhybech sukně. aty měla prosté, ale drahé; i na fotografii byl vidět lesk upjaté blůzy s nabranými rukávy a bohaté sukně. Neměla perky, kromě kameje u krku a jednoduchého kříku. Obličej pod vysoko vyčesanými vlasy vypadal pěkně, tvář byla srdčitá, oči pod rovným tmavým obočím velké. Dalgliesh by rád věděl, jak to asi vypadalo, kdy tahle poněkud odstraující vánost propukla v smích, Je to fotografie krásné eny, pomyslel si, která neměla radost ze své krásy a potěení z moci hledala jinde.

Vzpomínka na kostel se mu vrátila s vůní kadidla a kouře ze svící. Proli severní lodí a otec Martin řekl: Jistě byste rád znovu viděl Poslední soud.

Poslední soud se osvětloval reflektorem umístěným na vedlejím sloupu. Otec Martin zvedl ruku a temná nečitelná scéna oila. Zírali na ivé zobrazení posledního soudu, malované na dřevě ve tvaru lunety iroké asi tři a půl metru. Úplně nahoře byla zářící postava sedícího Krista, jen vztahoval své zraněné ruce k dramatu pod sebou. Ústřední postavou byl očividně svatý Michal. V pravé ruce drel těký meč a v levé rozkývané váhy, na nich váil due spravedlivých a nespravedlivých. Po jeho levici ďábel s upinatým ocasem a rozklebenými chlípnými čelistmi, zosobnění zla, se chystal vznáet nárok na svou kořist. Ti počestní zvedali bledé ruce v modlitbě, zatracení tvořili svíjející se masu černých břichatých hermafroditů s otevřenými ústy. Vedle nich několik niích ďáblů spěně cpalo své oběti do tlamy obrovské ryby se zuby jako řada mečů. Napravo bylo zobrazeno nebe podobné hradu s cimbuřím a s andělem v bráně, který vítal due. Svatý Petr v pluviálu a trojité tiáře přijímal ty důleitějí z poehnaných. Vichni byli nazí, ale ponechali si odznaky svého postavení; kardinál měl arlatový klobouk, biskup mitru, král a královna koruny na hlavách. V té středověké představě nebes, pomyslel si Dalgliesh, je málo demokracie. Připadalo mu, e vichni spasení mají výrazy zboné nudy. Zatracení byli značně ivějí, spí vzdorovití ne lítostiví, kdy byli vháněni rybě do hrdla. Jeden, větí ne ostatní, vzdoroval svému osudu a pokouel se udělat cosi jako dlouhý nos směrem k postavě svatého Michala. Poslední soud, který byl původně vystaven na významnějím místě, měl vystrait středověké věřící, aby byli ctnostní a společensky konformní strachem z pekla. Teď si ho prohlíeli zainteresovaní studenti nebo moderní návtěvníci, nad nimi u strach z pekla neměl moc a kteří hledali nebe na tomto světě, ne na onom.

Kdy tak stáli a hleděli na obraz, otec Martin prohlásil: Určitě je to pozoruhodný Poslední soud, moná jeden z nejlepích v zemi, ale nemohu si pomoci, byl bych raději, kdybychom ho mohli dát někam jinam. Pochází pravděpodobně z doby kolem roku 1480. Nevím, jestli jste viděl wenhastonský Poslední soud. Je tak podobný, e ho musel namalovat tentý mnich z Blythburghu. Ten jejich byl někde po léta venku a pak ho nechali zrestaurovat, ná je téměř v původním stavu. Měli jsme těstí. Byl nalezen ve 30. letech v dvoupatrové hospodářské budově poblí Wissetu, kde ho pouívali jako přepáku do místnosti, take tam byl v suchu moná u od roku 1800.

Otec Martin vypnul světlo a radostně vyprávěl dál. Měli jsme velmi starou samostatnou kulatou vě  moná znáte tu v Bramfieldu  ale ta u je dávno pryč. Tohle byla křtitelnice se sedmi svátostmi, ale jak vidíte, z těch řezeb zůstalo málo. Podle pověsti tu křtitelnici vyplavilo moře při velké bouři koncem osmnáctého století. Nevíme ovem, jestli byla původně tady, nebo jestli patří k jednomu z těch potopených kostelů. Je tu zastoupeno mnoho století. Jak vidíte, jetě tu máme čtyři panské rodinné lavice ze sedmnáctého století.

Navzdory údaji o stáří si Dalgliesh představil v těchto uzavřených boxech viktoriány. Tady mohl místní pán se svou rodinou sedět v soukromí dřevěných přepáek, neviděni ostatními věřícími a stěí spatřeni z kazatelny. Představil si je tam pohromadě a uvaoval, jestli si s sebou vzali poltářky a koberečky nebo se zásobili sendviči a nápoji a moná i diskrétně přikrytou knihou, aby si zpříjemnili hodiny abstinence a nudu kázání. Jako chlapce ho spí zajímalo, co by pán dělal, kdyby trpěl slabostí močového měchýře. Jak by mohl, a s ním i ostatní věřící, vydret dvě nedělní bohosluby, dlouhá kázání nebo zpívanou litanii? e by měl pod dřevěným sedadlem schovaný nočník?

A teď proli chodbičkou mezi lavicemi k oltáři. Otec Martin přistoupil ke sloupu za kazatelnou a vztáhl ruku k vypínači. ero kostela se okamitě prohloubilo do temnoty, kdy se obraz náhle dramaticky rozsvítil ivotem a barvami. Postavy Panny Marie a svatého Josefa, strnulé v tichém zbonění po více ne pět set let, jako by náhle vypluly ze dřeva, na něm byly namalované, a zůstaly viset jako chvějivá vidina v nehybném vzduchu. Panna Maria byla namalována na pozadí sloitého zlatolutého vzoru brokátu, jeho zdobnost podtrhovala její prostotu a zranitelnost. Seděla na nízké stoličce s nahým Jeíkem, který jí odpočíval na klíně na bílé pleně. Tvář měla bledou a dokonale oválnou, něná ústa pod úzkým nosem, oči s těkými víčky pod tenkým klenutým obočím upřené na dítě s výrazem oddaného obdivu. Z vysokého hladkého čela spadaly prameny vlnitých katanových vlasů přes modrý plá a k jemným rukám a prstům, které se lehce dotýkaly v modlitbě. Dítě na ni vzhlíelo s oběma rukama vztaenýma jakoby v předtue ukřiování. Svatý Josef v červeném pláti seděl v pravé části obrazu  předčasně zestárlý, napůl spící stráce, těce se opíral o hůl.

Chvíli stáli Dalgliesh a otec Martin mlčky. Otec Martin nepromluvil, dokud nezhasl světlo. Dalgliesh uvaoval, zda mu ve světském hovoru nezabraňuje kouzlo obrazu.

Odborníci se shodli na tom, řekl otec Martin po chvíli, e to je pravý Rogier van der Weyden, obraz pravděpodobně vznikl mezi lety 1440 a 1445. Na dalích dvou deskách byli patrně svatí s portréty dárce a jeho rodiny

A odkud obraz pochází? zeptal se Dalgliesh.

Slečna Arbuthnotová ho darovala koleji rok po jejím zaloení. Chtěla ho mít na oltáři a my jsme nikdy neuvaovali o tom, e by měl být jinde. Byl to můj předchůdce, otec Nicholas Warburg, kdo povolal odborníky. Velmi se zajímal o malířství, zvlá o nizozemskou renesanci, a byl přirozeně zvědavý, zda je obraz pravý. V dokumentu, který doprovázel dar, ho slečna Arbuthnotová popsala jako část oltářního triptychu s Pannou Marií a svatým Josefem, který se připisuje Rogieru van der Weydenovi. Nemohu se zbavit pocitu, e by bylo lepí, kdybychom to nechali tak. Mohli bychom se radovat z obrazu, ani bychom byli posedlí jeho bezpečností.

Jak ho slečna Arbuthnotová získala?

Koupila ho. Jedna lechtická rodina se zbavovala části svých uměleckých pokladů, aby udrela panství, znáte to. Nemyslím, e by slečna Arbuthnotová draze zaplatila. O autorství byly pochyby, a i kdyby byl obraz pravý, tenhle malíř nebyl kolem roku 1860 tak ceněný jako je dnes. Je to ovem odpovědnost. Vím, e arciděkan prosazuje, aby se obraz přestěhoval.

A kam?

Moná do nějaké katedrály, kde by byl bezpečnějí. Moná dokonce do galerie nebo do muzea. Snad dokonce navrhoval otci Sebastianovi, e by se měl prodat.

A peníze dát chudým? zeptal se Dalgliesh.

Ne, církvi. Jeho dalí argument je, e by víc lidí mělo dostat anci obraz obdivovat. Proč by měla mít malá odlehlá teologická kolej kromě svých jiných privilegií jetě tohle?

V hlasu otce Martina zazněl trpký tón. Dalgliesh nepromluvil a po chvíli jeho společník jako by cítil, e zael příli daleko, pokračoval.

Jsou to pádné argumenty. Moná bychom je měli vzít v úvahu, ale je těké představit si kostel bez oltářního obrazu. Slečna Arbuthnotová nám ho věnovala, aby se pověsil v tomto kostele na oltář, a myslím, e bychom se měli postavit proti tomu, aby se přestěhoval. Ochotně bych se rozloučil s Posledním soudem, ale ne s tímhle.

Ale kdy se otočili na zpáteční cestu, Dalgliesh se zabýval světtějími úvahami. Slova sira Alreda mu připomněla, jak nejistá musí být budoucnost koleje. Jakou dlouhodobou budoucnost čekala kolej, její étos nesouzněl s převládajícími názory církve, je vychovávala jen dvacet studentů, je sídlila na tomto vzdáleném a nepřístupném místě? Tajemná smrt Ronalda Treevese můe být jeden faktor, který pohne jazýčkem vah. A kdyby se kolej zavřela, co by se stalo s van der Weydenem, s ostatními cennými předměty z odkazu slečny Arbuthnotové, s budovou samotnou? Kdy si vzpomněl na fotografii, bylo těké uvěřit, e by zakladatelka nevzala v úvahu i tuto monost a neučinila přísluná opatření. Jako vdycky se vrátil k ústřední otázce: komu to prospívá? Rád by se zeptal otce Martina, ale usoudil, e by to bylo netaktní a na tomto místě nevhodné. Jednou se vak někoho bude muset zeptat.

Kapitola 10

Čtyři apartmá pro hosty slečna Arbuthnotová pojmenovala podle čtyř učenců západní církve: Řehoř, Augustin, Jeroným a Ambro. Po tomto teologickém nápadu a poté, co rozhodla, e čtyři domky pro zaměstnance se budou jmenovat Matou, Marek, Luká a Jan, jí inspirace zjevně dola a obydlí pro studenty v severním a jiním ambitu byla označena méně poeticky, ale praktičtěji čísly.

Bydlel jste v Jeronýmu, kdy jste tu byl jako chlapec, řekl otec Martin. Moná si to pamatujete. Ten jediný má manelskou postel, take budete mít pohodlné spaní. Je to ten druhý v řadě od kostela. Bohuel pro vás nemám klíč. Nikdy jsme neměli klíče k pokojům pro hosty. Vechno je tu bezpečné. Kdybyste měl nějaké písemnosti, které byste raději zamkl, můeme je dát do sejfu v kanceláři slečny Ramseyové. Doufám, e tam budete mít pohodlí, Adame. Jak vidíte, apartmá jsou od vaí návtěvy nově zařízena.

A opravdu. Zatímco obývací pokoj byl dřív útulný depozitář jednotlivých kusů, které vypadaly, jako by neuspěly na dobročinném bazaru, teď byl přísně funkční, téměř jako studovna. Nic tady nebylo navíc; přehledná a konvenční modernost nahradila individualitu. Byl tu stůl se zásuvkami, který mohl slouit i jako psací stůl, před oknem, z něho byl výhled na západ na křovinný porost, dvě pohodlná křesla po stranách plynového krbu, nízký stolek a knihovna. Nalevo od krbu stála kredenc s umakartovou pracovní deskou, na ní byla elektrická konvice, konvička na čaj a dva álky s talířky

V kredenci je malá lednička, upozornil otec Martin. Paní Pilbeamová vám tam dá kadý den půllitr mléka. Jak uvidíte, a vyjdete nahoru, instalovali jsme sprchu u lonice. Jistě si pamatujete, e kdy jste tu byl naposled, musel jste chodit celým ambitem a do koupelny v hlavní budově.

Dalgliesh si to pamatoval. Byla to jedna z radostí jeho pobytu, vyjít v upanu ven na chladný ranní vzduch, s ručníkem přes ramena buď do koupelny, nebo dalí půl míle do kabiny na plái zaplavat si před snídaní. Malá moderní sprcha byla slabou náhrakou.

Počkal bych tady, ne vybalíte, řekl otec Martin, jestli mohu. Chtěl bych vám ukázat jetě dvě věci.

Lonice byla zařízena stejně jednodue jako pokoj pod ní. Byla tu dvojitá dřevěná postel s nočním stolkem a lampičkou na čtení, vestavěná skříň, dalí knihovna a pohodlné křeslo. Dalgliesh rozepnul zip své cestovní taky a pověsil si jediný oblek, který povaoval za nutné vzít s sebou. Krátce se umyl a pak přistoupil k otci Martinovi, který stál u okna a zíral na útesy. Kdy Dalgliesh vstoupil, vytáhl z kapsy plátě sloený papír.

Mám tu pro vás něco, co jste tu zapomněl, kdy vám bylo čtrnáct, řekl otec Martin. Neposlal jsem vám to, protoe jsem nevěděl, jestli byste měl radost, e jsem to viděl, ale nechal jsem si to, a teď vás to moná bude zajímat. Jsou to čtyři vere, snad se tomu dá říkat báseň.

To sotva, pomyslel si Dalgliesh. Potlačil zaúpění a vzal si papír, který mu stařec podával. Jaká mladická indiskrétnost, zmatek nebo póza teď měly povstat z minulosti a ztrapnit ho? Pohled na písmo, známé, a přece cizí, přestoe krasopisné, poněkud nesmělé a neforemné, jím po letech otřásl víc ne pohled na starou fotografii, protoe bylo víc osobní. Těko věřit, e ta chlapecká ruka, která se pohybovala po té čtvrtce papíru, byla tatá jako ta, která ji teď drela.

Přečetl si vere mlčky

Pozůstalí

Zas jeden krásný den, jsi prohodila,

a dál la nevímavě ulicí.

Neřeklas: Stul se ke mně, hřej mě,

venku je slunce, uvnitř zima smrtící.

Zároveň se mu vybavila dalí vzpomínka, na výjev tak častý v jeho dětství: jeho otec slouí pohřební bohoslubu, sytá barva zeminy navrené vedle jasné zeleně z umělé trávy, několik věnců, vítr, který otci zvedá rochetu, vůně květin. Ty vere, vzpomněl si, napsal po pohřbu dítěte-jedináčka. Také si vzpomněl, jak váhal nad přídavným jménem v posledním řádku, říkal si, e dvě stejné samohlásky znějí příli podobně, ale nemohl přijít na jiný vhodný výraz.

Myslím, e na čtrnáctiletého kluka jsou to pozoruhodné vere, řekl otec Martin. Pokud byste je nechtěl, rád bych si je nechal.

Dalgliesh přikývl a mlčky mu podal papír. Otec Martin ho opět sloil a strčil do kapsy téměř s dětským uspokojením. Chtěl jste mi ukázat jetě něco, prohodil Dalgliesh.

To ano. Snad bychom si mohli sednout.

Otec Martin opět vstrčil ruku do hluboké kapsy svého plátě. Vytáhl něco, co vypadalo jako kolní seit, srolovaný a staený gumičkou. Narovnal ho v klíně a sloil přes něj ruce, jako by jej chránil. Ne půjdeme na plá, chtěl bych, abyste si to přečetl. Poznáte proč. ena, která to napsala, zemřela na infarkt ten večer, kdy napsala poslední zápis. Nemusí to mít ádný význam pro Ronaldovu smrt. Ukázal jsem to otci Sebastianovi a ten myslí, e to klidně můeme ignorovat. Mě to ale znepokojuje. Napadlo mě, e vám to předám tady, kde nás nikdo nevyruí. Rád bych, abyste si přečetl první a poslední zápis.

Podal mu seit a zůstal tie sedět, dokud Dalgliesh nedočetl. Jak jste k tomu přiel, otče? zeptal se Dalgliesh.

Hledal jsem to a nael. Margaret Munroeovou nala paní Pilbeamová mrtvou v jejím domku ve čtvrt na sedm, v pátek třináctého října. la do koleje a překvapilo ji, e je v domku svatého Matoue tak brzy světlo. Poté, co doktor Metcalf  to je praktický lékař, který o nás ze svatého Anselma pečuje  prohlédl tělo a odvezli ho, vzpomněl jsem si, e jsem Margaret navrhoval; aby sepsala zprávu o tom, jak nala Ronalda, a zajímalo mě, jestli to opravdu udělala. Nael jsem deník pod hromadou papírů v zásuvce jednoho jejího stolku. Ani se nepokouela důkladně ho schovat.

A vy soudíte, e nikdo tady o existenci tohohle deníku nevěděl?

Nikdo kromě otce Sebastiana. jsem si jistý, e Margaret by se nesvěřila ani paní Pilbeamové, která jí tady byla nejblií. A nebyla tam ádná stopa, e by domek někdo prohledával. Mrtvá vypadala velice klidně, kdy mě zavolali. Seděla v křesle s pletením na klíně.

A vy nemáte představu, o čem píe?

Vůbec ne. Tu vzpomínku muselo vyvolat něco, co viděla nebo slyela v den Ronaldovy smrti, a pak v ten den, kdy jí Eric Surtees přinesl pórek. Eric tu pracuje jako údrbář, pomáhá Regu Pilbeamovi. Ale to jste se dozvěděl z deníku. Nemůu přijít na to, co to mohlo být.

Byla její smrt nečekaná?

Ani ne. Měla po několik let vánou srdeční vadu. Doktor Metcalf a odborný lékař, kterého navtívila v Ipswichi, s ní probírali monost transplantace srdce, ale ona trvala na tom, e ádnou operaci nechce. e prý se ty vzácné zdroje mají pouívat na mladé nebo na rodiče, kteří vychovávají děti. Já myslím, e Margaret moc nezáleelo na ivotě od té doby, co jí zabili syna. Nebyla nijak morbidní, ale neměla o ivot takový zájem, aby o něj bojovala.

Rád bych si ten deník nechal, otče, jestli mohu, poádal Dalgliesh. Otec Sebastian má moná pravdu, třeba nemá vůbec ádný význam, ale je to zajímavý dokument, kdy uváíme okolnosti smrti Ronalda Treevese.

Strčil seit do kufříku, zavřel jej a nastavil kombinaci na zámku. Dalí půl minuty seděli mlčky. Dalglieshovi připadalo, e vzduch mezi nimi zhoustl nevyslovenými obavami, napůl zformulovanými podezřeními, celkovým pocitem neklidu. Ronald Treeves záhadně zemřel a za týden nato zemřela také ena, která nala jeho tělo a která vzápětí objevila tajemství, je povaovala za důleité. Třeba to není víc ne náhodná shoda. ádný důkaz, který by svědčil pro vradu, neexistoval a Dalgliesh sdílel tuenou neochotu otce Martina vyřknout to nahlas.

Připadal vám výrok soudu překvapivý? zeptal se posléze. Trochu ano. Očekával bych otevřený výrok. Ale pomylení, e se Ronald mohl zabít sám, a tak děsivým způsobem, to si člověk ani nechce připustit.

Jaký to byl chlapec? Byl tady astný?

Tím si nejsem jistý, i kdy si nemyslím, e jiná teologická kolej by mu vyhovovala líp. Byl inteligentní a pilný, ale prostě postrádal jakýkoliv půvab, chudák chlapec. Byl zvlátně rozváný na tak mladého člověka. Řekl bych, e se v něm mísila určitá nejistota se značnou samolibostí. Neměl ádné zvlátní přátele  ne, e by se tady přátelství moc doporučovala  a myslím, e si připadal osamělý. Ale nic v jeho ivotě ani práci nenaznačovalo, e je zoufalý, nebo e je v pokuení těkého hříchu sebevrady. Ovem jestli si sáhl na ivot, pak na tom musíme mít svůj díl viny. Měli jsme vidět, e trpí. Ale on nic takového nedával najevo.

A vy jste mu schvaloval volbu povolání?

Otec Martin si dal načas, ne odpověděl. Otec Sebastian ano, ale já jsem se v duchu ptal, jestli není příli ovlivněn Ronaldovými studijními výsledky. Nebyl tak chytrý, jak si myslel, ale chytrý byl. Já měl své pochyby. Zdálo se mi, e Ronald zoufale touí udělat dojem na otce. S otcem by se v jeho světě těko mohl měřit, ale mohl si vybrat kariéru, která znemoňovala případné srovnávání. A pokud jde o kněství, zvlá katolické kněství, je tu vdycky pokuení moci. Jakmile by byl vysvěcen, mohl by udělovat rozhřeení. To je přinejmením něco, co otec vykonávat nemůe. Nikomu jinému jsem to neřekl, a moná se mýlím. U kdy se uvaovalo o jeho přijetí, napadlo mě to. Pro rektora nikdy není snadné mít na koleji svého předchůdce. Byla to věc, ve které bych se neopováil otci Sebastianovi odporovat.

Dalgliesh potlačil vzrůstající, by nelogický pocit stísněnosti, kdy otec Martin řekl: A teď byste se zřejmě chtěl podívat na místo, kde zemřel.

Kapitola 11

Eric Surtees vyel z domu svatého Jana zadními dveřmi a kráčel mezi úhlednými záhony podzimní zeleniny popovídat si se svými čuníky Lily, Marigold, Daisy a Myrtle se k němu radostně přihnaly jako kvičící masa, zvedaly své růové rypáčky, chrochtaly a nadeně ho vítaly. A měl Eric jakoukoliv náladu, návtěva prasečníku, který si sám postavil i s ohrazeným výběhem, mu vdycky splnila, co potřeboval. Ale kdy se dnes naklonil přes ohradu, aby podrbal Myrtle na hřbetě, tíha úzkosti, která mu leela na ramenou jako fyzické břemeno, nezmizela.

Touhle dobou měla přijet jeho poloviční sestra Karen. Obvykle jezdila z Londýna kadý třetí víkend, a a bylo počasí jakékoliv, ty dva dny mu vdycky zůstaly v paměti zalité sluncem a hřály a ozařovaly ty týdny v mezičase. V minulých čtyřech letech změnila jeho ivot. Bez ní si ho u ani neuměl představit. Normálně by měl být její příjezd o tomto víkendu jakýsi dárek; vdy tu byla minulou neděli. Jene věděl, e přijede, protoe po něm něco chce. Něco, co jí minulý týden odmítl. A teď musí najít silu, aby to odmítl znovu.

Kdy se nakláněl přes ohradu výběhu, přemýlel o těch čtyřech minulých letech, o sobě a o Karen. Ten vztah nejdřív nebyl příznivý. Bylo mu dvacet est, kdy se prvně setkali. Byla o tři roky mladí a po prvních deset let jejího ivota o její existenci s matkou neměli tuení. Jeho otec, cestující zástupce velké nakladatelské společnosti, úspěně vedl dvojí ivot, ale po deseti letech ho fyzická zátě a komplikace takového uspořádání začaly zmáhat. Rozhodl se pro milenku a odeel od nich. Ani Eric ani jeho matka toho moc nelitovali. Matka se v ničem nevyívala tolik jako v zlobě a její manel jí to teď umonil, co ji posledních deset let jejího ivota udrovalo ve stavu astného rozhořčení a divoké bojovnosti. Pokusila se, ale bez úspěchu, vybojovat vlastnictví domu v Londýně, trvala na tom, e si vezme do péče jediné dítě (to prolo bez boje) a vedla dlouhý a trpký spor o alimenty. Eric u svého otce nikdy neuviděl.

Čtyřpatrový dům byl součástí viktoriánské řady poblí stanice metra Oval. Po zdlouhavém matčině umírání na Alzheimerovu nemoc tam osaměl a otcův právník mu sdělil, e tam můe zůstat a neplatit nájem a do otcovy smrti. O čtyři roky později otce náhle na obchodní cestě sklátil masivní infarkt a Eric zjistil, e dům je rozdělený napůl mezi něj a jeho poloviční sestru.

Poprvé ji viděl na otcově pohřbu. Ta událost  sotva zaslouila obřadnějí jméno  se konala v severolondýnském krematoriu bez poehnání duchovního a vlastně i bez poehnání truchlících s výjimkou jeho a Karen a dvou zástupců firmy. Bylo to vyřízené za několik minut.

Kdy vyli z krematoria, řekla mu sestra bez úvodu: Tak to táta chtěl. Na náboenství si nepotrpěl. Nechtěl kytky a nechtěl ádný lidi. Musíme si promluvit o domě, ale ne teď. Mám nutnou schůzku v kanceláři. Nemůu se jen tak utrhnout.

Nepozvala ho, aby se s ní svezl vozem, take se vrátil do prázdného domu sám. Ale nazítří zavolala. ivě si vzpomínal, jak jí otevřel dveře. Měla na sobě toté co na pohřbu  přiléhavé černé koené kalhoty, vytahaný červený svetr a kozačky s vysokými podpatky. Vlasy měla upravené do hrotů, zřejmě pomocí silně tuícího gelu, a v levém chřípí se jí blýskal cvoček. Její zjev byl z hlediska konvencí otřesný, ale on ke svému překvapení zjistil, e se mu docela líbí. Veli beze slova málokdy uívanými předními dveřmi a ona se rozhlédla hodnotícím, spí přezíravým pohledem po pozůstatcích ivota jeho matky, po těkopádném nábytku, který se nikdy nenamáhal vyměnit, po zapráených závěsech, které visely vzorem do ulice, po polici nad krbem s veselými suvenýry z matčiných dovolených ve panělsku.

Pokud jde o dům, musíme se rozhodnout, řekla. Můeme ho teď prodat a rozdělit se o zisk, nebo si ho můeme nechat. Museli bychom najít nějaký kapitál na rekonstrukci a přebudovat ho na tři malé studiové byty. To by nebylo levné, ale po tátovi zůstala pojistka a já ji za to klidně utratím, protoe za nájemné dostanu víc. Mimochodem, co chce dělat ty? Tedy chtěl bys tu zůstat?

Já ani nechci zůstat v Londýně, odpověděl. Myslel jsem, kdybychom prodali dům, e bych měl dost peněz, abych si mohl koupit domek na venkově. Zkusil bych třeba zahradničit nebo něco podobného.

To jsi blázen! To bys potřeboval větí kapitál, ne co můe dostat, a v domě nejsou peníze, alespoň ne takové, co myslí. Ale jestli chce vypadnout, tak bude spí pro prodej, e?

Pomyslel si: ona ví, co chce, a nakonec toho dosáhne, a řeknu, co řeknu. Ale vlastně mu to bylo fuk. Chodil za ní z místnosti do místnosti v jakémsi údivu.

Nevadilo by mi nechat si dům, jestli to chce, řekl.

Ne, e to chci, ale je to ta nejrozumnějí věc pro nás oba. Trh s bydlením je v současnosti dobrý a pravděpodobně se zlepí. Ovem jestli dům přestavíme, ztratí hodnotu rodinného sídla. Na druhou stranu nám přinese pravidelný příjem.

A to se také samozřejmě stalo. Nejdřív, to mu bylo jasné, jím pohrdala, ale jak spolu pracovali, její postoj se citelně měnil. Překvapilo ji, jak má ikovné ruce, a byla vděčná za to, kolik peněz uetřili, protoe uměl vymalovat a vytapetovat stěny, smontovat police, instalovat skříňky. On se nikdy nenamáhal vylepit dům, který byl jeho domovem jen podle jména. Teď v sobě objevil nečekané a uspokojivé schopnosti. Najali profesionálního instalatéra, elektrikáře a zedníka na větí práce, ale větinu jich prováděl Eric. Stali se z nich nedobrovolní partneři. O sobotách nakupovali nábytek po bazarech, sháněli loní prádlo a příbory, předváděli jeden druhému své trofeje s radostnou dětskou vítězoslávou. On jí ukazoval, jak bezpečně pouívat pájecí lampu a trval na tom, e je třeba dřevo řádně upravit, ne se začne lakovat, přes její protesty, e to není nutné. Bavil ji jeho horlivý zájem, s ním vyměřoval a instaloval kuchyňské zařízení. Při práci mu vyprávěla o svém ivotě; byla novinářka na volné noze a začala si dělat jméno, měla radost, kdy se jí podařilo uplatnit podtitulek o podrazech a skandálcích literárního světa, na jeho okraji se pohybovala. Jemu byl tenhle svět děsivě cizí. Byl rád, e do něj nemusí vstoupit. Snil o venkovském domku, zeleninové zahradě a také o své tajné váni  pěstovat vepře.

A pamatoval si  aby ne  ten den, kdy se stali milenci. Přidělal litové aluzie na jedno z jiních oken a natírali spolu stěny emulzní barvou. Karen byla dost nepořádný pracovník, a kdy byli v polovině, byla rozpálená, ulepená, pocákaná barvou a la si dát sprchu. Byla to ance vyzkouet novou koupelnu. On také přestal natírat a usedl se zkříenýma nohama, opřel se o nenatřenou zeď a sledoval pruhy světla, které pronikaly napůl staenými aluziemi na pocákanou podlahu a nechal sebou probublávat astné uspokojení jako pramínek.

A pak vela. Kolem pasu si otočila ručník, ale jinak byla nahá, a nesla velkou koupelnovou roho. Poloila ji na zem, podřepla a se smíchem po něm vztáhla ruce. V jakémsi transu před ni poklekl a zaeptal: Ale to nemůeme, to nejde. Jsme bratr a sestra.

Jen napůl bratr a napůl sestra. To je dobrý. Zůstane to v rodině.

aluzie, je tu moc světlo, zamumlal.

Vyskočila a stáhla aluzii. V místnosti byla skoro úplná tma.Vrátila se k němu a poloila si jeho hlavu na prsa.

Pro něj to bylo poprvé a úplně to změnilo jeho ivot. Věděl, e ho nemiluje, a on ji také jetě nemiloval. Během toho i dalího úasného milování zavřel oči a podvolil se vem svým soukromým fantaziím, romantickým, něným, divokým, chlípným. Představy mu vyskočily z hlavy a ztělesnily se. A pak jednoho dne poprvé, kdy se milovali pohodlněji na posteli, otevřel oči a pohlédl do jejích. Poznal, e to, co tam vidí, je láska.

Byla to Karen, která mu nala práci u svatého Anselma. Měla nějaký úkol v Ipswichi a sebrala tam výtisk East Anglian Daily News. Večer pak zala do domu, právě v suterénu mezi prací jedl, a přinesla noviny s sebou.

Tohle by ti mohlo vyhovovat. Je to práce údrbáře na teologické koleji jině od Lowestoftu. Bylo by to dost o samotě. Nabízejí domek a očividně je tam zahrada, moná bys je mohl přemluvit, jestli bys tam nemohl chovat slepice.

Já nechci slepice, chtěl bych radi prasata.

Tak prasata, jestli nebudou moc smrdět. Moc neplatěj, ale tady z nájmu bys měl dvě stě padesát liber týdně. Co myslí? Myslel, e to je a moc pěkné, aby to byla pravda.

Moná budou chtít manele, dodala, ale nepíou to. Ale měli bychom to rozjet co nejdřív. Zítra ráno tě tam odvezu, jestli chce. Zavolej jim hned teď a sjednej si schůzku, tady mají číslo.

Nazítří ho odvezla do Suffolku a nechala ho u brány koleje s tím, e se za hodinu vrátí a počká na něj. Byl na pohovoru u otce Sebastiana Morella a otce Martina Petrieho. Měl starost, e moná budou chtít doporučení od duchovního, nebo se ho budou ptát, zda chodí pravidelně do kostela, ale o víře nepadla ani zmínka.

Mohl bys získat reference z radnice, radila Karen, ale raději jim doka, e jsi dobrý údrbář. Přece nehledají kancelářskou krysu. Mám tady foák. Vyfotím tyhle skříňky, police a instalace a můe jim ukázat fotky. Musí se prodat, to dnes jinak nejde.

Ale ani se nepotřeboval prodávat. Prostě odpověděl na jejich otázky a vytáhl fotky spí s dojemnou horlivostí, která dokazovala, jak moc o tu práci stojí. Pak ho vzali podívat se na domek. Byl větí, ne očekával, nebo chtěl, ale stál sotva sedmdesát yardů od zadní zdi koleje s výhledem na křovinatou krajinu a byla u něj malá zanedbaná zahrádka. Nezmínil se o prasatech, dokud tu nepracoval déle ne měsíc, ale kdy k tomu dolo, nikdo nevznesl námitku. Otec Martin řekl trochu nervózně: Ale neutečou, Eriku, viďte? jako by navrhoval, aby dal do klece vlčáky

Ne, otče. Myslel jsem, e bych pro ně vystavěl chlívek s výběhem. Ukáu vám nákresy, samozřejmě, ne koupím dřevo.

A co puch? zajímal se otec Sebastian. Vepři prý nesmrdí, ale já je obvykle cítím. Ovem můu mít citlivějí nos ne větina lidí.

Ne, nebudou smrdět, otče. Jsou to velmi čistí tvorové. Tak měl svůj domek, svou zahradu, své paíky a jednou za tři týdny Karen. Spokojenějí ivot si nedovedl představit.

Ve svatém Anselmu nael mír, který celý ivot hledal. Nerozuměl tomu, proč je pro něj tak důleité to, e tady není hluk, konflikty, tlaky nesourodých osobností. Nebylo to tím, e by na něj otec byl hrubý. Po větinu času nebyl doma, a kdy ano, nepovedené manelství jeho rodičů bylo spí věcí potěkávání a zduených stíností ne zvýených hlasů a otevřeného hněvu. To, co vnímal jako svou bojácnost, bylo součástí jeho osobnosti u od dětství. Dokonce kdy pracoval na radnici  co nebyla zrovna ta nejzajímavějí nebo nejradostnějí práce  drel se stranou občasných hádek, drobných sporů, které někteří pracovníci povaovali za nezbytné vyvolávat. Dokud nepoznal Karen, netouil po ádné jiné společnosti ne po své vlastní.

A teď s tím mírem, s útočitěm, se zahradou a paíky, s prací, která ho bavila a kterou lidé oceňovali, a s Kareninými pravidelnými návtěvami nael ivot, jen vyplňoval kadý koutek jeho mysli a kadé vlákno jeho ivota. Ale se jmenováním arciděkana Cramptona správcem se vechno změnilo. Strach z toho, co po něm bude chtít Karen, jen přispíval k úzkosti, která ho úplně zaplavila s příjezdem arciděkana.

Při arciděkanově první návtěvě mu otec Sebastian řekl: Arciděkan Crampton tě moná bude chtít navtívit, Eriku, někdy v sobotu nebo v neděli. Biskup ho jmenoval majetkovým správcem a já myslím, e ti bude chtít poloit pár otázek.

Něco v hlase otce Sebastiana způsobilo, e se Eric začal mít na pozoru.

Myslíte otázky o mé práci tady, otče? zeptal se.

O podmínkách tvého zaměstnání, o čemkoli, co ho napadne. Moná se bude chtít podívat po domku.

Chtěl se podívat po domku. Přijel v pondělí ráno hned po deváté. Karen, co bylo neobvyklé, zůstala na nedělní noc a spěně odjela v půl osmé. Měla v deset hodin schůzku v Londýně a odjíděla nebezpečně pozdě; dopravní ruch na A12 v pondělí ráno byl děsný, zvlá v blízkosti Londýna. Ve spěchu  a Karen spěchala pořád  zapomněla na ňůře na prádlo za domkem podprsenku a kalhotky. Byla to první věc, kterou arciděkan uviděl, kdy přicházel k domku.

Ani se představil, řekl: Nevěděl jsem, e máte návtěvu. Eric strhl kompromitující předměty ze ňůry a nacpal si je do kapsy Hned si se směsicí rozpaků a tajnůstkářství uvědomil, e to byla chyba.

Byla tu na víkend moje sestra, otče, vysvětlil.

Nejsem vá otec. Já tenhle termín nepouívám. Můete mi říkat arciděkane.

Ano, pane arciděkane.

Byl velmi vysoký, jistě sto osmdesát, měl hranatou tvář s jasnýma, pichlavýma očima pod hustým, ale pěkně tvarovaným obočím, a s bradkou.

Po cestě k vepřínu kráčeli mlčky. Alespoň, pomyslel si Eric, nenael na zahradě nic, co by mu mohl vytknout.

Paíci je pozdravili mnohem hlasitějím kvikotem ne obvykle. Arciděkan podotkl: Nevěděl jsem, e chováte prasata. Dodáváte vepřové do koleje?

Někdy, pane arciděkane. Ale oni moc vepřové nejedí. Maso jim dodává řezník z Lowestoftu. Já prostě chovám vepře. Poádal jsem otce Sebastiana a on mi dal svolení.

Kolik času vám to zabere?

Moc ne, ot

Moc ne, pane arciděkane.

Jsou hrozně hluční, ale aspoň e nezapáchají.

Na to nebylo co odpovědět. Arciděkan se otočil k domu a Eric ho následoval. V obýváku mu mlčky nabídl jednu ze čtyř idlí s proutěným opěradlem u čtvercového stolu. Arciděkan si toho zřejmě neviml. Stál zády ke krbu a prohlíel si pokoj: dvě křesla  jedno houpací, jedno windsorské s poltářkem v patchworku  nízkou knihovnu podél celé jedné stěny, plakáty, které přivezla Karen a přilepila je na stěnu.

Doufám, e ten materiál, kterým máte přilepené plakáty, nepokodí zeď?

Neměl by. Je to speciální hmota. Jako výkací guma.

Pak si arciděkan prudce přitáhl jednu ze idlí a posadil se, Erikovi pokynul ke druhé. Otázky, které následovaly, nebyly agresivní, ale připadal si jako podezřelý u výslechu, obviněný z jakéhosi zatím neznámého zločinu.

Jak dlouho tady pracujete? Čtyři roky?

Ano, pane arciděkane.

A jaké jsou přesně vae povinnosti?

Jeho povinnosti nikdy nebyly přesně vymezeny. Jsem údrbář. Opravuju vechno, co se rozbije, pokud to není elektrické, a mám na starosti venkovní úklid. To znamená, e myju podlahu ambitu, zametám nádvoří a myju okna. Vnitřní úklid má na starosti paní Pilbeamová a přichází jí pomáhat jedna ena z Reydonu.

Není to moc těká práce. Ta zahrada vypadá velmi pěkně. Rád zahradničíte?

Jo, moc rád.

Ale není tak velká, aby mohla zásobovat zeleninou celou kolej.

Vekerou zeleninou jistě ne, ale pěstuju toho tolik, e to sám nespotřebuju, take dávám přebytky do kuchyně pro paní Pilbeamovou a někdy dávám zeleninu i lidem v ostatních domcích.

Platí vám za to?

Ne, to ne, pane arciděkane. Nikdo mi neplatí.

A jaký dostáváte plat za tyto nepříli namáhavé povinnosti?

Dostávám minimální mzdu za pět hodin práce denně.

Neřekl, e ani on, ani kolej příli nedbají o hodiny. Někdy byla práce hotová za méně ne pět hodin, někdy trvala déle.

A jetě ke vemu obýváte tenhle domek bez nájmu. Jistě si ale platíte topení, světlo a také vlastní komunální daň.

Platím si komunální daň.

A co o nedělích?

V neděli mám volno.

Myslel jsem na kostel. Chodíte tady do kostela?

Chodil občas do kostela, ale jen na nepory, to seděl vzadu a poslouchal hudbu a melodické hlasy otce Sebastiana a otce Martina; slova, která mu nebyla povědomá, ale krásně se poslouchala.

Obvykle nechodím v neděli do kostela, odpověděl.

Ale otec Sebastian se vás na to ptal, kdy vás přijímal?

Ne, pane arciděkane.

Nezeptal se vás, jestli jste křesan?

Alespoň na tohle měl odpověď. Jsem křesan, pane arciděkane. Byl jsem jako dítě pokřtěný. Mám tu někde křestní list. Rozhlédl se neurčitě kolem, jako by se ona listina se zápisem o jeho křtu s tím sentimentálním obrázkem Krista, ehnajícího dětem, mohla náhle zhmotnit.

Nastalo ticho. Uvědomil si, e ta odpověď byla neuspokojivá. Uvaoval, zda by měl nabídnout kávu, ale v půl desáté bylo jetě brzy. Mlčení se prodluovalo a pak arciděkan vstal.

Vidím, e tu ijete velice pohodlně, řekl, a otec Sebastian je s vámi spokojen. Ale nic netrvá věčně, ani pohodlí. Svatý Anselm existoval sto čtyřicet let, ale církev  i svět  se za tu dobu hodně změnily. Navrhl bych vám, e pokud uslyíte o jiném zaměstnání, které by se vám hodilo, měl byste váně uvaovat o tom, e o ně zaádáte.

Myslíte, e by se svatý Anselm mohl uzavřít? zeptal se Eric.

Měl pocit, e arciděkan zael dál, ne chtěl.

To neříkám. Tyhle věci se vás nemusí týkat. Jen vás upozorňuji pro vae vlastní dobro, abyste si nemyslel, e tu práci tady máte doivotně. Nic víc.

Pak odeel. Eric stál ve dveřích a díval se, jak rázuje ke koleji. Zmocnil se ho podivný pocit. aludek se mu sevřel a v ústech měl hořko jako od luči. V ivotě, kdy se pečlivě vyhýbal silné emoci, cítil takovou drtivou fyzickou reakci po druhé. Poprvé to bylo, kdy si uvědomil, e miluje Karen. Ale tohle bylo jiné. Bylo to silné a znepokojivé. Dolo mu, e poprvé v ivotě cítí nenávist ke druhému člověku.

Kapitola 12

Dalgliesh čekal v hale, zatímco otec Martin zael do svého pokoje pro svůj černý plá. Kdy se znovu objevil, zeptal se Dalgliesh: Pojedeme vozem, jak daleko to půjde? On sám by dal přednost chůzi, ale věděl, e jeho společníka bude chůze po oblázkové plái unavovat, a to nejen fyzicky.

Otec Martin přijal ten návrh se zjevnou úlevou. Nikdo z nich nepromluvil, dokud nedojeli a k místu, kde se cesta vedoucí po břehu stáčela na západ a napojovala se na silnici do Lowestoftu. Dalgliesh opatrně zajel ke kraji, pak se naklonil, aby pomohl otci Martinovi s bezpečnostním pásem. Otevřel mu dveře a vyli na plá.

Kdy cesta skončila, pokračovali po úzké pěině v písku, zarostlé ulapanou trávou, mezi hustými křovinami, vysokými po pás. Místy se větve keřů klenuly nad cestou, take kráčeli v příeří tunelu, v něm hukot moře slyeli jen jako vzdálené rytmické dunění. Keře u začínaly loutnout a z nasáklých drnů se při kadém kroku uvolňoval pronikavý, nostalgický pach podzimu. Vyli z poloera a spatřili bainu, která se táhla do dálky, její temnou zlověstnou hláď dělilo od měňavého jasu moře jen nějakých padesát yardů oblázků. Dalglieshovi připadalo, e tam je méně těch temných kmenů stromů, je tam stály jako prehistorické monumenty střeící bainu. Rozhlíel se po stopách vraku lodi, ale na hladkém písku spatřil jen černý kus dřeva ve tvaru raločí ploutve.

Tady byl přístup na plá tak snadný, e est dřevěných schodů napůl zavátých pískem ani nebylo potřeba. Nahoře u schodů v malé proláklině stála nenatřená dřevěná chatka obdélníkového půdorysu, větí ne obvyklé pláové kabiny. Vedle ní se vrila hromada dřeva přikrytá plachtou. Dalgliesh nadzvedl cíp a spatřil pečlivě srovnanou hromadu trámků a nařezaného dřeva, napůl natřeného modře.

To jsou zbytky naí staré pláové kabiny, řekl otec Martin. Podobala se těm na southwoldské plái, ale podle otce Sebastiana tady takhle osamělá vypadala divně. Zchátrala a u vypadala ostudně, tak jsme vyuili příleitosti a zbořili ji. Otec Sebastian soudil, e obyčejná dřevěná chata, nenatřená, bude na oputěné plái vypadat líp. Tohle pobřeí je tak pusté, e ji ani nepotřebujeme, kdy se jdeme koupat, ale já myslím, e by se člověk měl mít kde svléknout. Nechceme jetě přispívat k naí pověsti výstředníků. V chatě je také malý záchranný člun. Plavat v těchhle vodách můe být nebezpečné.

Dalgliesh si s sebou nepřinesl ten kus dřeva, ani to nebylo potřeba. Sebral ho Ronald Treeves bezmylenkovitě, jako to člověk dělá, kdy najde kus dřeva na plái, bez zvlátního úmyslu, jen ho moná chtěl hodit do moře? Nael ho tady nebo dál na plái? Vzal si ho s úmyslem, e jím na sebe strhne převislou římsu pískového útesu? Nebo tu byla dalí osoba, která nesla ten kus ulomeného dřeva? Ale Ronald Treeves byl mladý a pravděpodobně zdatný a silný. Jak by ho mohl někdo násilím dostat pod lavinu písku, který ho udusil, ani by na jeho těle zanechal stopy?

Příliv ustupoval a oni li po pruhu hladkého vlhkého písku po kraji pěnivých vln, které se přelévaly přes dva vlnolamy. Byly zjevně nové a ty, které si pamatoval jetě ze svých chlapeckých let, byly mezi nimi, teď u to bylo jen několik hranatých sloupů hluboko v písku, spojených tlejícími trámky.

Otec Martin si nadzvedl plá, aby překročil zelený a slizký konec vlnolamu. Tyhle nové vlnolamy dodala Evropská unie, řekl. Jsou částí ochrany pobřeí. Na některých místech úplně změnily vzhled břehu. Myslím, e teď je tady víc písku, ne pamatujete.

Uli dalích dvě stě yardů, ne otec Martin tie oznámil: Tady je to, a popoel k útesu. Dalgliesh viděl, e je tam do písku zabodnutý kří, vyrobený ze dvou pevně svázaných kusů naplaveného dřeva.

Ten kří jsme sem dali den poté, co jsme Ronalda nali, vysvětlil otec Martin. Zatím zůstal na místě. Kolemjdoucí ho zřejmě zatím nechtěli zničit. Ale dlouho stejně nevydrí. Jakmile přijdou zimní bouře, moře dosáhne a sem.

Nad kříem byl písečný útes sytě hnědočervený a místy vypadal jako odseknutý rýčem. Na okraji útesu se v slabém vánku třepetaly chomáče trávy. Napravo i nalevo bylo několik míst, kde se útes sesunul a pod převislými římsami zely velké trhliny. Bylo by klidně moné lehnout si hlavou pod takový převis a ouchnout do římsy kusem dřeva, čím by člověk uvolnil půl tuny vlhkého písku.Ale vyadovalo by to mimořádnou vůli nebo zoufalství. Jen málo způsobů sebevrady bylo horí. A jestlie se Ronald Treeves chtěl zabít, nebylo by milosrdnějí plavat daleko na moře, dokud by ho nepřemohl chlad a vyčerpání? Zatím slovo sebevrada mezi ním a otcem Martinem nepadlo, ale teď měl pocit, e je musí vyřknout.

Tahle smrt, otče, vypadá spí jako sebevrada ne jako nehoda. Ale jestlie se Ronald Treeves chtěl zabít, proč neplaval na moře?

To by Ronald nikdy neudělal. On se moře bál. Ani neuměl plavat! Nikdy se nechodil koupat s ostatními, a já ho snad ani nikdy neviděl chodit po plái. To je jeden z důvodů, proč mě překvapilo, e se rozhodl přihlásit zrovna do svatého Anselma, a ne na jinou teologickou kolej. Odmlčel se a dodal: Bál jsem se, e si budete myslet, e sebevrada je pravděpodobnějí ne nehoda. Ta monost je pro nás vechny děsivá. Jestlie si Ronald sáhl na ivot, ani jsme věděli, e je tak neastný, tak jsme neomluvitelně selhali. Stejně se mi nechce věřit, e by sem přiel s úmyslem, aby spáchal to, co musel povaovat za těký hřích.

Svlékl si plá a sutanu a pečlivě je sloil, řekl Dalgliesh. Udělal by to, kdyby měl v úmyslu prostě se vyplhat na útes?

Mohl by. Je těké někam plhat v jakémkoliv oděvu. Na tom atstvu ale bylo něco dojímavého. Sloil je tak úhledně, s rukávy dovnitř. Jako by si je balil na cestu. Ale on to byl vůbec pečlivý hoch.

Ale proč by plhal na útes? pomyslel si Dalgliesh. Jestli něco hledal, co to asi mohlo být? Ty drolivé, věčně proměnlivé valy zhutnělého písku s tenkou vrstvou oblázků a kameru se nedaly povaovat za pravděpodobnou skrývačku. Daly se tady občas najít zajímavé věci, to věděl, třeba kus jantaru nebo lidské kosti vyplavené z hrobů, které u jsou dlouho pod mořem. Ale jestli Treeves zahlédl nějaký takový předmět, kde je teď? U těla se nenalo nic zajímavého kromě toho jediného kusu dřeva.

li po plái mlčky, Dalgliesh přizpůsobil svůj dlouhý krok méně jistým krůčkům otce Martina. Starý kněz sklonil hlavu po větru a přitáhl si černý plá těsně k tělu. Dalglieshovi připadal jako ztělesnění smrti.

Kdy byli zpátky u vozu, řekl Dalgliesh: Rád bych promluvil s tou zaměstnankyní, která nala tělo paní Munroeové  je to paní Pilbeamová, e? A taky by mi pomohlo promluvit si s doktorem, ale pro to si těko můu vymyslet ospravedlnění. Nechtěl bych vzbuzovat podezření, kdy ádné nemám. Ta smrt byla dost bolestná i bez toho.

Doktor Metcalf má být dnes odpoledne na koleji. jeden ze studentů, Peter Buckhurst, se zotavuje z infekční mononukleózy. Onemocněl na konci minulého semestru. Jeho rodiče pracují v zámoří, take jsme si ho tady nechali přes prázdniny, abychom mu zajistili péči a oetřování. Kdy George Metcalf přijede, větinou vyuije této příleitosti, aby tady cvičil své dva psy, kdy mu vybude půlhodina nebo více do dalí návtěvy. Moná ho chytíme.

Měli těstí. Kdy vjeli mezi věemi na nádvoří, spatřili Range Rover, který parkoval před domem. Dalgliesh a otec Martin vystoupili z vozu, právě kdy doktor Metcalf scházel ze schodů se svým kufříkem a mával komusi neviděnému v domě. Doktor byl vysoký, olehaný mu, který podle Dalglieshova odhadu neměl daleko do důchodu. Zamířil ke svému roveru, a kdy otevřel dveře, přivítal ho hlasitý těkot; vyřítili se dva dalmatinci a začali na něj vyskakovat. S mnohými kletbami vzal doktor dvě velké misky a plastovou láhev, odrouboval ji a nalil vodu do misek. Psi začali dychtivě vrtět silnými bílými ocasy a hlasitě chlemtat.

Kdy se přiblíili Dalgliesh a otec Martin, doktor zvolal: Dobré odpoledne, otče. Peter se úspěně zotavuje, nemusíte mít starost. Měl by teď víc chodit ven. Míň teologie a víc čerstvého vzduchu. A vám se daří dobře?

Velmi dobře, díky, Georgi. Toto je Adam Dalgliesh z Londýna. Pár dní u nás pobude.

Doktor se obrátil k Dalglieshovi, a kdy si podali ruce, pokývl, jako by Dalgliesh odpovídal předepsanému vzoru.

Doufal jsem, e se tu shledám s paní Munroeovou, ale přijel jsem pozdě. Neměl jsem tuení, e je tak těce nemocná, ale otec Martin mi vysvětlil, e její smrt nebyla nečekaná.

Doktor si sundal sako, vytáhl z auta objemný svetr a místo polobotek si obul turistické boty. Smrt má tu moc, e mě stále překvapuje, odpověděl. Myslíte si, e pacient nevydrí týden, a on ponocuje a vyvádí jetě za rok. Pak předpokládáte, e někdo bude jetě půl roku dobrý, a kdy za ním přijdete, zjistíte, e v noci zesnul. Proto nikdy pacientům nesděluji ádný odhad. Ale paní Munroeová věděla, e má srdce ve patném stavu  byla přece zdravotní sestra  a její smrt mě určitě nepřekvapila. Mohla odejít kdykoliv Oba jsme to věděli.

Co znamená, e si kolej uetřila rozruení z dalí pitvy, poznamenal Dalgliesh.

To jistě! Nebyla potřeba. Já ji pravidelně prohlíel; vlastně jsem u ní byl den předtím, ne zemřela. Je mi líto, e vám chybí. Byla to vae dávná přítelkyně? Věděla, e se ji chystáte navtívit?

Ne, odpověděl Dalgliesh, nevěděla to.

To je koda. Kdyby měla něco, nač by se mohla těit, moná by se na to upnula. U srdečních chorob člověk nikdy neví. No, vlastně u ádného pacienta, kdy se to tak vezme.

Kývl na rozloučenou a odkráčel, psi kolem něj skákali a pobíhali.

Můeme se teď podívat, jestli je paní Pilbeamová doma, navrhl otec Martin. Půjdu s vámi jen ke dveřím a představím vás, potom vás s ní nechám o samotě.

Kapitola 13

V domě svatého Marka byly dveře na verandu dokořán otevřené a světlo se lilo na podlahu z červených dladic a rozjasňovalo listy rostlin v keramických květináčích, které stály v řadách na nízkých policích po obou stranách dveří. Otec Martin ani nestačil zdvihnout ruku ke klepadlu, kdy se otevřely vnitřní dveře a s úsměvem v nich stanula paní Pilbeamová, aby je pozvala dál. Otec Martin je krátce představil a odeel, poté co na chvíli zaváhal ve dveřích, jako by si nebyl jistý, zda nečekají na jeho poehnání.

Dalgliesh vstoupil do malého, přecpaného obýváku s konejivým, nostalgickým pocitem, e se vrací do dětství. Právě v takovém pokoji sedával jako chlapec, kdy jeho matka vykonávala návtěvy po farnosti; seděl, klátil nohama u stolu s ovocným koláčem, nebo  o Vánocích  s biskupským chlebíčkem, poslouchal matčin tichý, poněkud nesmělý hlas. Vechno v tomto pokoji mu připadalo důvěrně známé: malý elezný krb s ozdobnou římsou; čtvercový stůl uprostřed místnosti s červeným inylkovým ubrusem a velkou aspidistrou v zeleném květináči; dvě pohodlná křesla, jedno z nich houpací, po obou stranách krbu; ozdoby na krbové římse, dva staffordshiretí psi s vyvalenýma očima, přezdobená vázička s nápisem Vzpomínka na Southend a různé fotografie ve stříbrných rámečcích. Na stěnách visely viktoriánské tisky v původních ořechových rámech: Námořníkův návrat, Dědoukův miláček, skupina neskutečně čistých dětí a rodičů, kráčejících přes louku ke kostelu. Jiní okno bylo otevřené a byl z něj výhled na útesy. Úzkou římsu pokrývaly různé malé květináče s kaktusy a africkými fialkami. jediný ruivý tón tam vnáel velký televizor a video, které trůnily v rohu.

Paní Pilbeamová byla malá, podsaditá ena s upřímnou olehanou tváří a světlými vlasy, které měla pečlivě upravené do vln. Měla na sobě květovanou zástěru, kterou teď sundala a pověsila na věáček za dveřmi. Pokynula Dalglieshovi k houpacímu křeslu a usedli naproti sobě. Dalgliesh odolal pokuení opřít se dozadu a začít se houpat.

Kdy zjistila, e se dívá na obrazy, vysvětlila: Ty mám po babičce. Vyrostla jsem s nimi. Reg si myslí, e jsou trochu sentimentální, ale mně se llíbí. Teď u se takhle nemaluje.

Ne, souhlasil Dalgliesh. To ne.

Oči, které na něj hleděly, byly mírné, ale zároveň inteligentní. Sir Alred Treeves trval na tom, e má být vyetřování diskrétní, ale to neznamenalo utajení. Paní Pilbeamová měla stejné právo na pravdu jako otec Sebastian. Nebo aspoň na tolik pravdy, kolik bylo nutné prozradit.

Jde o smrt Ronalda Treevese, řekl. Jeho otec, sir Alred, nemohl být v Anglii, kdy probíhalo soudní vyetřování a poádal mě, abych tu provedl přeetření a zjistil, co se skutečně stalo, aby si mohl být jistý tím, e byl výrok soudu správný.

Otec Sebastian nám řekl, e kvůli tomu přijedete. Je to trochu zvlátní nápad od sira Alreda, nezdá se vám? Člověk by řekl, e to klidně mohl nechat být.

Dalgliesh na ni pohlédl. A vás ten výrok uspokojil, paní Pilbeamová?

No, já jsem tělo nenala, mě ani nevyslýchali. Se mnou to vlastně nemělo nic společného. Ale bylo to trochu divné. Kadý ví, e ty útesy jsou nebezpečné. Ale stejně, chudák chlapec je po smrti. Nevím, o co jeho otci jde, e do toho chce začít ourat.

Bohuel nemohu hovořit s paní Munroeovou, řekl Dalgliesh. Ale zajímalo by mě, jestli s vámi mluvila o tom, jak nala to tělo. Otec Martin říkal, e jste byly přítelkyně.

Chuděra. Jo, asi jsme byly přítelkyně, i kdy Margaret nebyla z těch, kdo chodí na návtěvu bez ohláení. I kdy zabili jejího Charlese, neměla jsem pocit, e jsme si skutečně blízké. Byl kapitánem v armádě a ona na něj byla moc pyná. Vdycky říkala, e syn chtěl být odjakiva vojákem. Zajala ho IRA. Myslím, e měl nějaké tajné poslání a oni ho mučili, aby zjistili, co to je. Kdy ta zpráva přila, nastěhovala jsem se k ní asi na týden. Poádal mě o to otec Sebastian, ale já bych to udělala i bez toho. Nevymluvila mi to. Myslím, e si toho ani nevimla. Ale kdy jsem před ni postavila jídlo, nějaké to sousto snědla. Byla jsem ráda, e mě náhle poádala, abych odela. ,Je mi to líto, Ruby, řekla. ,Jsem jako společnice k ničemu. Jsi moc hodná, ale teď u bě. Tak jsem la.

Kdy jsem ji celé ty měsíce potom sledovala, připadala mi jako někdo, koho mučí v pekle, ale on nevydá hlásku. Oči měla ohromné, ale jinak jako by se scvrkávala. Myslela jsem

ne, e se z toho dostává, to přece nejde, kdy jde o vlastní dítě, ale e znovu začíná mít zájem o ivot. Jene pak pustili ty vrahy z vězení, v rámci té dohody z Velkého pátku, a s tím se nemohla smířit. A myslím, e tu byla osamělá. Měla ráda zdejí kluky pro ni to byli pořád kluci  ráda o ně pečovala, kdy byli nemocní. Ale zdálo se mi, e oni začali být trochu ostýchaví, poté co Charlie zemřel. Mladí mají neradi na očích netěstí, a kdo by jim to měl za zlé?

Budou ho mít na očích a budou se s ním muset vyrovnat, a budou kněí, podotkl Dalgliesh.

Víte, oni se to naučí. Jsou to prima kluci.

Paní Pilbeamová, měla jste ráda Ronalda Treevese? zeptal se Dalgliesh.

ena odpověděla a o chvíli. Já nebyla v tom postavení, abych přemýlela o tom, jestli ho mám ráda, nebo ne. On vlastně nikdo. V malém společenství to nejde, mít své oblíbence. Proti tomu otec Sebastian velice brojil. Ale ten chlapec nebyl oblíbený a zřejmě si tu nepřipadal jako doma. On byl tak trochu namylený a hodně kritický k ostatním. To větinou pramení z nejistoty, e? A taky tady nikoho nenechal zapomenout, e má bohatého otce.

Přátelil se nějak zvlá s paní Munroeovou, víte o tom?

S Margaret? No, dá se to říct. Dost sem za ní chodíval, to vím. Předpokládá se, e studenti chodí na návtěvy k personálu jen na pozvání, ale já mám dojem, e k Margaret občas prostě zapadl jen tak. Tedy, ona si nestěovala. Neumím si představit, o čem spolu mohli mluvit. Moná jen měli rádi společnost toho druhého.

Mluvila s vámi paní Munroeová o tom, e nala jeho tělo?

Moc ne, a mně se nechtělo ptát. Vechno se to probíralo u soudu a také jsem o tom četla v novinách, ale k soudu jsem nela. Vichni tady o tom mluvili, ale dávali si pozor, aby nebyl v doslechu otec Sebastian. Ten klepy nenávidí. Ale to je asi tak vechno, co jsem si zapamatovala  moc toho není.

Řekla vám, e to popsala ve svých zápiscích?

Ne, to ne, ale nepřekvapuje mě to. Margaret byla velká pisatelka. Ne Charlieho zabili, psala mu kadý týden. Kdy jsem za ní přila, seděla u stolu a psala, jednu stránku za druhou. Ale nikdy mi neřekla, e by psala o mladém Ronaldovi. A proč taky?

Vy jste ji nala mrtvou, jak měla ten srdeční záchvat, viďte? Jak to tenkrát bylo?

Viděla jsem v jejích oknech světlo, kdy jsem la po esté ráno do koleje. Dva dny jsem ji neviděla  ani s ní nemluvila a měla jsem tak trochu výčitky svědomí. Říkala jsem si, e ji zanedbávám, e by třeba ráda přila a dala si se mnou a Regem večeří, nebo bychom se spolu mohli dívat na televizi. Tak jsem la za ní do domku. A ona tam seděla v křesle, mrtvá.

Byly dveře odemčené, nebo jste měla klíč?

Byly odemčené. My se tady ani moc nezamykáme. Zaklepala jsem, a kdy se neozývala, vela jsem dovnitř. Tak jsme to dělaly vdycky. A pak jsem ji nala. Byla úplně studená, seděla ve svém křesle, tuhá jak prkno, a na klíně měla pletení. Jednu jehlici měla jetě v pravé ruce, strčenou do dalího oka. Pochopitelně jsem zavolala otce Sebastiana a on zatelefonoval doktoru Metcalfovi. Doktor Metcalf byl za ní den předtím. Ona měla hrozně slabé srdce, take nebyl problém s úmrtním listem. Vlastně to byla pěkná smrt. Ké bychom vichni měli takové těstí!

A nenala jste ádný papír, ádný dopis?

Nikde nic takového nebylo vidět, a já jsem tam samozřejmě netrachala. Proč bych to dělala?

Jistě, paní Pilbeamová. Jen jsem chtěl vědět, jestli třeba na stole nebyl nějaký rukopis, dopis nebo dokument.

Ne, na stole nebylo nic. Ale jedna věc mi tedy přila divná. Určitě nemohla plést.

Proč si to myslíte?

Víte, ona pletla zimní pulovr pro otce Martina. Viděl nějaký v obchodě v Ipswichi a popsal jí ho a ona mu ho chtěla uplést k Vánocům. Ale byl to hodně sloitý vzor, takový pásek a jetě mezi tím vzorek, říkala mi, jak je to těké. Nepletla by, kdyby před sebou neměla otevřený popis. Viděla jsem ji mnohokrát, a pokadé se do něj dívala. A také měla patné brýle  ty, v kterých se dívala na televizi. Na práci zblízka si vdycky brala brýle se zlatými obroučkami.

A ten popis práce před sebou neměla?

Ne, jenom jehlice a vlnu v klíně. A drela ty jehlice zvlátně. Nepletla jako já, říkala mi, e to je kontinentální způsob. Vypadalo to podivně. Levou jehlici měla skloněnou a pletla jen tou druhou. Tehdy jsem si pomyslela, e je to divné  měla na klíně pletení, a přitom nemohla plést.

Ale neřekla jste to nikomu?

K čemu by to bylo? Neselo na tom. Jen je to divné. Myslím, e se necítila dobře, a tak sáhla po jehlicích, sedla si do křesla a na popis zapomněla. Ale chybí mi. Je to zvlátní, e je její domek pořád prázdný, připadá mi, jako by zmizela přes noc. Nikdy nemluvila o ádné rodině, ale ukázalo se, e má v Surbitonu sestru. Ta zařídila, aby tělo odvezli na kremaci do Londýna, a přijela s manelem vyklidit domek. Rodina se vdycky objeví, kdy jde o smrt. Margaret by si nepřála záduní mi, ale otec Sebastian zařídil v kostele velmi pěknou bohoslubu. Vichni jsme na ni přili. Otec Sebastian myslel, e bych mohla přečíst pasá ze svatého Pavla, ale já mu řekla, e bych raději říkala modlitbu. Svatého Pavla nějak nechápu. Podle mě pořád vyvolával potíe. Existovaly malé skupinky křesanů, kadý se staral o sebe a vechno fungovalo dobře, kdy se to tak vezme. Nikdo není dokonalý. A pak najednou přijde svatý Pavel a začne éfovat a kritizovat. Nebo jim pole nějaký ostrý dopis. Takový dopis bych zrovna dostat nechtěla, a tak jsem to řekla otci Sebastianovi.

Co on na to?

e byl svatý Pavel jeden z největích náboenských géniů a e bychom nebyli křesané, kdyby nebylo jeho. Já mu řekla: ,No dobře, otče, ale něco bychom museli být, a zeptala jsem se ho, co bychom asi byli. Ale to on asi nevěděl. e prý o tom bude přemýlet. Jene pak u se mnou o tom nemluvil. Řekl, e přicházím s tématy, která nemá na programu ani cambridgeská teologická fakulta.

A to, pomyslel si Dalgliesh, poté co odmítl její nabídku čaje a koláče a odporoučel se, nejsou jediná témata, s nimi paní Pilbeamová přichází.

Kapitola 14

Doktorka Emma Lavenhamová opustila svou kolej v Cambridgi později, ne doufala. Giles poobědval v hale a zatímco dokončovala balení, hovořil o věcech, které bylo podle jeho názoru třeba zařídit, ne odjede. Měla dojem, e ho baví zdrovat ji. Giles nikdy neměl rád její pravidelné absence, kdy odjíděla v kadém trimestru na tři dny přednáet do svatého Anselma. Nikdy nic otevřeně nenamítal, pravděpodobně cítil, e by to vnímala jako neodpustitelné vměování do svého soukromého ivota, ale znal subtilnějí způsoby, jak vyjádřit nelibost nad činností, které se neúčastnil a která probíhala v instituci, pro ni měl jako přesvědčený ateista pramálo uznání. Těko si ale mohl stěovat, e tím její práce v Cambridgi trpí.

Pozdní odjezd znamenal, e neunikla páteční večerní dopravní pičce, a neustálé postávání na silnici ji naplnilo zlostí na Gilese za jeho zdrovací taktiku i podráděností na sebe samu, e mu nedovedla účinněji odolávat. Na konci posledního trimestru si začínala uvědomovat, e Gilesův vztah k ní je stále víc majetnický a stále náročnějí na čas i cit. Teď, s vyhlídkou na vedení katedry na jedné severní univerzitě, se jeho úvahy stáčely k manelství, moná proto, e v tom viděl nejpravděpodobnějí způsob, jak si zajistit, aby tam odela s ním. Věděla, e Giles má velmi určité představy o tom, jaká ena je pro něj vhodná. Nanetěstí se zdálo, e je Emma splňuje. Rozhodla se, e pro následující tři dny to i vechny problémy svého univerzitního ivota rozhodně pustí z hlavy.

Styky s kolejí navázala před třemi lety. Otec Sebastian ji naverboval svým obvyklým způsobem. Vypustil pokusné balonky mezi své cambridgeské známé. Kolej potřebovala vysokokolského pedagoga, přednostně mladého, aby na začátku kadého trimestru uspořádal tři přednáky na téma Básnický odkaz anglikanismu. Měl to být člověk s reputací, nebo alespoň takový, kdo si ji právě vytváří, měl by mít vztah k mladým svěcencům a souznít s étosem svatého Anselma. Vysvětlit, co je ten étos, nepovaoval otec Sebastian za nutné. Ta potřeba, řekl jí otec Sebastian, vyvstala přímo z přání zakladatelky koleje slečny Arbuthnotové. Ta byla silně ovlivněna svými církevními přáteli z Oxfordu a tudí věřila, e je důleité, aby nově vysvěcení anglikántí kněí něco věděli o svém literárním dědictví. Emmu, osmadvacetiletou, nedávno jmenovanou odbornou asistentku, pozvali k něčemu, co otec Sebastian nazýval neformální diskusí o monosti jejího připojení k jejich komunitě na těchto devět dní. To místo bylo nabídnuto a přijato s jedinou výhradou z Emminy strany, toti e se ta poezie nebude omezovat pouze na autory z anglikánské církve, ani na určité časové období. Poukázala na to, e by si přála zařadit básně Gerarda Manleyho Hopkinse a rozířit období, o něm bude přednáet, a k moderním básníkům, jako je T. S. Eliot. Otci Sebastianovi, který se zjevně spokojil s tím, e je to ta správná osoba pro danou práci, celkem vyhovovalo, e detaily můe nechat na ní. Kromě toho, e se objevil na třetím z jejích seminářů, kde měla jeho mlčenlivá přítomnost poněkud zastraující efekt, nejevil o kurs dalí zájem.

Ty tři dny ve svatém Anselmu, kterým předcházel víkend, pro ni byly důleité, vdycky se na ně dychtivě těila a nikdy ji nezklamaly. Cambridge nepostrádala své tlaky a úzkosti. Emma získala funkci na univerzitě brzy  moná, uvaovala, a příli brzy Byl tu problém, jak zkombinovat výuku, kterou milovala, s potřebou věnovat se výzkumu, povinnostmi k vedení univerzity a s mimokolní péčí o studenty, kteří se jí stále víc svěřovali se svými problémy. Mnozí byli první z rodiny, kdo studovali na univerzitě. Přicházeli s nákladem svých očekávání i obav. Některým, kteří maturovali s výborným prospěchem, se zdál seznam přednáek děsivě dlouhý, jiní trpěli steskem po domově, za něj se styděli, a připadali si nedostatečně vybaveni pro tento obávaný nový ivot.

Nic z těchto tlaků jí neulehčovaly Gilesovy poadavky ani komplikace jejího vlastního citového ivota. Byla to úleva, být částí krásně uspořádaného a izolovaného míru svatého Anselma, hovořit o poezii, kterou milovala, k inteligentním mladíkům, kteří nemuseli kadý týden odevzdávat esej s polovědomým přáním potěit ji přijatelnými názory a kterým nehrozila poslední bakalářskou zkoukou. Měla je ráda, a přestoe obecně neschvalovala příleitostný romantický nebo zamilovaný přístup, věděla, e ji také mají rádi, e jsou rádi, e je na koleji ena, těí se, a přijede, a vidí v ní spojence. A nebyli to jen studenti, kdo ji vítal. Zdravili ji tu téměř jako přítele. Klidné, poněkud formální přivítání otce Sebastiana nemohlo zakrýt jeho spokojenost nad tím, e alespoň jednou vybral tu správnou osobu. Ostatní kněí jí dávali víc najevo svou radost z toho, e je opět tady.

Zatímco na návtěvy svatého Anselma se u dopředu těila, její pravidelné a povinné návraty domů k otci byly zatíeny starostí. Poté, co opustil svoje zaměstnání v Oxfordu, přestěhoval se do nájemného bytu nedaleko stanice metra Marylebone. Zdi z červených cihel jí připomínaly barvu syrového masa a těký nábytek, tmavé tapety na zdech a husté záclony vytvářely atmosféru vnitřní ponurosti, které si otec zřejmě nikdy nepoviml. Henry Lavenham se oenil pozdě a jeho ena zemřela na rakovinu prsu brzy poté, co se jim narodila druhá dcera Marianne. Emmě byly tenkrát teprve tři roky, ale později se jí zdálo, e otec přenesl na novorozeně vechnu lásku, kterou cítil ke své eně, a jetě ji zesílila lítost k bezmocnému osiřelému dítěti. Emma si byla neustále vědoma, e je milována méně. Necítila zlobu ani árlivost ke své sestře, ale nedostatek lásky si nahrazovala prací a úspěchem. Dvě slova v ní doznívala od její adolescence: duchaplná a krásná. Obé jí zatíilo břemenem  první očekáváním úspěchu, který k ní přicházel příli snadno, ne aby jí zjednal úctu; to druhé byl hlavolam, někdy i utrpení. Vyrostla do krásy u ve své pubertě a zírala do zrcadla, pokouejíc se definovat a zhodnotit tu značně přeceňovanou kvalitu. U tehdy si uvědomovala, e dobrý vzhled a pohlednost jsou přednosti, ale krása je nebezpečný a méně pouitelný dar.

A do Marianniných jedenácti se starala o obě dívky sestra jejich otce, rozumná, neokázalá a svědomitá ena, sice zcela bez mateřského instinktu, ale znalá svých povinností. Poskytovala jim stabilizující, nesentimentální péči, ale odela do vlastního světa psů, bride a zahraničních cest, jakmile usoudila, e u je Marianne dost velká. Dívky se s ní rozloučily bez lítosti.

Ale teď byla Marianne mrtvá, srazil ji opilý řidič o jejích třináctých narozeninách, a Emma s otcem zbyli sami. Kdy se vracela, aby ho navtívila, choval se k ní se svědomitou, a nepříjemnou zdvořilostí. Ráda by věděla, jestli ten nedostatek sdílnosti a citových projevů  těko se tomu dalo říkat odcizení, protoe co kdy byli jiného ne cizí lidé?  pramenil z jeho pocitu, e teď, kdy je mu přes sedmdesát a je oputěný, by bylo poniující a trapné ádat od ní lásku, kdy nikdy před tím nenaznačil, e by o ni stál.

A teď se konečně blíila k cíli své cesty. Úzká silnička k moři se zřídkakdy pouívala, kromě letních víkendů, a dnes večer po ní jela sama. Cesta se táhla před ní, bledá, plná stínů a za soumraku trochu zlověstná. Jako vdycky, kdy přijíděla ke svatému Anselmu, si uvědomovala, e se blíí k divokému pobřeí, nezkrocenému, záhadnému a odloučenému v čase i prostoru.

Kdy zahnula k severu na cestu ke svatému Anselmu a na ztemnělém nebi hrozivě vyvstaly vysoké komíny a vě domu, spatřila malou postavu, která se belhala asi padesát yardů před ní, a Emma poznala otce Johna Bettertona.

Zastavila vedle něj, stáhla okénko a oslovila ho: Mohu vás svézt, otče?

Zamrkal, jako by ji chvíli nemohl poznat. Pak se mu tvář rozzářila známým milým, dětským úsměvem. Emmo! Děkuji, děkuji. Svezu se rád. Zael jsem kolem bainy dál, ne jsem chtěl.

Měl na sobě těký tvídový plá a na krku mu visel dalekohled. Nastoupil a přinesl s sebou zatuchlý pach brakické vody Viděl jste nějaké zajímavé ptáky, otče?

Jen běné přezimující druhy.

Seděli v druném mlčení. Byla doba, kdy se Emma necítila ve společnosti otce Johna dobře, to při její první návtěvě před třemi roky, kdy jí Raphael řekl o knězově uvěznění.

Určitě by vám to pověděl někdo v Cambridgi, kdy ne tady, a byl bych radi, kdybyste to slyela ode mě, řekl tehdy. Otec John se přiznal k tomu, e zneuíval malé chlapce ze svého sboru. To slovo pouili oni, ale já pochybuju, e by lo o skutečné zneuívání. Poslali ho na tři roky do vězení.

Moc toho o právu nevím, připustila Emma, ale ten trest se mi zdá dost tvrdý.

Nelo jen o ty dva kluky Jiný kněz ze sousední farnosti, Matthew Crampton, si vzal do hlavy, e vytrachá dalí důkazy a předvedl tři mladíky. Ti obvinili otce Johna z horích ohavností. Podle nich to, e je v dětství zneuíval, vedlo k tomu, e jsou teď nezaměstnatelní, neastní, delikventi a asociálové. Lhali, ale otec John stejně prohlásil, e je vinen. Měl své důvody.

Ani by nutně sdílela Raphaelovu víru v nevinu otce Johna, Emma k němu cítila velkou lítost. Připadal jí jako člověk, který se částečně stáhl do soukromého světa, pečlivě si chrání jádro své zranitelné osobnosti, jako by v sobě nosil něco křehkého, co by mohl náhlý pohyb rozbít. Byl bezchybně zdvořilý a jemný, a jen kdy mu pohlédla do očí a on je odvrátil, zahlédla v nich stopu po vnitřních mukách. Moná také nesl břímě viny. Skoro si přála, aby Raphael nepromluvil. Nedovedla si představit, jaký ivot měl tento mu ve vězení. Copak by na sebe někdo dobrovolně uvalil takové peklo? Ani jeho ivot ve svatém Anselmu nemohl být snadný. Bydlel v soukromém apartmá ve třetím patře se svou neprovdanou sestrou, kterou by lo milosrdně nazvat výstřední. Ačkoliv Emmě se jevilo při těch několika příleitostech, kdy je viděla spolu, e je jí oddaný, ta láska moná byla dalím břemenem, a ne útěchou.

Uvaovala, zda by se mu teď měla zmínit o smrti Ronalda Treevese. Četla o ní krátkou zprávu v novinách a Raphael, který z nějakého důvodu povaoval za nutné informovat ji o vem, co se týká svatého Anselma, jí to oznámil telefonicky. Po krátkém rozmýlení napsala stručný a pečlivě formulovaný kondolenční dopis otci Sebastianovi a dostala od něj jetě stručnějí poděkování, psané jeho elegantním písmem. Jistě by bylo přirozené teď s otcem Johnem promluvit o Ronaldovi, ale něco ji od toho zdrovalo, jako by cítila, e to téma je nevítané, moná i bolestné.

A teď u byl svatý Anselm jasně vidět, střechy, vysoké komíny, věičky, hlavní vě a kopule jakoby viditelně temněly s přibývajícím soumrakem. Vpředu dva zbylé sloupy z dávno rozpadlé albětinské vstupní brány vydávaly své tiché mnohoznačné poselství; primitivní falické symboly, nezdolní stráci proti neustále postupujícímu nepříteli, tvrdohlavě přeívající připomínky nevyhnutelného konce domu. Byla to přítomnost otce Johna, ptala se v duchu, nebo pomylení na to, jak se Ronald Treeves dusí pod tíhou písku, e se jí náhle zmocnil smutek a nejasná předtucha něčeho zlého? Nikdy do koleje svatého Anselma nepřijíděla jinak ne s radostí; teď se k ní blíila s pocitem, který se podobal strachu.

Kdy zastavili u předního vchodu, dveře se otevřely a ve světle z haly spatřila Raphaelovu siluetu. Zjevně jí vyel naproti. Stanul tam v černé sutaně, bez hnutí, jako vytesaný z kamene, a shlíel na ně. Pamatovala si, jak ho viděla poprvé. Hleděla na něj v chvilkové nevíře a pak se hlasitě rozesmála tomu, e nedovedla skrýt svůj údiv Byl tam s nimi dalí student, Stephen Morby, a také se rozesmál.

To je, co? Byli jsme v hospodě v Reydonu a přila k nám nějaká enská a povídá: ,Odkud jste přiel, z Olympu? Mně se chtělo vyskočit na stůl, roztrhnout si koili a zařvat: ,Koukněte na mě! Koukněte! Člověk musí doufat.

Mluvil beze stopy závisti. Moná si uvědomoval, e krása u mue není takový dar, jakým se zdá, a opravdu  Emma se na Raphaela nemohla podívat, ani by ji napadlo, e u jeho kolébky stála zlá sudička. Také jí připadalo zajímavé, e se na něj můe dívat s potěením, ale bez sebemení sexuální reakce. Moná přitahoval víc mue ne eny. Podle samozřejmé sebedůvěry, kterou oplýval, bylo jasné, e si je vědom toho, e je krásný a e je díky té kráse jiný. Oceňoval svůj výjimečný vzhled a díky němu si asi o sobě víc myslel, ale zřejmě se nestaral, jak to působí na jiné.

Teď k ní s úsměvem seel ze schodů a ona k němu vztáhla ruku. V nynějí náladě napůl pověrečné předtuchy jí to gesto připadalo spí jako varování ne uvítání. Otec John se s pokývnutím a úsměvem na rozloučenou odoural.

Raphael vzal Emmin laptop a kufr. Vítejte zase u nás, řekl. Nemůu vám slíbit příjemný víkend, ale můe být zajímavý. Máme tu ubytované dva policisty  jednoho z Nového Scotland Yardu, nikoho meního ne komandera Dalglieshe, který nás tu má zpovídat ohledně smrti Ronalda Treevese. A je tu někdo jetě míň vítaný, aspoň pokud se mě týká. Mám v úmyslu klidit se mu z cesty a vám doporučuju to samé. Je to arciděkan Matthew Crampton.

Kapitola 15

Dalgliesh musel navtívit jetě někoho. Nakrátko se vrátil do svého pokoje, pak proel eleznými dveřmi v bráně mezi Ambroem a kamennou zdí kostela a zamířil k domu svatého Jana. U bylo pozdní odpoledne a na edé západní obloze s růovými pruhy umíral den. Vysoká, jemná tráva, která vroubila cestu, se chvěla v sílícím větru a pak se ohnula v náhlém poryvu. Na západní průčelí svatého Anselma jetě dopadalo světlo a tři obydlené domky zářily jako jasné baty vojenské pevnosti, čím zdůrazňovaly temný obrys prázdného domu svatého Matoue.

Jak ubývalo světla, zvuk moře sílil, jeho tichý rytmický um se měnil v tlumený řev. Pamatoval si ze svých dávných návtěv, jak to poslední večerní světlo vdycky přináelo dojem, e moře nabývá na síle, jako by tma a noc byly jeho přirození spojenci. Sedával v okně Jeronýma, hleděl na eřící se keře, představoval si pobřeí, kde drolivé hrady z písku konečně podlehnou zkáze, křik a smích dětí utichne, lehátka budou sloena a odnesena a moře tu převezme vládu, bude převalovat kosti utonulých námořníků kolem vraků dávno ztroskotaných lodí.

Dveře domu svatého Jana byly otevřené a světlo se linulo na stezku vedoucí k úhledné brance ve vratech. Jasně viděl dřevěné stěny prasečího chlívku napravo a slyel tlumené chrochtání a dupot. Cítil zvířata, ale ten pach nebyl ani silný, ani nepříjemný. Za vepřínem zahlédl zahradu, uspořádané záhony nějaké zeleniny, kterou neznal, vyí tyče, které podpíraly poslední úrodu fazolí, a na konci zahrady svítil malý skleník.

Při zvuku jeho kroků se ve dveřích objevil Eric Sturtees. Vypadalo to, e zaváhal, ale pak beze slova ustoupil stranou a prkenným posunkem ho pozval dál. Dalgliesh věděl, e otec Sebastian řekl osazenstvu o jeho návtěvě, ačkoliv si nebyl jistý, nakolik jim ji vysvětlil. Měl pocit, e je očekáván, ale ne zrovna vítán.

Pan Surtees? Jsem komander Dalgliesh z Metropolitní policie, představil se. Snad vám otec Sebastian vysvětlil, e jsem tu, abych vám poloil pár otázek o smrti Ronalda Treevese. Jeho otec nebyl v Anglii v době soudního vyetřování a chtěl by se přirozeně dovědět co nejvíc o okolnostech synovy smrti. Rád bych s vámi na pár minut promluvil, jestli se vám to hodí.

Surtees kývl. Klidně. Půjdete dovnitř?

Dalgliesh vstoupil za ním do pokoje napravo od vchodu. Domek se nemohl víc liit od pohodlné domácnosti paní Pilbeamové. Uprostřed místnosti také stál stůl z nenatřeného dřeva se čtyřmi idlemi s rovnými opěradly, ale jinak byla zařízená jako dílna. Stěna proti dveřím byla ověena poličkami, ze kterých visela sada neposkvrněně čistého zahradního nářadí, rýče, vidle, motyčky, také nůky a pily, zatímco řada dřevěných skříněk pod nimi obsahovala mení nástroje a nářadí. Před oknem stál ponk a nad ním visela zářivka. Dveře do kuchyně byly otevřené a vycházel z nich silný a nepříjemný pach. Surtees připravoval pomyje pro své stádečko.

Teď vytáhl od stolu idli. Zaskřípěla na kamenné podlaze. Jestli tu chvíli počkáte, umyju se. Byl jsem u prasat.

Otevřenými dveřmi ho Dalgliesh viděl u dřezu, jak se rázně myje, plíchá si vodu na hlavu a tvář. Vypadal jako mu, který ze sebe smývá něco víc, ne jen povrchovou pínu. Pak se vrátil, kolem krku měl jetě ručník a vypadal ztrápeně jako vězeň, který se krade k výslechu. Náhle řekl zbytečně nahlas: Dal byste si čaj?

Dalgliesh si pomyslel, e by mu to mohlo pomoci, aby se uklidnil, take odpověděl: jestli by vás to neobtěovalo?

Vůbec ne. Pouívám sáčky. Dáte si mléko a cukr?

Jen mléko.

Za chvíli se vrátil a postavil na stůl dva mohutné hrnky Čaj byl silný a velmi horký. Nikdo z nich se nenapil. Dalgliesh zřídkakdy vyslýchal někoho, kdo by působil tak silným dojmem vědomé provinilosti. Ale proč? Bylo absurdní, e by tenhle bojácně vyhlíející chlapec  určitě byl sotva víc ne chlapec  zabil jakéhokoliv ivého tvora. I jeho vepříkům podřezávali hrdla v hygienickém, přísně podle předpisů vybaveném prostoru přísluných jatek. Nebylo to tím, pomyslel si Dalgliesh, e by na to Surtees neměl fyzickou sílu. Pod rukávy kostkované koile se mu rýsovaly svaly jako lana a ruce měl hrubé a v takovém nesouladu, pokud jde o velikost, s ostatním tělem, e vypadaly jako naroubované. Jemná tvář byla opálená sluncem a olehaná větrem a rozepnuté knoflíky silné bavlněné koile odhalovaly kůi bílou a jemnou jako kůe dítěte.

Dalgliesh zvedl svůj hrnek. Vdycky jste choval vepře, nebo teprve od té doby, co jste přiel sem? Bylo to před čtyřmi lety, e?

Teprve kdy jsem přiel sem. Já měl vepříky vdycky rád. Kdy jsem dostal tohle místo, otec Sebastian souhlasil s tím, e jich tu můu chovat půl tuctu, jestli nebudou dělat hluk a nebudou smrdět. Ale jsou to velmi čistá zvířata. Lidé se mýlí, kdy si myslí, e smrdí.

Ten prasečník jste vybudoval sám? Divím se, e jste pouil dřevo. Já myslel, e prasata dovedou skoro vechno zničit.

Jo, to dovedou. Dřevo je jen zvenčí. Na tom otec Sebastian trval. Nenávidí beton. Zevnitř jsem to vyloil kvárobetonovými tvárnicemi.

Surtees počkal, a se Dalgliesh napil, teprve potom zvedl svůj álek. Dalgliesh byl překvapený, jak je čaj chutný. Vím o prasatech dost málo, prohodil, ale prý jsou inteligentní a druná.

Surtees viditelně pookřál. Jo, to jsou. Patří k nejinteligentnějím ivočichům. Mně se vdycky líbila.

To má kolej těstí. Znamená to, e dostávají slaninu, která nepáchne chemikáliemi a neuvolňuje tu nechutnou páchnoucí tekutinu. Pěknou vepřovou.

Já je ani nechovám pro kolej. Chovám je  no, vlastně abych měl společnost. Jistě, nakonec musejí na poráku, a to je teď problém. Ohledně jatek je tolik předpisů Evropské unie, a vdycky u toho musíte mít veterináře, e tam nechtějí vzít jen pár kusů. A pak je problém s dopravou. Ale jeden farmář, pan Harrison, tady kousek od Blythburgu, mi s tím pomáhá. Posílám svoje prasata na jatka společně s jeho. A on si vdycky vyudí nějaké vepřové pro vlastní potřebu, take občas mohu otcům dodat pěkný růtek. Oni moc vepřové nejedí, ale slaninu mají rádi. Otec Sebastian trvá na tom, e se to platí, ale já bych jim to dal i zadarmo.

Dalgliesh uvaoval, jako u tolikrát, o schopnosti lidí mít upřímně rád zvířata, mít skutečný zájem o jejich blaho a oddaně uspokojovat jejich potřeby, a na druhé straně se lehce smířit s jejich porákou. Teď ale přeel k předmětu své návtěvy

Znal jste Ronalda Treevese, tedy osobně?

Vlastně ne. Vím, e byl jeden ze svěcenců a vídal jsem ho tady, ale nikdy jsme spolu nemluvili. Myslím, e byl tak trochu samotář. Tedy, kdy jsem ho tu vídal, tak větinou samotného.

Co se stalo toho dne, kdy zemřel? Byl jste tady?

Byl jsem tu se svou sestrou. Byl to víkend, přijela ke mně na návtěvu. Neviděli jsme Ronalda tu sobotu a poprvé jsme se dozvěděli, e je po něm sháňka, kdy přila paní Pilbeamová a ptala se, jestli není u nás. Řekli jsme, e ne. Pak jsme nic dalího neslyeli, a asi v pět hodin jsem vyel ven, abych vymetl z ambitů a dvora spadané listí a umyl dládění. Den předtím prelo a ambity byly plné bláta. Větinou je zametám a splachuju hadicí po bohoslubách, ale otec Sebastian mě po mi poádal, a je spláchnu před neporami. Právě při tom mi paní Pilbeamová řekla, e nali tělo Ronalda Treevese. Potom jetě před neporami nás otec Sebastian vechny svolal do knihovny a oznámil nám, co se stalo.

Musel to být pro vás pro vechny velký ok.

Surtees shlédl na své ruce, stále sloené a spočívající na stole. Náhle jimi trhl a schoval je, jako provinilé dítě, a naklonil se dopředu. Tie řekl. Jo. ok. To teda byl.

Vy jste zřejmě jediný zahradník tady ve svatém Anselmu. Pěstujete zeleninu pro sebe nebo pro kolej?

Větinou pro sebe a vlastně také pro kohokoliv, kdo ji potřebuje. Pro kolej toho nepěstuju dost, kdy jsou tu vichni svěcenci. Myslím, e bych mohl zahradu zvětit, ale trvalo by to moc dlouho. Půda je docela dobrá, vzhledem k tomu, e je to tak blízko u moře. Sestra si větinou bere zeleninu do Londýna, kdy přijede, a paní Bettertonová ji má ráda. Vaří pro sebe a otce Johna. Také paní Pilbeamová, pro sebe a pana Pilbeama.

Paní Munroeová po sobě zanechala deník, nadhodil Dalgliesh. Zmínila se, e jste byl tak hodný a donesl jí jedenáctého října nějaké pórky, bylo to den předtím, ne zemřela. Pamatujete se na to?

Nastala pauza, pak Surtees řekl: No, moná. Nemůu si vzpomenout.

Dalgliesh řekl jemně: Není to tak dávno, e? Jen něco přes týden. Určitě si nevzpomenete?

U si vzpomínám. Vzal jsem tam ty pórky večer. Paní Munroeová říkala, e má ráda k večeři pórek se sýrovou omáčkou, tak jsem jí nějaké donesl do domu svatého Matoue.

A co se stalo?

Vzhlédl, upřímně zmatený. Nic. Nic se nestalo. No, prostě řekla děkuju a vzala si je.

Neel jste dál?

Ne. Nepozvala mě, a stejně bych nechtěl. Byla tady Karen a chtěl jsem jít domů. Ten týden tady zůstala a do čtvrtka. el jsem tam jen naslepo. Myslel jsem si, e paní Munroeová můe být u paní Pilbeamové. Kdybych ji nezastihl doma, nechal bych jí pórky u dveří.

Ale byla doma. Jste si jistý, e jste si nic neřekli, e se nic nestalo? Jen jste jí předal ty pórky?

Přikývl. Ano. Předal jsem jí pórky a el jsem.

V tom okamiku uslyel Dalgliesh zvuk přijídějícího auta. Surtees to musel zaslechnout také. Odstrčil idli se zjevnou úlevou a řekl: To bude Karen. To je má sestra. Přijídí na víkend.

A teď vůz zastavil. Surtees vyrazil ven. Dalgliesh, který vycítil jeho dychtivost, aby se sestrou mluvil o samotě, moná ji také upozornil na jeho přítomnost, ho tie následoval a stanul v otevřených dveřích.

Z auta vystoupila ena a teď si s bratrem stoupli k sobě a pohlédli na Dalglieshe. Beze slova se otočila a začala vykládat velký batoh a spoustu různých igelitových taek, pak zabouchla dveře. Obtíeni různými balíky se vydali k domu.

Surtees řekl: Karen, tohle je komander Dalgliesh z Nového Scotland Yardu. Ptá se tu po Ronaldovi.

Byla prostovlasá, tmavé vlasy měla upravené do krátkých bodců. Těký zlatý kruh v kadém uchu podtrhoval bledost jemných rysů obličeje. Měla úzké oči pod tenkým klenutým obočím, duhovky tmavé a třpytivě jasné. S plnými rty, zdůrazněnými lesklou rudou rtěnkou, vypadala její tvář jako pečlivě provedený vzor v černé, bílé a rudé. Pohled, který vrhla na Dalglieshe, byl zpočátku nepřátelský, reakce na nečekaného nechtěného návtěvníka. Kdy se jejich oči setkaly, změnil se v hodnotící a pak ostraitý.

Společně se vydali do dílny. Karen Surteesová hodila batoh na stůl. Kývla na Dalglieshe a pak se otočila k bratrovi: Radi bys měl dát ta hotová jídla do mrazáku. V autě je karton vína.

Surtees se podíval z jednoho na druhého a pak vyel ven. Dívka začala beze slova vytahovat z batohu různé atstvo a konzervy.

Určitě zrovna v této chvíli netouíte po návtěvách, ale kdy u jsem tady, uetří to čas, jestli mi můete odpovědět na pár otázek.

Ptejte se. Mimochodem, jsem Karen Surteesová, Erikova poloviční sestra. To jste přiel dost pozdě, nezdá se vám? Ted u nemá smysl ptát se po Ronaldu Treevesovi. Proběhlo soudní vyetřování. Smrt v důsledku nehody. A ani u není tělo, které by se dalo exhumovat. Táta ho nechal v Londýně zpopelnit. To se vám nenamáhali říct? No, stejně nevím, proč se do toho má míchat Metropolitní. Není to věc suffolkské policie?

V podstatě ano, ale sir Alred je přirozeně zvědavý, pokud jde o synovu smrt. Já jsem jel do tohoto hrabství, tak mě poádal, abych zjistil, co mohu.

Kdyby chtěl opravdu vědět, jak jeho syn zemřel, měl tu být při vyetřování. Asi má výčitky svědomí a chce ukázat, e je starostlivý taka. A o co se bojí? Snad netvrdí, e byl Ronald zavraděn?

Bylo zvlátní, jak snadno vyřkla toto zlověstné slovo. Ne, nic takového nenaznačil.

No, tak mu nemůeme pomoct. Já potkala jeho syna snad jednou nebo dvakrát, kdy se procházel venku a řekli jsme si ,dobré ráno nebo ,pěkný den, e, tyhle fráze beze smyslu.

Nebyli jste přátelé?

Já se nepřátelím s nikým ze studentů. A jestli přáteli myslíte to, co myslíte, jezdím si sem odpočinout od Londýna a navtívit bratra, ne ukat svěcence! Ne, e by jim to nějak ukodilo, kdy se na ně člověk podívá.

Byla jste tu ten víkend, kdy Ronald Treeves zemřel?

To jo. Přijela jsem v pátek večer, přiblině ve stejnou dobu jako dnes.

Viděla jste ho o víkendu?

Ne, ani jeden z nás ho neviděl. Poprvé jsme se dověděli, e ho hledají, kdy sem přila paní Pilbeamová ptát se po něm. Řekli jsme, e tu není. Konec pohádky. Heleďte, jestli chcete jetě něco, nepočkalo by to do zítřka? Potřebuju se dát do pořádku, vybalit, dát si čaj, je vám to jasný? Dostat se z Londýna bylo peklo. Take jestli souhlasíte, necháme to na zítra, stejně u vám asi nemáme co říct. Pokud jde o mě, byl to prostě jeden ze studentů.

Ale museli jste si udělat názor na tu smrt, oba dva. Museli jste o tom mluvit.

Surtees skončil s ukládáním potravin a vrátil se z kuchyně. Karen se na něj zadívala. Jistěe jsme o tom mluvili, odpověděla. Celá ta pitomá kolej o tom mluvila. Jestli chcete něco vědět, já si myslela, e nejspí spáchal sebevradu. Nevím proč a nic mi do toho není. Jak jsem řekla, sotva jsem ho znala, ale připadalo mi to jako hrozně divná nehoda. Musel vědět, e ty útesy jsou nebezpečné. Vichni jsme to věděli, je tam dost výstraných nápisů. A co vůbec dělal na té plái?

O to také jde, přikývl Dalgliesh.

Poděkoval jim a obrátil se k odchodu, kdy ho jetě něco napadlo. Ty pórky, co jste donesl paní Munroeové, řekl Surteesovi, jak byly zabalené? Vzpomínáte si? Byly v sáčku, nebo jste je nesl jen tak?

Surtees se zatvářil zmateně. Nevzpomínám si. Myslím, e jsem je zabalil do novin. Větinou tak zeleninu balím, zvlá větí kusy.

Nevzpomenete si, jaké noviny jste pouil? Vím, e to není lehké. Kdy Surtees neodpovídal, dodal: Byly to normální noviny, nebo bulvární plátek? Jaké noviny čtete?

Byla to Karen, kdo posléze odpověděl. Byl to výtisk Sole Bay Weekly Gazette. Jsem novinářka. Těchhle věcí si vímám.

Byla jste v kuchyni?

Asi jo, ne? Kadopádně jsem viděla, jak Eric ty pórky balí. Řekl, e je vezme paní Munroeové.

Náhodou si nepamatujete datum těch novin?

To teda ne. Pamatuju si ten titul, protoe, jak jsem řekla, novin si vímám. Eric je otevřel na prostřední straně a tam byla fotka z pohřbu místního farmáře. Chtěl, aby se pohřbu účastnila jeho oblíbená kravka, take vedli to zvíře ke hrobu s černýma stuhama na rozích a kolem krku. Snad ji taky nevzali do kostela! Takové obrázky mají redaktoři rádi.

Dalgliesh se otočil k Surteesovi. Kdy vychází Sole Bay Gazette?

Kadý čtvrtek. Já je čtu a o víkendu.

Take ty noviny, co jste pouil, byly pravděpodobně z předchozího týdne. Obrátil se ke Karen a řekl: Díky, moc jste mi pomohli, a v jejích očích opět na okamik spatřil ten hodnotící výraz.

Vyprovodili ho ke dveřím. Kdy se u branky otočil, viděl, jak tam stojí vedle sebe, a připadalo mu, e ho sledují pohledem, dokud nebude opravdu pryč. Pak se současně otočili a dveře se za nimi zavřely.

Kapitola 16

Po samotářském pozdním obědě u Koruny v Southwoldu měl Dalgliesh v plánu vrátit se do svatého Anselma na večerní pobonost. Ale jídlo, které bylo tak výborné, e se nedalo uspěchat, trvalo déle, ne očekával, take kdy se vrátil a zaparkoval jaguára, bohosluba u začala. Čekal ve svém pokoji, dokud na nádvoří nepadl paprsek světla a on spatřil, e se jiní dveře chrámu otevřely a malá obec věřících vycházela ven. Zamířil ke dveřím sakristie, kde se konečně objevil otec Sebastian a chystal se za sebou zamknout.

Můeme si promluvit, otče? oslovil ho Dalgliesh. Nebo byste to raději nechal na zítřek?

Věděl, e na koleji je zavedená praxe zachovávat po večerní bohoslubě mlčení, ale rektor odpověděl: Bude to trvat dlouho, komandere?

Doufám, e ne, otče.

Take si promluvíme hned, chcete-li. Půjdeme do mé pracovny?

Rektor se v pracovně usadil za svým psacím stolem a pokynul Dalglieshovi na idli před sebou. ádné přátelské popovídání v nízkých křeslech u krbu. Rektor neměl v úmyslu zahájit konverzaci nebo se Dalglieshe zeptat, k jakým závěrům doel ohledně smrti Ronalda Treevese. Místo toho vyčkával v tichu, které sice nebylo nepřátelské, ale působilo dojmem, e zkouí jeho trpělivost.

Otec Martin mi ukázal deník paní Munroeové, začal Dalgliesh. Ronald Treeves s ní zřejmě trávil víc času, ne by člověk čekal, a ona ho také nala mrtvého. Jakákoli zmínka o něm v jejím deníku je tudí velmi důleitá. Zejména mám na mysli poslední zápis, ten, který psala toho dne, kdy zemřela. Vy jste ho nebral váně, jako důkaz, e objevila nějaké tajemství a měla z toho strach?

Důkaz? opáčil otec Sebastian. To je právnický výraz, komandere. Bral jsem to váně, protoe pro ni to zřejmě bylo závané. Měl jsem zábrany číst soukromý deník, to otec Martin jí doporučoval, aby si ho vedla, a zajímal se o to, co napsala. Moná to byla přirozená zvědavost, i kdy se nemohu zbavit pocitu, e ten deník se měl zničit nečtený. Fakta jsou vak prostá. Margaret Munroeová byla inteligentní, rozumná ena. Objevila něco, co jí dělalo starost, svěřila to osobě, které se to týkalo, a byla spokojená. A jí to ten dotyčný vysvětlil jakkoliv, uklidnilo ji to. Nic bych nezískal, spí bych napáchal kodu, kdybych se po tom začal pídit. Jistě nenavrhujete, abych svolal celou kolej a zeptal se, jestli někdo nemá tajemství, které sdílel s Margaret Munroeovou? Raději jsem uvěřil tomu, co napsala  e to vysvětlení, které dostala, nebylo důvodem k dalí akci.

Ronald Treeves byl zřejmě něco jako samotář, uvaoval Dalgliesh. Měl jste ho rád?

Byla to nebezpečně provokativní otázka, ale otec Sebastian ji přijal chladnokrevně. Dalglieshovi se zdálo, e jeho hezká tvář nepatrně ztvrdla, ale nebyl si tím jistý.

Rektorova odpověď moná obsahovala pokárání, ale jeho hlas neprozradil ádnou nelibost. Ve vztazích ke svěcencům se nezabývám otázkami obliby nebo neobliby, ani to nepovauji za správné. Pěstování oblíbenců, nebo postoj, který je takto vnímán, je zvlá nebezpečný v malé komunitě. Ronald byl mimořádně nepůvabný mladík, ale odkdy je půvab kresanská ctnost?

Zabýval jste se otázkou, jestli je tu astný?

Není věcí koleje svatého Anselma podporovat soukromé těstí. Zabýval bych se tím, kdybych myslel, e je neastný. Bereme svou pastýřskou odpovědnost za studenty velmi váně. Ronald ani nehledal pomoc, ani nenaznačoval, e by nějakou potřeboval. To ovem nevylučuje mé vlastní zavinění. Pro Ronalda byla důleitá jeho víra a byl hluboce oddaný svému poslání. Nepochyboval by o tom, e sebevrada je těký hřích. Ten čin nemohl být impulzivní; uel tu půl míli k baině, a po pobřeí se patně lo. Jestli spáchal sebevradu, mohlo to být jen proto, e byl zoufalý. To bych o kterémkoli studentovi musel vědět, a já to nevěděl.

Sebevrada mladého a zdravého člověka je vdycky záhadná, poznamenal Dalgliesh. Umře a nikdo neví proč. Ani on sám by vám to moná nedovedl vysvětlit.

Neádal jsem vás o rozhřeení, komandere, řekl rektor. Jen jsem vám předkládal fakta.

Nastalo ticho. Dalglieshova dalí otázka byla stejně nepříjemná, ale musel ji poloit. Uvaoval, jestli jeho otázky nejsou moc přímočaré, moná i netaktní, ale usoudil, e otec Sebastian vítá přímost a pohrdá taktem. Vládlo mezi nimi tiché porozumění, nevyjádřené slovy.

Zajímalo by mě, kdo by měl prospěch z toho, kdyby byla kolej uzavřena, řekl posléze.

Třeba já, mimo jiné. Ale myslím, e otázky tohoto druhu by vám kompetentněji zodpověděli nai právníci. Stannard, Fox a Perronet slouí koleji od jejího zaloení a Paul Perronet je nyní majetkovým správcem. Mají kancelář v Norwichi. Mohl by vám také leccos povědět o naí historii, kdyby vás to zajímalo. Vím, e občas pracuje i v sobotu ráno. Chtěl byste, abych vám sjednal schůzku? Zjistím, jestli by byl k zastiení doma.

To by mi pomohlo, otče.

Rektor vztáhl ruku k telefonu na psacím stole. Nemusel hledat číslo. Poté, co vyukal číslice, nastala krátká pauza a pak řekl: Paule? Tady Sebastian Morell. Volám ze své kanceláře. Mám tady komandera Dalglieshe. Pamatuje se, e jsme ve čtvrtek večer mluvili o jeho návtěvě? Má spoustu dotazů stran koleje a já bych byl rád, kdybys mu je mohl zodpovědět. Ano, vechno, nač se bude ptát. Nemá co tajit. To je od tebe hezké, Paule. Předám tě.

Beze slova podal sluchátko Dalglieshovi. Hluboký hlas se představil: Tady Paul Perronet. Budu u sebe v kanceláři zítra dopoledne. V deset mám schůzku, ale kdybyste mohl přijít dřív, řekněme v devět, měli bychom dost času. Budu tady od půl deváté. Otec Sebastian vám dá adresu. Jsme poměrně blízko u katedrály. Tak na shledanou v devět, ano? Ujednáno.

Kdy se Dalgliesh znovu posadil, řekl rektor: Jetě něco byste chtěl dnes večer?

Pomohlo by mi, otče, kdybych mohl nahlédnout do osobního spisu Margaret Munroeové, jestli ho jetě máte.

Ten by byl samozřejmě důvěrný, kdyby u nás jetě pracovala. Jeliko je mrtvá, nic proti tomu nemám. Má ho paní Ramseyová v zamčené skříni hned vedle. Donesu vám ho.

Vyel z místnosti a Dalgliesh slyel zarachotit zásuvku ocelové registračky. Za několik vteřin byl rektor zpátky a podával mu tuhé kartonové desky. Nezeptal se, jak můe souviset spis paní Munroeové s tragédií smrti Ronalda Treevese, a Dalgliesh věděl proč. V otci Sebastianovi poznal zkueného taktika, který se neptá, usoudí-li, e odpověď by byla nepřichystaná nebo nevítaná. Slíbil spolupráci a poskytne ji, ale schová si kadou z vtíravých a nediskrétních otázek pro příhodný moment, kdy poukáe na to, jak moc se od něj ádalo, jak málo oprávněné to bylo a jak hubený je výsledek. Nikdo ho nepředčí v umění vylákat protivníky na půdu, kterou nemohou podle práva hájit.

Budete si chtít spis odnést, komandere? zeptal se teď.

Jen na noc, otče. Zítra ho vrátím.

Jestli tedy nemáte nic dalího, popřeju vám dobrou noc.

Vstal a otevřel Dalglieshovi dveře. Mohlo to být zdvořilé gesto, ale Dalglieshovi spí připadal jako učitel, který se ujiuje, e ten odbojný rodič u konečně vypadne.

Dveře do jiního ambitu byly otevřené. Pilbeam jetě na noc nezamkl. Nádvoří, osvětlené jen slabými lampami na zdech ambitů, bylo velmi temné a jen dva pokoje studentů, oba v jiním ambitu, svítily. Kdy se otočil k Jeronýmovi, viděl dvě postavy, které spolu stály přede dveřmi Ambroe. Jedné byl představen při čaji; tu světlou hlavu, která zářila pod lampou na zdi, si nemohl splést. Ta druhá byla ena. Kdy zaslechla jeho kroky, otočila se k němu, a kdy doel ke dveřím, jejich pohledy se setkaly a na vteřinu setrvaly v oboustranném ohromení. Světlo dopadalo na tvář váné a překvapivé krásy a Dalglieshe přepadl pocit, který teď přicházel zřídkakdy, fyzický náraz úasu a uspokojení.

Raphael řekl: Vy se asi neznáte. Emmo, toto je komander Dalgliesh, který k nám přijel a ze Scotland Yardu, aby nám řekl, jak Ronald zemřel. Komandere, toto je doktorka Emma Lavenhamová z Cambridge, která přijídí třikrát do roka, aby nás zcivilizovala. Poté, co jsme se ctnostně zúčastnili večerní pobonosti, rozhodli jsme se, kadý zvlá, vyjít ven a podívat se na hvězdy. Potkali jsme se na kraji útesu. Teď ji jako správný hostitel doprovázím domů. Dobrou noc, Emmo.

Jeho hlas i postoj byly majetnické a Dalgliesh cítil, jak se ena odtahuje. Určitě bych trefila zpátky sama. Ale díky, Raphaeli.

Chvíli to vypadalo, e ji chce Raphael vzít za ruku, ale ona rozhodně pronesla: Dobrou noc, jako by to bylo určeno jim oběma, a rychle zala do svého pokoje.

Raphael prohodil: Hvězdy mě zklamaly. Dobrou noc, komandere. Doufám, e máte vechno, co potřebujete. Otočil se a rychle kráčel přes kočičí hlavy nádvoří do svého pokoje v severním ambitu.

Z nějakého důvodu, který by těko vysvětloval, Dalgliesh pocítil podrádění. Raphael Arbuthnot byl nejapně vtipkující mladík, který byl nepochybně příli hezký, ne aby to pro něj bylo dobré. Dalo se předpokládat, e je to potomek té Arbuthnotové, která zaloila kolej svatého Anselma. jestli ano, kolik by zdědil, kdyby se kolej musela uzavřít?

Rezolutně usedl ke stolu a otevřel spis paní Munroeové. Pročítal jeden papír za druhým. Přila do svatého Anselma 1. května 1994 z Ashcombe House, hospicu poblíe Norwiche. Svatý Anselm dal do Church Times i do místních novin inzeráty, jimi hledali enu k trvalému pobytu, která by se starala o prádlo a pomáhala s chodem domácnosti. Paní Munroeová se nedávno dozvěděla diagnózu své srdeční choroby a v její ádosti stálo, e hledá místo s bytem a lehčími povinnostmi. Její reference od představené hospicu byly dobré, ačkoliv nijak přehnaně nadené. Paní Munroeová, která u nich nastoupila 1. června 1988, byla svědomitá a oddaná oetřovatelka, ale moná poněkud rezervovaná ve vztazích s ostatními. Oetřování umírajících pro ni začalo být fyzicky i duevně vyčerpávající, ale vedení hospicu se domnívá, e bude schopna převzít nějaké lehčí oetřovatelské úkoly na koleji plné zdravých mladých muů a jistě je bude ráda vykonávat nádavkem k péči o prádlo. Poté co nastoupila, odjíděla zřídkakdy. Bylo tam několik ádostí otci Sebastianovi o dovolenou, ale zdálo se, e ji nejraději trávila ve svém domku, kdy za ní přijel její jediný syn, armádní důstojník. Ze spisu získal celkový dojem, e to byla svědomitá, pracovitá, v podstatě dost uzavřená ena, která kromě svého syna neměla téměř ádné zájmy. Ve spisu bylo oznámení o tom, e byl zabit osmnáct měsíců poté, co nastoupila do svatého Anselma.

Strčil desky do zásuvky psacího stolu, osprchoval se a el spát. Kdy zhasl světlo, pokusil se nachystat ke spánku, ale události dne se nedaly zaplait. Opět stál na plái s otcem Martinem. V duchu viděl ten hnědý plá a sutanu, tak pečlivě sloené, jako by se chlapec chystal na cestu, a moná právě takhle to viděl i Ronald. Svlékl se skutečně proto, aby strhl několik yardů nepevného písku s vrstvou kamení, jen drel jen taktak pohromadě díky drnům travnaté půdy? A proč se o to vlastně pokouel? Na co chtěl dosáhnout, co chtěl objevit? Na téhle části pobřeí se občas objevovaly pod pískem nebo ve stěně útesu části dávno pohřbených koster, které byly před dávnými lety vyplaveny ze zatopených hřbitovů, leících teď míli odtud na dně moře. Ale ti, kdo přili na místo jeho smrti, nic z toho neobjevili. I kdyby Treeves viděl hladkou oblinu lebky nebo konec dlouhé kosti trčet z písku, proč by povaoval za nutné svlékat si sutanu a plá, ne na to zkusil dosáhnout? Ale Dalgliesh viděl v té úhledně sloené hromádce atstva něco významnějího. Copak to nebylo úmyslné, téměř obřadné, odloení ivota, povolání, moná i víry?

Od mylenek na tu hroznou smrt se jeho mysl, zmítající se mezi zvědavostí, lítostí a dohady, přenesla k deníku Margaret Munroeové. Četl si odstavce posledního zápisu tak často, e u je uměl recitovat zpaměti. Objevila tajemství tak důleité, e se nemohla přinutit ani k tomu, aby je zaznamenala do deníku jinak ne opisem. Mluvila s osobou, které se to nejvíc týká, a za několik hodin po tomto odhalení byla mrtvá. Vzhledem ke stavu jejího srdce mohla ta smrt nastat kdykoliv. Moná ji urychlil strach, potřeba čelit důsledkům onoho objevu. Ale moná se ta smrt někomu hodila. A jak snadná by byla taková vrada! Starí ena se slabým srdcem samotná ve svém domě, místní doktor, který ji prohlíel pravidelně a neměl by problém s vystavením úmrtního listu. A proč, jestlie měla na nose brýle, kterými se dívala na televizi, drela na klíně pletení? A jestlie se dívala na televizi, kdo ji vypnul? Vechny tyhle nesrovnalosti lze samozřejmě vysvětlit. U byl večer a byla unavená. I kdyby vyly na světlo dalí důkazy  ale jaké?  byla malá naděje, e se ta záhada teď vyřeí. Zpopelnili ji, stejně jako Ronalda Treevese. Napadlo ho, e svatý Anselm se zvlá hbitě zbavuje svých mrtvých, ale to nebylo fér. Jak sir Alred, tak sestra paní Munroeové zbavili kolej povinnosti smutečního obřadu.

Zalitoval, e nemohl vidět Treevesovo tělo. Vdycky je neuspokojivé mít důkazy z druhé ruky, a na místě se nefotografovalo. Ale zprávy vyznívaly jasně a ukazovaly na sebevradu. Ale proč? Treeves ten čin musel povaovat za hřích, za smrtelný hřích. Co mohlo být tak silné, e ho to dohnalo k tak děsivému konci?

Kapitola 17

Kadý návtěvník historického města si při jeho prohlídce brzy uvědomí, e nejatraktivnějí domy v centru jsou vdycky kanceláře právníků. Pánové Stannard, Fox & Perronet nebyli výjimkou. Firma sídlila nedaleko katedrály v elegantním georgiánském domě odděleném od chodníku úzkým pruhem kočičích hlav. Naletěné vstupní dveře s klepadlem ve tvaru lví hlavy, bezvadný lak, okna nedotčená pínou města, v nich se odráela slabá záře ranního slunce, i neposkvrněné síované záclony hlásaly úctyhodnost, prosperitu a výlučnost firmy. V přijímací kanceláři, která kdysi byla součástí větí místnosti vyváených proporcí, vzhlédla růolící dívka od svého časopisu a pozdravila Dalglieshe s příjemným norfolkským přízvukem.

Komander Dalgliesh, e? Pan Perronet vás očekává. Máte jít hned nahoru. Je to v prvním patře vpravo. Jeho sekretářka v sobotu nepracuje, jsme tu jen my dva, ale ráda vám udělám kávu, pokud si budete přát.

Dalgliesh jí s úsměvem poděkoval, odmítl nabídku a zamířil nahoru po schodech mezi zarámovanými fotografiemi předelých členů firmy.

Mu, který ho čekal ve dveřích kanceláře a vykročil mu v ústrety, byl starí, ne napovídal jeho hlas v telefonu, bylo mu hodně před padesát. Byl přes sto osmdesát centimetrů vysoký, hubený, měl dlouhou čelist, vlídné edé oči za brýlemi s obroučkami ze elvoviny a slámové vlasy, které mu v ulízaných pásech běely přes vysoké čelo. Byla to spí tvář komika ne právníka. Byl formálně oblečený v tmavém obleku s úzkými prouky, zjevně starém, ale výborně uitém, s jeho upjatostí kontrastovala koile se irokými modrými pruhy a růový motýlek s modrými puntíky. Jako by si byl vědom jisté nesourodosti své osobnosti, nebo výstřednosti, kterou mohl těko kultivovat.

Místnost, do ní Dalglieshe zavedl, byla zařízena tak, jak se dalo čekat. Stůl byl georgiánský a nebyly na něm ádné papíry ani desky. Nad elegantním mramorovým krbem visela stará olejomalba s portrétem, nepochybně jednoho z otců zakladatelů, a akvarely krajin, pečlivě seřazené, byly tak dobré, e mohly být od Cotmana, a nejspí také byly.

Nedáte si kávu? Velmi moudré. Je moc brzy Já se na ni vydám a v jedenáct. Půjdu a ke svatému Petru Mancroftovi. Aspoň vypadnu z kanceláře. Doufám, e tahle idle není moc nízká. Ne? Vezměte si jinou, jestli vám tahle nevyhovuje. Otec Sebastian mě poádal, abych odpověděl na vechny vae otázky, které vás ohledně svatého Anselma mohou napadnout. Tak. Ovem kdyby to bylo oficiální policejní vyetřování, bylo by mou povinností a zároveň přáním spolupracovat.

Mírnost jeho edých očí byla klamná. Uměly být pronikavé. Není to oficiální vyetřování, řekl Dalgliesh. Moje pozice je dvojznačná. Myslím, e vám otec Sebastian řekl, e je sir Alred Treeves nespokojený se soudním výrokem o smrti jeho syna. Poádal Metropolitní, aby provedla předběné etření, zda je třeba případem se dále zabývat. Měl jsem právě namířeno do tohoto hrabství a vím něco o svatém Anselmu, take se zdálo příhodné i ekonomické, abych kolej navtívil já. Ovem pokud vznikne podezření, e by lo o trestní případ, bude ta záleitost oficiální a přejde do rukou suffolkské policie.

On byl nespokojený s výrokem?! podivil se Paul Perronet. Myslel bych, e by ho měl spí přivítat s úlevou.

Domníval se, e důkazy pro smrt v důsledku nehody jsou nepřesvědčivé.

To je moné, ale nebyly ani důkazy o něčem jiném. Moná by byl víc namístě otevřený výrok.

V téhle době, tak těké pro kolej, musí být publicita dost nevítaná, nadhodil Dalgliesh.

To ano, ale s tou tragédií se zacházelo velice diskrétně. Otec Sebastian je v těchto věcech velmi obratný. A svatý Anselm u zail horí publicitu. V roce 1923 tam měli homosexuální skandál, kdy kněz, který přednáel dějiny církve  jakýsi otec Cuthbert  se vánivě zamiloval do jednoho ze svěcenců a rektor je přistihl in flagrante delicto. Odjeli spolu na kole otce Cuthberta do felixstoweských doků za svobodou, k čemu se zřejmě převlékli ze sutan do viktoriánských trenýrek. Zajímavý obrázek, říkám si pořád. K vánějímu skandálu dolo v roce 1932, kdy tehdejí rektor konvertoval k římským katolíkům a k němu se připojila polovina pedagogů a třetina svěcenců. To se musela Agnes Arbuthnotová otáčet v hrobě! Ale je pravda, e tahle poslední publicita přichází v neastnou dobu, to ano.

Byl jste osobně u soudu?

Ano, zastupoval jsem kolej. Nae firma zastupuje kolej svatého Anselma od jejího zaloení. Slečna Arbuthnotová  vlastně celá rodina Arbuthnotových  neměla ráda Londýn, a kdy se její otec přestěhoval do Suffolku a v roce 1842 tu postavil dům, poádal nás, abychom se ujali jeho právních záleitostí. My jsme sice nebyli v hrabství, ale on zřejmě chtěl východoanglickou firmu, netrval na tom, aby byla v Suffolku. Slečna Arbuthnotová v tom spojení po otcově smrti pokračovala. Jeden ze starích společníků firmy byl vdycky správcem majetku koleje. Slečna Arbuthnotová to ustanovila ve své závěti a také si vymínila, e to musí být aktivní člen anglikánské církve. V současné době jsem to já. Nevím, co budeme dělat v budoucnu, jestlie vichni společníci budou římtí katolíci, nonkonformisté nebo prostě nevěřící. Budeme asi muset někoho přemluvit, aby konvertoval. A dosud jsme vdycky měli přísluně vybaveného společníka.

Je to stará firma, e? zeptal se Dalgliesh.

Zaloená v roce 1792. Teď u v ní nejsou Stannardové. Poslední je vysokokolský pedagog, snad na jedné z těch nových univerzit. Ale máme tu mladého Foxe  tedy Foxovou. Priscilla udělala advokátské zkouky teprve minulý rok a vypadá velmi slibně. Jsem rád, e udríme kontinuitu.

Slyel jsem od otce Martina, e smrt mladého Treevese můe uspíit uzavření svatého Anselma, řekl Dalgliesh. Máte tentý názor jakoto majetkový správce?

Obávám se, e ano. Uspíit, víte, ne zapříčinit. Církev, jak moná víte, má tendenci centralizovat teologické kolství do několika center, ale svatý Anselm byl vdycky něco jako anomálie. Moná, e k tomu teď dojde dřív, ale uzavření je bohuel nevyhnutelné. Není to jen otázka církevní politiky a zdrojů. Étos vyel z módy. Svatý Anselm měl vdycky své kritiky  byl ,elitářský, ,snobský, ,příli izolovaný, dokonce studenti byli ,příli dobře ivení. To víno mají skutečně mimořádně dobré. Dávám si pozor, aby má kvartální návtěva nevyla na půst nebo na pátek. Ale větinu ho zdědili. Nestojí kolej ani penny. Starý kanovník Cosgrove jim před pěti lety odkázal svůj sklep. Ten měl dobrý jazýček. Udrí je to v chodu, dokud jim kolej nezavřou.

A kdyby k tomu dolo, co by se stalo s budovami a jejich vybavením? zeptal se Dalgliesh.

To vám otec Sebastian neřekl?

Řekl mi, e by byl jedním z obmylených, ale s podrobnostmi mě odkázal na vás.

Ach tak. Tak takhle.

Pan Perronet vstal od stolu a otevřel skříň nalevo od krbu. S jistým úsilím odtamtud vytáhl velkou krabici s bílým nápisem ARBUTHNOT.

Zajímáte-li se o historii koleje, řekl, a já myslím, e ano, moná bychom měli začít od začátku. Vechno je to tady. Ano, celou historii rodiny máme v jedné plechové krabici. Začíná otcem Agnes Arbuthnotové, Claudem Arbuthnotem, který zemřel v roce 1859. Vyráběl knoflíky a přezky  knoflíky pro ty vysoké boty, které tehdy nosívaly dámy  v továrně u Ipswiche. Vedl si pozoruhodně dobře a velmi na tom zbohatl. Agnes, která se narodila v roce 1820, byla jeho nejstarí dítě. Po ní přiel Edwin v roce 1823 a o dva roky později Clara. S Clarou se nemusíme zdrovat. Nevdala se a zemřela na TBC v roce 1849 v Itálii. Je pohřbena v Římě na protestantském hřbitově  ve velmi dobré společnosti, samozřejmě. Chudák Keats! No, tak to tehdy dělávali, cestovali za sluncem a doufali, e se vyléčí. U jen ta cesta je mohla zabít. koda, e nejela do Torquay a neodpočívala tam. Tedy, tolik Clara.

Byl to ovem starý Claude, kdo postavil dům. Nadělal penízky a potřeboval se ukázat. Tedy Ten dům odkázal Agnes. Peníze rozdělil mezi ni a syna Edwina a řekl bych, e dolo k neshodě ohledně dědictví domu. Ale Agnes se o dům starala a bydlela v něm, kdeto Edwin ne, take ho dostala ona. Ovem kdyby její otec, zavilý protestant, věděl, co s ním dcera hodlá udělat, mohlo by být vechno jinak. Jene o svém majetku nemůete rozhodovat z hrobu. Odkázal ho jí a bylo to. Za rok po jeho smrti odela bydlet ke své přítelkyni ze studií do Oxfordu, dostala se pod vliv oxfordského hnutí a rozhodla se zaloit kolej svatého Anselma. Dům u stál, ale přistavěla dva ambity, zrestaurovala kostel a začlenila ho do komplexu a postavila čtyři domky pro personál.

Co se stalo s Edwinem? otázal se Dalgliesh.

To byl cestovatel. Kromě Clauda měli vichni mutí v rodině toulavé boty. Dokonce se účastnil nějakých významných vykopávek na Středním východě. Do Anglie jezdil málokdy a zemřel v Káhiře v roce 1890.

To on dal svatému Anselmu papyrus? zeptal se Dalgliesh. A teď oči za elvovinovými obroučkami zpozorněly. Nastalo ticho, ne Perronet promluvil. Tak vy o něm víte. To mi otec Sebastian neřekl.

Vím toho dost málo. Otec o něm věděl a ačkoliv byl vdycky diskrétní, zachytil jsem určité naráky, kdy jsme byli spolu ve svatém Anselmu. Čtrnáctiletý kluk má lepí ui a zvídavějí mysl, ne si dospělí myslí. Otec mi řekl málo a musel jsem mu slíbit, e to udrím v tajnosti. Myslím, e jsem neměl zájem ten slib poruit.

Víte, otec Sebastian mi řekl, abych vám odpověděl na vechny otázky, ale o papyru vám toho moc nepovím. Víte toho pravděpodobně tolik co já. Slečna Arbuthnotová ho v roce 1887 určitě dostala od svého bratra a ten byl jistě schopen ho padělat nebo dát padělat. Ten chlap miloval kanadské vtipy a tohle by se k němu hodilo. Byl to vánivý ateista. Můe být ateista vánivý? Kadopádně smýlel jasně protináboensky.

Co přesně obsahuje ten papyrus?

Má to být sdělení Piláta Pontského důstojníkovi gardy týkající se odstranění jistého těla. Slečna Arbuthnotová usoudila, e je to padělek, a větina rektorů, kteří ho od té doby viděli, souhlasila. Mně ho neukázali, ale mému otci ano, myslím, e to byl starý Stannard. Otec nepochyboval, e není pravý, ale říkal, e jako padělek je nesmírně chytře vyrobený.

Je zvlátní, e ho Agnes Arbuthnotová nenechala zničit, poznamenal Dalgliesh.

Ne, podle mého to není zvlátní. Mně to tak nepřipadá. Je o tom zmínka v těch papírech. Řeknu vám v kostce, oč jde, jestli chcete. Byla toho názoru, e jakmile by se papyrus zničil, bratr by to zveřejnil a ten fakt, e je zničený, by se stal důkazem jeho pravosti. jakmile by byl zničený, nikdo by nemohl prokázat, e to nebyl padělek. Zanechala důkladné instrukce, e musí být zachován v drení kadého dalího rektora a po jeho smrti přejít na jeho následníka.

Co znamená, e teď ho má otec Martin, řekl Dalgliesh.

Je to tak. Otec Martin ho má někde mezi svými věcmi. Pochybuji, e sám otec Sebastian ví kde. Jestli byste chtěl nějakou dalí informaci o té listině, měl byste si promluvit s ním. Nevím ale, jak je to relevantní pro smrt mladého Treevese.

Já zatím také ne, souhlasil Dalgliesh. Co se stalo s rodinou, poté co Edwin Arbuthnot zemřel?

Měl syna Hugha, ten se narodil v roce 1880 a zemřel v boji na Sommě v roce 1916. V té bitvě zemřel můj dědeček. Mrtví z té války pořád pochodují v naich snech, nemyslíte? Zanechal po sobě dva syny, starího Edwina, který se narodil v roce 1903, nikdy se neoenil a zemřel v Alexandrii v roce 1979. Pak byl Claude, narozený v roce 1905. Je to dědeček Raphaela Arbuthnota, který je teď studentem koleje. Ale to ovem víte. Raphael Arbuthnot je z té rodiny poslední.

Ale není dědic? řekl Dalgliesh.

Ne. Nanetěstí není manelský. Poslední vůle slečny Arbuthnotové byla velmi podrobná a specifická. Nemyslím, e si ta milá dáma někdy dovedla představit, e by kolej mohla být uzavřena, ale můj předchůdce, který měl v té době na starosti jejich rodinné záleitosti, poukazoval na to, e by se ta eventualita měla vzít v úvahu. Take. Poslední vůle stanoví, e nemovitosti i vechny předměty v koleji a kostele, které byly darem slečny Arbuthnotové a budou tam v době uzavření koleje, budou rovným dílem rozděleny mezi přímé potomky jejího otce, za předpokladu, e tito potomci budou legitimní podle anglického práva a budou aktivními členy anglikánské církve.

To je neobvyklé spojení  legitimní podle anglického práva, prohodil Dalgliesh.

Vlastně ani ne. Slečna Arbuthnotová byla typický představitel své třídy a doby. Pokud lo o majetek, byli si viktoriáni stále vědomi toho, e se můe objevit cizí dědic pochybné legitimity, narozený z neplatně uzavřeného manelství v cizině. Takové případy jsou známé. Kdyby neexistoval legitimní dědic, budou nemovitost i vybavení budov rozděleny, opět stejným dílem, mezi kněze pobývající v koleji v době jejího uzavření.

Co znamená, e obmylení jsou otec Sebastian Morell, otec Martin Petrie, otec Peregrine Glover a otec John Betterton, řekl Dalgliesh. To je pro Raphaela trochu tvrdé, ne? Předpokládám, e o té legitimitě není pochyby?

V prvním bodě musím souhlasit. Ta nespravedlnost samozřejmě neunikla otci Sebastianovi. Otázka uzavření koleje váně vyvstala před dvěma lety a tenkrát se mnou o tom mluvil. Je přirozeně neastný z podmínek závěti a navrhoval, aby se v případě uzavření koleje mezi sebou obmylení dohodli a postoupili určitou část dědictví Raphaelovi, ale ta věc je velmi sloitá. Řekl jsem mu, e mu nemohu dát rychlé nebo snadné odpovědi na otázky týkající se nakládání s majetkem. To máte například ten mimořádně cenný obraz v kostele. Paní Arbuthnotová ho dala kostelu, aby visel nad oltářem. Má-li kostel zůstat vysvěcený, měl by se obraz přestěhovat nebo udělat taková opatření, aby ho získal ten, kdo převezme kostel. Nedávno jmenovaný majetkový správce, arciděkan Crampton, prosazuje, aby se obraz u teď přestěhoval na bezpečnějí místo, nebo aby se prodal ve prospěch diecéze. Nejraději by odstěhoval vechny cenné předměty. Řekl jsem mu, e bych jakékoli předčasné akce velmi litoval, ale on můe prosadit svou. Má značný vliv a takové opatření by zajistilo prospěch církvi, nejen jednotlivcům, kdyby se kolej zavřela.

Pak je tu problém budov. Přiznávám, e si pro ně nedovedu představit rozumné vyuití a e tady také za dvacet let nemusejí být. Moře to pobřeí ukusuje stále rychleji. Eroze také značně ovlivňuje cenu těch budov. Obsah, a to i bez obrazu, je pravděpodobně cennějí  zejména stříbro, knihy a nábytek.

A pak je tu papyrus svatého Anselma, připomněl Dalgliesh.

Znovu si pomyslel, e ta zmínka není vítaná.

Ten se moná také stane součástí dědictví, řekl Perronet. Z toho mohou vzniknout obzvlátní nesnáze. Ale jestli se kolej uzavře a nebude u dalí rektor, papyrus se stane součástí pozůstalosti.

Ale je to podle veho cenný předmět, a je autentický, nebo ne.

Bude mít značnou cenu pro kadého, kdo se zajímá buď o peníze, nebo o moc, přisvědčil Paul Perronet.

Jako sir Alred Treeves, pomyslel si Dalgliesh. Ale bylo těké představit si sira Alreda, jak schválně svého adoptovaného syna uvádí na kolej, aby se někdy zmocnil papyru svatého Anselma, i kdyby měl tuení o jeho existenci.

O Raphaelově nemanelském původu se zřejmě nepochybuje? zeptal se poté.

To ne, komandere, to ne. Jeho matka se u v těhotenství netajila tím, e není vdaná, ani se provdat nehodlá. Nikdy neprozradila jméno otce, o něm se vdycky vyjadřovala s pohrdáním a nenávistí. Poté, co se dítě narodilo, doslova ho pohodila u koleje v koi s dopisem, ve kterém stálo: ,Vy máte povinnost pěstovat křesanskou charitu, tak ji praktikujte na tomhle parchantovi. Jestli chcete peníze, poádejte mého otce. Ten papír je tady mezi písemnostmi Arbuthnotových. U matky je to docela mimořádné chování.

To tedy je, pomyslel si Dalgliesh. eny opoutějí své děti, někdy je dokonce i zavradí. Ale v tomto odvrení byla vypočítaná brutalita, navíc od eny, která jistě nebyla bez peněz nebo bez přátel.

Hned nato odjela do ciziny a myslím, e dalích deset let hodně cestovala po Dálném východě a Indii. Větinou jí dělala společnost přítelkyně, lékařka, která spáchala sebevradu těsně předtím, ne se Clara Arbuthnotová vrátila do Anglie. Clara zemřela na rakovinu v Ashcombe House, hospicu u Norwiche, 30. dubna 1988.

Ani své dítě někdy viděla?

Nikdy je neviděla, ani o ně neprojevila zájem. Zemřela ovem tragicky mladá. Vechno by se mohlo změnit. Její otec, kterému bylo přes padesát, kdy se oenil, byl u hodně starý, kdy se narodil jeho vnuk. Nemohl se s tím vyrovnat a ani nechtěl. Ale zaloil pro něj malý svěřenský fond. Tehdejí rektor byl ustanoven po dědově smrti jeho poručníkem. Kolej se vlastně stala Raphaelovi domovem. Otcové se o chlapce vcelku velmi dobře starali. Usoudili, e by bylo dobré, kdyby el studovat na přípravku, aby měl společnost dalích chlapců. Myslím, e to bylo moudré. Pak následovala soukromá kola. Svěřenský fond stačil právě tak na kolné. Ale o prázdninách je větinou na koleji.

Na stole zazvonil telefon. Sally volá, e tu mám dalí návtěvu, oznámil Paul Perronet. Potřebujete vědět jetě něco, komandere?

U nic, díky Ani nevím, jak relevantní ta ustanovení závěti budou, ale jsem rád, e jsem v obraze. Díky, e jste mi věnoval tolik času.

Dostali jsme se dost daleko od smrti toho chudáka kluka, poznamenal Perronet. Informujte mě, prosím vás, o výsledcích svého pátrání. Jako správce majetku o ně mám zájem. Tak je to.

Dalgliesh mu to slíbil. Zamířil slunečnou ulicí ke tíhlé věí svatého Petra Mancrofta. Vdy tohle měla být dovolená. Můe věnovat aspoň hodinu svým vlastním radostem.

Uvaoval o tom, co se dozvěděl. Byla to podivná shoda, e Clara Arbuthnotová zemřela v tém hospicu, kde Margaret Munroeová pracovala jako sestra. Ale moná ani ne tak podivná. Slečna Arbuthnotová chtěla moná zemřít v hrabství, v něm se narodila, místo ve svatém Anselmu bylo inzerováno v místních novinách a paní Munroeová hledala práci. A ty dvě eny se ani nemusely potkat. Bude muset zkontrolovat data, ale vcelku měl jasno. Slečna Arbuthnotová zemřela o měsíc dřív, ne Margaret Munroeová nastoupila do hospicu.

Ale dalí fakt, který se dozvěděl, představoval nepříjemnou komplikaci. A byla pravda o smrti Ronalda Treevese jakákoliv, znamenala dřívějí uzavření koleje svatého Anselma. A a k němu dojde, ze čtyř členů osazenstva se stanou velmi bohatí lidé.

Usoudil, e ve svatém Anselmu uvítají, kdy tam po větinu dne nebude, ale slíbil otci Martinovi, e přijde na večeři. Po dvou hodinách prohlídky města, která ho uspokojila, nael neokázalou restauraci a jednodue poobědval. Jetě něco musel udělat, ne se vrátí do koleje. V telefonním seznamu v restauraci nael adresu vydavatelů Sole Bay Weekly Gazette. Jejich kancelář, z ní řídili vydávání mnoha místních novin a časopisů, byla v nízké cihlové budově, která vypadala spí jako gará, poblí runé křiovatky mimo město. Nebyl problém dostat stará čísla těch novin. Pamě Karen Surteesovou neklamala, v čísle, které vylo týden před smrtí paní Munroeové, byla fotografie krávy ozdobené černými stuhami na pohřbu jejího majitele.

Dalgliesh parkoval ve dvoře před budovou. Teď se vrátil k autu a prostudoval noviny. Byl to typický provinční týdeník, zabýval se místním ivotem a zemědělskými a maloměstskými záleitostmi, co bylo příjemné osvěení proti předpokládaným tématům celostátních deníků. Byly tu zprávy z vesnic o whistových přeborech, dobročinných bazarech, o soutěích v ipkách, o pohřbech a schůzích místních spolků a sdruení. Fotografickou stranu zabíraly obrázky enichů a nevěst, hlavy měli u sebe, usmívali se do objektivu; následovalo několik stran inzerátů na domy, chalupy a chaty s fotografiemi těchto objektů. jen dvě zprávy naráely na méně nevinné záleitosti irího světa. V jedné stodole bylo objeveno sedm ilegálních imigrantů a vzniklo podezření, e sem byli dopraveni na místním člunu. Policie zatkla dva lidi v souvislosti s nálezem kokainu, s podezřením, e se jedná o místního dealera.

Dalgliesh sloil noviny; musel si přiznat, e z jeho předtuchy nic nevzelo. Jestlie cokoli v Gazette zavdalo podnět Margaret Munroeové ke vzpomínce, vzala si to tajemství s sebou do hrobu.

Kapitola 18

Ctihodný Matthew Crampton, arciděkan reydonský, jel do svatého Anselma nejkratí cestou ze své fary v Cressingfieldu, jině od Ipswiche. Jel k A 12 s příjemným vědomím, e zanechal svou farnost, enu i svou pracovnu v pořádku. Ani v mládí nikdy neodjel z domova bez předpokladu, který nikdy nevyslovil nahlas, e u by se nemusel vrátit. Nikdy to nebyla váná obava, ale ta mylenka ho neopoutěla, stejně jako jiné neuvědomované strachy, které se svíjely jako spící hadi v jámě jeho due. Občas mu připadalo, e ije celý ivot v kadodenním očekávání jeho konce. Drobné denní rituály, které v důsledku toho dodroval, neměly nic společného s morbidními úvahami o smrtelnosti, ani s jeho vírou, ale byly, to připoutěl, spí dědictvím toho, e matka trvala na tom, aby měl kadý den čisté prádlo, nebo ho zrovna ten den můe přejet auto a pak bude vystaven pohledům doktorů, sester i zaměstnanců pohřební sluby jako politováníhodná obě matčiny nedbalosti. Jako chlapec si občas představoval ten poslední výjev: sebe nataeného na desce v márnici a matku, které je útěchou vědomí, e aspoň zemřel v čistých slipech.

Uklidil své první manelství stejně metodicky, jako uklízel svůj psací stůl. Tiché zjevení v koutku schoditě, nebo zahlédnuté z okna jeho pracovny, náhlý ok z toho, e slyí polozapomenutý smích, milosrdně ustoupily, vytlačily je povinnosti ve farnosti, týdenní rutinní práce, jeho druhé manelství. Uzavřel své první manelství do temného sklepení a zavřel závoru, ale předtím nad ním téměř formálně vynesl rozsudek. Slyel jednu ze svých oveček, matku dyslektického a napůl ohluchlého dítěte, popisovat, jak její dceru specifikoval místní úřad, a porozuměl tomu tak, e byly ustanoveny potřeby jejího dítěte a byla přijata přísluná opatření. Také on, v jiném kontextu, ale se stejnou platností, specifikoval své manelství. Ta slova nikdy nevyřkl, ani je nesvěřil papíru, ale v duchu je mohl recitovat, jako by mluvil o náhodné známosti a o sobě vdycky ve třetí osobě. Toto krátké a konečné vypořádání s manelstvím bylo zapsáno v jeho mysli, dokonce si je představoval v kurzívě.

Arciděkan Crampton se oenil se svou první enou brzy poté, co se stal farářem ve farnosti ve vnitřním Londýně. Barbara Hamptonová byla o dvacet let mladí, krásná, svéhlavá a nevyrovnaná  fakt, který její rodina nikdy neprozradila. Manelství bylo zpočátku astné. Připadal si jako astný manel eny, kterou si ani vlastně nezaslouil. její sentimentalitu povaoval za dobrotu. Díky tomu, jak snadno se seznamovala s cizími lidmi, díky své kráse a tědrosti byla ve farnosti velmi oblíbená. Po celé měsíce si manelé problémy nepřipoutěli, nebo o nich nemluvili. A pak začali na faru přicházet věřící a farníci, kdy nebyla doma, a vyprávět trapné historky. Výbuchy zuřivé nálady, jekot, uráky, incidenty, o kterých si myslel, e se dějí pouze jemu a s ním, se rozířily po farnosti. Odmítla se léčit, přela se, e je to on, kdo je nemocný. Začala víc a soustavnějí pít.

Jednou odpoledne čtyři roky po svatbě se chystal k návtěvám nemocných farníků. Protoe vědě1, e si ena la to odpoledne lehnout, stěovala si, e je unavená, el se podívat, jak jí je. Otevřel dveře, usoudil, e klidně spí, a odeel, nechtěl ji ruit. Kdy se pak večer vrátil, zjistil, e je mrtvá. Vzala si nadměrnou dávkou aspirinu. Soudní vyetřování skončilo výrokem o sebevradě. Obviňoval se, e si vzal enu, která pro něj byla příli mladá a nehodila se za manelku faráře. Nael těstí ve druhém, přiměřenějím manelství, ale pro svou první enu nikdy nepřestal truchlit.

To byl příběh, který si v duchu odříkával, ale teď se k němu nevracel zdaleka tak často. Za osmnáct měsíců po enině smrti se znovu oenil. Neenatý farář, zejména tragicky ovdovělý, je nevyhnutelně povaován za zákonitý cíl dohazovačů přísluné farnosti. To, e mu druhou enu vybrali, bylo opatření, jemu se spokojeně podvolil.

Teď měl svou práci a byla to práce, z ní se radoval, podařilo se mu přesvědčit sebe sama, e je to jeho povinnost: přemluvit Sebastiana Morella, e kolej svatého Anselma je třeba uzavřít a shromádit vechny myslitelné důkazy, které napomohou uzavřít ji co nejdříve. Říkal si a věřil tomu, e svatý Anselm drahý na udrování, odlehlý, jen se dvaceti pečlivě vybranými studenty, privilegovaný a elitářský  je příklad veho, co je na anglikánské církvi patné. Připoutěl, a v duchu si gratuloval ke své upřímnosti  e se jeho antipatie k instituci rozířily na jejího ředitele  proč by se mu vlastně mělo říkat rektor?  a e ta antipatie je silně osobní, přesahuje rozdílné názory na vedení církve nebo na teologii. Částečně, přiznával, to byla třídní nenávist. Vdycky si o sobě myslel, e si vybojoval svou cestu k vysvěcení a vysoké funkci. Ve skutečnosti nebylo třeba příli bojovat; v jeho studentských dobách se udělovala tědrá stipendia a jeho matka měla vdycky slabost pro svého jedináčka. Ale Morell byl syn a vnuk biskupů a jeho dávný předek z osmnáctého století byl jedním z velkých církevních kníat. Morellové byli vdycky doma v palácích a arciděkan věděl, e jeho protivník vystrčí tykadla rodinného i osobního vlivu, aby dosáhl na zdroje moci ve Whitehallu, na univerzitách i v církvi, a nevzdá se pídě půdy v boji za udrení svého panství.

A pak tady byla ta děsná koňská tvář jeho eny, jen sám Bůh ví, proč si ji bral. Lady Veronica byla na koleji při arciděkanově první návtěvě, dávno předtím, ne byl jmenován správcem, a při večeři seděla po jeho levici. Nebylo to velké těstí ani pro jednoho z nich. Dobře, teď u je mrtvá. Alespoň bude uetřen toho hýkavého hlasu, tak urálivě připomínajícího příslunost k vyí třídě, pěstovaného po staletí arogance a necitlivosti. Co věděla ona a její manel o chudobě, o poniujícím strádání, kdy nikdy nemuseli ít ve světě násilí a neřeitelných problémů upadlé farnosti ve vnitřním městě? Morell nikdy neslouil jako farář, kromě dvou let v módním provinčním městě. Ale proč by měl být mu jeho intelektuálních schopností a pověsti spokojený s řízením malé, izolované teologické koleje, to byla pro arciděkana záhada. A zřejmě nejen pro něj.

Mohlo vak existovat vysvětlení, a to v podmínkách politováníhodné poslední vůle slečny Arbuthnotové. Jak jí mohli právní poradci něco takového dovolit? jistě, nemohla vědět, e obraz a stříbro, které darovala svatému Anselmu, tak vzroste na ceně za to jedno a půl století. V posledních letech podporovala kolej svatého Anselma církev. Bylo morálně spravedlivé, e kdy kolej začne být nadbytečná, její majetek připadne církvi nebo církevním dobročinným organizacím. Bylo nemyslitelné, aby slečna Arbuthnotová udělala multimilionáře ze čtyř kněí, kteří tam jsou astnou náhodou přítomni, přičem jednomu z nich je osmdesát a dalí byl trestaný za zneuívání dětí. Arciděkan povaoval za svůj úkol zajistit, aby se vechny cennosti z koleje odstěhovaly, ne bude oficiálně uzavřena. Sebastian Morell tomu bude stěí moci oponovat, ani by se vystavil obvinění ze sobectví a chamtivosti. Jeho scestná kampaň za udrení koleje svatého Anselma v chodu byla stejně nejspí válečná lest, která měla skrýt jeho zájem na kořisti.

Bitevní linie byly narýsovány a on, plný sebedůvěry, směřoval k tomu, co mělo být podle jeho očekávání rozhodujícím střetem.

Kapitola 19

Otec Sebastian věděl, e ho o víkendu čeká konfrontace s arciděkanem, ale neměl v úmyslu připustit, aby k ní dolo v kostele. Byl připravený, dokonce dychtivý zastávat své názory, ale ne před oltářem. Ale kdy arciděkan řekl, e by teď chtěl vidět Rogiera van der Weydena, neměl otec Sebastian ádnou výmluvu, aby ho nedoprovodil. Měl pocit, e dát mu jen tak do ruky klíče by bylo nezdvořilé. Utěil se mylenkou, e návtěva bude zřejmě krátká. Proti čemu, u vech vudy, můe mít arciděkan v kostele námitky, snad proti nevyvětrané vůni kadidla? Otec Sebastian se rozhodl udret si vyrovnanou náladu a pokud mono omezit konverzaci na povrchní věci. V kostele spolu dva kněí jistě dokáou mluvit bez jízlivosti.

Veli ze severního ambitu do dveří sakristie beze slova. Nikdo nepromluvil, ani kdy otec Sebastian rozsvítil světlo, které osvětlovalo obraz, a stanuli před ním mlčky bok po boku.

Otec Sebastian nikdy nenael slova adekvátní k pocitu, jej v něm vyvolávalo toto náhlé zjevení obrazu, a nepokouel se je najít ani teď. Trvalo celé půl minuty, ne arciděkan promluvil. Jeho hlas nepřirozeně zahřímal v tichu chrámu.

Samozřejmě by obraz neměl být tady. Uvaoval jste někdy váně o tom, e se musí přestěhovat?

A kam přestěhovat, arciděkane? Koleji jej darovala slečna Arbuthnotová s tím, e bude umístěn v kostele, a to nad oltářem.

Sotva je to bezpečné místo pro něco tak cenného. Jakou má cenu, co myslíte? Pět milionů? Osm milionů? Deset milionů?

Nemám tuení. Pokud jde o bezpečnost, ten oltářní obraz tu visí přes sto let. Kam přesně navrhujete, e by se měl přestěhovat?

Někam na bezpečnějí místo, někam, kde by se z něj mohli těit lidé. Nejrozumnějí by bylo  a probíral jsem to s biskupem  prodat ho muzeu, kde by byl na očích veřejnosti. Církev, nebo jetě spí její charitativní činnost, by ty peníze mohla dobře vyuít. To samé platí i o dvou vaich nejcennějích kaliích. Je nevhodné mít předměty takové ceny pro soukromé potěení dvaceti svěcenců.

Otec Sebastian byl v pokuení citovat vere z písma  neb mohla mast tato prodána býti za mnoho, a dáno chudým, ale prozíravě se toho zdrel. Ale neovládl se natolik, aby v jeho hlase neznělo pobouření.

Oltářní obraz je majetkem této koleje. Určitě se neprodá, dokud já budu rektorem, ani se neodstěhuje. Stříbro se bude uchovávat v sejfu sakristie a pouívat k účelům, pro ně bylo vyrobeno.

I kdy jeho přítomnost znamená, e kostel se musí zamykat a není přístupný svěcencům?

Není nepřístupný. Musejí jen poádat o klíče.

Potřeba pomodlit se je někdy spontánnějí ne pamatovat na to, e musím ádat o klíč.

Proto tu máme oratoř.

Arciděkan se odvrátil a otec Sebastian přeel k vypínači a zhasl světlo. Jeho společník prohodil: Kadopádně, kdy bude kolej uzavřena, obraz se musí přestěhovat. Nevím, co s tímhle místem zamýlí diecéze  tedy se samotným kostelem. Je příli odlehlý, ne aby mohl slouit jako farní kostel. Kde byste vzali kongregaci? Je nepravděpodobné, e ten, kdo by koupil dům, by stál o soukromou kapli, ale člověk nikdy neví. Je těké představit si, kdo by měl zájem o koupi. Odlehlé místo, těko udritelné, těko dosaitelné a bez přímého přístupu na plá. Stěí bude vhodné jako hotel nebo sanatorium. A vzhledem k erozi pobřeí ani není jisté, jestli tu jetě za dvacet let bude.

Otec Sebastian počkal, a bude moci promluvit klidně. Říkáte to, arciděkane, jako by rozhodnutí uzavřít svatého Anselma u padlo. Předpokládal jsem, e by to se mnou jako s rektorem bylo v tom případě konzultováno. Zatím mi nikdo nenapsal, ani se mnou nemluvil.

Samozřejmě to s vámi bude konzultováno. Vekeré nutné únavné postupy budou dodreny Ale konec je nevyhnutelný, to sám dobře víte. Anglikánská církev se centralizuje a racionalizuje své teologické vzdělávání. Reforma má notné zpodění. Svatý Anselm je příli malý, příli vzdálený, příli drahý a příli elitářský.

Elitářský, arciděkane?

To slovo uívám záměrně. Kdy jste naposledy přijali svěcence ze státního kolského systému?

Stephen Morby proel státním systémem. Je to pravděpodobně ná nejinteligentnějí svěcenec.

První, řekl bych. A jistě proel Oxfordem s poadovanými výsledky. A kdy jste přijali enu jako svěcence? Nebo vysvěcenou enu do pedagogického sboru, kdy u o tom mluvíme?

ádná ena nikdy nepodala přihláku.

Jistě. Protoe eny vědí, kde nejsou ádané.

Myslím, e nedávná historie by to vyvrátila, arciděkane. Nemáme ádné předsudky. Církev, nebo spíe synod, učinily rozhodnutí. Ale tady je to příli malé, ne abychom mohli přijímat studentky I větí teologické koleje s tím mají potíe. Jsou to svěcenci, kdo trpí. Já nebudu v čele křesanské instituce, kde někteří členové odmítají přijímat svátost z rukou jiných.

A elitářství není vá jediný problém. Pokud se církev nepřizpůsobí potřebám jedenadvacátého století, zahyne. ivot vaich mladých muů, kteří tu ijí, je nesmyslně privilegovaný, úplně vzdálený od ivotů muů a en, kterým budou jednou slouit. Studium řečtiny a hebrejtiny má své místo, to nepopírám, ale také musíme přihlédnout k tomu, co nabízejí nové disciplíny. Jaké vzdělání získávají v sociologii, ve vztazích mezi rasami a spolupráci mezi jednotlivými vírami?

Otci Sebastianovi se podařilo udret klidný tón. Úroveň vzdělání, které tu svěcenci získávají, se řadí mezi nejlepí v zemi. Nae inspekční zprávy to jasně dokazují. A je absurdní tvrdit, e vichni jsou zde bez kontaktu se skutečným světem, nebo e nejsou vedeni k tomu, e budou tomuto světu slouit. Kněí odeli ze svatého Anselma slouit do nejzbídačenějích a nejobtínějích oblastí tady i v cizině. Co třeba otec Donovan, který zemřel na tyfovou infekci v East Endu, protoe nechtěl opustit své stádečko, nebo otec Bruce, umučený v Africe? A jsou tu jiní. Svatý Anselm vychoval dva z nejvýznamnějích biskupů za celé století.

Byli to biskupové své doby, ne naí. Mluvíte o minulosti. Mě zajímají potřeby přítomnosti, zvlátě těch mladých. Nemůeme lidi obracet na víru naimi obnoenými konvencemi a archaickou liturgií. Být církví, která je povaována za domýlivou, nudnou, měáckou, moná i rasistickou. Svatý Anselm se stal irelevantní pro nový věk.

A co tedy chcete? zvolal otec Sebastian. Církev bez mystéria, zbavenou toho učení, tolerance a důstojnosti, které byly přednostmi anglikánství? Církev bez pokory tváří v tvář nevýslovné záhadě a lásce vemohoucího Boha? Bohosluby s banálními písněmi, zvulgarizovanou liturgii a svátost oltářní ve stylu farní ranice? Církev pro mládnoucí Británii? Tak já tedy bohosluby ve svatém Anselmu nevedu. Je mi líto, ale jsou legitimní rozdíly v tom, jak nahlííme na kněství. Nechtěl jsem být osobní.

Ale byl jste, opáčil arciděkan ostře. Dovolte, abych byl upřímný, Morelle.

Byl jste upřímný. A jsme na správném místě?

Svatý Anselm bude uzavřen. V minulosti slouil dobře, to bezpochyby, ale pro přítomnost je irelevantní. Jeho úroveň je dobrá, ale je o něco lepí ne v Chichesteru, Salisbury, Lincolnu? A ty se musely smířit s uzavřením.

Nebude uzavřen. Nebude uzavřen, dokud iju já. Já nejsem bez vlivu.

Ach, to my víme. To je přesně to, co mi vadí  síla vlivu, znát správné lidi, pohybovat se ve správných kruzích, utrousit slovo do správného ucha. Ten pohled na Anglii je zastaralý jako tahle kolej sama. Svět lady Veroniky je mrtev.

Ale teď stěí ovládaný hněv otce Sebastiana propukl naplno. Sotva mohl mluvit, ale slova, zkreslená nenávistí, křičel hlasem, který sám sotva poznával. Jak se opovaujete! Jak se opovaujete zmiňovat se o mé eně!

Zírali na sebe jako dva boxeři. Byl to arciděkan, kdo nael hlas. Omlouvám se, byl jsem prudký a neetrný. Nesprávná slova na nesprávném místě. Půjdeme?

Jako by chtěl vztáhnout ruku, ale pak si to rozmyslel. Mlčky kráčeli podél severní stěny ke dveřím sakristie. Otec Sebastian se náhle zastavil. Někdo tu s námi je, sykl. Nejsme sami.

Několik vteřin stáli a naslouchali. Arciděkan posléze prohlásil: Nic neslyím. V kostele očividně nikdo kromě nás není. Dveře byly zamčené a alarm nastavený, kdy jsme přili. Nikdo tu není.

Jistěe ne. Jak by mohl? Jen jsem měl takový pocit.

Otec Sebastian nastavil alarm, zamkl za sebou vnějí dveře do sakristie a společně proli do severního ambitu. Byla vyslovena omluva, ale oba vyřkli slova, která nikdy nezapomenou, to bylo otci Sebastianovi jasné. Byl znechucený, e nad sebou ztratil vládu. On i arciděkan chybili, ale on byl hostitel a měl větí odpovědnost. A arciděkan vyslovil jen to, co si ostatní mysleli, co si říkali mezi sebou. Cítil, jak na něj padá hluboká deprese a s ní přiel méně známý pocit, ale akutnějí ne zlá předtucha. Byl to strach.

Kapitola 20

Odpolední čaj o sobotách ve svatém Anselmu byla neformální záleitost, kterou připravovala paní Pilbeamová. Podával se ve studentské společenské místnosti v zadní části domu pro ty, kdo se přihlásili, e budou doma. Větinou jich bylo málo, zvlá kdy se někde poblí hrál fotbalový zápas, který stál za vidění.

Byly tři hodiny a Emma, Raphael Arbuthnot, Henry Bloxham a Stephen Morby lenoili v obýváku paní Pilbeamové mezi kuchyňkou a chodbou vedoucí do jiního ambitu. Z této chodby vedly schody dolů do sklepa. Kuchyně s mohutným sporákem se čtyřmi troubami, se zářícími chromovanými povrchy a s moderním vybavením byla studentům zapovězena. To tady, v malé místnůstce vedle, s jednoduchým plynovým sporákem a čtvercovým dřevěným stolem paní Pilbeamová občas pekla vdolečky a koláče a vařila čaj. Pokoj byl domácky útulný, moná i trochu omelý ve srovnání s chirurgickou čistotou neposkvrněné kuchyně. Stále tu byl původní krb se zdobeným elezným dymníkem, a přestoe hořící polena byla teď umělá a topilo se plynem, tvořil příjemný střed pokoje.

Obývací pokoj byl královstvím paní Pilbeamové. Polička nad krbem se pynila jejími osobními poklady, větinu z nich jí přivezli někdejí studenti ze svých cest: zdobená konvička na čaj, různé dbánky a vázičky, porcelánoví psi, které milovala, a dokonce malá, rozpustile oblečená panenka, její tenké noky visely přes kraj poličky

Paní Pilbeamová měla tři syny, teď byli porůznu po světě a Emma tuila, e má ráda tahle posezení s mladými, stejně jako svěcenci oceňovali úlevu od maskulinní strohosti kadodenní rutiny. Podobně jako jim i Emmě vyhovovala mateřská, ale nesentimentální náklonnost paní Pilbeamové. Zajímalo by ji, zda otec Sebastian vůbec schvaluje to, e se připojuje ke studentům v těchto neformálních setkáních. Nepochybovala, e o nich ví; málo toho, co se dělo na koleji, otci Sebastianovi uniklo.

Toto odpoledne tam byli jen tři studenti. Peter Buckhurst, který se stále zotavoval z infekční mononukleózy, odpočíval ve svém pokoji.

Emma se usadila mezi poltáře do houpacího křesla napravo od krbu, Raphael natáhl své dlouhé nohy z protějího křesla. Henry na jeden konec stolu rozloil sobotní vydání Timesů a na druhém konci dávala paní Pilbeamová kuchařskou lekci Stephenovi. Jeho matka ze severní části země v neposkvrněném řadovém domku byla pevně přesvědčena, e její synové nebudou muset pomáhat v domácnosti; stejně jako o tom byla přesvědčena i její matka a matka její matky. Ale Stephen se v Oxfordu zasnoubil s vynikající mladou genetičkou s více rovnostářskými, méně výhodnými názory. Toto odpoledne se pustil s podporou paní Pilbeamové a za občasného kritizování spolusvěcenců do výroby pečiva a teď právě vmíchával do mouky směs sádla a másla.

Takhle ne, Stephene, protestovala paní Pilbeamová. Musíte pomalu, zvedněte ruce a lijte tu směs do mísy z výky Tak po cestě nabere spoustu vzduchu.

Teď si připadám jako blbec.

Taky jako blbec vypadá, vmísil se Henry. Kdyby tě teď viděla tvoje Alison, začala by pochybovat, e jsi schopen vychovat ta dvě skvělá robátka, která jistě plánujete.

Ale ne! bránil se Stephen a na tváři mu vyvstal úsměv při milé vzpomínce.

Stejně to má divnou barvu. Proč nejde do supermarketu? Tam ti prodají kvalitní pečivo z mrazáku.

Není nad domácí pečivo, pane Henry. Neodrazujte ho. No, vdy to vypadá dobře. Teď začněte přidávat studenou vodu. Ne, nesahejte po hrnku. Ta se musí dávat po lících.

Dostal jsem docela dobrý recept na zapečené kuře, kdy jsem bydlel na privátu v Oxfordu. řekl Stephen. Koupíte v supermarketu naporcované kuře a přidáte konzervu ampionové polévky. Nebo rajské, prostě nějaké polévky. Vdycky to dopadne dobře. U je to hotové, paní Pilbeamová?

Paní Pilbeamová se podívala do mísy, kde těsto konečně začalo tvořit lesklý bochánek. Zapečené věci probereme přítí týden. jo, vypadá to celkem dobře. Teď to zabalíme do mikrotenu a dáme to do ledničky odpočinout.

Proč má odpočívat těsto? To já jsem vyčerpaný! A má to mít tuhle barvu? Vypadá to jako pinavé.

Raphael se zvedl a řekl: Kde je ten čmuchal?

Odpověděl Henry, oči stále upřené do novin. Ten určitě přijede a na večeři. Viděl jsem ho odjídět hned po snídani. Musím říct, e se mi ulevilo, e jede pryč. Není to zrovna těstí, mít ho v domě.

Ale co tu chce objevit? zeptal se Stephen. Přece nemůe znovu otevřít vyetřování. Nebo můe? Můe probíhat dalí vyetřování, kdy je nebotík zpopelněný?

Henry vzhlédl. Asi dost těko. Zeptej se Dalglieshe, to je expert, a ponořil se opět do svých Timesů.

Stephen přeel ke dřezu, aby si umyl ruce od mouky Já mám ohledně Ronalda trochu výčitky svědomí. Moc jsme se o něj nestarali, co?

A proč bychom se měli starat? Svatý Anselm není přípravka. Raphael zahovořil přehnaně pedantským tónem. ,Tohle je mladý Treeves, Arbuthnote, bude spát v tvojí lonici. Dej na něj pozor, ano? Vechno mu to tady předveď. Moná si Ronald myslel, e je zase ve kole, měl ten děsný zvyk vechno si označovat jmenovkami. Jmenovky na atech, nálepky na vem ostatním. Co si vůbec myslel  snad e mu je ukradneme?

Kadá náhlá smrt vzbuzuje předvídatelné pocity: ok, smutek, hněv, vinu, poznamenal Henry Ze oku jsme se dostali, moc smutku jsme necítili a k hněvu nemáme důvod. Take zůstává vina. Nae přítí zpovědi budou dost únavné. Otce Beddinga u bude otravovat, e pořád slyí jméno Ronald Treeves.

Emma se nevěřícně zeptala: Vy se nezpovídáte kněím ze svatého Anselma?

Henry se zasmál. Propána, to ne. Incest pěstovat můeme, ale ne takovýhle. Dvakrát za trimestr sem jezdí kněz z Framlinghamu. Dočetl noviny a pečlivě je sloil. Kdy mluvíme o Ronaldovi, řekl jsem vám, e jsem ho viděl v ten pátek večer, ne zemřel?

To jsi neřekl. Kdes ho viděl? otázal se Raphael.

el z prasečníku.

Co tam dělal?

Jak to mám vědět? Drbal prasata po hřbetech, co já vím. Ale myslím, e byl rozruený, chvíli mi dokonce připadalo, e brečí. Asi mě neviděl. Klopýtal kolem mě ke břehu.

Řekl jsi to policii?

Ne, nikomu jsem to neřekl. Policie se mě ptala akorát na to  tedy dost netaktně  jestli myslím, e měl Ronald důvod k sebevradě. Kdy odcházel z toho prasečníku den předtím, byl sice rozruený, ale to přece neznamená, e dobrovolně strčí hlavu pod tunu písku. A ani jsem si nebyl jistý tím, co jsem viděl. Skoro do mě vrazil, ale u byla tma. Třeba mi to jen tak připadalo. Eric určitě neřekl nic, jinak by ho předvolali k soudu. Kromě toho Ronalda jetě ten večer viděl pan Gregory, a ten řekl, e při hodině řečtiny vypadal normálně.

Ale bylo to divné, e?

Zpětně se mi to zdá divnějí ne tehdy. Nemůu to pustit z hlavy A Ronald se tu potlouká dost často, nezdá se vám? Občas mi připadá, e je tu víc fyzicky přítomný, skutečnějí ne zaiva.

Nastalo ticho. Emma nepromluvila. Pohlédla na Henryho a přála si, jako u tolikrát, aby měla nějaký klíč k jeho charakteru. Vzpomněla si na rozhovor s Raphaelem brzy poté, co Henry nastoupil do koleje.

Henry je pro mě hádanka, řekl tenkrát. Co pro vás?

Vichni jste pro mě hádanky, usmála se.

To je dobře. Nechceme být průhlední. A krom toho, hádanka jste pro nás vy. Ale Henry  co ten tady dělá?

Zřejmě to samé co vy.

Kdybych kadý rok vydělával půl milionu dolarů s vyhlídkou na milionovou odměnu za dobré chování kadé Vánoce, asi bych to nevyměnil za sedmnáct tisíc ročně, tedy při troe těstí, ani za slunou faru. Ty toti koupí rodiny yuppies, které si potrpí na viktoriánskou architekturu. Nás čeká půlka eredného dvojdomku s kouskem parkovitě pro ojetou fiestu. Vzpomeňte na tu nepříjemnou pasá ze svatého Lukáe, jak se ten mladý mu v alu odvrací, protoe má velký majetek? Já se v něm vidím. Natěstí jsem chudý a parchant. Myslíte, e Bůh to zařídil, abychom nikdy neupadli v pokuení, která on tak dobře zná, a přitom nám nedal sílu odolat jim?

Historie dvacátého století tuhle tezi moc nepodporuje, namítla Emma.

Moná tu mylenku nabídnu otci Sebastianovi, navrhnu mu, e ji můe zpracovat na kázání. No, kdy tak o tom přemýlím, radi ne.

Raphaelův hlas ji vrátil do přítomnosti. Ronald byl ve vaem kursu tak trochu otravný, ne? Ty pečlivé přípravy, aby si mohl vymyslet inteligentní otázky, to jeho neúnavné psaní poznámek! Zřejmě si schovával uitečné pasáe pro budoucí kázání. Není nad to, kdy do textu zapojíme vere, abychom učinili z průměrného pozoruhodný, zvlá kdy si kongregace neuvědomuje, e citujete.

Občas jsem se divila, e se zapsal, prohodila Emma. Semináře jsou přece dobrovolné.

Raphael se chraplavě, napůl ironicky, napůl upřímně zasmál; Emmě to nebylo příjemné. Ano, drahá Emmo, naprosto. Jene tady u nás dobrovolný neznamená přesně to, co jinde. Řekněme, e určité chování je přijatelnějí ne jiné.

No ne! A já myslela, e vichni chodíte, protoe vás poezie baví.

Poezie nás baví, potvrdil Stephen. Potí je v tom, e je nás jenom dvacet. To znamená, e nás pořád přepočítávají. Kněí si nemohou pomoci, je to otázka čísel. Proto se církev domnívá, e teologická kolej má mít tak edesát lidí  a má pravdu. Arciděkan má k tomu důvod, kdy prohlauje, e jsme příli malí.

Raphael řekl hádavě: No, arciděkan. Musíme o něm mluvit?

To nebudeme. Je to ale podivná směska, co? Je pravda, e anglikánská církev se skládá ze čtyř různých církví, e není jednotná, ale kam vlastně patří on? Netouí po potlesku. Lpí na evangeliu, ale uznává eny v kněské funkci. Pořád říká, e se musíme změnit, abychom slouili novému století, ale sotva je to představitel liberální teologie, taky má nekompromisní názory na rozvod a interrupce.

On představuje viktoriánský atavismus. Kdy tu je, připadám si jako v Trollopově románu, a na to, e role jsou obrácené. Otec Sebastian by měl být arciděkan Grantly a Crampton by mohl být Slope.

Ne, Slope ne, zaprotestoval Stephen. Slope byl pokrytec. Arciděkan je přinejmením upřímný.

Jo, upřímný, to on je, uklíbl se Raphael. Hitler byl upřímný, Čingischán byl upřímný. Kadý tyran je upřímný.

Ve své farnosti není tyran, namítl Stephen mírně. Vlastně si myslím, e je dobrý pastor. Nezapomínejte, e jsem k němu byl o minulých Velikonocích na týden přidělený. Mají ho rádi. Dokonce se jim líbí i jeho kázání. Jeden ze starích církve říkal: ,Ví, čemu věří, a podává nám to jasně. A v téhle farnosti není člověk v tísni nebo zármutku, který by mu nebyl vděčný. My ho vidíme z té nejhorí stránky. Ve své farnosti je to jiný člověk.

Pronásledoval svého kolegu, kněze, a dohnal ho do vězení, řekl Raphael. To je křesanská charita? Nenávidí otce Sebastiana; tolik o lásce k blinímu. A nenávidí nai kolej a vechno, co představuje. Bojuje za to, aby kolej uzavřeli.

A otec Sebastian bojuje za její udrení, doplnil Henry. Vím, kde mám své peníze.

Nejsem si tak jistý. Ronaldova smrt tomu nepomohla.

Církev nemůe uzavřít teologickou kolej proto, e jeden z jejích studentů spáchal sebevradu. A arciděkan stejně v neděli hned po snídani odjede. Zřejmě ho potřebují v jeho farnosti. Musíme přetrpět jen dvě společná jídla. Měl by sis dát pozor na svoje chování, Raphaeli.

U mě varoval otec Sebastian. Pokusím se mimořádně ovládnout.

A jestli se ti to nepovede, omluví se arciděkanovi, ne ráno odjede?

To ne, prohlásil Raphael. Mám dojem, e ráno se nikdo nebude arciděkanovi omlouvat.

O deset minut později svěcenci odeli na čaj do společenské místnosti studentů. Paní Pilbeamová řekla: Vypadáte unaveně, slečno. Zůstaňte tu a dejte si se mnou trochu čaje, jestli chcete. Teď, kdy si tu tak hovíte, to bude příjemnějí.

Diky, paní Pilbeamová, zůstanu tu ráda.

Paní Pilbeamová jí ke křeslu přitáhla nízký stolek a na něj postavila velký álek čaje a máslem namazaný vdoleček s demem. Je to prima, pomyslela si Emma, sedět tady v klidu s jinou enou, poslouchat vrzání proutěného křesla, jak se paní Pilbeamová uvelebuje, cítit vůni teplých vdolečků a sledovat modré plameny v krbu.

Přála si, aby byli nemluvili o Ronaldu Treevesovi. Neuvědomila si, e tato stále záhadná smrt můe vrhnout stín na celou kolej. A nejen ta smrt. Paní Munroeová zemřela přirozeně, pokojně, moná byla ráda, e zesnula, ale byla to dalí ztráta v malé komunitě, kde kody způsobené smrtí nelze přehlédnout. Zalitovala, e se Ronaldovi víc nevěnovala, měla k němu být laskavějí a mít s ním větí trpělivost. Představa, jak ten chlapec klopýtá od Surteesova domu, jí tíila mysl břemenem, které nelo jen tak setřást.

A teď tu byl arciděkan. Raphaelova antipatie k němu hraničila s posedlostí. A byla to víc ne antipatie. V jeho hlase zněla nenávist; a to nebyl cit, který by člověk ve svatém Anselmu očekával. Uvědomila si, jak si na tyhle návtěvy koleje zvykla, jak s nimi počítá. Známá slova z Knihy modliteb plula její myslí. Mír, který svět nemůe poskytnout. Ale mír byl poruen obrazem hocha, který lapal otevřenými ústy po dechu a polykal jen vraedný písek. A svatý Anselm byl součástí světa. Studenti mohli být svěcenci a jejich učitelé kněí, ale byli to mui. Kolej mohla stát ve vzdorné symbolické izolaci na odloučeném pobřeí mezi mořem a akry neobydlené země, ale ivot v jejích zdech byl intenzivní, přísně řízený, klaustrofobický. Jaké emoce mohly kvést v téhle atmosféře pařenitě?

A co Raphael, vychovaný bez matky v tomto poustevnickém světě, z něho unikl jen do stejně maskulinního a řízeného ivota přípravky a soukromé koly? Měl poslání, nebo jen platil starý dluh jediným způsobem, který znal? Zjistila, e poprvé kněze v duchu kritizuje. Jistě je mělo napadnout, e Raphael by měl studovat na nějaké jiné koleji. Myslela si o otci Sebastianovi a otci Martinovi, e oplývají moudrostí a dobrotou, které těko chápou lidé jako ona, nacházející v organizovaném náboenství spí strukturu pro morální zápas ne konečný pramen zjevené pravdy Ale vdycky se vrátila k tée nepříjemné mylence: kněí jsou jen mui.

Zvedal se vítr. Teď slyela jeho tiché, nepravidelné umění, sotva rozeznatelné od hlasitějího umotu moře.

Paní Pilbeamová řekla: Má přijít velký vítr, jene pochybuji, e si ho uijeme dřív ne nad ránem. Ale počítám, e noc bude i tak divoká.

Pily čaj mlčky, pak paní Pilbeamová prohlásila: Jsou to hodní kluci, víte, vichni.

Ano, přisvědčila Emma. Vím to. A připadlo jí, e to ona někoho přesvědčuje.

Kapitola 21

Otec Sebastian neměl rád odpolední čaj. Nejedl koláče a byl toho názoru, e vdolečky a sendviče jen kazí chu na večeři. Povaoval za správné, e se tam ukázal ve čtyři hodiny, kdy měli hosty, ale obvykle zůstal jen tak dlouho, aby vypil dva álky Earl Grey s citronem a přivítal ty, kteří přijeli. Tuto sobotu nechal pozdravy na otci Martinovi, ale deset minut po čtvrté se mu zazdálo, e zdvořilost vyaduje, aby se tam objevil. V půli cesty ze schodů vak potkal arciděkana, který se řítil nahoru.

Morelle, potřebuju s vámi mluvit. Ve vaí kanceláři, prosím vás.

A co teď? pomyslel si otec Sebastian unaveně, kdy stoupal za arciděkanem do schodů. Crampton bral schody po dvou, a kdy dorazil ke kanceláři, docela neobřadně vtrhl do dveří. Otec Sebastian vstoupil tieji, nabídl mu jedno z křesel před krbem, co arciděkan ignoroval, a oba mui stanuli tváří v tvář tak těsně, e otec Sebastian cítil nakyslý pach společníkova dechu. Přinutil se, aby se podíval do očí, které metaly blesky, a náhle si s nepříjemným pocitem uvědomil kadý detail Cramptonovy tváře: dva černé chlupy v levém chřípí, rudé skvrny hněvu vysoko na lícních kostech, drobeček něčeho, co vypadalo jako vdolek, v koutku úst. Stál a pozoroval ho, zatímco arciděkanovi se podařilo poněkud se ovládnout.

Kdy Crampton promluvil, byl klidnějí, ale hrozba v jeho hlase byla nepochybná. Co tady dělá ten policejní důstojník? Kdo ho pozval?

Komander Dalgliesh? Snad jsem vám vysvětlil.

Ne Dalgliesh. Yarwood. Roger Yarwood.

Otec Sebastian klidně odpověděl: Pan Yarwood je tady hostem, jako vy. Je to detektiv-inspektor ze suffolkského oddělení a je tady na týdenní dovolené.

To byl vá nápad, vzít ho sem?

je to občasný návtěvník, a vítaný. Momentálně je v pracovní neschopnosti. Napsal nám, jestli by tu nemohl týden zůstat. Máme ho rádi a vítáme, e je tady.

Yarwood je policejní důstojník, který vyetřoval smrt mé eny. Váně mi tvrdíte, e jste to nevěděl?

Jak bych to mohl vědět, arciděkane? Jak by to někdo z nás mohl vědět? On o ničem takovém nemluvil. Přijídí si sem od své práce odpočinout. Vidím, e vás rozruilo, e je tady, a moc mě to mrzí. Jeho přítomnost jistě vyvolává velmi neastné vzpomínky Ale je to mimořádná shoda, nic víc. Dochází k nim denně. Inspektor Yarwood byl přeloen do Suffolku z Metropolitní policie před pěti lety, aspoň myslím. Muselo to být brzy po smrti vaí paní.

Otec Sebastian se vyhnul slovu sebevrada, ale věděl, e mezi nimi visí nevyřčené. O tragédii arciděkanova prvního manelství se v církevních kruzích vědělo, jinak to ani být nemohlo.

Musí ovem odjet, prohlásil arciděkan. Nehodlám s ním sedět u večeře.

Otec Sebastian se zmítal mezi soucitem, sice upřímným, ale ne tak silným, aby převládl, a nepříjemnějím pocitem. Nejsem připravený na to, abych mu to řekl, namítl. Jak jsem řekl, je tady host. A ve vás vyvolává jakékoliv vzpomínky, je jistě moné, aby dva dospělí mui seděli u tého stolu a nesoptili vztekem.

Vztekem?

Mně to slovo připadá výstiné. Proč byste se měl tak rozčilovat, arciděkane? Yarwood dělal svou práci. Mezi vámi nelo o osobní věc.

Bral to jako osobní věc od prvního okamiku, kdy se objevil na faře. Ten chlap mě víceméně obvinil z vrady Přicházel den za dnem, i kdy jsem byl vrcholně zarmoucený a zranitelný, mučil mě otázkami, páčil ze mě sebemení detaily mého manelství, osobní věci, do kterých mu nic nebylo, vůbec nic! Po soudním vyetřování a vynesení výroku jsem si na něj stěoval u Metropolitní. Obrátil jsem se na policejní oddělení se stíností, ale ani jsem nečekal, e to vezmou váně, a pak jsem se snail hodit to celé za hlavu. Ale policie zahájila etření a uznala, e Yarwood byl patrně příli horlivý.

Příli horlivý? Otec Sebastian sklouzl k otřepané frázi. Zřejmě se domníval, e koná svou povinnost.

Povinnost? To nemělo nic společného s povinností! Myslel si, e by z toho mohl udělat případ, na kterém by získal renomé. Byla by to bomba, ne? Místní farář obviněn z vrady své eny. Víte, jakou kodu by tohle obvinění mohlo nadělat v diecézi, ve farnosti? Týral mě a vyíval se v tom.

Otci Sebastianovi přilo zatěko spojit toto obvinění s tím Yarwoodem, kterého znal. Byl si vědom protichůdných pocitů; soucitu s arciděkanem, nerozhodnosti, zda promluvit s Yarwoodem, nebo ne; starost o to, aby neznepokojil mue, který byl podle jeho názoru slabý fyzicky i psychicky. Vechny tyto obavy se rozporuplně a absurdně spojily v prvořadou otázku rozmístění hostů u večeře. Nemohl posadit ty dva policisty vedle sebe, chtěli by se vyhnout povinnosti zabrat se do profesionální debaty, to by určitě u svého stolu nechtěl. (Otec Sebastian nikdy neuvaoval o refektáři ve svatém Anselmu jinak ne jako o své jídelně, svém stole.) Bylo jasné, e ani Raphael, ani otec John nemohou sedět hned vedle arciděkana ani proti němu. Clive Stannard byl v nejlepím případě nudný host; těko by ho mohl vnutit Dalglieshovi nebo Cramptonovi. Přál si, aby jeho ena Veronica byla naivu a byla tady. Nic z toho by se nestalo, kdyby ila. Pocítil osten nelibosti nad tím, e ho tak nevhodně opustila.

V tom okamiku někdo zaklepal na dveře. S povděkem za kadé přeruení zvolal Dále a vstoupil Raphael. Arciděkan na něj vrhl pohled a řekl otci Sebastianovi: Zařídíte to, Morelle, budete tak laskav? a vyel z místnosti.

Otec Sebastian, třebae uvítal přeruení, nebyl ve vstřícné náladě a jeho Co je, Raphaeli? vyznělo stroze.

Jde o inspektora Yarwooda, otče. Prý by s námi ostatními raději nevečeřel. Chtěl by vědět, jestli je moné, aby dostal jídlo na pokoj.

Je nemocný?

Myslím, e mu není moc dobře, ale neřekl, e je nemocný. Viděl arciděkana u čaje a já mám dojem, e se s ním pokud mono nechce znovu setkat. Hned přestal jíst a odeel. Tak jsem zael za ním do pokoje podívat se, jestli je mu dobře.

A řekl ti, proč je tak rozčilený?

Ano, otče, řekl.

Neměl právo svěřovat něco tobě nebo někomu jinému tady. Bylo to neprofesionální a nemoudré, a tys ho měl zarazit.

Neřekl toho moc, otče, ale to, co řekl, bylo zajímavé.

A řekl cokoliv, nesmí se o tom mluvit. Měl bys zajít za paní Pilbeamovou a poádat ji, a mu udělá něco k večeři. Polévku a salát, něco takového.

Myslím, e nic jiného nechce, otče. Řekl, e by chtěl být sám.

Otce Sebastiana napadlo, zda by neměl s Yarwoodem promluvit, ale rozmyslel si to. Třeba je nejlepí řeení to, co ten mu chtěl  být sám. Arciděkan má odjet zítra ráno po časné snídani, protoe chce být zpátky ve své farnosti, aby mohl v neděli v deset třicet podávat svaté přijímání. Naznačil, e v obci věřících bude někdo důleitý. Při troe těstí se ti dva mui u nemusejí vidět.

Rektor unaveně vykročil ke schodům k společenské místnosti studentů ke dvěma álkům svého čaje.

Kapitola 22

Refektář byl obrácený k jihu a rozměrem i stylem byl replikou knihovny s tým oblým stropem a stejným počtem vysokých, úzkých oken, ta vak neměla barevná skla s figurativním dekorem, ale jemně nazelenalé tabule se vzorem hroznů a vinných listů. Stěny mezi nimi rozjasňovaly tři velké prerafaelitské obrazy, vechny byly darem zakladatelky Jeden, od Dante Gabriela Rosettiho, zobrazoval dívku s planoucími rezavými vlasy, je seděla v okně a četla knihu, která by při troe představivosti mohla mít i náboenský obsah. Na druhém, u úplně světském obraze od Edwarda Burne-Jonese tančily tři tmavovlasé dívky pod pomerančovníkem. Třetí a největí obraz od Williama Holmana Hunta zobrazoval kněze před proutěnou kapličkou, který křtil skupiny starověkých Britů. Nebyly to obrazy, po nich by Emma prahla, ale nepochybovala o tom, e patří k cennostem koleje svatého Anselma. Samotná místnost byla původně navrena jako rodinná jídelna, ale podle Emmina názoru se vyznačovala spí honosností ne praktičností nebo útulností. I tradičně velká viktoriánská rodina by se musela v tomto památníku otcovské autority cítit nepohodlně a stísněně. Svatý Anselm zjevně provedl jen pár změn v úpravě jídelny na instítucionální pouití. Uprostřed místnosti pořád stál oválný stůl zdobený dřevořezbou, teď ovem vprostřed nastavený dvěma metry obyčejného dřeva. Stejně zdobené idle byly zjevně původní a místo z obvyklého okénka do kuchyně se jídlo servírovalo z dlouhého bufetu pokrytého bílým ubrusem.

Paní Pilbeamová obsluhovala u stolu s pomocí dvou svěcenců, studenti se v této slubě střídali. Pilbeamovi jedli toté jídlo, ale u stolu v obývacím pokoji paní Pilbeamové. Emma byla při své první návtěvě překvapena, jak dobře toto nezvyklé upořádání funguje. Paní Pilbeamová zřejmě instinktivně poznala, kdy v jídelně dojedli kadý chod, a objevila se včas. Nezvonilo se na zvonky a první a hlavní chod jedli mlčky, zatímco jeden ze svěcenců u vysokého stolu napravo ode dveří předčítal.

Výběr tématu byl na svěcenci a výňatek nezbytně nemusel být z bible nebo z náboenských textů. Během svých návtěv slyela Emma číst Henryho Bloxhama z Pustiny, Stephena Morbyho z jedné novely P G. Wodehouse, zatímco Peter Buckhurst si vybral Deník nuly. Výhoda tohoto systému pro Emmu byla v tom, e kromě toho, e ji zajímalo předčítání i výběr úryvku, mohla také vychutnat skvělou kuchyni paní Pilbeamové bez společenského hovoru, při něm by se musela obracet na jednu i na druhou stranu.

Kdy v čele stolu seděl otec Sebastian, večeře ve svatém Anselmu nabyla na oficiálnosti soukromého domu. Ale kdy bylo po předčítání a prvních dvou chodech, předchozí mlčení jako by usnadnilo hovor, který v pohodě plynul, zatímco předčitatel si vzal své jídlo z ohříváku, a nakonec se společnost přesunula do studentské společenské místnosti na kávu nebo vyla jiními dveřmi na nádvoří. Často takhle hovořili a do večerní bohosluby. Po ní bylo zvykem, e se svěcenci odebrali do svých pokojů a udrovali klid.

Třebae podle tradice kadý student obsadil vedlejí prázdnou idli, tentokrát otec Sebastian sám rozmístil hosty a zaměstnance. Arciděkana Cramptona posadil po své levici, vedle něj Emmu, k ní z druhé strany otce Martina. Po rektorově pravici seděl komander Dalgliesh, vedle něj otec Peregrine a pak Clive Stannard. George Gregory večeřel v koleji jen občas, ale tentokrát tu byl, seděl mezi Stannardem a Stephenem Morbym. Emma čekala, e uvidí inspektora Yarwooda, ale ten se neobjevil a nikdo jeho nepřítomnost nekomentoval.

Tři ze čtyř studentů, kteří byli na koleji, zaujali svá místa a vichni povstali k modlitbě. Teprve pak se v místnosti objevil Raphael Arbuthnot, který si jetě dopínal sutanu. Zabrumlal omluvu, otevřel knihu, kterou si přinesl, a zaujal místo u předčítacího stolu. Otec Sebastian odříkal latinskou modlitbu a pak se vichni usadili k prvnímu chodu.

Emma, která seděla vedle arciděkana, si uvědomovala jeho fyzickou blízkost patrně stejně jako on její. Instinktivně věděla, e je to mu, který reaguje na eny se silnou, byt potlačenou sexualitou. Byl stejně vysoký jako otec Sebastian, ale mohutnějí, měl iroká ramena, býčí íji a výrazné, hezké rysy obličeje. Vlasy měl téměř černé, bradka mu teprve nedávno začala prokvétat, oči byly hluboko vsazené pod obočím tak pěkně tvarovaným, e mohlo být vytrhané. To vnáelo ruivý tón enskosti do jeho temné, neúsměvné maskulinity. Otec Sebastian ho představil Emmě, kdy přili do jídelny, a on jí sevřel ruku silou, která postrádala vřelost, a pohlédl na ni s výrazem zmateného úasu, jako by byla hádanka, kterou má vyřeit, ne skončí večeře.

První chod u byl na stole, byly to pečené baklaány a papriky v olivovém oleji. Ozval se ztlumený cinkot vidliček, kdy se dali do jídla, a Raphael, jako by čekal na tento signál, začal číst. Řekl, jako by ohlaoval čtení v kostele: Je to první kapitola Barchesterských věí Anthonyho Trollopa.

To dílo Emma, která měla ráda viktoriánské romány, důvěrně znala, ale ráda by věděla, proč si je Raphael vybral. Svěcenci občas četli z románů, ale obvyklejí bylo vybrat ucelenou pasá. Raphael četl dobře a Emma se přistihla, e se loudá s jídlem, protoe se v duchu zabývá prostředím a příběhem. Svatý Anselm byl ten pravý dům, v něm se měl číst Trollope. Pod jeho oblou střechou si dovedla představit biskupovu lonici v barchesterském paláci i arciděkana Grantlyho, jak sedí u otcovy smrtelné postele s vědomím, e jestlie stařec bude ít tak dlouho, a padne vláda  co se očekávalo kadou hodinu  nebude mít ádnou naději na to, e by nastoupil po svém otci jako biskup. Bylá to silná pasá, v ní ten hrdý, ctiádostivý syn padl na kolena a modlil se za odputění, protoe si přál, aby otec zemřel.

U zvečera se zvedl vítr, který neustále sílil. Teď se opíral do domu mocnými poryvy, které zněly jako salvy. Při kadém poryvu Raphael přestal číst, jako přednáející, který čeká, a se uklidní nepokojná třída. V obdobích ticha zněl jeho hlas nepřirozeně výrazně a hrozivě.

Emma si uvědomila, e temná postava vedle ní úplně znehybněla. Pohlédla na arciděkanovy ruce a spatřila, e v nich pevně svírá nů a vidličku. Peter Buckhurst tie obíhal stůl s vínem, ale arciděkan přikryl sklenici rukou a klouby mu tak zbělely, e Emma téměř čekala, e pod jeho dlaní praskne sklo. Kdy pozorovala tu ruku, kterou zvedl, připadala jí v její fantazii téměř zrůdná, černé chlupy na hřbetech prstů se mu zjeily. Uvědomovala si také, e komander Dalgliesh, který seděl naproti, v té chvíli také zvedl oči k arciděkanovi a pozorně se na něj zahleděl. Emmě se zdálo nemoné, aby se napětí, které tak silně sdílela se svým společníkem, nepřeneslo na celý stůl, ale zřejmě je vnímal jen komander Dalgliesh. Gregory jedl mlčky, ale se zjevným uspokojením. Zřídkakdy vzhlédl, kdy Raphael četl. Potom se ale na něj vdycky zadíval s mírně pobaveným výrazem.

Raphael pokračoval ve čtení, kdy paní Pilbeamová a Peter Buckhurst mlčky uklidili talíře, a pak kuchařka přinesla hlavní chod: casoulette s vařenými brambory, mrkví a fazolemi. Arciděkan se pokusil vzchopit, ale téměř nejedl. Po prvních dvou chodech, kdy následoval sýr, ovoce a suenky, Raphael zavřel knihu, přeel k bufetu, vzal si svůj talíř a posadil se na konec stolu. V té chvíli Emma pohlédla na otce Sebastiana. Tvář měl ztuhlou a zíral na druhou stranu stolu na Raphaela, který, alespoň Emmě to tak připadalo, rozhodně nemínil jeho pohled opětovat.

Nikdo nespěchal poruit ticho, a posléze se arciděkan se zřejmým úsilím otočil k Emmě a zahájil poněkud krobenou konverzaci o jejích vztazích s kolejí. Kdy byla jmenována? Co vlastně přednáí? Myslí si, e jsou studenti jako celek vnímaví? Co si osobně myslí o tom, jak se výuka angličtiny a poezie hodí do teologického učiva? Bylo jí jasné, e se arciděkan snaí o nenucený tón, prostě se pokouí o konverzaci, ale jí to připadalo jako výslech a nepříjemně si uvědomovala, e v tichu jeho otázky a její odpovědi znějí nepřirozeně hlasitě. Očima bloudila k Adamu Dalglieshovi po rektorově pravici, k tmavé hlavě vedle rektorovy světlejí. Zřejmě měli o čem mluvit. Jistěe teď nehovoří o Ronaldově smrti, u večeře ne. Občas si vimla, e se na ni upřel Dalglieshův pohled. Jejich oči se krátce setkaly a ona se rychle odvrátila, pak se na sebe rozzlobila za tu chvíli rozpaků a rozhodně se otočila zpět a dál čelila arciděkanově zvědavosti.

Nakonec se přesunuli do společenské místnosti ke kávě, ale změna prostředí nenapomohla oivení konverzace. Ta se změnila v nesouvislou výměnu banalit a společnost se rozela dlouho předtím, ne nadeel čas k večerní bohoslubě.

Emma se vzdálila jako jedna z prvních. Přestoe se schylovalo k bouřce, touila po čerstvém vzduchu a po procházce před spaním. Dnes si nechá večerní pobonost ujít. Bylo to poprvé za celou dobu jejích návtěv koleje, kdy pocítila tak mocnou potřebu vyjít z domu. Ale kdy vyla dveřmi do jiního ambitu, silný vítr ji udeřil jako fyzická rána. Za chvíli bude těké vzpřímeně stát. To nebyl večer pro samotářskou procházku po pobřeí, které se teď náhle jevilo úplně nepřátelsky. Zajímalo by ji, co teď dělá Adam Dalgliesh. Patrně povauje za zdvořilé zúčastnit se bohosluby. Jí zbývá práce  pořád měla práci  a pak brzy zalehnout. Vydala se slabě osvětleným ambitem do Ambroe a do své samoty.

Kapitola 23

Bylo půl desáté a Raphael, který veel do sakristie poslední, zastihl otce Sebastiana, jak si svléká plá, ne se začne strojit k bohoslubě. Raphael měl ruku na klice dveří vedoucích do kostela, kdy ho otec Sebastian oslovil: Tu kapitolu z Trollopa jsi vybral schválně, abys arciděkana rozčilil?

Ano, otče, odpověděl Raphael tie.

Moná kvůli tomu, co ses dozvěděl od inspektora Yarwooda před večeří.

Byl pobouřený. Arciděkan víceméně vtrhl do Rogerova pokoje a vyvolal konflikt. Roger něco nechtěně vyzradil a potom mi řekl, e je to důvěrné a e na to mám zapomenout.

A tvá metoda zapomínání spočívala v tom, es schválně vybral ke čtení kapitolu románu, která nejene hluboce rozruila naeho hosta, ale také prozradila fakt, e ti inspektor Yarwood něco svěřil.

Ta pasá, otče, by arciděkana nemohla urazit, pokud by to, co mi Roger řekl, nebyla pravda.

Ach tak. Ty jsi pouil návod z Hamleta. Provedl jsi lumpárnu a neposlechl mé instrukce, jak se má k arciděkanovi chovat, a tu bude na návtěvě. My dva se musíme trochu zamyslet. Já nad tím, jestli tě mohu s dobrým svědomím doporučit k vysvěcení. A ty musí uváit, jestli se opravdu hodí na kněze.

Bylo to poprvé, co otec Sebastian slovy vyjádřil pochybnost, kterou si sotva odváil připustit, by i v duchu. Přinutil se, aby pohlédl Raphaelovi do očí, zatímco čekal na odpověď.

Ale máme vůbec na vybranou, otče, jeden nebo druhý? zeptal se Raphael tie.

To, co otce Sebastiana překvapilo, nebyla ta odpověď, ale tón, kterým byla pronesena. V Raphaelově hlase slyel to, co viděl i v jeho očích, nebyl to vzdor, ani výzva jeho autoritě, ani obvyklý tón ironického odstupu, ale něco znepokojivějího a bolestnějího; stopa smutné rezignace, je byla zároveň výkřikem o pomoc. Otec Sebastian se mlčky dooblékl, pak počkal, a mu Raphael otevře dveře sakristie, a vyel za ním do era kostela, osvětleného jen svícemi.

Kapitola 24

Dalgliesh byl jediným členem obce věřících při večerní pobonosti. Posadil se asi v polovině řad napravo od uličky a sledoval, jak Henry Bloxham v bílé rochetě rozsvítil dvě svíce na oltáři a řadu svící se skleněnými stínidly u sedadel v chóru. Henry předtím, ne přiel Dalgliesh, zasunul závory na velkých jiních dveřích, a Dalgliesh tie čekal, a se dveře se zaskřípěním otevřou. Ale nepřila ani Emma, ani nikdo ze zaměstnanců ani hostů. Kostel byl slabě osvětlený a Dalgliesh seděl sám v soustředěném tichu, v něm mu hluk bouře připadal tak vzdálený, jako by byl součástí jiné reality. Nakonec Henry rozsvítil světlo nad oltářem a van der Weyden vyvstal v nehybném vzduchu jako barevná skvrna. Henry poklekl před oltářem a vrátil se do sakristie. O dvě minuty později vstoupili do chrámu čtyři místní kněí a za nimi svěcenci a arciděkan. Postavy v bílých rochetách téměř neslyně zaujaly svá místa s neuspěchanou důstojností a ticho přeruil hlas otce Sebastiana s první modlitbou.

Boe vemohoucí, dej nám klidnou noc a pokojný konec. Amen.

Bohosluba se zpívala jednohlasně a s dokonalostí, dosaenou dlouhým cvikem a dokonalou znalostí. Dalgliesh vstával a poklekal, kde to bylo potřeba, a zpíval s nimi. Nechtěl působit jako voyeur. Vechny mylenky na Ronalda Treevese a jeho smrt si vyhnal z hlavy. Tady nebyl jako policejní důstojník; neádalo se po něm nic jiného ne pokora srdce.

Po poslední krátké modlitbě, ale jetě před poehnáním povstal arciděkan ze svého místa, aby přednesl homilii. Postavil se před zábradlí oltáře, nepřeel ke kazatelně ani k předčítacímu stolku. Dalgliesh si pomyslel, e je to správné, jinak by se modlil ke kongregaci jediného člověka a téměř určitě k osobě, kterou nejméně touil oslovit. Homilie byla krátká, ani ne est minut, ale přednesl ji působivě a tie, jako by si byl vědom, e nevítaná slova získávají na síle, jsou-li vyřčena tichým hlasem. Stál tam temný a vousatý jako starozákonní prorok, zatímco jeho posluchači v bílých rochetách seděli nehybně jako sochy, ani na něj pohlédli.

Téma homilie bylo křesanské následovnictví v moderním světě a byl to útok téměř na vechno, co svatý Anselm hlásal u přes sto let, i na vechno, čeho si cenil otec Sebastian. Poselství bylo jednoznačné. Církev nemůe přeít, aby slouila potřebám divokého, bouřlivého a stále víc nevěřícího století, pokud se nevrátí k základům víry. Moderní učení není věcí ponoření do archaického, byt krásného jazyka, jen spíe zamluje ne objasňuje skutečnost víry. Je pokuení přeceňovat inteligenci a intelektuální výkony, aby se teologie stala filozofickým cvičením v ospravedlnění skepticismu. Stejně lákavý je důraz na obřadnost, oděvy a sporné body procedury, soutěivá posedlost skvělou hudbou, která příli často mění bohoslubu na veřejné představení. Církev není společenská organizace, v ní zpohodlnělí měáci mohou uspokojovat svou touhu po kráse, řádu, nostalgii a iluzi duchovna. Jedině návrat k pravdě evangelia umoní církvi doufat, e naplní potřeby moderního světa.

Po homilii se arciděkan vrátil na své místo a svěcenci i kněí poklekli, zatímco otec Sebastian vyřkl závěrečné poehnání. Poté malé procesí vylo z kostela a Henry se vrátil zhasnout svíce a vypnout oltářní světlo. Pak se odebral k jiním dveřím, zdvořile popřál Dalglieshovi dobrou noc a zamkl za ním. A na tato dvě slova nikdo z nich nepromluvil.

Kdy slyel zaskřípění závory, pocítil Dalgliesh, e je stále oddělován od něčeho, čemu nikdy úplně nerozuměl ani nepřijal a co se teď nakonec obrací proti němu. Chráněn podloubím před plnou silou vichru uel těch pár yardů od kostelních dveří k Jeronýmu a posteli.

Kniha druhá

SMRT ARCIDĚKANA

Kapitola 1

Arciděkan po večerní bohoslubě neotálel. Odstrojili se s otcem Sebastianem v sakristii mlčky, stroze popřál dobrou noc a vykročil do ambitu, kterým se proháněl vítr.

Dvůr byl jeden vír zvuků a běsnění. Dé u ustal, ale silný jihovýchodní vítr doráel v poryvech a vířil kolem katanu, syčel v listoví a ohýbal silné větve, take se kývaly nahoru a dolů s majestátní pomalostí pohřebního tance. Křehčí větévky se lámaly a padaly na dlabu jako tyčky z vypálených rachejtlí. Jiní ambit byl jetě čistý, ale spadané listí, které vířilo a honilo se po nádvoří, u vytvářelo navlhlou kupu u dveří sakristie a u zdi severního ambitu.

U vchodu do koleje ze sebe arciděkan smetl několik uschlých listů a proel atnou do haly. Ačkoli venku zuřila bouře, dům byl podivně tichý. Arciděkana by zajímalo, jestli ti čtyři kněí jsou jetě v kostele či v sakristii, moná rozhorleně debatují o jeho homilii a hodnotí ji. Svěcenci se u nejspí rozeli do svých pokojů. Bylo něco neobvyklého, téměř zlověstného, v tichu a slabě čpavém vzduchu.

Jetě nebylo půl jedenácté. Pocioval neklid a jetě se mu nechtělo spát, ale cvičení venku se teď nedalo provozovat, bylo by téměř nebezpečné ve tmě a v silném větru. Ve svatém Anselmu bylo zvykem být u po večerní bohoslubě zticha a jemu ta konvence sice nebyla sympatická, ale nestál o to, aby viděli, jak se jí vysmívá. Ve společenské místnosti studentů byl televizor, to věděl, jene sobotní programy nebyly moc dobré a jemu se nechtělo ruit klid. Ale moná by tam nael nějakou knihu, a jistě by nebyly námitky proti sledování nočních zpráv.

Kdy vak otevřel dveře, zjistil, e místnost je obsazena. Mladě vyhlíející mu, jen mu byl představen při obědě, sledoval nějaký film, a kdy arciděkan vstoupil, otočil se k němu se zjevnou nelibostí, e ho vyruuje. Arciděkan na okamik zaváhal, pak řekl krátce dobrou noc, vyel dveřmi vedle schodů do sklepa a proti větru se vydal k Augustinu.

V deset čtyřicet u byl v pyamu a upanu a chystal se do postele. Přečetl si kapitolu z Evangelia svatého Marka a odříkal své obvyklé modlitby, ale obojí dnes bylo pouhým rutinním cvičením v konvenční zbonosti. Znal slova písma nazpamě a vyslovoval je neslyně, jako by pomalost a soustředěná pozornost ke kadému slovu z nich mohly vytěit nějaký význam, který mu dříve unikal. Kdy si sundal upan, jetě se ujistil, e okno je zabezpečené proti bouři, a vlezl do postele.

Vzpomínky nejlépe drí na uzdě činnost. Teď, kdy ztuhle leel mezi nakrobenými prostěradly a poslouchal vytí větru, věděl, e spánek jen tak nepřijde. Runý a traumatický den v jeho mysli zanechal plno podnětů. Moná se měl pustit do boje s vichrem a jít se projít. Pomyslel na homilii, ale spí s uspokojením ne s lítostí. Připravil si ji pečlivě a přednesl ji tie, ale s vání a autoritou. Ty věci bylo třeba vyslovit, a tak je vyslovil, a jestli ta homilie jetě víc proti němu popudila Sebastiana Morella, jestli jeho nelibost a nesouhlas přerostly v nepřátelství, to se ovem nedá nic dělat. Ne snad, e by si liboval v neoblíbenosti, řekl si v duchu; bylo pro něj důleité vycházet dobře s lidmi, kterých si váil. Byl ctiádostivý a věděl, e biskupská mitra se nezíská znepřátelením významné sekce církve, i kdy má teď mení vliv ne kdysi. Ale Sebastian Morell u nebyl tak vlivný, jak si myslel. V této bitvě nemohlo být pochyb o tom, e je na vítězné straně on, ne Morell. Ale jsou tu, připomněl si, bitvy o principy, které je třeba v anglikánské církvi vybojovat, jestlie má církev přeit, aby slouila novému století. Uzavření koleje svatého Anselma můe být jen mení arvátka v té válce, ale taková, kterou by vyhrál rád.

A co tedy vlastně shledává na svatém Anselmu tak znepokojivého? Proč by měl mít pocit, e na tom vichrném oputěném pobřeí pokvete duchovní ivot intenzivněji ne jinde, e musí soudit sebe i celou svou minulost? Ne e by měl svatý Anselm dlouhou historii sluby Bohu. Kostel byl jistě středověký. Předpokládal, e člověk můe slyet v tom tichém vzduchu ozvěnu staletí, i kdy jemu to tak nikdy nepřilo. Pro něj byl kostel funkční věc, budova k pobonosti, ne místo bohosluby. Svatý Anselm byl jen výtvorem viktoriánské staré panny, která měla moc peněz, málo rozumu a vkus pro alba s krajkovými lemy, vázičky a staromládenecké kněze. Bylo směné, e by ten zhoubný vliv měl stále ovládat kolej jedenadvacátého století.

Prudce zahýbal nohama, aby uvolnil omezující prostěradlo. Náhle si přál, aby tu s ním byla Muriel, aby se mohl otočit k jejímu vláčnému, uklidňujícímu tělu a ze zvoucího náručí přijmout chvilkové zapomnění v sexu. Ale i kdy po ní sáhl jen v mylenkách, přihodilo se to, co se často dálo i v manelské posteli  vstoupila mezi ně vzpomínka na to jiné tělo s paemi útlými jako dětské, se pičatými prsy, s otevřenými ústy zkoumajícími jeho tělo. Libí se ti tohle? A tohle? A tohle?

Jejich láska byla od samého začátku omyl, byla nerozumná a tak neomylně směřovala ke katastrofě, e se divil, jak mohl ít v takovém sebeklamu. Jejich románek byl přímo látkou k lacinému romantickému čtivu. Začal v prostředí pro toto čtivo přímo typickém  na výletní lodi ve Středozemním moři. Jeho známý duchovní, který byl objednaný jako hostující průvodce toho zájezdu po archeologických a historických pamětihodnostech v Itálii a Asii, na poslední chvíli onemocněl a navrhl ho jako náhradníka. Měl podezření, e by ho organizátoři nevzali, kdyby se objevil lépe kvalifikovaný kandidát, ale nakonec byl překvapivě úspěný. Natěstí na této plavbě nebyli mezi pasaéry ádní akademičtí odborníci. Svědomitou předběnou přípravou a tím, e si s sebou vzal nejlépe zpracované průvodce, dokázal být stále o krok vepředu před ostatními účastníky.

Barbara podnikala tuto výchovnou plavbu se svou matkou a nevlastním otcem. Byla nejmladí cestující a on nebyl jediný mu, kterého očarovala. Připadala mu spí jako dítě ne jako devatenáctiletá dívka, a to dítě, které se narodilo v nějaké jiné době. Vlasy, černé jako uhel, které měla ostříhané na předválečné mikádo s dlouhou ofinou, srdčitá tvář s malými plnými rty i chlapecká postava zdůrazněná krátkými rovnými bavlněnými aty jí dodávaly vzhledu dvacátých let. Starí cestující, kteří zaili třicátá léta a jetě měli v paměti předchozí bláznivé desetiletí, nostalgicky vzdychali a tvrdili, e jim připomíná mladou Claudette Colbertovou. Jemu ten obraz připadal falený. Neměla rafinovanost filmové hvězdy, jen dětskou nevinnost a veselost a zranitelnost, která umoňovala, aby si sexuální touhu vykládal jako potřebu hýčkat a ochraňovat. Nemohl uvěřit svému těstí, kdy si ho vybrala za svého favorita a připoutala ho k sobě s majetnickým odevzdáním. Do třech měsíců byla svatba. Jemu bylo třicet devět, jí právě dvacet. Byla vychována ve kolách zasvěcených náboenství multikulturalismu a liberální ortodoxie, nevěděla nic o církvi, ale dychtila po informacích a poučení. Teprve později si uvědomil, e vztah mezi učitelem a ákyní byl pro ni hluboce erotický. Líbilo se jí podrobovat se, a nejen fyzicky. Ale její nadení nebylo příli trvalé, a to ani její nadení pro manelství. Farnost, v ní byl tehdy vikářem, prodala velkou viktoriánskou faru a místo ní postavila moderní patrový dům, nijak architektonicky význačný, ale s ekonomickým provozem. Nebyl to dům, který mladá ena očekávala.

Extravagantní, svéhlavá, rozmarná  brzy si uvědomil, e je pravým opakem eny pro ambiciózního anglikánského duchovního. Dokonce sex překryla úzkost. Byla nejnáročnějí, kdy byl příli unavený nebo při vzácných příleitostech, kdy měli návtěvu přes noc a on si byl nepříjemně vědom tenkých zdí lonice, kdy eptala lichotky, které mohly tak snadno přejít ve výkřiky pokynů a poadavků. Přítí ráno se pak objevila ve svém upanu, nepokrytě flirtovala, zvedala ruce, take z ní klouzalo tenké hedvábí, měla ospalé oči a triumfovala.

Proč si ho vzala? Kvůli zabezpečení? Aby se dostala od vlastní matky a nevlastního otce, které nenáviděla? Chtěla být hýčkána, rozmazlována, chtěla, aby se o ni někdo staral? Chtěla se cítit v bezpečí? Být milována? Začal se děsit jejích nepředvídatelných nálad, výbuchů běsnící zuřivosti. Zkouel je utajit před farností, ale eptanda je k němu přinesla zpátky Vzpomínal s palčivými rozpaky a s nelibostí na návtěvu jednoho ze svých farníků, který byl náhodou lékařem. Vae ena není moje pacientka, vikáři, a nechci se vměovat do vaich věcí, ale ona není v pořádku. Myslím, e byste měl vyhledat profesionální pomoc. Kdy jí ale navrhl, e by měla navtívit psychiatra nebo aspoň praktického lékaře, zavalila ho vzlykavá obvinění, e ji chce zničit.

Vítr, který na pár minut zeslábl, se teď znovu zdvihl ke kvílivému crescendu. Větinou rád naslouchal kvílení větru z bezpečí postele, ale nyní mu malý a účelný pokoj připadal spí jako vězení ne jako útočitě. Od Barbařiny smrti se modlil za odputění, e si ji vzal, e ji nedovedl milovat a pochopit. Nikdy neprosil za odputění, e si přál její smrt. Kdy teď leel na této úzké posteli, začala na něj minulost bolestně dotírat. Nebyl to akt vůle, který odstranil závoru té temné kobky, do ní uzavřel své manelství. Vidiny, které mu táhly myslí, si sám nevybral.

Něco  to traumatické setkání s Yarwoodem, toto místo  se společně přičinily, aby neměl jinou monost. Ve stavu mezi snem a noční můrou se viděl v místnosti pro výslechy, moderní, funkční, bezvýrazné. A pak si uvědomil, e to je obývací pokoj na jeho staré faře. Seděl na gauči mezi Dalglieshem a Yarwoodem. Jetě mu nedali elízka, ale on věděl, e u byl odsouzen a shledán vinným, e mají vechny důkazy, které potřebují. Před jeho očima se odvíjel zrnitý, tajně natočený film. Čas od času Dalgliesh řekl tady zastav a Yarwood vztáhl ruku. Obraz se zastavil a oni jej sledovali s vyčítavým mlčením. Vechny ty drobné přestupky a nelaskavosti, ale také velká selhání v lásce, míjely před jeho očima. A teď se dívali na poslední kotouč, srdce temnoty.

U se nemačkal na gauči mezi svými dvěma alobci. Vstoupil do filmu, aby znovu přehrál kadý pohyb, kadé slovo, proil kadý pocit, jako by to bylo poprvé. Bylo pozdní odpoledne zamračeného dne uprostřed října, z ocelově edého nebe po celé dva poslední dny padal drobný dé, jemný jako mlha. Vrátil se z dvouhodinové návtěvy dlouhodobě nemocných a nechodících farníků. Jako vdy se svědomitě snail splnit jejich jednotlivé předvídatelné potřeby; slepá paní Oliverová měla ráda, kdy jí četl z písma a modlil se s ní; starý Sam Possinger při kadé návtěvě znovu bojoval v bitvě u Alameinu; paní Poleyová, uvězněná ve svém chodítku, dychtila po nejnovějích drbech a Carl Lomas, který nikdy nevkročil ke svatému Botolophu, rád debatoval o teologii a chybách anglikánské církve. Paní Poleyová s jeho pomocí dokázala dojít do kuchyně a udělat čaj, při tom vyndala z plechovky zázvorový koláč, který mu upekla. Před čtyřmi lety jí ho při své první návtěvě neuváeně pochválil a teď byl odsouzený k tomu, aby ho jedl kadý týden, protoe zjistil, e je nemoné přiznat, e nemá zázvor rád. Ale čaj, horký a silný, ho potěil, aspoň si ho nebude muset vařit doma. Zaparkoval svůj vůz značky Vauxhall Cavalier na cestě a kráčel ke svým předním dveřím po betonové cestičce, která rozdělovala namoklý trávník, na něm se tlející okvětní plátky růí rozpoutěly do neposečené trávy. Barbara byla při snídani podmračená a nedůtklivá a její neklid i to, e se nenamáhala obléct, byly vdycky patné znamení. Při obědě, který představovala polévka z krabičky a salát, byla stále v upanu a odstrčila svůj talíř se slovy, e je příli unavená, ne aby jedla; odpoledne si lehne a pokusí se usnout.

Dodala svárlivě: A ty si jdi k těm svým otravným starým farníkům. Jedině na těch ti záleí. Neru mě, a se vrátí. Nechci o nich slyet. Nechci slyet vůbec nic o ničem.

Neodpověděl, ale pozoroval ji v návalu hněvu a bezmoci, jak pomalu stoupá do schodů, za sebou táhne hedvábný pásek od upanu, s hlavou skloněnou, jako v agónii zoufalství.

Kdy se teď vracel domů, zavřel za sebou přední dveře s tíí zlé předtuchy. Je jetě v posteli, nebo na něj čeká, aby mohla odejít, oblékne se a vyrazí na jeden ze svých ničivých nájezdů do farnosti? Musel to zjistit. Tie vystoupal po schodech; kdyby spala, vůbec by se mu nechtělo ruit ji.

Dveře do lonice byly zavřené a on zlehka otočil knoflíkem. Pokoj byl zeeřelý, závěsy napůl zataené přes dlouhé okno, z něho byl výhled na trávník, nepěstěný jako louka, na trojúhelníkové záhony, které tvořily zahradu a za nimi na řadu úhledných identických domů. Přikročil k posteli, a kdy se jeho oči přizpůsobily eru, uviděl ji jasně. Leela na pravém boku, ruku sloenou pod tváří. Levou ruku měla přehozenou přes přikrývku. Kdy se naklonil, zaslechl její dech, slabý a namáhavý, ucítil v jejím dechu víno a jetě ostřejí, nepříjemný pach, který identifikoval jako zvratky. Na nočním stolku stála láhev cabernet sauvignonu. Vedle ní na boku leela známá lahvička, víčko se odkoulelo stranou. Obsahovala tablety rozpustného aspirinu.

Řekl si, e spí, e je opilá, e nechtěla, aby ji ruil. Téměř instinktivně zvedl láhev s vínem a snail se odhadnout, kolik toho vypila, kdy ho něco jako varovný hlas přinutilo vrátit ji tam, kde byla. Viděl, e zpod poltáře vykukuje kapesník. Vyndal ho a dočista utřel láhev, pak upustil kapesník na postel. Připadalo mu, e jedná bez vůle, jako bez rozumu. Pak ji opustil, zavřel za sebou dveře a seel dolů. Znovu si řekl: spí, je opilá, nechtěla, abych ji ruil. Po půl hodině odeel do své pracovny, klidně shromádil papíry, které potřeboval na schůzi farní rady, a vyel z domu.

Neměl ádný duevní obraz, ádnou vzpomínku na schůzi farní rady, ale pamatoval si, e jel domů s Melvynem Hopkinsem, jedním z farníků. Slíbil Melvynovi, e mu ukáe poslední zprávu církevního výboru o společenské odpovědnosti, a navrhl, aby s ním Melvyn zael na faru. A teď byl sled obrazů úplně jasný. Omluvil se za to, e tu není Barbara, a řekl Melvynovi, e jí nebylo dobře, vyel nahoru do lonice a opět tie otevřel dveře, v eru spatřil nehybnou postavu, láhev vína, lékovku s tabletkami vedle ní. Přistoupil k posteli. Tentokrát hlučně nedýchala. Vztáhl ruku k její tváři a zjistil, e je studená. Věděl, e to, čeho se dotýká, je smrt. A pak přila vzpomínka, slova, která slyel nebo četl v nějakém zapomenutém prameni, ale teď byl jejich význam děsivý. Je vdycky moudré u sebe někoho mít, kdy najdete mrtvolu.

Nemohl znovu proít události církevního pohřbu nebo kremace; ani na jedno z toho si nepamatoval. Místo nich se mu vybavila změt tváří  soucitných, znepokojených, upřímně úzkostných  které na něj najíděly ze tmy, zkreslené a groteskní. A teď tu byla jedna obávaná tvář. Serant Yarwood a mladý chlapec v uniformě, jen nevypadal starí ne jeden z jeho kůrových zpěváčků a který tam během celého výslechu seděl tie.

A kdy jste se vrátil domů, poté co jste navtívil farníky, něco po páté, co přesně jste dělal, pane?

U jsem vám to řekl, serante. Vyel jsem nahoru do lonice podívat se, jestli má ena jetě spí.

Kdy jste otevřel dveře, lampička na nočním stolku svítila?

Ne, nesvítila. Závěsy byly skoro úplně zataené a v místnosti bylo ero.

Přistoupil jste k tělu?

U jsem vám to říkal, serante. Jen jsem tam nahlédl, viděl, e ena tie leí v posteli, a předpokládal jsem, e spí.

A ona la spát  kdy vlastně?

Po obědě. Mohlo být půl jedné. Řekla, e nemá hlad a e si jde lehnout.

A vám nebylo divné, e spala pět hodin?

Ne, nebylo. Řekla, e je unavená. Má ena často odpoledne spala.

Nenapadlo vás, e by mohla být nemocná? Nenapadlo vás přistoupit k posteli a zjistit, jestli jí něco není? Neuvědomil jste si, e by mohla nutně potřebovat doktora?

U jsem vám říkal  unavuje mě říkat vám to znovu  myslel jsem, e spí.

Viděl jste na nočním stolku láhev vína a lahvičku od rozpustného aspirinu?

Viděl jsem láhev vína. Tuil jsem, e má ena pije.

Brala si s sebou láhev vína k posteli?

Ne, nebrala. Musela si pro ně dojít dolů, poté co jsem odeel.

A odnést je nahoru k posteli?

Předpokládám. V domě nikdo jiný nebyl. Oveme si je vzala s sebou nahoru k posteli. Jak jinak by se dostalo na noční stolek?

No  to je, oč tu běí, viďte, pane? Víte, na té láhvi nebyly ádné otisky prstů. Jak jinak by se mohla dostat na noční stolek? Můete nám to vysvětlit?

Oveme nemohu. Zřejmě je utřela. Zpod poltáře čouhal kapesník.

Který jste viděl, ačkoliv jste neviděl převrácenou lékovku.

Tehdy ne. Tu jsem uviděl později, a kdy jsem nael enu mrtvou.

A tak otázky pokračovaly. Yarwood se stále vracel, někdy s mladým konstáblem v uniformě, ale někdy i sám. Crampton se začal děsit kadého zazvonění u dveří a sotva by se přiměl vyhlédnout z okna, kdyby na cestičce zahlédl rezolutně kráčet tu známou postavu. Otázky byly stále tyté a jeho odpovědi zněly nepřesvědčivě dokonce jeho vlastním uím. Pronásledování pokračovalo i poté, co soudní vyetřování skončilo očekávaným výrokem o sebevradě. Barbara u byla několik týdnů zpopelněná. Nezbylo z ní nic ne několik hrstí rozemletých kostí pohřbených v rohu hřbitova, a Yarwood přesto pokračoval ve svém vyptávání.

Nemesis na sebe nikdy nevzala méně vzhlednou podobu. Yarwood vypadal jako podomní obchodník, zatvrzele neústupný, lhostejný k odmítnutí, a jako nepříjemný zápach z úst se s ním táhl odér neúspěchu. Byl křehké konstrukce, vysoký jen taktak, aby ho vzali k policii, měl naloutlou kůi, vysoké vypouklé čelo a temné, nic neprozrazující oči. Málokdy se během výslechů podíval na Cramptona přímo, ale zaostřil na střední vzdálenost, jako by poslouchal svůj vnitřní hlas. Jeho hlas byl nezměněně monotónní a ticho mezi otázkami bylo ztěklé hrozbou, která jako by zahrnovala víc ne jeho obět. Zřídkakdy předem oznamoval svůj příchod, ale zřejmě věděl, kdy je Crampton doma, a čekával s okázale pokojnou trpělivostí u předních dveří, dokud ho Crampton mlčky nevpustil dál. Nikdy se nezatěoval úvodem, kladl jen ty neodbytné otázky.

Řekl byste, e to bylo astné manelství, pane?

Drzost této otázky Cramptona okovala, take nebyl schopen promluvit. Pak zjistil, e odpovídá chraplavým hlasem, který sotva poznával: Copak policie můe jakýkoli vztah, i ten nejposvátnějí, klasifikovat? Měl byste přinést dotazník o manelství, uetřilo by to čas nám oběma. Zatrhněte příslunou odpověď: Velmi astné. astné. Spíe astné. Poněkud neastné. Neastné. Velmi neastné. Vraedné.

Nastalo ticho, nače Yarwood řekl: A jakou odpověď byste zatrhl vy, pane?

Nakonec Crampton podal na Yarwooda oficiální stínost vrchnímu konstáblovi a návtěvy ustaly. Na jeho dotaz mu bylo sděleno, e bylo rozhodnuto, e serant Yarwood překročil svou pravomoc, kdy přicházel sám a pokračoval ve vyetřování, k němu nebyl zmocněn. V Cramptonově vzpomínce zůstal jako temná, alující postava. Čas, nová farnost, jeho jmenování arciděkanem, jeho druhé manelství  nic nemohlo zmírnit ten palčivý hněv, který ho stravoval, kdykoliv pomyslel na Yarwooda.

A dnes se ten chlap objevil znovu. Nemohl si vzpomenout, co přesně si řekli. Jen věděl, e jeho zá a hořkost se vylily v návalu hněvivých uráek.

Od Barbařiny smrti se modlil, nejdřív pravidelně a pak jen občas prosil za odputění hříchů, kterých se vůči ní dopustil: netrpělivosti, netolerance, nedostatku lásky, neschopnosti porozumět nebo odpoutět. Ale hřích, e si přál její smrt, nikdy nesměl zapustit kořeny v jeho mysli. A dostal rozhřeení, pokud lo o mení hřích zanedbání. Přilo ve slovech Barbařina praktického lékaře, kdy se potkali těsně před soudem.

Napadla mě jedna věc. Kdybych si uvědomil, kdy jsem přiel domů, e Barbara nespí  e je v komatu  a zavolal záchranku, bylo by to něco platné?

A dostal rozhřeení v podobě odpovědi: Vzhledem k tomu, kolik toho spolykala, vůbec ne.

Jakou moc mělo tohle místo, e se cítil nucen znovu přivolávat větí i mení li? Věděl, e byla v nebezpečí ivota. Doufal, e zemře. V očích svého Boha byl stejně vinen, jako by ji zavradil, jako by rozpustil ty tablety a nalil jí je do krku, jako by jí drel sklenici s vínem u úst. Jak můe jetě kázat jiným, modlit se za odputění hříchů, kdy si svůj velký hřích ani nepřipustil? jak dnes mohl stanout před kongregací s touto temnotou v dui?

Natáhl ruku a rozsvítil lampičku u postele. Zalila místnost světlem, jistě jasnějím ne to, v něm četl svou večerní pasá z Písma. Vstal z postele a poklekl s hlavou v dlaních. Nebylo třeba hledat slova; přicházela k němu přirozeně a s nimi i příslib odputění a míru. Pane, buď milosrdný ke mně hřínému.

Jetě klečel, kdy zazvonil jeho mobilní telefon na nočním stolku a poruil ticho svou nevhodně veselou melodií. Ten zvuk byl tak nečekaný, tak disharmonický, e ho asi pět vteřin nepoznal. Pak ztuhle povstal a vztáhl ruku po telefonu.

Kapitola 2

Krátce po půl páté se otec Martin probudil s výkřikem hrůzy. Trhl sebou a posadil se na posteli, toporně jako loutka, a poplaenýma očima zíral do tmy. Po čele mu stékaly čúrky potu a pálily ho do očí. Kdy si je utíral, zjistil, e má kůi napjatou a studenou jako led, jako by ji podléhala posmrtnému tuhnutí. Jak postupně hrůza děsivého snu ustupovala, začala místnost kolem nabývat tvarů. edivé obrysy, které si spí představoval, ne tuil, vystupovaly ze tmy a byly těivě známé; idle, komoda, pelest v nohách postele, rám obrazu. Závěsy na čtyřech kruhových oknech byly zataené, ale z východního okna sem vnikal tenký prouek slabého světla, které se vznáelo nad mořem i v těch nejtemnějích nocích. Uvědomoval si bouři. Vítr se zvedal celý večer, a kdy se otec Martin chystal ke spánku, kvílela kolem věí meluzína. Ticho, které teď nastalo, bylo spí zlověstné ne vítané. Ztuhle seděl a naslouchal mu. Neslyel kroky na schodech ani volající hlas.

Kdy mu ty děsivé sny před dvěma lety začaly, poádal, aby mu dali tento malý kulatý pokoj v jiní věi. Vysvětlil, e má rád iroký výhled na moře a pobřeí a e ho láká ticho a samota. Stoupat do schodů bylo namáhavé, ale alespoň mohl doufat, e jeho výkřiky při probuzení nebude nikdo slyet. Otec Sebastian vak vytuil pravdu, nebo aspoň její část. Otec Martin si vzpomněl na jejich krátký rozhovor jednou v neděli po mi.

Spíte dobře, otče? zeptal se otec Sebastian.

Jak tak, děkuji.

Kdyby vás ruily zlé sny, myslím, e vím o pomoci. Nemyslím poradenství, aspoň ne v obvyklém smyslu, ale někdy prý pomáhá promluvit si o minulosti s jinými, kteří mají stejnou zkuenost.

Ten rozhovor otce Martina překvapil. Otec Sebastian se netajil svou nedůvěrou k psychiatrům. Tvrdil, e by je snad víc respektoval, kdyby mu uměli vysvětlit lékařský nebo filozofický základ jeho oboru, nebo dovedli definovat rozdíl mezi myslí a mozkem. Ale vdycky ho překvapovalo, kolik toho otec Sebastian ví o tom, co se děje pod střechou svatého Anselma. Ten rozhovor nebyl otci Martinovi příjemný, tou věcí se nechtěl zabývat. Věděl, e není jediný, kdo přeil japonský zajatecký tábor a koho ve stáří trýzní hrůzy, je mladí mozek dovedl potlačit. Nijak netouil sedět v kruhu a vyprávět si o svých záitcích se spolutrpícími, třebae četl o tom, e to některým pomohlo. Bylo to něco, co si musel vyřídit sám.

A teď se vítr opět zvedal, s rytmickým kvílením, které přelo ve vytí a pak a ve vřetění, zlověstnou manifestaci síly přírody. Přinutil se vystrčit nohy z postele, vstrčil je do pantoflí, ztuhle odapkal k východnímu oknu a otevřel je. Studený vítr vtrhl dovnitř jako očistný průvan, který čistil jeho ústa a chřípí od hustého pachu dungle, utopil příli lidské výkřiky a steny svou divokou kakofonií, provětral jeho mysl od těch nejhorích obrazů.

Ten děsivý sen byl stále stejný. Ruperta včera v noci přivlekli zpátky do tábora a zajatce teď nechali nastoupit, aby přihlíeli jeho popravě.

Po tom, co mu udělali, chlapec sotva doel na určené místo a padl na kolena, téměř jako by se mu ulevilo. Ale udělal poslední pokus zvednout hlavu, ne ostří dopadlo. Hlava dvě vteřiny zůstala na místě, pak zvolna odpadla a do výky vytryskl mohutný proud krve jako poslední oslava ivota. To byl obraz, který otec Martin vídal noc co noc.

Po probuzení ho trýznily stále stejné otázky Proč se Rupert pokouel o útěk, kdy musel vědět, e je to sebevrada? Proč se nikomu nesvěřil se svým úmyslem? A co bylo nejhorí  proč on, Martin, nakonec neudělal krok dopředu, ne dopadla čepel, proč nezmobilizoval poslední síly a nezemřel se svým přítelem? Láska, kterou cítil k Rupertovi, nezkonzumovaná, ale opětovaná, byla jedinou láskou jeho ivota. Vechno ostatní bylo cvičení v benevolenci nebo v láskyplné dobrotě. Přes chvíle radosti a někdy i čistého duchovního těstí ho neustále tíilo vědomí té temné zrady. Neměl právo být naivu. Ale bylo jedno místo, kde vdycky nael klid, a to teď hledal.

Vzal si svůj svazek klíčů z nočního stolku, přioural se k věáku na dveřích a sundal z něj svou starou vestu s koenými záplatami na loktech, kterou v zimě nosil pod plá. Přehodil přes ní plá, tie otevřel dveře a seel ze schodů.

Nepotřeboval baterku; slabé světlo z jediné árovky svítilo na kadém odpočívadle a spirálové schoditě a podlahu pod schody, vdycky nebezpečnou, osvětlovaly lampy na zdech. V bouři nastala přestávka. Ticho domu bylo absolutní, tlumené sténání větru zesilovalo vnitřní klid, zlověstnějí ne pouhá nepřítomnost lidských hlasů. Nechtělo se věřit, e za zavřenými dveřmi jsou spáči, e ten tichý vzduch se někdy rozezní zvukem spěchajících kroků a silných muských hlasů, e ty těké dubové dveře nejsou zamčené po celé generace.

V hale jediné červené světlo u nohou Panny Marie s Jeíkem matně ozařovalo usmívající se matku a růově dopadalo na vztaené pae boského dítěte. Dřevo jako by se měnilo na ivé tělo. Tie přeel v pantoflích přes halu do atny. Řada hnědých pláů byla prvním svědectvím o tom, e dům je obydlený; visely tu jako oputěné pozůstatky po dávno zemřelé generaci. Teď slyel vítr velmi jasně, a kdy odemkl dveře do severního ambitu, zvedl se proti němu s obnovenou zuřivostí.

K jeho překvapení bylo světlo nad zadními dveřmi zhasnuté a řada nízko visících světel v ambitu také. Ale kdy vztáhl ruku a stiskl vypínač, rozsvítila se a otec Martin spatřil, e kamenná podlaha je hustě pokrytá listím. Dokonce poté, co za sebou zavřel dveře, dalí poryv větru zatřásl velkým stromem, zatočil dávkou listí kolem jeho kmene a vrhl mu ji se ustotem pod nohy. Listy kolem něj vířily jako hejno hnědých ptáků, jemně ho klovaly do tváře a bez tíe se usazovaly na ramenech jeho plátě.

Vydal se ke dveřím sakristie. Chvíli mu trvalo, ne pod posledním světlem nael dva klíče a odemkl si. Otočil vypínačem vedle dveří, pak vyukal kód, aby umlčel tiché trvalé zvonění poplachového systému, a veel do hlavní lodě kostela. Vypínač pro dvě řady nástropních svítidel byl po jeho pravici a on vztáhl ruku, aby jej stiskl. Pak si uvědomil s úasem, ale ne s úzkostí  e svítí reflektor, který ozařoval Poslední soud, take západní část kostela se koupala v jeho odraeném světle. Nerozsvěcel světla hlavní lodi a podél severní stěny kráčel kupředu, jeho stín na kameni ho doprovázel.

Pak doel a k Poslednímu soudu a zastavil se, přikovaný hrůzou nad tím, co mu leelo u nohou. Krev nezmizela. Byla tady, právě tady, kde hledal útěchu, rudá jako v jeho zlém snu, netryskala vak jako rozčeřený vodotrysk, rozstříkla se v cákancích a kapkách po kamenné podlaze. Proud u netekl, ale jako by se chvěl a houstl pod jeho pohledem. Noční můra neskončila. Stále v ní vězel, ale tentokrát jí nemohl uniknout probuzením. Zavřel oči a modlil se: Boe milý, pomoz mi. Pak převzala vládu jeho vědomá mysl, otevřel oči a přinutil se podívat znovu.

Jeho smysly, neschopné pochopit celou scénu v její hrůzné obludnosti, ji registrovaly pomalu a postupně, detail po detailu. Rozdrcená lebka; arciděkanovy brýle, leící trochu stranou, ale neporuené; dva měděné svícny umístěné po obou stranách těla jakoby v aktu svatokrádeného pohrdání; roztaené arciděkanovy ruce, je se jakoby chtěly zarýt do kamene, byly bělejí, jemnějí ne za jeho ivota; upan s nachovou podívkou, tuhnoucí jeho krví. Nakonec zvedl otec Martin oči k Poslednímu soudu. Tančící ďábel, vepředu na obraze měl teď brýle, knír a krátkou bradku a pravou ruku měl prodlouenou v gestu vulgárního odmítnutí. Pod obrazem stála malá plechovka s černou barvou a přes víčko rovně leel tětec.

Otec Martin zavrávoral dopředu a padl na kolena vedle arciděkanovy hlavy. Zkouel se modlit, ale slova nepřicházela. Náhle potřeboval vidět jiné lidské bytosti, slyet lidské kroky a lidské hlasy, vědět o útěe lidské společnosti. Ani jasně přemýlel, odklopýtal do západní části kostela a začal zběsile tahat za provaz zvonu. Zvon zněl tak zvučně jako vdycky, ale jemu to v jeho hrůze znělo řinčivě.

Pak přeel k jiním dveřím a třesoucíma se rukama se mu podařilo odsunout těké elezné závory. Vítr vtrhl dovnitř a přivál s sebou několik potrhaných listů. Nechal dveře pootevřené a vykročil, teď u pevně a rázně, zpátky k mrtvole. Byla slova, která musel říci, a náhle nael sílu říci je.

Byl jetě na kolenou, okraj jeho plátě se máčel v krvi, kdy zaslechl kroky a potom enský hlas. Vedle něj poklekla Emma a objala ho kolem ramen. Cítil, jak se o jeho tvář otřely její vlasy a ucítil jemnou vůni její pleti. Vnímal, e se chvěje, ale hlas měla klidný. Pojďte, otče, pojďte odtud. U je dobře.

Ale nebylo dobře. Nikdy u nebude dobře.

Pokusil se vzhlédnout, ale nemohl zvednout hlavu; mohl pohybovat jen rty Zaeptal: Ach Boe, co jsme to udělali, co jsme to udělali?A pak pocítil, jak jí pae ztuhly hrůzou. Za nimi se se skřípěním otevíraly jiní dveře.

Kapitola 3

Dalgliesh větinou neměl potíe s usínáním, a to ani v neznámé posteli. Za léta detektivní práce jeho tělo přivyklo různým nepohodlným gaučům, a jestlie měl noční lampičku nebo baterku pro chvíli čtení, kterou potřeboval, aby přiel spánek, jeho mysl se větinou zbavila předchozího dne stejně snadno jako jeho unavené údy. Dnes večer to bylo jiné. Jeho pokoj přitom skýtal podmínky pro spánek: postel byla pohodlná, ani by byla příli měkká, lampička měla správnou výku pro čtení, lůkoviny byly příjemné. Ale vzal si svůj exemplář překladu Beowulfa od Seamuse Heaneyho a přečetl prvních pět stránek se zavilou úporností, jako by to byl spí předepsaný noční rituál, a ne dlouho očekávaná radost. Brzy ho vak poezie chytila a četl bez přestávky a do jedenácti hodin, pak zhasl lampičku a uvelebil se ke spaní.

Ale tentokrát spánek nepřicházel. Unikal mu ten vítaný okamik, kdy se mysl oprostí od jha vědomí a nevědomě se ponoří do své kadodenní malé smrti. Normálně rád leel v posteli a usínal za zvuků bouře, ale tahle bouře byla jiná. Vdycky na okamik utichla, nastala krátká chvíle úplného klidu, po ní následovalo tiché zasténání, které přerostlo v kvílení sboru ílících démonů.V těchto poryvech slyel vrzání velkého katanu a náhle si představil, jak se lámou větve, zjizvený kmen se naklání, nejdřív neochotně, pak neobyčejně prudce spadne na zem a jeho horní větve vrazí do okna lonice. A také jako ivý doprovod zvuku větru slyel hukot moře. Zdálo se mu nemoné, e by cokoliv ivého mohlo čelit tomuto útoku větru a vody.

Kdy se vítr na chvíli ztiil, Dalgliesh rozsvítil noční lampičku a pohlédl na hodinky. Překvapilo ho, kdy zjistil, e je pět minut po půl esté. Take musel spát  nebo alespoň dřímat víc ne pět hodin. Začínal si říkat, e se bouře u vysílila, kdy vítr opět začal kvílet a přeel v ječivé crescendo. V tichu, které následovalo, zachytily jeho ui jiný zvuk, tak důvěrně známý u od dětství, e ho okamitě poznal: zvuk kostelního zvonu. Bylo to jediné zazvonění, zvučné a jasné. Jen vteřinu uvaoval, jestli ten zvuk není pozůstatek nějakého polozapomenutého snu. Pak realita převáila. Úplně se probudil. Věděl, co slyel. Pozorně se zaposlouchal, ale zvon u nezazvonil.

Jednal rychle. Měl dlouhodobý zvyk, e nikdy neel spát, ani by si pečlivě připravil k ruce vechny věci, které mohl v případě nouze potřebovat. Přehodil přes sebe upan, zamítl pantofle, obul si boty a z nočního stolu vzal baterku, těkou jako zbraň. V apartmá nerozsvítil, jen za svitu baterky vyel ven, tie za sebou zavřel dveře a vkročil do prudkého poryvu větru a víru listí, které zakrouilo kolem jeho hlavy jako hejno poplaených ptáků. Řada nízko umístěných světel podél severního a jiního ambitu stačila tak na to, aby vyznačila obrysy tíhlých sloupů a přízračně ozářila kameny dládění. Velký dům byl temný a Dalgliesh neviděl světla v ádném okně kromě vedlejího Ambroe, kde, jak věděl, spala Emma. Kdy běel kolem, ani se zastavil a zavolal na ni, pocítil záchvěv strachu. Tenký prouek světla svědčil o tom, e jsou velké jiní dveře pootevřené. Dubové dřevo zasténalo v pantech, kdy je otevřel a poté za sebou zavřel.

Na několik vteřin, víc ne, stanul před obrazem jako přikovaný. Mezi ním a Posledním soudem nebyla ádná překáka, uviděl jej zarámovaný dvěma kamennými sloupy, tak jasně osvětlený, e vybledlé barvy úplně zářily neobvyklou novou sytostí. ok z černého zohavení obrazu ustoupil před jetě větí ohavností u jeho nohou. Roztaená postava arciděkana leela tváří k zemi před obrazem jako v nějaké extrémní pozici klanění. Dva těké mosazné svícny stály obřadně po obou stranách jeho hlavy. Kalu krve byla určitě mnohem výrazněji rudá ne jakákoli lidská krev. I ty dvě lidské postavy vypadaly neskutečně: bělovlasý kněz ve svém irokém černém pláti, klečící a téměř objímající mrtvého, i dívka, sehnutá vedle něj s rukou kolem jeho ramen. Na okamik si, dezorientovaný, téměř dovedl představit, jak černí ďáblíci vyskočí z obrazu a roztančí se kolem její hlavy.

Kdy slyela, e se otevírají dveře, okamitě se vztyčila a běela k němu.

Díkybohu jste tady.

Přimkla se k němu a on věděl, kdy ji objal a cítil, jak se chvěje, e to gesto bylo instinktivní hnutí úlevy

Náhle se vymanila a řekla: To je otec Martin. Nemůu ho přimět, aby se hnul.

Levá pae otce Martina, nataená přes Cramptonovo tělo, měla dlaň namočenou v kalui krve. Dalgliesh sklonil baterku, poloil knězi ruku na rameno a jemně řekl: Jsem Adam, otče. Pojďte u pryč. Jsem tady. Je to v pořádku.

Ale v pořádku to samozřejmě nebylo. U kdy pronáel ta uklidňující slova, zněla faleně.

Otec Martin se nepohnul a rameno pod Dalglieshovou rukou bylo tuhé jako v posmrtném rigoru. Dalgliesh znovu řekl, tentokrát důrazněji: Pojďte, otče. Teď musíte odejít. Tady u se nedá nic dělat.

A tentokrát, jako by ta slova k němu dolehla teprve teď, nechal se otec Martin zvednout na nohy Pohlédl na svou zkrvavenou ruku s jakýmsi dětským údivem, pak si ji utřel do plátě. To zkomplikuje krevní testy, pomyslel si Dalgliesh. Soucit se společníky překryla naléhavějí potřeba; imperativ uchránit místo zločinu před znečitěním, pokud je to moné, a potřeba zajistit, aby způsob vrady zůstal utajen. Jestlie byly jiní dveře jako obvykle uzavřeny závorou, vrah musel přijít ze sakristie a severním ambitem. S Emmou, která podpírala otce Martina z druhé strany, opatrně dovedli starého kněze k řadě sedadel nejblí u dveří.

Usadil je oba a obrátil se k Emmě: Počkejte tu pár minut. Hned se vrátím. Zavřu jiní dveře a vyjdu sakristií. Zavřu ji za sebou. Nepoutějte nikoho dovnitř.

Otočil se k otci Martinovi: Slyíte mě, otče?

Otec Martin poprvé vzhlédl a jejich oči se setkaly. Bolest a hrůzu v jeho pohledu Dalgliesh téměř nesnesl.

Ano, ano. Nic mi není, Adame. Moc se omlouvám. Choval jsem se hrozně. U je mi dobře.

Nevypadal ani zdaleka dobře, ale přinejmením byl schopen vnímat, co mu bylo řečeno.

Něco vám musím povědět, řekl Dalgliesh naléhavě. je mi líto, jestli to bude znít necitlivě, e vás o to ádám právě teď, ale je to důleité. Neříkejte nikomu, co jste tu dnes ráno viděli. Nikomu. Rozumíte tomu oba?

Tie přisvědčili a pak řekl otec Martin zřetelněji: Rozumíme.

Dalgliesh se otočil k odchodu, kdy Emma vyhrkla: U tady není, e ne? Neschovává se někde v kostele?

Není tady, ale jdu se podívat.

Nechtělo se mu rozsvěcet dalí světla. Ten kostelní zvon zjevně probudil jen jeho a Emmu. Poslední, co by si přál, bylo, aby se sem nahrnuli dalí lidé. Vrátil se k jiním dveřím a zastrčil velkou eleznou závoru. S baterkou v ruce rychle, ale metodicky prozkoumal kostel, aby upokojil Emmu i sebe. Dlouholetá zkuenost mu okamitě napověděla, e k smrti nedolo někdy teď. Otevřel dvířka do dvou uzavřených kostelních lavic a přejel baterkou po sedadlech, pak si klekl a podíval se pod lavice. A tady na něco přiel. Ve druhé lavici někdo nedávno seděl. Část sedadla byla bez prachu a kdy si klekl a posvítil baterkou do hlubokého prostoru pod ním, bylo jasné, e se tu nedávno někdo skrýval.

Skončil krátkou, ale důkladnou prohlídku a vrátil se ke dvěma sedícím postavám. Je to v pořádku, není tu nikdo, jen my. Jsou dveře sakristie zamčené, otče?

Ano. Ano, jsou. Zamkl jsem za sebou.

Dal byste mi klíče, prosím vás?

Otec Martin zamátral v kapse plátě a podal mu svazek klíčů. Chvíli trvalo, ne rozechvělé prsty naly ty správné klíče.

Nebudu tam dlouho, zdůraznil Dalgliesh. Zamknu za sebou dveře. Zvládnete to tady, dokud se nevrátím?

Emma namítla: Myslím, e by tu otec Martin neměl zůstávat dlouho.

To nebude muset.

Měla by to být otázka pár minut, pomyslel si Dalgliesh, přivolat inspektora Yarwooda. A potom vyetřování převezme kdokoliv, teď potřeboval pomoc. Byla to také otázka protokolu. Yarwood byl důstojník suffolkské policie. Dokud vrchní inspektor nerozhodne, kteří z jeho podřízených se mají ujmout případu, povede ho Yarwood. Ulevilo se mu, kdy nael v kapse upanu kapesník, take na dveřích sakristie nezanechá otisky prstů. Znovu nastavil alarm, zamkl za sebou a vkročil do měkké vrstvy spadaného listí, která u v severním ambitu byla na palce hluboká, a pospíchal k apartmánům pro hosty. Roger Yarwood, vzpomněl si, bydlí v Řehořovi.

Apartmá bylo temné a Dalgliesh proel s baterkou obývacím pokojem a pod schody zavolal. Nikdo neodpověděl. Vyel nahoru, dveře do lonice byly otevřené. Yarwood el spát, ale teď byly lůkoviny odhozené stranou. Dalgliesh otevřel dveře do sprchy a zjistil, e je prázdná. Rozsvítil a rychle zkontroloval atník. Nebyl tam svrchník a také neviděl jiné boty, ne Yarwoodovy pantofle u postele. Yarwood musel někdy vyjít ven do bouře.

Nemělo by smysl, aby ho začal hledat. Yarwood můe být kdekoli v okolí. Místo toho se hned vrátil do kostela. Emma a otec Martin seděli tam, kde je zanechal.

Tie řekl: Otče, co kdybyste li s doktorkou Lavenhamovou do jejího obývacího pokoje? Mohla by vám oběma udělat čaj. Myslím, e otec Sebastian bude chtít promluvit k celé koleji, ale vy tam zatím můete v klidu počkat a odpočinout si.

Otec Martin vzhlédl. Jeho oči měly úpěnlivý výraz dítěte, které nechápe, co se děje. Ale otec Sebastian mě bude potřebovat, namítl.

Tentokrát mu odpověděla Emma. Jistěe, ale neměli bychom raději počkat, ne s ním promluví komander Dalgliesh? Teď bude nejlepí, kdy půjdeme ke mně. Je tam vechno, co je potřeba k uvaření čaje. Docela bych si ho dala.

Otec Martin kývl a zvedl se. Dalgliesh řekl: Ne odejdete, otče, musíme zkontrolovat, jestli se někdo nezkouel dostat do sejfu.

Veli do sakristie a Dalgliesh se zeptal na kombinaci. Pak s kapesníkem přes prsty, aby nezanechal otisky na otočném ovládači, ji opatrně nastavil a otevřel dveře. Uvnitř, na hromádce dokumentů, leel velký vak z jemné kůe se stahovací ňůrkou. Dalgliesh ho vzal ke stolu a rozvázal ji. V bílém hedvábí tam byly zabalené dva překrásné předreformační kalichy s drahokamy a paténa, dar zakladatelky svatému Anselmu.

Nic nechybí, zkonstatoval otec Martin tie. Dalgliesh vrátil vak zpět a uzavřel sejf. Take nelo o loupe; ale to on ani na okamik nepředpokládal.

Počkal, a Emma a otec Martin vyli jiními dveřmi, pak za nimi zastrčil závoru a vyel dveřmi sakristie do severního ambitu, zaneseného spadaným listím. Bouře se u zřejmě vysílila a třebae vude kolem leely její ničivé stopy, ulámané větve a servané listí, vítr u nedoráel v tak silných poryvech. Veel do dveří severního ambitu a vydal se po schodech do rektorova bytu.

Zakrátko po jeho zaklepání se objevil otec Sebastian. Měl na sobě vlněný upan, ale s rozcuchanými vlasy vypadal překvapivě mladě. Oba mui na sebe mlčky zírali. Jetě předtím, ne Dalgliesh promluvil, rektor věděl, jaká slova musí přijít. Byla strohá, ale tahle zpráva se nedala sdělit jemně nebo ohleduplně.

Arciděkan Crampton byl zavraděn, oznámil Dalgliesh. Otec Martin nael jeho tělo v kostele dnes ráno krátce po půl esté.

Rektor sáhl do kapsy a vytáhl své hodinky. A teď je po esté. Proč jste mi to neřekl dřív?

Otec Martin zazvonil na kostelní zvon, aby způsobil poplach, a já to zaslechl. Také doktorka Lavenhamová, ta byla na místě dřív ne já. Musel jsem udělat pár věcí. A teď musím zavolat suffolkskou policii.

Ale není to vlastně věc inspektora Yarwooda?

Měla by být. Jene inspektor Yarwood tu není. Mohu zavolat z vaí kanceláře, otče?

Ovem. Jen co se obléknu, přijdu za vámi. Ví o tom někdo jiný?

Zatím ne, otče.

Tak jim to musím říct já.

Zavřel dveře a Dalgliesh zamířil do kanceláře v dolejím patře.

Kapitola 4

Suffolkské číslo, které potřeboval, měl v peněence ve svém pokoji, ale po chvíli přemýlení si na ně vzpomněl. Jakmile si ověřili jeho identitu, předali mu číslo vrchního inspektora. Potom to u lo rychle a jednodue. Jednal s mui, kteří byli zvyklí, e je někdo probudí v noci a vyaduje po nich rozhodnutí a akci. Podal zprávu stručně, ale v úplnosti; nic nebylo třeba opakovat dvakrát.

Asi pět vteřin bylo ticho, ne vrchní inspektor promluvil: To, e Yarwood zmizel, je závaná komplikace. Alred Treeves je dalí, ale nyní méně významná. Stejně nevím, jak to přijmout. Nemůeme ztrácet čas. První tři dny jsou vdycky nejdůleitějí. Promluvím s komisařem. Budete potřebovat pátrací oddíl?

Jetě ne. Yarwood se třeba jen někam zatoulal. Vlastně u teď můe být zpátky. A se rozední, vezmu pár studentů a prohledáme okolí. Dám vám zprávu, a bude něco nového. Jestli ho nenajdou, bude lepí, kdy to převezmete vy.

Dobře. Vai lidi to musí potvrdit, ale myslím, e můete předpokládat, e ten případ je vá. Podrobnosti projednám s Metropolitní policií, ale domnívám se, e budete chtít svůj vlastní tým.

Bylo by to jednoduí.

Teprve po určité odmlce řekl vrchní konstábl: Něco o svatém Anselmu vím. Jsou to dobří lidé. Vyřiďte otci Sebastianovi mou účast. Bude to pro ně velká rána, a to v několika směrech.

Za dalích pět minut volal Yard, aby upřesnil podrobnosti, na kterých se dohodli. Případu se ujme Dalgliesh. Detektivní inspektoři Kate Miskinová a Piers Tarrant se serantem Robbinsem jsou u na cestě. Výjezdový tým  fotograf a tři technici  bude následovat. Protoe je Dalgliesh u na místě, bylo rozhodnuto uetřit výdaje za vrtulník. Tým přijede vlakem do Ipswiche a suffolkská policie zařídí dopravu do koleje. Doktor Kynaston, soudní patolog, s ním Dalgliesh obvykle pracoval, se věnuje jinému případu a bude po zbytek dne zaneprázdněn. Místní patolog ministerstva vnitra je na dovolené v New Yorku, ale jeho zástupce, doktor Mark Ayling, je volný. Bylo by rozumné vzít ho. Jakýkoli materiál pro rychlou kriminalistickou expertizu je třeba poslat buď do huntingdonské, nebo lambethské laboratoře, podle jejich pracovního zatíení.

Otec Sebastian taktně čekal v předpokoji, zatímco Dalgliesh telefonoval. Kdy slyel, e hovor skončil, veel do kanceláře a oznámil: Chtěl bych teď jít do kostela. Vy máte své úkoly, komandere, já mám také svoje.

Teď je naléhavě třeba zahájit pátrání po Rogeru Yarwoodovi. Kdo z vaich svěcenců by se nejvíc hodil pro takovouhle práci?

Stephen Morby. Navrhuji, aby si on a Stephen Pilbeam vzali landrover.

Přistoupil k telefonu, který měl na psacím stole. Na druhém konci ho někdo okamitě zvedl.

Dobré ráno, Pilbeame. Jste oblečený? Výborně. Vzbudil byste, prosím vás, pana Morbyho? Oba přijďte okamitě do mé kanceláře.

Nečekali dlouho, ne Dalgliesh uslyel spěné kroky na schodech. Na chvíli se oba mui zastavili ve dveřích a pak vstoupili.

Pilbeama jetě předtím neviděl. Byl to vysoký mu, jistě přes sto osmdesát centimetrů, mohutný, s tenkým krkem a opálenou a olehanou venkovskou tváří pod řídnoucími slámovými vlasy. Dalgliesh si pomyslel, e mu někoho připomíná, pak si uvědomil, e vypadá jako herec, na jeho jméno si nevzpomněl, ale který často hraje vedlejí role neznámého, leč spolehlivého stráníka, který pokadé bez stíností umírá v poslední sekvenci filmu pro větí slávu hlavního hrdiny

Stál tam vyčkávavě, úplně klidně. Vedle něj Stephen Morby  ádný třasořitka  vypadal jako klouček. Otec Sebastian řekl Pilbeamovi: Ztratil se pan Yarwood. Mám obavy, aby zase nezabloudil.

Byla to patná noc na bloudění, otče.

Jistě. Můe se vrátit kadou chvíli, ale podle mého názoru bychom neměli čekat. Chci, abyste si s panem Morbym vzali landrover a podívali se po něm. Funguje vám mobil?

Ano, otče.

Zazvoňte jednou, budete-li mít nějakou zprávu. Kdyby nebyl tady nahoře nebo poblí bainy, nemarněte čas tím, e pojedete dál. Pak by to byla věc policie. A Pilbeame.

Ano, otče.

A se s panem Morbym vrátíte, a pana Yarwooda najdete, nebo ne, podejte mi okamitě zprávu a nemluvte s nikým jiným. To platí i pro vás, Stephene. Rozumíte?

Ano, otče.

Stephen Morby se ozval: Něco se stalo,viďte? Nejen to, e se pan Yarwood zatoulal.

To vám vysvětlím, a se vrátíte. Nedá se toho moc dělat, dokud se úplně nerozední, ale chci, abyste u začali. Vezměte si baterky, deky a horkou kávu. A Pilbeame, v půl osmé promluvím k celé komunitě v knihovně. Řekněte své eně, aby byla tak hodná a také se zúčastnila.

Ano, otče.

Vyli z místnosti. Oba jsou rozumní, poznamenal otec Sebastian. Jestli je Yarwood nahoře na útesech, najdou ho. Snad je správné odloit vysvětlování, dokud nebudou zpátky.

Myslím, e to bylo moudré.

Bylo jasné, e přirozené autoritářství otce Sebastiana se přizpůsobilo mimořádným okolnostem. Dalgliesh si pomyslel, e mít podezřelého, který by se aktivně účastnil vyetřování, je novota, bez ní by se snadno obeel. Situace bude vyadovat obezřetné jednání.

Měl jste samozřejmě pravdu, řekl rektor. Najít Yarwooda má přednost. Ale teď mi snad dovolíte jít tam, kde bych měl být  za arciděkanem.

Nejdřív několik otázek, otče. Kolik je klíčů ke kostelu a kdo je má?

Je to opravdu nutné zrovna teď?

Ano, otče. Jak jste řekl, vy máte své úkoly, a já mám své.

A vae jsou přednějí?

Prozatím ano.

Otec Sebastian si dal dobrý pozor, aby v jeho hlase nezazněla netrpělivost. Je jich sedm sad, které se skládají ze dvou klíčů ke dveřím sakristie, jeden je bezpečnostní a druhý obyčejný patentní. Jiní dveře mají jen závory. Kadý z naich kněí, kteří zde bydlí, má jednu sadu, dalí tři jsou ve skříňce na klíče v kanceláři slečny Ramseyové hned vedle mé. Kostel je třeba neustále zamykat kvůli cennému oltářnímu obrazu a starému stříbru, ale vichni svěcenci mohou dostat klíče proti podpisu, potřebují-li jít do kostela. Uklízení mají na starosti studenti, ne nae zaměstnankyně.

A co zaměstnanci a návtěvníci?

Ti mají mimo dobu bohoslueb přístup do kostela jedině tehdy, doprovází-li je dritel klíčů. Protoe máme čtyři bohosluby denně, ranní pobonost, dopolední mi, nepory a večerní bohoslubu, jsou značně omezováni. Já to omezení nevidím rád, ale je to cena, kterou platíme za to, e tu máme nad oltářem van der Weydena. Problém je ten, e mladí nejsou vdycky tak svědomití, aby nastavili alarm. Vichni zaměstnanci i návtěvníci mají klíče k elezné bráně, která vede ze západního nádvoří na pobřeí.

A kdo na koleji zná kód poplachového systému?

Myslím, e vichni. Chráníme své poklady před vetřelci, ne před sebou samými.

Jaké klíče mají svěcenci?

Kadý má dva klíče, jeden k elezné bráně, kudy obvykle chodí, a jeden ke dveřím buď v severním, nebo v jiním ambitu, podle umístění jejich pokojů. Nikdo z nich nemá klíče ke kostelu.

A klíče Ronalda Treevese se sem po jeho smrti vrátily?

Ano. Jsou v zásuvce v kanceláři paní Ramseyové, ale ani on neměl klíče od kostela. A teď bych chtěl jít za arciděkanem.

Ovem. Po cestě, otče, můeme překontrolovat, jestli jsou ty tři rezervní sady klíčů od kostela ve skříňce na klíče.

Otec Sebastian neodpověděl. Kdy procházeli přijímací kanceláří, přistoupil k úzké skříňce nalevo od krbu. Nebyla zamčená. Uvnitř byly dvě řady háčků, na nich visely klíče se jmenovkami. V první řadě byly tři háčky s nápisem KOSTEL. Jeden byl prázdný.

Pamatujete si, kdy jste naposled viděl klíče od kostela, otče? zeptal se Dalgliesh.

Otec Sebastian chvíli přemýlel a pak odpověděl: Myslím, e to bylo včera dopoledne před obědem. Surteesovi se vydávala nějaká barva, aby přetřel něco v sakristii. Pilbeam si přiel vzít jedny klíče a já byl tady v kanceláři, kdy to potvrzoval podpisem, i kdy je pak za pět minut vracel.

Přistoupil k pravé zásuvce psacího stolu slečny Ramseyové a vytáhl knihu. Myslím, e tady najdete, e tu byl pro klíče poslední. Jak vidíte, neměl je déle ne pět minut. Ale poslední osoba, která je viděla, musel být Henry Bloxham. Ten měl včera na starosti přípravu kostela na večerní pobonost. Byl jsem tady, kdy si vyzvedl klíče, a vedle ve své kanceláři, kdy je vracel.

A vy jste viděl, e klíče vrátil, otče?

Ne. Byl jsem ve své kanceláři, ale spojovací dveře mezi místnostmi byly otevřené, a on zavolal dobrou noc. O tom nebude zápis v knize klíčů. Svěcenci, kteří si berou klíče před bohoslubou, se nemusí zapisovat. A teď, komandere, musím trvat na tom, abychom li do kostela.

Dům byl jetě tichý. Mlčky kráčeli po mozaikové podlaze haly Otec Sebastian zamířil ke dveřím atny, ale Dalgliesh ho zadrel. Měli bychom se pokud mono vyhnout severnímu ambitu.

Nic dalího neřekli, dokud nedoli ke dveřím sakristie. Otec Sebastian zamátral po svých klíčích, ale Dalgliesh ho předeel: Já to udělám, otče.

Odemkl dveře, zamkl je za nimi a pak proli do kostela. Nechal světlo nad Posledním soudem svítit, take ta hrůzná věc pod oltářem byla jasně vidět. Kroky otce Sebastiana neznejistěly, kdy kráčel k oltáři. Nepromluvil, ale nejdřív pohlédl na znesvěcený obraz, pak shlédl dolů na svého mrtvého protivníka. Potom se pokřioval a poklekl k tiché modlitbě. Dalglieshe by zajímalo, jaká asi slova nachází otec Sebastian, kdy komunikuje se svým Bohem. Těko se modlí za arciděkanovu dui; to by bylo nepřijatelné pro Cramptonův nekompromisní protestantismus.

Také ho napadlo, jaká slova by povaoval za vhodná on, kdyby se chtěl v této chvíli pomodlit. Pomoz mi vyřeit tento případ, abych co nejmíň bolesti způsobil nevinným, a ochraňuj můj tým. Naposled, co si pamatoval, se modlil s vání a vírou v to, e jeho modlitba má platnost, kdy umírala jeho ena, a ta modlitba nebyla vyslyena  nebo byla-li vyslyena, nedostal odpověď. Pomyslel na smrt, její konečnost, její nevyhnutelnost. Bylo jeho povolání lákavé také tím, e dávalo iluzi, e smrt je záhada, kterou lze vyřeit, a jejím vyřeením lze vechny bezuzdné váně ivota, vechny pochyby a obavy odloit jako atstvo?

A pak slyel otce Sebastiana, jen si byl vědom Dalglieshovy tiché přítomnosti a potřeboval ho zapojit, by i jen jako posluchače, do svého obřadu. Známá slova pronáená jeho krásným hlasem byla potvrzením, ne modlitbou, a tak zlověstně odráela Dalglieshovy mylenky, e je slyel jakoby poprvé, a s pocitem posvátné bázně.

A ty, Pane, který jsi na počátku stvořil zemi, a nebesa jsou dílem rukou tvých: zhynou, ale ty zůstává; a zchátrají jako starý at; a jako onen budou svléknuty, a oblečen jiný; ty vak jsi stále tentý a tvá léta nemíjejí.

Kapitola 5

Dalgliesh se oholil, osprchoval a oblékl nacvičenou rychlostí a za pět minut půl osmé opět zael za rektorem do jeho kanceláře. Otec Sebastian pohlédl na hodinky. Je čas jít do knihovny. Nejdřív řeknu pár slov já a pak si vezmete slovo vy. Je to přijatelné?

Naprosto.

Bylo to poprvé při téhle návtěvě, kdy Dalgliesh přiel do knihovny. Otec Sebastian rozsvítil řadu světel nad policemi a Dalglieshovi se okamitě vybavila vzpomínka na dlouhé letní večery, kdy si tady četl pod nevidoucíma očima bust seřazených nahoře na policích, zapadající slunce zlatilo koené hřbety knih a vrhalo pablesky barevného světla na naletěné dřevo. V těch dlouhých večerech hukot moře jako by sílil se slábnoucím světlem. Ale teď tonul vysoký klenutý strop v eru a barevná skla v oknech s lomenými oblouky byla jen černé prázdno zalité v olovu.

Podél severní zdi vybíhala v pravých úhlech řada polic s knihami v podobě krychlí, u kadé stál čtecí stolek s idlí. Otec Sebastian přistoupil k nejblií krychli, vytáhl dvě idle a postavil je vedle sebe do středu místnosti. Budeme potřebovat čtyři idle, poznamenal, tři pro eny a jednu pro Petera Buckhursta. Ten jetě není natolik silný, aby dlouho stál  ne e by to mělo trvat dlouho. Nemá smysl dávat sem idli pro sestru otce Johna. Je u stará a téměř nevychází z bytu.

Dalgliesh neodpověděl a pomohl mu s posledními dvěma idlemi. Otec Sebastian je srovnal do řady, pak poodstoupil, jako by chtěl zkontrolovat, zda je umístil přesně.

Z haly se ozvaly lehké kroky a společně veli tři svěcenci, vichni v černých sutanách, jakoby se předem domluvili, a stoupli si za idle. Stáli vzpřímeně a úplně nehybně, tváře vyrovnané a bledé, oči upřené na otce Sebastiana. Napětí, které vnesli do místnosti, bylo přímo hmatatelné.

Ani ne za minutu po nich vstoupila paní Pilbeamová s Emmou. Otec Sebastian pokynul na idle a obě eny mlčky usedly, přičem se o sebe trochu opřely, jako by v lehkém dotyku ramen mohla být útěcha. Paní Pilbeamová, která poznala vánost situace, si svlékla bílý pracovní plá a vypadala nepřiměřeně jásavě v zelené vlněné sukni a světlemodré blůze s velkou broí u krku. Emma byla velmi bledá, ale oblékla se pečlivě, jako by se snaila řádem a normalitou překonat ničivost vrady. Hnědé střevíce s nízkými podpatky byly vzorně naletěné a jinak na sobě měla světlehnědé manestrové kalhoty, smetanovou halenku, která vypadala jako čerstvě vyehlená, a koenou vestu.

Otec Sebastian se obrátil na Buckhursta: Nesednete si, Petere?

Raději postojím, otče.

Byl bych radi, kdybyste se posadil.

Bez dalích námitek se Peter Buckhurst posadil vedle Emmy.

Poté přili tři kněí. Otec John a otec Peregrine si stoupli z kadé strany ke studentům. Otec Martin, jako by vyhověl nevyslovenému pozvání, přistoupil a k otci Sebastianovi a stanul vedle něj.

Otec John oznámil: Má sestra bohuel jetě spí a nechtěl jsem ji budit. Pokud by bylo třeba, můete se s ní sejít později?

Ovem, zabručel Dalgliesh. Viml si znepokojeného pohledu, který Emma vrhla na otce Martina, a napůl povstal ze své idle. Je dobrá, nejen chytrá a krásná, pomyslel si. Srdce sebou kublo, byl to nevítaný pocit. Ach Boe, pomyslel si, tuhle komplikaci ne. Teď ne. Nikdy.

Stále tie čekali. Vteřiny se prodlouily na minuty, ne zaslechli dalí kroky. Dveře se otevřely a vstoupil George Gregory a hned za ním Clive Stannard. Stannard buď zaspal, nebo neviděl důvod proč se vzruovat. Přetáhl si kalhoty a tvídové sako přes pyamo a u krku a nad botami vyčuhovala pruhovaná bavlněná látka. Naopak Gregory byl oblečený velmi pečlivě, jeho koile i vázanka přímo svítily.

Omlouvám se, jestli jste na mě čekali, řekl Gregory. Nerad se oblékám, dokud se nevysprchuji.

Stoupl si vedle Emmy a poloil ruku na opěradlo její idle, pak ji opět stáhl, jako by mu dolo, e je to nevhodné. Oči, upřené na otce Sebastiana, byly ve střehu, ale Dalgliesh si pomyslel, e v nich spatřil i jiskru pobavené zvědavosti. Stannard byl zřejmě upřímně vyděený a pokouel se to zakrýt nonalancí, která byla stejně umělá jako trapná.

Není moc brzy na drama? ozval se. Mám za to, e se něco stalo. Nebylo by lepí, kdybychom se to dozvěděli?

Nikdo neodpověděl. Eric Surtees byl v pracovním oblečení. Zaváhal u dveří a vrhl na Dalglieshe zmatený, tázavý pohled, jako by ho překvapilo, e ho tu vidí. Karen Surteesová, barevná jako papouek v dlouhém červeném svetru přes zelené kalhoty, si jen stačila nanést na rty silnou vrstvu křiklavé rtěnky. Nenalíčené oči měla opuchlé a plné ospalků. Po chvíli zaváhání obsadila prázdnou idli a její bratr si stoupl za ni. Vichni přivolaní teď byli přítomni. Dalgliesh si pomyslel, e vypadají jak nesourodá skupina svatebních hostí, neochotně pózující před nadeným fotografem.

Pomodleme se, vyzval je otec Sebastian.

Ta výzva byla nečekaná. Jedině kněí a svěcenci instinktivně reagovali tak, e sklonili hlavy a sepjali ruce. eny vypadaly, jako by si nebyly jisté, co se po nich ádá, ale poté, co se podívaly na otce Martina, povstaly Emma a paní Pilbeamová zíraly na Dalglieshe nevěřícně bojovně, jako by ho povaovaly za osobně zodpovědného za ten trapný debakl. Gregory s úsměvem hleděl přímo před sebe a Stannard se zamračil a zaoupal nohama. Otec Sebastian odříkal slova ranní modlitby. Odmlčel se a pak začal odříkávat modlitbu, ji se modlili na večerní pobonosti před nějakými deseti hodinami.

Navtiv, prosíme tě, ó Pane, toto místo a zbav je vech nástrah nepřátel, dej, a zde dlí svatí andělé a ochraňují nás v pokoji, nech vude nás provází poehnání tvé, skrze pána naeho Jeíe Krista. Amen.

Sborové Amen se ozvalo slabě od en, přesvědčivěji od svěcenců, a skupina se rozvlnila. Spí ne pohyb to byl vzdech úlevy. Dalgliesh si pomyslel: U to vědí, oveme to vědí. Ale jeden z nich to věděl od začátku. eny opět usedly. Dalgliesh si uvědomoval napjaté pohledy, které se upíraly na rektora. Kdy promluvil, měl klidný a téměř bezvýrazný hlas.

Včera v noci dolo v naí komunitě k něčemu velmi zlému.

Arciděkan Crampton byl v kostele brutálně zavraděn. Jeho tělo objevil otec Martin dnes ráno v půl esté. Komander Dalgliesh, který je naím hostem kvůli jiné záleitosti, je teď jako policejní důstojník pověřený vyetřováním vrady Nae povinnost i nae přání je poskytnout mu vekerou pomoc tím, e odpovíme na jeho otázky úplně a upřímně a také se ani slovy ani činy nepokusíme zdrovat vyetřování nebo dávat policistům najevo, e jsou zde nevítaní. Telefonoval jsem těm svěcencům, kteří zde o víkendu nebyli, a o týden zadrel ty, kteří měli přijet dnes ráno. Ti z nás, kteří jsou zde, se musí snait pokračovat v kolejním ivotě a práci, zatímco budou naplno spolupracovat s policií. Dal jsem panu Dalglieshovi k dispozici dům svatého Matoue; policie tam bude mít stanovitě. Na ádost pana Dalglieshe je kostel a vstup do severního ambitu uzavřen, jako i samotný ambit. Bohosluby se budou konat v oratoři v obvyklé doby, a to tak dlouho, dokud se kostel znovu neotevře a nepřipraví k bohoslubám. Arciděkanova smrt je teď záleitost policie. Nespekulujte, neveďte o ní mezi sebou plané řeči. Vrada se samozřejmě nedá tajit. Ta zpráva se donese do církevních kruhů i do irího světa. Chtěl bych vás ale poádat, abyste ji sami nesdělovali telefonem ani jinak mimo tyto zdi. Kdybyste měli něco na srdci, jsme vám s otcem Martinem k dispozici. Odmlčel se a dodal: Jako vdycky. A nyní ádám pana Dalglieshe, aby se ujal slova.

Shromádění ho vyslechlo v téměř naprostém tichu. Jen při tichém slově zavraděn slyel rychlé nadechnutí a slabý, okamitě potlačený výkřik, který vydala zřejmě paní Pilbeamová. Raphael měl bílou tvář a byl tak ztuhlý, e se Dalgliesh obával, aby se nesloil. Eric Surtees vrhl vyděený pohled na svou sestru, pak rychle odvrátil oči a upřel je na otce Sebastiana. Gregory se mračil v intenzivním soustředění. Nehybný studený vzduch byl nabitý strachem. Kromě toho, e Surtees pohlédl na sestru, nikdo se nikomu nepodíval do očí. Moná, pomyslel si Dalgliesh, se vichni bojí, co by tam mohli spatřit.

Dalgliesh si viml, e se otec Sebastian nezmínil o tom, e chybí Yarwood, Pilbeam a Stephen Morby, a byl za tuto diskrétnost vděčný. Rozhodl se, e bude stručný. Nebylo jeho zvykem, kdy vyetřoval vradu, aby se omlouval za to, e působí nepříjemnost; nepříjemnost bylo zlo, které vradu přivodilo.

Bylo dohodnuto, e případ převezme Metropolitní policie, začal. Dnes ráno přijede malý tým policistů a kriminalistických techniků. Jak oznámil otec Sebastian, kostel je zavřený, stejně jako severní ambit a dveře vedoucí do tohoto ambitu z domu. Já sám nebo někdo z mých spolupracovníků si se vemi z vás během dneka promluvíme. Ale uetřili bychom čas, kdybychom si hned teď mohli objasnit jeden fakt. Odeel někdo z vás ze svého pokoje včera po večerní pobonosti? Byl někdo z vás v blízkosti kostela? Slyel někdo z vás včera v noci něco, co by se mohlo vztahovat k tomuto zločinu?

Nastalo ticho, které posléze přeruil Henry: Vyel jsem ven hned po půl jedenácté, nadechnout se vzduchu a zaběhat si. Asi pětkrát jsem rychle oběhl ambity a pak se vrátil do pokoje. Bydlím v jiním ambitu v čísle dvě. Nic neobvyklého jsem neviděl ani neslyel. Fičel silný vítr a vháněl do severního ambitu servané listí. To si hlavně pamatuju.

Dalgliesh řekl: Vy jste ten svěcenec, který před večerní poboností rozsvítil svíce v kostele a otevřel jiní vchod. Přinesl jste si klíč ke kostelu z předpokoje kanceláře?

Ano. Vzal jsem si ho před bohoslubou a po ní ho tam vrátil.

Znovu se zeptám, řekl Dalgliesh. Opustil někdo z vás po večerní pobonosti svůj pokoj?

Chvíli čekal, ale nikdo neodpověděl, take pokračoval: Budu chtít vidět aty a boty, které jste včera večer měli na sobě, a bude nezbytné vzít vem ze svatého Anselma otisky prstů. Pro dneek je to asi vechno.

Opět nastalo ticho, pak se ozval Gregory. Dotaz na pana Dalglieshe. Tři lidé tu zjevně nejsou, mezi nimi důstojník suffolkské policie. Je tento fakt nějak významný, myslím z hlediska vyetřování?

Zatím ne, odpověděl Dalgliesh.

Toto naruení ticha vyprovokovalo Stannarda k svárlivému výlevu. Mohu se zeptat, proč komander předpokládá, e tento zločin je něco, čemu tuím policie říká vrada v domě? Zatímco se bude zkoumat atstvo a brát otisky, viník je nejspí na míle daleko. Vdy tohle místo zdaleka není bezpečné. Já tu tedy nehodlám spát bez zámku na dveřích.

Vae obava je přirozená, přisvědčil otec Sebastian. Zařídím, aby ve vaem pokoji a čtyřech apartmá pro hosty byly instalovány zámky, a dostanete klíče.

A co má otázka? Proč se předpokládá, e to musel být jeden z nás? Bylo to poprvé, kdy byla tato monost vyslovena nahlas, a Dalglieshovi připadalo, e vichni přítomní zírají upřeně před sebe, jako by kadý pohled mohl znamenat obvinění. Nic se nepředpokládá, odpověděl.

Otec Sebastian doplnil: Uzavření severního ambitu znamená, e svěcenci, kteří tam bydlí, jej musí dočasně uvolnit. Jeliko je tolik studentů mimo, vztahuje se to teď pouze na vás, Raphaeli. A odevzdáte klíče, dostanete výměnou klíče k číslu tři v jiním ambitu a ke dveřím do jiní chodby.

A co mé věci, otče, knihy a atstvo? Ty si nemohu přinést?!

Budete se bez nich muset zatím obejít. Vai spoluáci vám zapůjčí vechno, co budete potřebovat. Rád bych také naléhavě zdůraznil, jak je důleité zdrovat se mimo místa, do nich policie zakáe vstup.

Bez dalího slova vyndal Raphael z kapsy svazek klíčů, dva oddělil a podal je otci Sebastianovi.

Je mi jasné, e vichni kněí, kteří zde bydlí, mají klíče ke kostelu, řekl Dalgliesh. Můete si, prosím vás, zkontrolovat, jestli je máte?

Poprvé promluvil otec Betterton: Já asi bohuel nemám klíče s sebou. Vdycky si je nechávám na idli u postele.

Dalgliesh měl stále u sebe svazek klíčů otce Martina, který si vzal v kostele, a teď přistoupil k dalím dvěma kněím, kteří kontrolovali, jestli mají na kroucích klíče od kostela.

Obrátil se k otci Sebastianovi, který řekl: Myslím, e to je vechno, co bylo teď třeba říci. Dnení rozvrh pokud mono dodríme. Ranní pobonost vynecháme, ale navrhuji, abychom v poledne uspořádali pobonost v oratoři. Děkuji vám.

Otočil se a pevným krokem vyel z místnosti. Ozvalo se oupání nohou. Malá společnost po sobě začala vrhat pohledy, a pak, jeden po druhém, zamířili ke dveřím.

Dalgliesh měl při setkání vypnutý mobilní telefon, ale teď mu začal zvonit. Byl to Stephen Morby.

Komander Dalgliesh? Nali jsme inspektora Yarwooda. Spadl do příkopu asi v polovině příjezdové cesty Snail jsem se dovolat dřív, ale nespojilo se to. Leel zčásti ve vodě a je v bezvědomí. Nechtěli jsme s ním hýbat, protoe bychom mu mohli zranění zhorit, ale měli jsme dojem, e ho nemůeme nechat tam, kde byl. Vytáhli jsme ho co nejetrněji a zavolali ambulanci. Teď právě ho nakládají. Vezmou ho do nemocnice v Ipswichi.

Udělali jste to správně, řekl Dalgliesh. Jak je na tom?

Zdravotníci si myslí, e bude v pořádku, ale zatím se neprobudil z bezvědomí. Jedu s ním v té ambulanci. A se vrátím, řeknu vám toho víc. Pan Pilbeam jede za námi autem, take se vrátíme spolu.

Výborně, řekl Dalgliesh. Buďte tu co nejdřív Oba jste tady potřeba.

Poreferoval o tom otci Sebastianovi. Stalo se to, čeho jsem se bál, povzdechl si rektor. Přesně tohle se dá od té jeho choroby čekat. Pokud vím, je to jakási klaustrofobie, a kdy to na něj sedne, musí vyrazit na vzduch a chodit. Poté, co ho opustila ena a vzala s sebou děti, takhle mizel na celé dny. Někdy el tak dlouho, a zkolaboval, a pak ho nala policie a dopravila ho zpátky. Díkybohu, e ho nali, a celkem brzy A teď bychom moná mohli zajít do studovny a prodiskutovat, co budete vy a vai kolegové potřebovat v Matouovi.

Později, otče. Nejdřív chci navtívit Bettertonovy.

Myslím, e otec John se odebral do jejich bytu. Je to ve třetím patře na severní straně. Jistě u vás vyhlíí.

Otec Sebastian si dal dobrý pozor, aby nahlas nespekuloval o Yarwoodově moné účasti na vradě. Ale to je zřejmě otázka křesanské lidumilnosti. Koutkem mysli přece musel doufat, e by to byla nejlepí monost, kdyby vradu spáchal člověk, který momentálně neodpovídá za své činy. A kdyby Yarwood nepřeil, pořád by na něm lpělo podezření. Jeho smrt by se mohla někomu moc hodit.

Ne Dalgliesh zael do bytu Bettertonových, vrátil se do svého apartmá a zavolal vrchnímu konstáblovi.

Kapitola 6

Vedle úzkých dubových dveří do bytu Bettertonových byl zvonek, ale Dalgliesh jej sotva stiskl, kdy se objevil otec John a uvedl ho dál.

Kdybyste mohl chvíli počkat, přivedu sestru, řekl omluvně. Myslím, e je v kuchyni. Máme tady velmi malou kuchyň a ona jí raději v kuchyni, ne společně s komunitou. Vrátím se hned.

Pokoj, v něm se Dalgliesh nacházel, měl nízký strop, ale byl velký, se čtyřmi okny ve tvaru oslích hřbetů, s výhledem na moře. Pokoj byl přecpaný věcmi, které vypadaly jako pozůstatky z dřívějích domovů; nízká čalouněná křesla s opěradly s knoflíky, gauč u krbu s propadlým sedadlem a s přehozem z indické bavlny; uprostřed kulatý stůl ze solidního mahagonu se esti idlemi různého stáří a stylu, stolek na podstavci mezi okny, různé stolečky se směsicí fotografií ve stříbrných rámech, porcelánovými figurkami, dřevěnými krabičkami kovanými stříbrem a mísa s pot-pourri, jeho vyvětralý, zapráený parfém u dávno vyčichl.

Celou stěnu nalevo ode dveří vyplňovala knihovna. Byla to knihovna z mládí otce Johna, z jeho studentských i kněských let, ale také tu byla řada svazků v černé vazbě se hřbety označenými Hry roku, které pocházely ze třicátých a čtyřicátých let. Vedle nich stála řada paperbackových detektivek. Dalgliesh zjistil, e otec John propadl spisovatelkám zlatého věku: Dorothy L. Sayersové, Margery Allinghamové a Ngaio Marshové. Napravo ode dveří byl o stěnu opřený golfový vak s půltuctem holí. Tento předmět se vůbec nehodil do pokoje, jen nenesl ádnou jinou stopu zájmu o sport.

Obrazy byly stejně nesourodé jako ostatní předměty: viktoriánské oleje, hrozně sentimentální ve výběru témat, ale dokonalé v provedení, barvotisky květin, několik ukázek vyívání a akvarelů, patrně práce viktoriánských předků  vypadaly příli dobře, ne aby to mohla být díla amatérů, ale nebyly dost dobré na profesionály. Přesto, e pokoj byl tmavý, byl velice sympatický a velice pohodlný, rozhodně ne deprimující. Byla to místnost, v ní se evidentně ilo. Po obou stranách krbu stála dvě křesla s vysokými opěradly, mezi nimi stolek s kloubovou lampou. Tady zřejmě bratr se sestrou naproti sobě pohodlně seděli a četli si.

Jakmile vstoupila paní Bettertonová, udeřila Dalglieshe do očí nápadná nepodobnost, kterou způsobila výstřední kombinace rodinných genů. Na první pohled bylo těké věřit, e ti dva Bettertonovi byli blízcí příbuzní. Otec John byl malý, měl podsaditou postavu a jemnou tvář s výrazem stálých úzkostných rozpaků. Jeho sestra byla aspoň o patnáct centimetrů vyí, měla hranaté tělo a pichlavý, podezíravý pohled. Jedině podobnost uí s dlouhými lalůčky, těkých očních víček a malých napulených úst prozrazovala jistou rodinnou podobu. ena vypadala, e je mnohem starí ne její bratr. Ocelově edé vlasy měla staené do copu, připnutého na temeno hlavy hřebínkem, kolem něj se jeily konce suchých vlasů jako ornament. Měla na sobě sukni z tenkého tvídu, která jí sahala skoro na zem, pruhovanou koili, je vypadala jako bratrova, a dlouhou světlehnědou vestu, na rukávech viditelně proranou od molů.

Otec John řekl: Agatho, toto je komander Dalgliesh z Nového Scotland Yardu.

Policista?

Dalgliesh napřáhl ruku. Ano, slečno Bettertonová, jsem policista.

Ruka, která se mu po krátkém zaváhání vtiskla do dlaně, byla studená a tak drobná, e cítil kadou kostičku.

Řekla nosovým hlasem příslunice vyí třídy, o něm se ti, kteří ho nemají, domnívají, e snad ani nemůe být přirozený: Obávám se, e jste tu patně, můj hochu. My tu nemáme ádné lodě.

Pan Dalgliesh nemá nic společného s loděmi, Agatho.

Myslela jsem, e jsi říkal, e je to komander.

Otočila se k Dalglieshovi. Bratranec Raymond byl komanderem v poslední válce. Byl to námořní reservista, nebyl u regulérního námořnictva. Moná jste si viml jeho golfových holí u dveří. Člověku se s nimi nechce loučit. Proč nejste v uniformě, pane Dalglieshi? Líbí se mi mui v uniformě. Sutana není toté.

Jsem komander policie, slečno Bettertonová. Je to hodnost, která je specifická pro Metropolitní policii, nemá nic společného s námořnictvem.

Otec John, jemu zřejmě připadalo, e ten dialog se u dost protáhl, se vmísil do rozhovoru. Hlas měl laskavý, ale pevný. Milá Agatho, stalo se něco hrozného. Chtěl bych, abys pozorně poslouchala a byla úplně tie. Arciděkana Cramptona tady nali zavraděného. Proto s tebou komander Dalgliesh potřebuje mluvit, jako s námi se vemi. Musíme mu vemoně pomáhat, abychom zjistili, kdo spáchal ten ohavný čin.

Jeho napomenutí, aby byla tie, nebylo třeba. Slečna Bettertonová přijala zprávu bez jediné známky překvapení nebo zármutku.

Obrátila se k Dalglieshovi. Take potřebujete čmuchacího psa. koda, e vás nenapadlo nějakého přivést. Kde byl zavraděn? Mluvím o arciděkanovi.

V kostele, slečno Bettertonová.

To se otci Sebastianovi nebude líbit. Neměl byste to říct raději jemu?

Jemu u to řekli, Agatho. Vichni to vědí, řekl její bratr.

No, chybět nám nebude, v tomhle domě tedy ne. Byl to mimořádně nepříjemný člověk, komandere. Myslím arciděkana, samozřejmě. Mohla bych vám vysvětlit, proč mám tenhle názor, ale jde o důvěrné rodinné věci. Porozuměl byste tomu, tím jsem si jistá. Vypadáte jako inteligentní a diskrétní důstojník. Myslím, e to souvisí s tím, e jste býval u námořnictva. Je líp, e někteří lidé jsou mrtví. Nevysvětlím vám, proč k nim patří arciděkan, ale můete si být jistý, e svět bez něj bude mnohem příjemnějí. Ale s mrtvolou musíte něco udělat. Nemůe zůstat v kostele. To se otci Sebastianovi nebude vůbec líbit. A co bohosluby? Nebude tam překáet? Já tam nechodím, nejsem věřící, ale můj bratr ano a určitě by nechtěl překračovat arciděkanovu mrtvolu. A si o tom člověku myslíme cokoliv, to by nebylo přípustné.

Tělo bude odstraněno, slečno Bettertonová, ujistil ji Dalgliesh, ale kostel bude muset zůstat alespoň několik dní zavřený. Rád bych vám poloil pár otázek. Vyla jste vy nebo vá bratr včera po večerní pobonosti ze svého bytu?

A proč, prosím vás, komandere?

Na to se ptám vás, slečno Bettertonová. Odeel někdo z vás včera po desáté večer z bytu?

Pohlédl z jednoho na druhého. Otec John odpověděl: Chodíme spát v jedenáct. Po večerní pobonosti nebo později nikam nechodím a jsem si jistý, e Agatha také ne. Proč by měla?

Slyel by jeden z vás, e ten druhý vyel ven?

Teď se, ozvala slečna Bettertonová. Jistěe ne. Neleíme a nečíháme na to, co ten druhý udělá. Můj bratr má naprostou svobodu, aby se toulal v noci kolem domu, kdyby chtěl, ale nevím, proč by to dělal. Tuím, e byste chtěl vědět, komandere, jestli někdo z nás nezabil arciděkana. Nejsem blázen. Vím, kam míříte. Já tedy ne, a nepředpokládám, e by to udělal můj bratr. Není to mu činu.

Otec John, očividně roztrpčený, prudce dodal: Já to samozřejmě nebyl, Agatho. Jak si to můe myslet?

Já si to nemyslela. To komander. Otočila se k Dalglieshovi. Arciděkan nás chtěl odtud vyhnat. Řekl mi to. Z naeho bytu.

To by nemohl udělat, Agatho, zavrtěl hlavou otec John. To jsi mu patně rozuměla.

Kdy se to stalo, slečno Bettertonová? zeptal se Dalgliesh.

Kdy tu byl arciděkan posledně. Bylo to v pondělí dopoledne. Já la k vepřínu, podívat se, jestli Surtees nemá nějakou zeleninu, kterou by mi nechal. Vdycky vypomůe, kdy něco člověku dojde. Zrovna jsem se odtamtud vracela, kdy jsem potkala arciděkana. Asi el taky pro nějakou zeleninu, nebo se podívat na prasata. Já ho tam ovem nečekala a moná jsem ho pozdravila trochu ostře. Nejsem pokrytec, neuznávám, e má člověk předstírat, e má někoho rád. A protoe nejsem člověk víry, nepěstuju křesanskou lásku k blinímu. Taky mi nikdo neřekl, e je na návtěvě na koleji. Proč se mi tyhle věci neříkají? Ani bych to nevěděla, kdyby se o tom nezmínil Raphael Arbuthnot.

Otočila se k Dalglieshovi. Snad znáte Raphaela Arbuthnota. Je to rozkoný hoch a je velmi chytrý. Občas s námi večeří a společně si čteme nějakou hru. Mohl by být herec, kdyby se ho nezmocnili ti kněí. Můe hrát jakoukoli roli a umí napodobit kadý hlas. Je to úasné umění.

Moje sestra má moc ráda divadlo, vysvětlil otec John. Jednou za trimestr s Raphaelem jezdívají do Londýna na větí nákup a jsou tam na oběd a na odpolední představení.

Myslím, e to pro něj hodně znamená, řekla slečna Bettertonová, dostat se z tohohle hnízda. Já bohuel u asi neslyím tak dobře jako dřív. Dnes se herci nekolí v tom, aby mluvili výrazně. Hrozně drmolí. Myslíte, e mají na divadelních kolách hodiny drmolení, sedí tam v kruhu a drmolí na sebe? I kdy sedíme v prvních řadách, je to někdy těké. Samozřejmě si nestěuji Raphaelovi. Nechtěla bych se ho dotknout.

Dalgliesh se tie zeptal: Ale co přesně vám arciděkan řekl, kdy jste se domnívala, e vás chce vykázat z vaeho bytu?

Bylo to něco o lidech, kteří ijí z církevních fondů, a na oplátku nedávají nic, nebo dávají málo.

Zasáhl otec John. To by neřekl, Agatho. Určitě si to správně pamatuje?

Moná to neřekl přesně těmito slovy, Johne, ale myslel to tak. A dodal, e bych neměla povaovat za jisté, e tu strávím zbytek ivota. Rozuměla jsem mu velmi dobře. Vyhrooval, e nás odtud vyrazí.

Otec John rozrueně namítl: To by přece nemohl, Agatho. Tu moc neměl.

To říkal Raphael také, kdy jsem mu to vyprávěla. Mluvili jsme o tom, kdy tady byl posledně na večeři. Řekla jsem Raphaelovi, e jestlie se přičinil o to, aby dostal mého bratra do vězení, můe vechno. Ale Raphael na to: ,Ne, to nemůe. Já ho zastavím. 

Otec John, zoufalý z toho, kam se hovor ubírá, přeel k oknu. Po pobření cestě přijídí motocykl, oznámil. To je zvlátní! Ani nevím, e bychom dnes někoho čekali. Moná je to návtěva pro vás, komandere.

Dalgliesh si stoupl vedle něho. Teď vás musím opustit, slečno Bettertonová. Děkuji vám za spolupráci. Moná bych měl jetě nějaké otázky, a pokud ano, domluvíme se, kdy za mnou budete moci přijít. A teď, otče, mohl bych vidět vá svazek klíčů?

Otec John zmizel a vzápětí se vrátil s kroukem, na něm visely klíče. Dalgliesh srovnal dva kostelní klíče s těmi na krouku otce Martina. Kde jste nechal tyhle klíče včera v noci, otče?

Jako obvykle na idli vedle postele. Vdycky v noci tam nechávám klíče.

Ne odeel a zanechal otce Johna s jeho sestrou, pohlédl na golfové hole. Hlavy byly odkryté, kování zářilo čistotou. Před duevním zrakem mu vyvstal nepříjemně jasný a přesvědčivý obraz. Chtělo by to někoho s dobrým zrakem, a pak by byla nesnáz v tom, kde schovat hůl, dokud nenastane chvíle k úderu, ta chvíle, kdy se arciděkanova pozornost upřela k zvandalizovanému Poslednímu soudu. Ale byl to problém? Přece ji lo opřít zezadu o sloup. A s takto dlouhou zbraní by tu nebylo tak velké riziko skvrn od krve. Náhle si ivě představil světlovlasého mladého mue, který bez hnutí čeká ve tmě s holí v ruce. Arciděkan by určitě nevstal z postele a neel do kostela, kdyby ho zavolal Raphael, ale vdy tento mladík podle svědectví slečny Bettertonové uměl napodobit kadý hlas.

Kapitola 7

Příjezd Marka Aylinga Dalglieshe překvapil, protoe ho tak brzy nečekal. Dalgliesh scházel ze schodů bytu Bettertonových, kdy zaslechl burácení motocyklu, který se řítil na nádvoří. Pilbeam odemkl velkou bránu jako kadé ráno a Dalgliesh vykročil do polosvětla svěího dne, který po té zběsilé noci přináel vyčerpaný klid. I hukot moře byl ztlumený. Silný stroj objel nádvoří a zastavil přesně před hlavním vchodem. Jezdec si sundal přilbu, uvolnil řemen na kufříku, vyndal jej z velké sedlové brany a s přilbou pod levou paí vykročil ke schodům bezstarostně jako motocyklový kurýr, který jde předat běný balík.

Mark Ayling, představil se. Tělo je v kostele?

Adam Dalgliesh. Ano, půjdeme tudy. Projdeme domem a vyjdeme jiními dveřmi. Zabezpečil jsem dveře z domu do severního ambitu.

Hala byla liduprázdná a Dalglieshovi připadalo, e kroky doktora Aylinga zní na mozaikové podlaze neobyčejně hlasitě. Od patologa se nemohlo čekat, e se bude plíit jako zloděj, ale tohle určitě nebyl ohleduplný příchod. Dalglieshe napadlo, zda neměl najít otce Sebastiana a představit je, ale pak to zavrhl. Tohle koneckonců nebyla společenská návtěva a čím mení bude zdrení, tím lépe. Ale nepochyboval, e příjezd patologa byl zpozorován, a kdy kráčeli chodbou kolem schodů do sklepa ke dveřím do jiního ambitu, měl nepříjemný, byt iracionální pocit provinění, e se zachoval nevychovaně. Vyetřovat v atmosféře těko potlačovaného vzdoru a nepřátelství bylo vak méně komplikované ne se potýkat se společenskými a teologickými nuancemi tohoto zločinu.

Mlčky přeli přes dvůr pod napůl obnaenými větvemi velkého katanu a doli ke dveřím sakristie.

Kdy Dalgliesh odemykal, zeptal se Ayling: Kde se mohu převléknout?

Tady. Je to napůl atna, napůl kancelář.

Převléknout zjevně znamenalo zbavit se koených součástí oděvu a navléknout si hnědý tříčtvrteční plá a přezout se z vysokých bot do měkkých pantoflí a bílých bavlněných ponoek.

Kdy za nimi Dalgliesh zamkl dveře sakristie, poznamenal: Je pravděpodobné, e vrah veel těmito dveřmi. Zajistil jsem kostel, dokud z Londýna nepřijedou technici.

Ayling pečlivě sloil své kůe na otočnou idli před psacím stolem a úhledně srovnal své vysoké boty Proč to má Metropolitní? zajímal se. Je to případ pro Suffolk.

Vysvětlení, které dostal, zřejmě Aylinga uspokojilo.

Přeli do hlavní části kostela. Světla v hlavní lodi byla tlumená, ale patrně postačovala obci věřících, kteří znali liturgii zpaměti. Přistoupili a k Poslednímu soudu. Dalgliesh vztáhl ruku k vypínači. V okolním eru, provoněném kadidlem, je jako by pronikalo zdmi kostela a do nekonečné černé tmy, zasvítil pruh světla s okujícím jasem, jasněji, ne si kdy Dalgliesh pamatoval. Moná, pomyslel si, to byla přítomnost dalí osoby, která místo zločinu proměnila v divadelní scénu; pečlivě naaranovaná mrtvola tie leící v nacvičené poloze; nápadité uspořádaní dvou svícnů u její hlavy; on, jako tichý pozorovatel ve stínu sloupu, který čeká na svou naráku.

Ayling, který chvilku stál jako přimraený nečekaným jasem, moná ocenil účinek divadelního obrazu. Kdy začal tie obcházet tělo ve svých měkkých pantoflích, vypadal jako reisér, který odhaduje úhly kamer, a s uspokojením konstatuje, e poloha těla je realistická i umělecky působivá. Dalgliesh si teď jasněji poviml drobných detailů: odřené pičky černé koené pantofle, která sklouzla Cramptonovi z pravé nohy, toho, jak mu teď ta bosá noha připadala velká a podivná, jak ohavné a dlouhé byly její prsty. S tím, e bylo částečně vidět tvář, působila ta jediná noha, teď navdy nehybná, silněji, ne kdyby bylo celé tělo nahé, vzbuzovala lítost i vztek.

Dalgliesh se setkal s Cramptonem jen krátce a v jeho přítomnosti nepocioval nic víc ne mírné rozčarování nad nečekaným a ne zrovna sympatickým hostem. Ale nyní cítil, jak se ho zmocňuje hněv, který nikdy na místě vrady nepocítil. Zjistil, e mu v duchu znějí slova, která mu byla povědomá, ale nevzpomněl si odkud. Kdo spáchal ten čin? Najde odpověď, a a to objeví, tentokrát také najde důkaz, tentokrát neuzavře spis s tím, e bude znát totonost viníka, jeho motivy a prostředky, ale nebude ho moci zatknout. Břímě minulého nezdaru ho stále tíilo, ale díky tomuto případu se nakonec zvedne.

Ayling stále obezřetně obcházel kolem těla, nezvedal z něj oči, jako by se setkal s nějakým zajímavým, ale neobvyklým jevem a nebyl si jistý, jak můe reagovat na jeho zkoumání. Pak přidřepl k hlavě, přičichl k ráně a zeptal se: Kdo je to?

Promiňte. Neuvědomil jsem si, e vám to neřekli. Je to arciděkan Crampton. Je to nedávno jmenovaný majetkový správce této koleje a přijel v sobotu ráno.

Někdo ho neměl rád, ledae by překvapil vetřelce a nelo by o osobní věc. Stojí tu něco za kráde?

Ten oltářní obraz je cenný, ale těko by se přemísoval. Nic nenasvědčuje tomu, e by se o to někdo pokouel. V sejfu sakristie je cenné stříbro. Sejf je nedotčený.

A svícny jsou tu také, doplnil Ayling. No, to je mosaz, sotva stojí za ukradení. O zbrani nebo příčině smrti není pochyb. Úder na pravou stranu lebky nad uchem těkým nástrojem s ostrou hranou. Nevím, jestli ho zabila první rána, ale určitě ho porazila. Pak útočník udeřil znovu. Jako by ho útok rozběsnil, řekl bych.

Narovnal se, a pak rukou v rukavici zvedl svícen, který nebyl zkrvavený. Je těký. Vyadovalo to určitou sílu. ena nebo starí mu by to mohli udělat jen oběma rukama. Ale chtělo to trochu mířit a on by si přece nestoupl zády k cizímu člověku nebo k někomu, komu nedůvěřoval, kdy na to přijde. Jak se vlastně dostal do kostela, tedy Crampton?

Dalgliesh si uvědomil, e tenhle patolog nemá přesnou představu o rozsahu svých kompetencí.

Pokud vím, neměl klíč. Buď ho pustil někdo, kdo u tady byl, nebo byly dveře otevřené. Poslední soud byl pomalovaný. Někdo ho sem mohl vlákat.

Vypadá to jako práce někoho odsud. Co výhodně sniuje počet vaich podezřelých. Kdy ho nali?

V půl esté. Já jsem dorazil o čtyři minuty později. Podle vzhledu krve a začátku tuhnutí v obličeji jsem usoudil, e mohl být mrtvý pět hodin.

Změřím mu teplotu, ale přesnějí asi nebudu. Zemřel kolem půlnoci, plus minus jedna hodina.

A co krev? zeptal se Dalgliesh. Stříkala hodně?

Při první ráně ne. Znáte to, jak je to s ranami na tomhle místě. Krvácejí do dutiny lebeční. Ale on se nespokojil s jedinou ranou. Při druhém úderu a dalích začne krev tryskat. Spí lo o cákance ne silný proud. Podle toho, jak blízko byl u oběti, kdy jí zasazoval ty dalí rány. Jestli byl útočník pravák, měl by mít zakrvácenou pravou ruku, moná i hruď. Odmlčel se a dodal: To on ale očekával. Mohl přijít v koili a vyhrnout si rukávy Mohl mít tričko, mohl být i nahý. Takové případy se staly.

Dalgliesh zatím neslyel nic, nač by nepřiel sám. Nebylo by to pro obět trochu překvapivé?

Ayling to přeruení ignoroval. Musel být rychlý. Nemohl spoléhat na to, e se k němu obět otočí na víc ne jednu nebo dvě vteřiny. Neměl moc času vyhrnout si rukávy a vzít svícen z místa, kam si ho předtím připravil.

A kde myslíte, e to bylo?

V té lavici? To je trochu daleko. Moná si prostě stoupl za sloup. Potřeboval někam schovat jen jeden svícen, e. Ten druhý mohl vzít z oltáře, aby uspořádal tenhle ivý obraz. Zajímalo by mě, proč se s tím obtěoval. Tak nějak to nevidím jako příznak uctivosti.

Kdy Dalgliesh neodpovídal, pokračoval: Změřím mu teplotu a zjistím, jestli mi to pomůe stanovit dobu smrti, ale pochybuji, e to bude přesnějí ne vá původní odhad.

Dalgliesh nečekal na první vniknutí do soukromí těla, ale pomalu přecházel sem a tam uličkou mezi lavicemi, dokud se neotočil a nespatřil, e Ayling skončil a povstal.

Společně se vrátili do sakristie. Kdy si patolog sundal svůj pracovní plá a pozapínal si zipy koených součástí svého oděvu, řekl Dalgliesh: Nedal byste si kávu? Snad bych to mohl zařídit.

Ne, díky. Tlačí mě čas a oni mě stejně nechtějí vidět. Pitvu bych provedl zítra dopoledne a zavolám vám, i kdy nečekám ádné překvapení. Koroner bude chtít vechny rozbory Je tak pečlivý. Vy jistě také. Předpokládám, e bych mohl pouít slueb vaí laboratoře, jestli bude huntigdonská mít moc práce. Jistě s ním nebudete chtít hýbat, dokud nebudou technici a fotograf hotoví, ale zavolejte mi, a skončí. Myslím, e zdejí lidi se s ním rádi rozloučí.

Kdy byl Mark Ayling připravený k odchodu, Dalgliesh zamkl dveře sakristie a nastavil alarm. Z nějakého důvodu, který by těko definoval, se mu nechtělo provázet svého společníka znovu domem.

Můeme vyjít touhle branou přímo na útesy. Uetří vám to cestu. Aspoň vás cestou nezdrí někdo z místních.

li po kraji dvora stezkou prolapanou v trávě. Přes křoviny viděl Dalgliesh světla ve třech obsazených domcích. Vypadaly jako osamělé stráe v nějaké obleené pevnosti. Světlo bylo také v domě svatého Matoue a on vytuil, e ho paní Pilbeamová s prachovkou a vysavačem uklízí a chystá na příchod policie. Znovu si vzpomněl na Margaret Munroeovou a na její osamělou smrt, která přila tak vhod, a napadlo ho něco stejně naléhavého jako zjevně iracionálního: e ta tři úmrtí spolu souvisejí. Očividná sebevrada, úředně potvrzená přirozená smrt a brutální vrada  mezi nimi byla spojovací ňůra. Můe být slabá a někdy zamotaná, ale teď, kdy ji objevil, dovede ho a k jádru záhady.

Počkal na předním nádvoří, dokud Ayling nenasedl a neodburácel. Zrovna se otáčel na zpáteční cestu do domu, kdy si viml postranních světel auta. Právě zabočilo ze silnice na cestu k domu. Za několik vteřin poznal Piersovu Alfu Romeo. První dva členové jeho týmu jsou tady.

Kapitola 8

Telefon vzbudil detektiva-inspektora Pierse Tarranta ve čtvrt na sedm. Za deset minut byl připravený k odjezdu. Dostal pokyny, aby se po cestě stavil pro Kate Miskinovou, a řekl si, e ho to příli nezdrí; Kate měla byt u Teme hned za Wappingem, take byl cestou z Londýna na trase, kterou chtěl jet. Detektiv-serant Robbins bydlel na hranici Essexu a přijede na místo ve vlastním autě. Kdy bude mít Piers těstí, můe ho předjet. Vyel z bytu do tichého nedělního rána na liduprázdnou ulici. Vyzvedl si svou Alfa Romeo z garáe, kde směl parkovat díky laskavosti městské londýnské policie, hodil taku s nádobíčkem dozadu a vyrazil na východ po stejné cestě, kudy jel Dalgliesh před dvěma dny.

Kate na něj čekala ve vchodu do nájemního domu, kde měla byt s výhledem na řeku. Nikdy ho nepozvala dál, a ona také nikdy neviděla interiér jeho bytu v City. Řeka se svou věčně proměnlivou hrou světel a stínů, její temný tichý proud a runý obchodní ivot byla její váeň, stejně jako City jeho. Jeho byt se skládal jen ze tří místností nad obchodem s lahůdkami v postranní ulici nedaleko katedrály svatého Pavla. Paráci z Metropolitní ani jeho sexuální ivot neměli místo v tomto jeho soukromém světě. Nic v jeho bytě nebylo nadbytečné a vechno bylo pečlivě vybráno a tak drahé, jak jen si mohl dovolit. City, její kostely a uličky, její dláděné průchody s zřídkakdy navtěvovanými dvory mu byly koníčkem i odpočinkem od profesionálního ivota. Stejně jako Kate ho fascinovala řeka, ale jako součást ivota a historie City. Kadý den jezdil do práce na kole a auto pouíval jen na cesty z Londýna, ale kdy řídil, musel to být vůz, který mu dělal radost.

Kate usedla vedle něj, zapnula si bezpečnostní pás, krátce ho pozdravila a několik dalích mil nepromluvila. Vnímal teď její vzruení a věděl, e ona vnímá jeho. Měl ji rád a respektoval ji, ale jejich profesionální vztah nepostrádal příleitostné záchvaty nevraivosti, podrádění nebo soupeření. Ale tohle měli společné, ten nával adrenalinu na začátku vyetřování vrady Někdy si říkal, zda tohle téměř tělesné vzruení se nepříjemně nepodobá krveíznivosti; určitě v něm bylo něco z lovecké váně.

Kdy vyjeli z Docklands, Kate řekla: Tak jo, pověz mi o tom, a jsem v obraze. Studoval jsi teologii v Oxfordu. Musí o té koleji něco vědět.

Fakt, e v minulosti studoval v Oxfordu teologii, byl jednou z mála věcí, které o něm věděla, a nikdy jí to nepřestalo vrtat hlavou. Občas si představoval, e Kate věří, e tam získal nějaké zvlátní esoterické poznatky, které mu dávaly výhodu, kdy se uvaovalo o motivech a nekonečné nestálosti lidského srdce. Občas říkávala: Proč zrovna teologie? Pověz mi to. Rozhodl ses, e s ní stráví tři roky Musel jsi přece doufat, e tím něco získá, něco uitečného nebo důleitého. Pochyboval, e by mu věřila, kdyby jí řekl, e výběr teologie mu dal lepí anci dostat se na Oxford, ne kdyby se hlásil na historii, jak původně chtěl. Neřekl jí ani, co tam předevím získal: fascinaci sloitostí intelektuálních hradeb, které si lidé zbudovali jen proto, aby odolali útokům nevěřících. Jeho vlastní nevírou ty tři roky neotřásly, ale nikdy jich nelitoval.

Teď řekl: Něco o koleji svatého Anselma vím, ale moc ne. Měl jsem přítele, který tam nastoupil po studiích, ale u nejsme ve spojení. Je to ohromné viktoriánské sídlo v jedné z nejodlehlejích oblastí východního pobřeí. Vytvořila se kolem něj spousta mýtů. Jako větina mýtů jsou nejspí pravdivé. Jde o starý anglikánský směr spí příbuzný katolictví, ovem s liturgií v angličtině  kladou důraz na teologii a jsou prakticky proti vemu, čím prola anglikánská církev za posledních padesát let. Nelze se tam dostat bez diplomu z výborné univerzity A prý se tam skvěle vaří.

Sotva tam budeme mít monost něco sníst, zapochybovala Kate. Take ta kolej je elitářská?

Dalo by se to říct, ale to jsou Manchester United také.

Nenapadlo tě, abys el studovat tam?

Ne, protoe jsem nestudoval teologii kvůli tomu, abych se uplatnil v církvi. A stejně by mě nevzali. Rektor je velmi vybíravý. Je to odborník na Richarda Hookera. No jo, neptej se, byl to teolog ze estnáctého století. Kadý ti potvrdí, e ten, kdo napsal zásadní práci o Hookerovi, nemůe být ádné intelektuální béčko. Se ctihodným doktorem Sebastianem Morellem bychom mohli mít problémy.

A co obět? Říkal o něm něco AD?

Jen to, e je to arciděkan Crampton a nali ho mrtvého v kostele.

A kdo je to arciděkan?

Je to takový hlídací pes církve. Pečuje o církevní majetek, uvádí duchovní do úřadu na farnostech. Arciděkani mají na starosti řadu farností a jednou ročně je navtěvují. Je to duchovní ekvivalent hlavy policejní inspekce Jejího veličenstva.

Take to bude jeden z těch případů se vemi podezřelými pod jednou střechou a my tam budeme chodit po pičkách a dávat si pozor, abychom soukromě nevolali komisařovi a neuvalili na sebe stínosti arcibiskupa z Canterbury. Proč na tom vlastně děláme my?

AD byl dost stručný. Zná ho. Taky chtěl, abychom u vyrazili. Inspektor ze suffolkské policie byl včera večer na koleji jako host. Vrchní konstábl zjevně souhlasí s tím, e by bylo nemoudré, aby ten případ dělali oni.

Kate se u na nic neptala, ale Piers měl silný dojem, e ji tve, e volali nejdřív jemu. Byla sluebně starí, i kdy z toho nikdy nedělala problém. Uvaoval, zda nemá poukázat na to, e Dalgliesh uetřil čas, kdy zavolal nejdřív jemu, protoe má rychlejí vůz a můe řídit, ale pak to zavrhl.

Jak očekával, předjeli Robbinse na colchesterském vnějím okruhu. Piers věděl, e kdyby řídila Kate, zpomalila by, aby tam přijeli vichni společně. On ovem na Robbinse zamával a lápl na plyn.

Kate si opřela hlavu a moná usnula. Kdy pozoroval tu výraznou hezkou tvář, zamyslel se nad jejich vztahem. Změnil se v posledních dvou letech od té doby, co byla uveřejněna Macphersonova zpráva. O jejím ivotě toho věděl málo  jen to, e je nemanelská a e ji vychovala babička v jedné bezútěné oblasti ve vnitřním Londýně, v nejvyím patře věáku. Její sousedé a kamarádi ze koly byli černoi. Kdy se dozvěděla, e je příslunicí sboru, kde je rasismus přímo institucionalizovaný, naplnilo ji to vánivým nesouhlasem, který, jak si teď uvědomoval, změnil celý její postoj k práci. On byl v politice daleko sběhlejí ne ona a také byl cyničtějí, take se snail poněkud zklidnit jejich prudké diskuse.

Kdybys byl černý a znal tu zprávu, naléhala, dal by ses k Metropolitní?

Ne, ale ani kdybych byl bílý. Ale nastoupil jsem a nevím, proč by mě měl Macpherson vystrnadit ze zaměstnání. Věděl, co je jeho cílem v tomto zaměstnání  získat vyí post v antiteroristickém oddělení. Tam jsou dnes velké příleitosti. V mezičase byl spokojený tam, kde byl, v prestiním týmu s náročným éfem, kterého si váil, a kde bylo dost vzruující a rozmanité činnosti, take se nenudil.

Tohle tedy chtěli? ptala se Kate. Odradit černé, aby k nám nevstupovali, a vyhnat sluné nerasistické policisty?

Proboha, Kate, přestaň u. Začíná být otravná.

Zpráva říká, e čin je rasistický, pokud ho tak vnímá obět. Já vnímám tuhle zprávu jako rasistickou  rasistickou vůči mně, bílé policistce. Kde si můu stěovat?

Můe to zkusit na organizaci pro rasové vztahy, ale nebude to ádná radost. Promluv o tom s AD.

Nevěděl, jestli ho poslechla, ale alespoň zůstala v zaměstnání. Věděl vak, e teď pracuje s jinou Kate. Byla pořád svědomitá, pořád pracovitá, pořád zakousnutá do úkolu, na kterém právě pracovala. Ale něco zmizelo; víra, e práce u policie je osobní poslání stejně jako státní sluba a e jí člověk dluí vyí nasazení i oddanost. Občas se mu její osobní zaujetí zdálo příli romantické a naivní; teď si ale uvědomoval, jak moc mu chybí. Alespoň, říkal si, ta Macphersonova zpráva zničila její přehnaný respekt k soudcovskému stavu.

V půl deváté projíděli vesnicí Wrentham, stále v ranním klidu, který jim připadal o to tií, e stromy a keře nesly známky noční bouře, která se Londýnu téměř vyhnula. Kate se rychle vzpamatovala, podívala se do mapy a začala vyhlíet odbočku k Ballards Mere. Piers zpomalil.

AD říkal, e se to dá lehce přejet, poznamenal. Dívej se po velkém přestárlém jasanu vpravo a několika kamenných domcích na druhé straně.

Jasan, celý obrostlý břečtanem, byl nepřehlédnutelný, ale kdy zabočili na silnici, která byla jen o málo víc ne cesta, bylo z jediného pohledu jasné, co se stalo. Velká větev stromu se odlomila z kmene a teď leela na travnatém okraji cesty. V sílícím denním světle vypadala bíle a hladce jako kost. Mrtvé větévky z ní trčely jako zkroucené prsty. Na hlavním pni zela velká rána v místě, kde se větev ulomila, a cesta, dosud ve sluném stavu, byla poseta pozůstatky pádu: úponky břečtanu, větévkami a směsí zelených a lutých listů.

V oknech obou domků se svítilo. Piers zajel k okraji a zatroubil. Za pár vteřin vyla na zahradní cestičku podsaditá ena středního věku, měla příjemnou opálenou tvář pod neposlunou čupřinou a byla oblečená do barevné květované zástěry, pod ní bylo zřejmě několik vrstev vlny. Kate stáhla okénko.

Piers se vyklonil a oslovil enu: Dobré jitro. Měli jste tu problém, e?

Urvalo se to v deset hodin večer, přesně na minutu. V tý bouřce, víte? No to byl vichr! Jetě e jsme slyeli, e ta větev spadla, nedalo se to přeslechnout, byl to kravál. Manel měl starost, aby tu nedolo k dopravní nehodě, tak dal z obou stran červené výstrané světlo. Pak ráno můj Brian se sousedem panem Daruelsem vzali traktor a odtáhli ji ze silnice. Ne e by tady jezdilo moc aut, snad jen návtěvy k otcům a studentům na kolej. No, ale mysleli jsme, e nemá cenu čekat, a ji uklidí obecní úřad.

A kdy jste ji uklízeli ze silnice, paní ? zeptala se Kate.

Finchová. Paní Finchová. V půl estý. Jetě byla tma, ale Brian to chtěl udělat, ne budou muset jít do práce.

Máme těstí, usmála se Kate. Bylo to od vás velmi laskavé, díky. Take nikdo tudy nemohl projet v autě ani v jednom směru mezi desátou večer a půl estou ráno?

Je to tak, slečno. Jel tu jen nějaký pán na motocyklu  určitě do koleje, kam jinam. Tudy se jinam jet nedá. Zpátky jetě nejel.

A nikdo jiný kolem neprojel?

Nikoho jsem neviděla, a e obvykle kadého vidím, okna kuchyně mi vedou na silnici.

Znovu jí poděkovali, rozloučili se a rozjeli se. Kdy se Kate obrátila, viděla, e se za nimi paní Finchová chvíli dívala, pak zavřela branku a odourala se po zahradní cestičce k domu.

Piers řekl: jedna motorka a nevrátila se. To by mohl být patolog, i kdy ten by spí přijel autem. No, máme pro AD pár novinek. Jestli je tam přístup jen po téhle silnici.

Kate studovala mapu. A to je, aspoň pro vozidla. Take vrah zvenčí by musel přijet před desátou večer a jetě tam být, aspoň nemohl odjet po silnici. e by to byla práce někoho z domácích?

Podle AD to tak vypadá, přisvědčil Piers.

Otázka přístupu na pobřeí byla tak důleitá, e Kate měla na jazyku, jak je divné, e Dalgliesh neposlal někoho, aby vyslechl paní Finchovou. Ale pak si vzpomněla. Dokud tam nepřijedou ona a Piers, koho by mohl poslat?

Úzká silnička byla oputěná. Byla ní ne okolní louky a vroubená keři, take to pro Kate bylo radostné překvapení, kdy se před ní náhle otevřel pohled na irou zvlněnou eď Severního moře. Na severu náhle proti nebi vyvstala silueta viktoriánského sídla.

Kdy přijeli blí, Kate zvolala: To je ale příernost! Koho mohlo napadnout postavit takový dům doslova pár yardů od moře?

Nikoho. Kdy ten dům stavěli, nebyl pár yardů od moře.

Snad to neobdivuje?

No, nevím. Určitá odvaha to je.

Proti nim jel mu na burácejícím motocyklu. To je asi ten soudní patolog, poznamenala Kate, kdy je minul.

Piers zpomalil a vjel mezi dva poničené sloupy z červených cihel. Dalgliesh u na ně čekal.

Kapitola 9

Dům svatého Matoue byl stěí dostatečný anebo vhodný pro rozsáhlé vyetřování, ale Dalgliesh usoudil, e pro nynějí úkol celkem stačí. Na míle daleko nebylo ádné vhodné ubytování pro policii a přivézt sem karavany by bylo nelogické i zbytečně drahé. Ale bydlet na koleji přináelo také problémy, včetně toho, kde měli jíst; v jakékoli krizové situaci, a jde o vradu nebo bolestnou ztrátu, musí lidé někde jíst a spát. Teď si vzpomínal, jak po smrti jeho otce měla matka největí obavy, jak norfolkská fara pojme vechny hosty, kteří tam budou chtít přespat, starost o to, co mohou a nemohou jíst a jaká jídla se mají podávat, a to vechno aspoň dočasně otupilo ostří smutku. Serant Robbins u tyto problémy řeil, obtelefonovával hotely, jejich seznam mu dal otec Sebastian, aby zajistil ubytování pro sebe, Kate, Pierse a tři kriminalistické techniky. Dalgliesh zůstane ve svém apartmá pro hosty.

Domek byl nejkurióznějí policejní pracovitě za celou jeho praxi. Sestra paní Munroeové, která odstranila vechny fyzické stopy po tom, e byl obydlený, ho tak dokonale zbavila jakéhokoliv charakteru, e u samo ovzduí bylo sterilní. Dvě malé místnosti v přízemí byly vybaveny odloenými kusy z hostinských pokojů, které byly rozmístěny obvyklým způsobem, ale vyvolávaly jen atmosféru omelé účelnosti. V obývacím pokoji nalevo ode dveří stálo křeslo z ohýbaného dřeva s vybledlým patchworkovým poltářem a po obou stranách malého viktoriánského krbu stála dvě křesílka s podnokami. Uprostřed pokoje byl čtvercový dubový stůl se čtyřmi idlemi; dvě dalí stály u zdi. Malá knihovnička nalevo od krbu obsahovala pouze bibli v koené vazbě a exemplář Alenky za zrcadlem. Dalí pokoj vypadal trochu vlídněji se stolkem u stěny, dvěma mahagonovými idlemi s baňatými nohami, odřeným gaučem a křeslem ze stejné soupravy. Dvě místnosti nahoře byly prázdné. Dalgliesh usoudil, e jako kancelář i pro výslechy poslouí nejlépe obývací pokoj a protějí pokoj bude čekárna, zatímco do jedné z lonic, vybavené telefonní přípojkou a přísluným počtem elektrických zásuvek, dají počítač, který jim u zapůjčila suffolkská policie.

Problém stravy byl vyřeen. Dalgliesh zamítl mylenku, e by se připojil ke společné večeři. Jeho přítomnost by zmrazila i konverzační schopnosti samotného otce Sebastiana. Rektor ho sice stále zval, ale jistě nečekal, e to přijme. Dnes večer Dalgliesh bude jíst jinde. Ale bylo domluveno, e kolej dodá v jednu hodinu polévku a sendviče pro celý vyetřovací tým. Otázka placení byla prozatím taktně ignorována oběma stranami, ale situace nepostrádala bizarní nádech. Dalgliesh si říkal, zda to vlastně není první případ vrady, kdy vrah poskytuje vyetřovatelům stravu a ubytování zdarma.

Byli nedočkaví, aby se u mohli pustit do práce, ale nejdřív bylo třeba vidět mrtvolu. Dalgliesh s Kate, Piersem a Robbinsem veli do kostela, vzali si přezůvky a podél severní zdi doli k Poslednímu soudu. Mohl si být jistý, e nikdo z jeho podřízených se nepokusí zředit tu hrůzu nejapným vtipkováním nebo drsným černým humorem. Ten, kdo by to udělal, neslouil by pod ním dlouho. Rozsvítil reflektor a chvíli v rozjímání mlčky postáli nad tělem. Pachatel byl jen nejasná skvrna na obzoru a na jeho stopu dosud nenarazili, ale tohle byla jeho práce v celé své primitivní obludnosti a bylo potřeba to vidět.

Promluvila jen Kate. Ty svícny, pane  kde mají normálně být?

Na oltáři.

A kdy byl naposled viděn ten obraz v původním stavu?

Včera v půl desáté při večerní pobonosti.

Zamkli za sebou kostel, nastavili alarm a vrátili se do prozatímní kanceláře. A teď se usadili k předběné diskusi a instruktái, ne se pustí do práce. Dalgliesh věděl, e se to nedá uspěchat. Informace, které teď nepodá nebo které jeho spolupracovníci řádně nepochopí, mohou mít za následek zdrení, nedorozumění nebo chyby Začal podrobně, ale stručně líčit vechno, co dělal od příjezdu do svatého Anselma, včetně vyetřování smrti Ronalda Treevese a obsahu deníku Margaret Munroeové. Společně seděli za stolem, naslouchali mlčky, jen občas někdo něco poznamenal.

Kate seděla rovně, oči měla upřené na svůj notes, jen občas je zvedla se zneklidňující naléhavostí k Dalglieshově tváři. Byla oblečena jako vdy, kdy pracovala na případu: měla pohodlné boty, úzké kalhoty a dobře padnoucí sako. Pod ním v zimě, jako teď, nosila kamírový rolák, v létě hedvábnou koili. Světlehnědé vlasy měla staené dozadu a spletené do krátkého silného copu. Nepouívala make-up, alespoň ne tak, aby to bylo vidět, a její tvář, spí pohledná ne hezká, vyjadřovala to, jaká Kate byla: poctivá, spolehlivá, svědomitá, ale ne zcela spokojená sama se sebou.

Piers, neposedný jako vdycky, nevydrel dlouho bez pohybu. Po několika zjevných pokusech uvelebit se teď seděl s nohama zapřenýma o nohy idle a s rukou přes její opěradlo. Ale jeho pohyblivá, poněkud buclatá tvář zářila zájmem a ospalé čokoládově hnědé oči pod těkými víčky měly obvyklý, ibalsky pobavený výraz. Byl očividně méně pozorný ne Kate, ale nic~mu neulo. Byl neformálně oblečený v zelené lněné koili a světlehnědých lněných kalhotách, drahá pomačkaná leérnost, která byla stejně promylená jako Katin konvenčnějí vzhled.

Robbins, upravený a formální jako ofér, seděl úplně nenuceně na konci stolu a občas vstal, aby uvařil dalí kávu a naplnil jim álky.

Kdy Dalgliesh skončil, zeptala se Kate: Jak budeme říkat tomu vrahovi, pane?

Aby se tým vyhnul obvyklému označení, vdycky na začátku vyetřování vybral vrahovi jméno.

Třeba Kain  je to biblické a krátké, navrhl Piers, ale není to moc originální.

A je to Kain, souhlasil Dalgliesh. Teď se dáme do práce. Potřebuji otisky prstů vech, kdo byli včera večer na koleji, včetně návtěvníků a personálu koleje. Arciděkanovy otisky mohou počkat, a přijedou technici. Měli byste je vzít jetě předtím, ne začneme s výslechy. Pak prozkoumejte atstvo vech obyvatel koleje, které měli včera na sobě, a to včetně kněí. Já jsem prohlédl hnědé plátě svěcenců. je jich na místě správný počet a vypadají čistě, ale podívejte se jetě jednou.

Sotva měl na sobě plá nebo sutanu, e? nadhodil Piers. Jestlie vrah Cramptona vylákal do kostela, očekával, e bude v nočním úboru  v pyamu nebo upanu. Pak musel zasadit ránu velmi rychle a vystihnout okamik, kdy se Crampton otočil k Poslednímu soudu. Moná měl čas vyhrnout si rukáv od pyama. Sotva by se zachumlal do těkého serového plátě. Také mohl být nahý, nebo alespoň nahý pod upanem, a odhodit ho. Ovem to by musel být pekelně rychlý.

I patolog celkem nepříli originálně navrhl, e by mohl být nahý, poznamenal Dalgliesh.

To není nic fantastického, pane, pokračoval Piers. A proč by se měl vlastně Cramptonovi ukazovat? Potřeboval odsunout závory na jiních dveřích a nechat je pootevřené. Pak rozsvítí světlo u Posledního soudu a schová se za sloup. Crampton mohl být překvapený, e tam na něj nikdo nečeká, ale kadopádně přeel k Poslednímu soudu, protoe ho přilákalo světlo a protoe mu ten volající oznámil, e je obraz pomalovaný, a popsal jak.

Nezavolal by ale arciděkan otci Sebastianovi, ne by veel do kostela? namítla Kate.

Ne, dokud by sám obraz neviděl. Nechtěl by se znemonit tím, e zbytečně spustí poplach. Ale zajímalo by mě, jak mu volající vysvětlil, co dělá v kostele v tak pozdní hodinu. Třeba, e tam viděl světlo? Vzbudil ho vítr, vyhlédl, viděl jakousi postavu a pojal podezření? Tu otázku mu asi arciděkan nepoloil. Cramptonova první mylenka byla jít do kostela.

A jestli měl Kain na sobě plá, proč by se vracel do domu a nechával si klíče? zeptala se Kate. Ty chybějící klíče jsou nejdůleitějí důkaz. Vrah nemohl riskovat, e si je nechá. Bylo by snadné zbavit se jich, někde je pohodit na pobřeí, ale proč by je nevrátil? Jestli měl dost odvahy vplíit se dovnitř a vzít je, člověk by si myslel, e by měl mít odvahu vkrást se zpátky a vrátit je.

Ne, jestli měl od krve buď ruce, nebo atstvo, namítl Piers.

To nemusel. To u jsme probrali. A nebyl spěch, mohl se vrátit do svého pokoje a umýt se. Nečekal, e se na tělo přijde, dokud se kostel neotevře na ranní modlitbu ve čtvrt na osm. Ale je tu jetě něco.

Ano? ozval se Dalgliesh.

Neukazuje ten fakt, e se klíče nevrátily, na někoho mimo dům? Kdokoli z otců má legitimní právo být tam v jakoukoli denní nebo noční hodinu. Pro ně by nebyl risk vrátit klíče.

Na něco zapomínáte, Kate, upozornil Dalgliesh, museli by je nejdřív vzít. Čtyři kněí u klíče mají a já to prověřil, visí na jejich kroucích.

Vmísil se Piers: Ale někdo z nich mohl vzít klíče právě proto, aby vrhl podezření na někoho z personálu, ze svěcenců nebo hostů.

Je to monost, zrovna tak jako dalí monost je, e zhanobení obrazu nemá nic společného s vradou, řekl Dalgliesh. V tom je dětské uličnictví, které se neslučuje s brutalitou vrady. Ale nejpozoruhodnějí na této vradě je, proč byla spáchána právě takto. Jestlie někdo chtěl Cramptona zabít, mohl to udělat, ani ho lákal do kostela. Nikdo z hostů nemá klíč ke kostelu. Kadý z koleje mohl vejít ke Cramptonovi do pokoje a zabít ho v posteli. Ani pro člověka zvenčí by to nebylo moc těké, zvlá kdyby trochu znal plán koleje. Tu zdobenou eleznou bránu by lo úplně lehce přelézt.

Ale my víme, e to nemůe být práce nikoho zvenčí, namítla Kate, právě podle těch chybějících klíčů. Kvůli té spadlé větvi sem nemohlo přijet po desáté hodině ádné auto. Moná Kain přiel pěky, vyplhal se po stromě nebo přiel po plái. Nebylo by to snadné, v tom větru, jaký byl včera v noci.

Vrah věděl, kde najít klíče, podotkl Dalgliesh, a znal kód k poplachovému zařízení. Jen chci upozornit na to, e kdyby byla vrada spáchána méně teatrálním a bizarním způsobem, bylo by těké přiřknout ji někomu z domácích ze svatého Anselma. Byla by vdycky monost, e se někdo vloupal do domu, moná náhodný zloděj, který věděl, e jsou dveře nezamčené, a zabil Cramptona v panice, protoe ho probudil v nesprávnou chvíli. Není to pravděpodobné, ale vyloučit bychom to nemohli. Tento vrah chtěl nejen Cramptona zabít, ale chtěl, aby se ten zločin pevně spojil se svatým Anselmem. Jakmile přijdeme na to proč, budeme na nejlepí cestě k vyřeení případu.

Serant Robbins tie seděl trochu stranou a dělal si poznámky. Dvě z jeho předností byly schopnost nerueně pracovat a psát těsnopisem, ale pamě měl tak spolehlivou a přesnou, e ty poznámky skoro nepotřeboval. Třebae byl z nich nejmladí, byl členem týmu a Kate zjistila, e čeká, a ho Dalgliesh vtáhne do debaty. Ten řekl: Máte nějakou teorii, serante?

Ani ne, pane. Je to skoro určitě práce někoho domácího, a a to udělal kdokoli, raduje se, e to víme. Ale pochybuju, e pouil oltářní svícen. Můeme si být jistí, e to byla vraedná zbraň? Dobře, je zkrvavený, ale třeba ho vzal z oltáře, a kdy byl Crampton mrtvý. Pitva nebude moci prokázat  alespoň ne s konečnou platností  jestli byla první rána způsobena svícnem, nebo jestli jsou na něm jen stopy Cramptonovy krve a mozku.

Nač naráí? zeptal se Piers. Na rozdíl mezi důkladně naplánovanou vradou a ílenstvím útoku?

Dejme tomu, e vrada nebyla naplánovaná. Jsme si jistí, e Crampton tam musel být vylákán, snad aby se podíval na zhanobení Posledního soudu. Někdo tu na něj čeká. Pak dojde ke hněvivé hádce, Kain ztratí sebevládu a zaútočí. Crampton upadne. Kain stojí nad mrtvým a napadne ho, jak to přiít členům koleje. Vezme dva svícny, jedním Cramptona znovu uhodí a oba postaví u jeho hlavy.

Je to moné, připustila Kate, ale to by znamenalo, e Kain měl s sebou něco dost těkého, čím mohl rozbít lebku.

Robbins pokračoval: Mohlo by to být kladivo nebo jakýkoli těký nástroj, třeba zahradní náčiní. Předpokládejme, e včera viděl v kostele prouek světla a el to vyzkoumat, přičem se vyzbrojil tím, co bylo zrovna po ruce. Pak tam nael Cramptona, dostali se do prudké hádky a udeřil.

Kate zaprotestovala: Ale proč by kdo chodil v noci do kostela sám a vyzbrojený nějakou zbraní? Proč by nezavolal někomu v domě?

Moná to chtěl vyzkoumat a moná nebyl sám. Moná měl někoho s sebou.

Třeba sestru, pomyslela si Kate. To byla zajímavá teorie. Dalgliesh byl chvíli zticha, poté podotkl: My čtyři máme před sebou spoustu práce. Navrhuju, abychom začali.

Odmlčel se a uvaoval, zda má vyslovit to, co ho napadlo. Přímo před sebou mají jen jednu vradu; ani se mu nechtělo komplikovat vyetřování věcmi, které nemusí být relevantní. Na druhé straně bylo důleité, aby jeho podezření vzali v úvahu.

Myslím, e tuto vradu musíme vidět v kontextu dvou předchozích smrtí, Treevese a paní Munroeové. Mám tuení  v tomhle stadiu nic víc  e je mezi nimi spojitost. Spojovací článek můe být slabý, ale myslím, e existuje.

Přijali tento nápad několika vteřinami ticha. Vnímal jejich překvapení. Pak se ozval Piers: Myslím, e jste byl více méně spokojený, e se Treeves zabil sám. Kdyby byl Treeves zavraděn, byla by příli velká náhoda, mít tady ve svatém Anselmu dva vrahy. Ale byla Treevesova smrt určitě sebevrada nebo nehoda? Podívejme se na fakta, která jste nám předestřel. Tělo bylo nalezeno sto yardů od jediného přístupu na plá. Bylo by těké přenést ho tam a sotva by tam ochotně el se svým vrahem. Byl silný a zdravý. Nemůete mu na hlavu strhnout lavinu písku, pokud ho nejdřív nenadrogujete, neopijete nebo neomráčíte. Nic z toho se nestalo. Říkal jste, e pitva byla důkladná.

Kate se obrátila přímo na Pierse: Dobře, řekněme, e to byla sebevrada. Ale sebevrada má důvod. Co ho k ní dohnalo? Nebo kdo? Tady by mohl být motiv.

Ale určitě ne pro Cramptonovu vradu. Ten tehdy ve svatém Anselmu nebyl. Nemáme důvod předpokládat, e někdy Treevese potkal.

Kate tvrdohlavě pokračovala. Paní Munroeová si vzpomněla na něco ze své minulosti, co jí dělalo starost. Napadá mě, e její smrt přila podezřele vhod.

Komu, proboha? Měla patné srdce. Mohla umřít kadou chvíli.

Kate si vedla svou. Napsala ten zápis do deníku. Na něco si vzpomněla, něco věděla. A bylo by úplně nejsnazí zabít ji, starou enu se slabým srdcem, zejména měla-li se proč svého vraha bát.

No, tak něco věděla, pokrčil rameny Piers. To neznamená, e to bylo důleité. Třeba lo o nějaký mení poklesek, o něco, co by otec Sebastian a ti kněí neschvalovali, ale co by nikdo jiný nebral váně. A teď je zpopelněná, její dům je uklizený a vechny důkazy, jestli tam nějaké byly, jsou navdy pryč. A se stalo cokoliv, je to u dvanáct let. Kdo by kvůli tomu vradil?

Nala Treevesovo tělo, nezapomeň, připomněla mu Kate.

No a co? Důleitá je ta poznámka v deníku. Nevzpomněla si na ten incident z minulosti, kdy nala to tělo, vzpomněla si na něj, a kdy jí Surtees přinesl ze zahrady pórky. V tu chvíli se jí ty věci propojily  minulost s přítomností.

Piers se obrátil k Dalglieshovi. Tvrdíte, pane, e teď vyetřujeme dvě vrady  Cramptonovu a paní Munroeové?

Ne. Nenavrhuji, abychom ohrozili vyetřování vrady kvůli nějakému tuení. Říkám jen, e mezi nimi můe být spojitost a e bychom na to neměli zapomínat. Máme toho moc na práci, take u bychom měli začít. Přednost mají otisky prstů a výslechy kněí a svěcenců. To je na vás, Kate, a na Piersovi. Mě u si uili dost. Surtees taky, take jeho se sestrou navtivte vy. Vdycky je výhoda, kdy je konfrontujeme s někým novým. Inspektora Yarwooda zatím nechám, aby se zotavil. Podle nemocnice to bude v úterý, jestli budeme mít těstí.

Je ance, e by mohl mít důleité vodítko? zeptal se Piers. Nebo je-li podezřelý, neměli bychom ho nechat hlídat?

Nenápadně ho hlídají, odvětil Dalgliesh. Suffolk nám pomáhá. Byl dnes v noci mimo svůj pokoj. Moná i viděl vraha. Proto ho nenechávám bez ochrany.

Zaslechli zvuk auta, které drkotalo po cestě podél pobřeí. Serant Robbins přistoupil k oknu. Přijel pan Clark a technici, pane.

Piers pohlédl na hodinky Není to patné, ale měli jet celou cestu vozem. Z Ipswiche to trvá dlouho. Natěstí nic nezatarasilo tra.

Poádejte je, a si donesou výzbroj sem, přikázal Dalgliesh Robbinsovi. Mohou zabrat druhou lonici. A patrně budou chtít kávu, ne začnou.

Ano, pane.

Dalgliesh rozhodl, e se kriminalističtí technici mohou převléknout do pracovních oděvů v kostele, ale dostatečně daleko od vlastního místa činu. Brian Clark, vedoucí týmu, jen měl přezdívku Hrabě, nikdy předtím s Dalglieshem nepracoval. Klidný, bez emocí a bez humoru, nebyl zrovna nejzajímavějí spolupracovník, ale provázela ho pověst důkladnosti a spolehlivosti. Kdy u se rozhodl promluvit, mělo to smysl. Kdy se dalo něco najít, nael to. Byl to mu, který pohrdal nadením a i tu nejcennějí stopu vítal slovy:  No jo, hoi, jen klid. Je to jen otisk dlaně, ne svatý grál. Také vyznával rozdělení funkcí. Jeho prací bylo objevovat, sbírat a uchovávat důkazy, ne si přivlastňovat práci detektiva. Pro Dalglieshe, který dával přednost týmové práci a byl otevřený různým nápadům, byla tato rezervovanost přerůstající v mlčenlivost nevýhodou.

Teď, a nikoli poprvé, postrádal Charlieho Ferrise, technika, který tu práci vykonával od té doby, co vyetřovali vrady Berowna a Harryho Macka. Ty se také odehrály v kostele. Jasně si dovedl vybavit Ferrise  malého, s pískovými vlasy, ostrými rysy a mrtného jako chrt  jak se shýbá jako dychtivý běec, který čeká na startovní výstřel  dovedl si vybavit i ten výstřední pracovní oděv, který Ferris pro tuto práci vymyslel: kraoučké bílé ortky a triko s krátkými rukávy, přiléhavou plastikovou čepici, v ní vypadal jako plavec, který si zapomněl svléknout spodní prádlo. Ale Ferris odeel do důchodu a koupil hospodu v Somersetu, kde svým zvučným basem, který se tak nehodil k jeho drobné postavičce, přispíval k síle vesnického kostelního sboru.

Jiný patolog, jiní technici, brzy se zase vymění za jiné. Jetě e mu zůstala Kate Miskinová! Ale nebyl čas, aby se zabýval Katinou morálkou nebo její případnou budoucností. Moná, pomyslel si, za to můe jeho věk, e u méně snáí změny.

Ale aspoň fotografa dobře znal. Barney Parker u byl v důchodovém věku a teď pracoval na částečný úvazek. Byl to výřečný, hubený, čilý muík s dychtivýma očima, který vypadal stále stejně po celá ta léta, co ho Dalgliesh znal. Na dalí částečný úvazek pracoval jako fotograf na svatbách a moná při zkrálování nevěst odpočíval od nekompromisní věcnosti policejní práce. Ovem měl něco z rozčilující dotěrnosti svatebního fotografa, rozhlíel se po místě zločinu, jako by se chtěl ujistit, jestli se tam nepovalují dalí mrtvoly, které volají po jeho pozornosti. Dalgliesh téměř očekával, e je začne shánět do rodinné skupinky Ale byl to skvělý fotograf a jeho práce byla bezchybná.

Dalgliesh s nimi el ke kostelu, proli sakristií a převlékli se v jedné z uzavřených rodinných lavic poblí jiních dveří v tichu, které, pomyslel si Dalgliesh, nemělo nic společného s posvátností místa. Stanuli tam jako skupina kosmonautů v bílých bavlněných kombinézách a kápích a sledovali Clarka, jak jde za Dalglieshem k sakristii. Dalglieshovi připadalo, e Clarkovi ve vysoké bílé kukle obleku a s vyčnívajícími horními zuby chybí u jen ui, aby vypadal jako velký nabručený králík.

Vrah musel téměř určitě vejít dveřmi sakristie ze severního ambitu, řekl Dalgliesh. To znamená, e podlahu ambitu je třeba prozkoumat, nejsou-li na ní stopy, i kdy pochybuji, e by se nalo něco pouitelného pod tou vrstvou listí. Ve dveřích není klika, ale otisky prstů mohou být vude na dveřích.

Kdy veli do kostela, podotkl: Je moné, e budou otisky i na Posledním soudu a na stěně vedle něj, i kdy by to musel být cvok, aby si nevzal rukavice. Na svícnu napravo jsou stopy krve a vlasy, ale měli bychom velké těstí, kdyby tam byly i otisky. Ale zajímavé je toto. Zavedl je prostřední uličkou ke druhé rodinné lavici. Někdo se tu schovával pod sedadlem. Je tu značná vrstva prachu, která je poruená. Nevím, jestli dostanete otisky ze dřeva, ale ta monost tu je.

Dobře, pane, řekl Clark. A kde bude tým obědvat? Vypadá to, e nikde poblí není restaurace a já bych nerad odjíděl. Rád bych vechno zvládl pokud mono s přirozeným osvětlením.

Dostaneme tady sendviče, Robbins zajistí noclehy. Zítra budeme vidět, co dál.

Myslím, e budu potřebovat víc ne dva dny, pane. Kvůli tomu listí v severním ambitu. Musí se to vechno prohrabat a prozkoumat.

Dalgliesh pochyboval, e z tohoto klopotného snaení vzejde nějaká radost, ale nechtěl odrazovat Clarka v jeho péči o sebemení detail. Pronesl několik posledních pokynů ke dvěma dalím členům týmu a opustil je.

Kapitola 10

Ne začaly výslechy jednotlivců, bylo třeba vem ve svatém Anselmu vzít otisky prstů. Ten úkol připadl Piersovi a Kate. Oba věděli, e Dalgliesh dává přednost tomu, aby enám brala otisky příslunice jejich pohlaví. Ne začali, prohlásil Piers: Já u to dlouho nedělal. Měla bys vzít enské jako obvykle. Mně to sice připadá jako zbytečný kapric. Jako by to někdo povaoval za jakési znásilnění.

Kate připravovala ve potřebné. Můe na to pohlíet jako na jisté znásilnění, odvětila. A jsem vinná nebo nevinná, vadilo by mi, kdyby mi policejní důstojník tiskl prsty.

Sotva jde o stisknutí. Vypadá to, e máme plnou čekárnu, jen kněí tam nejsou. Kdo bude první?

Třeba Arbuthnot.

Kate zajímaly různé reakce podezřelých, kteří během dalí hodiny předváděli různou míru trpělivosti. Otec Sebastian, který přiel s dalími knězi, zamračeně spolupracoval, ale neubránil se výrazu znechucení, kdy Piers vzal jeho prsty a umyl je vodou a mýdlem, nače je pevně přitiskl na razítkovací poltářek. To bych snad zvládl sám!

S Piersem to nehnulo. Lituji, pane. Musíme zajistit, aby byly otisky kvalitní i na krajích. Je to vlastně otázka cviku.

Otec John od začátku do konce nepromluvil, ale tvář měl smrtelně bílou, a Kate si vimla, e se chvěje. Při té krátké proceduře měl zavřené oči. Otce Martina to upřímně zajímalo a zíral s téměř dětským údivem na sloitý vzor křivek a smyček, které hlásaly jeho jedinečnou identitu. Otec Peregrine, který měl pohled obrácený ke koleji, do ní by se rád co nejdřív vrátil, si zřejmě ani moc neuvědomoval, co se děje. A při pohledu na své prsty, zamazané od inkoustu, zavrčel, e doufá, e ta pína půjde dobře smýt a e by svěcenci měli dbát na to, aby měli čisté prsty, ne půjdou do knihovny. Napíe jim to na nástěnku.

Nikdo ze svěcenců ani ze zaměstnanců nedělal potíe, ale Stannard v tomto postupu spatřoval hrubé naruení občanské svobody. Předpokládám, e k tomu máte oprávnění? zaryl do policistů.

Piers klidně odvětil: Ano, pane, s vaím souhlasem, podle ustanovení zákona o dokazování v trestním řízení. Myslím, e legislativu znáte.

A kdybych nesouhlasil, jistě byste získali nějaký soudní příkaz. Kdybyste mě zatkli  kdyby to dolo a tak daleko  a prokázalo se, e jsem nevinen, mám za to, e mé otisky by se měly zničit. Jak si tím ale mohu být jistý?

Máte právo být svědkem jejich zničení, podáte-li si ádost.

To udělám, řekl, kdy tiskl prsty na razítkovací podloku. To si pite.

Teď skončili a poslední osoba, které brali otisky, Emma Lavenhamová, právě odela. Kate prohodila tak promyleně leérně, e to vyznělo nepřirozeně: Co si podle tebe o ní myslí AD?

Je to heterosexuální muský a básník. Myslí si to, co si myslí kadý heterosexuální muský a básník, kdy potká krásnou enu. Třeba to, co si myslím já, kdy se to tak vezme. e by ji rád dostal do nejblií postele.

No prosím tě, to musíte být tak primitivní? To nikdo z vás nedovede myslet na enu jinak, ne jak ji dostat do postele?

Ty jsi ale puritánka, Kate! Ptala ses mě, co si myslí, ne co udělá. Má vechny instinkty pod kontrolou, to je jeho problém. Ona je tu anomálie, ne? Proč myslí, e ji sem otec Sebastian přitáhl? Aby je podrobil občasnému tréninku, jak odolávat pokuení? Člověk by myslel, e krásný chlapec bude lepí tip. Ti čtyři, co jsme tu zatím měli, vypadali beznadějně heterosexuálně.

Co ty pozná, e.

Ty přece taky. Kdy mluvíme o kráse, co si myslí o Adonisu Raphaelovi?

Má přiléhavé jméno, co? Kdoví jestli by působil stejně, kdyby se jmenoval Albert. Vypadá a moc dobře, a ví to.

Vzruuje tě?

Ne, a ty taky ne. Je načase udělat pár návtěv. Kým začneme? Otcem Sebastianem?

Tím nejvyím?

Proč ne? A potom mám jít s AD vyslýchat Arbuthnota.

A kdo povede výslech rektora?

Já. Alespoň začnu.

Myslí, e se eně víc otevře? Moná, ale moc bych na to nespoléhal. Tihle kněí jsou zvyklí být zpovědníky Take umějí zachovávat tajemství, včetně svých vlastních.

Kapitola 11

Jistě budete chtít vidět paní Cramptonovou, ne odjede, prohodil otec Sebastian. Oznámím vám, a bude hotová. Kdyby chtěla navtívit kostel, doufám, e jí to povolíte.

Dalgliesh krátce odpověděl, e ano. Zajímalo by ho, zda otec Sebastian povauje za jisté, e bude-li si paní Cramptonová přát vidět, kde její mu zemřel, doprovodí ji tam on. Dalgliesh měl jiné představy, ale usoudil, e teď není čas o tom debatovat; paní Cramptonová třeba ani nebude chtít kostel navtívit. A tak či onak, bylo důleité, aby se seli.

Vzkaz, e u je hotová a můe se s ním vidět, mu přinesl do kanceláře pro výslechy Stephen Morby, kterého teď otec Sebastian vyuíval jako vestranného posla. Dalgliesh si poviml, jak moc Morell nemá rád telefon.

Kdy vstoupil do rektorovy kanceláře, paní Cramptonová vstala ze své idle a přistoupila k němu, podala mu ruku a pevně ji stiskla. Byla mladí, ne Dalgliesh očekával, měla těká ňadra nad útlým pasem a příjemnou, upřímnou, nenalíčenou tvář. Byla bez klobouku a krátké hnědé vlasy, vykartáčované do lesku, vypadaly na drahý sestřih; skoro by věřil, e přijela přímo od kadeřníka, kdyby ta mylenka nebyla tak nesmyslná. Měla na sobě tvídový kostým v kombinaci modré a světlehnědé s velkou broí s kamejí v klopě. Bro byla nápadně moderní a vypadala nepřiměřeně na venkovském tvídu. Dalgliesh uvaoval, zda je to dárek od manela a zda si ji připjala na sako na znamení loajality nebo výzvy. Krátký cestovní plá byl přehozený přes opěradlo idle. Byla úplně klidná a ruku, která stiskla Dalglieshovu, měla chladnou, ale pevnou.

Otec Sebastian je představil krátce a formálně. Dalgliesh pronesl obvyklá slova soustrasti a lítosti. Říkal je rodinným přísluníkům obětí vrad víckrát, ne si pamatoval: vdycky mu to připadalo neupřímné.

Paní Cramptonová by chtěla navtívit kostel a poádala, abyste el s ní, oznámil otec Sebastian. Pokud byste mě potřeboval, najdete mě tady.

Společně proli jiním ambitem a přes dládění dvora do kostela. Arciděkanovo tělo u odvezli, ale technici jetě pracovali a jeden z nich teď odklízel listí ze severního ambitu. Cesta ke dveřím sakristie byla volná.

V kostele na ně zaútočil chlad a Dalgliesh si uvědomil, e se jeho společnice otřásla. Nemám vám přinést kabát? nabídl se. Ne, díky, komandere, to je dobré.

Vedl ji k Poslednímu soudu. Bylo třeba jí říct, e se to stalo tady; kameny byly jetě potřísněné krví jejího manela. Automaticky a poněkud ztuhle poklekla. Dalgliesh odstoupil a odkráčel prostřední uličkou.

Za několik minut se k němu připojila. Mohli bychom si na chvíli sednout? poádala. Myslím, e mi chcete poloit pár otázek.

Mohl bych vám je poloit v kanceláři otce Sebastiana nebo v domě svatého Matoue, tam by to pro vás bylo pohodlnějí.

Pohodlnějí to bude tady 

Dva technici se taktně odklidili do sakristie. Chvíli seděli tie, pak se zeptala: Jak můj manel zemřel, komandere? Otec Sebastian mi to nechtěl říct.

Otci Sebastianovi jsme to neřekli, paní Cramptonová.

Co ovem neznamenalo, e to nevěděl. Dalglieshe by zajímalo, jestli ji tato monost napadla. Pro úspěch vyetřování je důleité, aby se podrobnosti prozatím utajily.

To chápu. Nic neřeknu.

Arciděkan byl zabit ranou do hlavy, řekl Dalgliesh jemně. Bylo to velmi náhlé. Nemyslím, e trpěl. Moná ani neměl čas pocítit ok nebo strach.

Děkuji vám, komandere.

Opět nastalo ticho. Bylo zvlátně druné a on nijak nespěchal, aby je poruil. I ve smutku, který nesla stoicky, byla její společnost uklidňující. Byla to vlastnost, která na ní arciděkana přitahovala? Mlčení se prodluovalo. Kdy na ni pohlédl, spatřil, e se jí na tváři leskne slza. Vztáhla ruku, aby ji otřela, ale kdy promluvila, hlas měla pevný.

Můj manel tady nebyl vítaný, komandere, ale vím, e nikdo ze svatého Anselma ho nemohl zabít. Odmítám věřit, e by člen křesanské komunity byl schopen takového zlého skutku.

To je právě otázka, kterou vám musím poloit, řekl Dalgliesh. Měl vá manel nějaké nepřátele, někoho, kdo mu chtěl ukodit?

Ne. Ve farnosti si ho velmi váili. Dalo by se říct, e ho měli rádi. I kdy je to výraz, který by sám nepouil. Byl to dobrý, soucitný a svědomitý farní kněz a nikdy se neetřil. Nevím, jestli vám někdo řekl, e byl vdovec, kdy jsme se vzali. Jeho první ena spáchala sebevradu. Byla to velmi krásná ena, ovem nevyrovnaná, a on ji velmi miloval. Ta tragédie ho hluboce zasáhla, ale dostal se z toho. Učil se být astný. Byli jsme spolu astní. Je to kruté, e jeho naděje musely skončit takhle.

Říkáte, e nebyl ve svatém Anselmu vítaný. To kvůli rozdílným teologickým názorům, nebo to mělo jiné důvody? Diskutoval s vámi o této návtěvě?

Diskutoval se mnou o vem, komandere, kromě toho, co mu bylo sděleno důvěrně jako duchovnímu. Domníval se, e svatý Anselm přeil dobu, kdy byl prospěný. Myslím, e i otec Sebastian si uvědomuje, e ta kolej je anomálie a e se bude muset uzavřít. Také tu byly rozdílné názory na činnost církve, samozřejmě, a to věci neusnadňovalo. A pak zřejmě víte o problému s otcem Johnem Bettertonem.

Získal jsem dojem, e je tu nějaký problém, ale detaily neznám, řekl Dalgliesh opatrně.

Je to starý a dost tragický příběh. Před několika lety byl otec Betterton shledán vinným ze sexuálního přestupku proti některým ze svých zpěváčků a byl odsouzen do vězení. Můj manel objevil část důkazů a svědčil u soudu. Tenkrát jsme jetě nebyli manelé  bylo to krátce po smrti jeho první eny  ale vím, e mu to přineslo mnoho zármutku. Udělal to, co povaoval za svou povinnost, ale způsobilo mu to velkou bolest.

Dalgliesh si soukromě myslel, e větí bolest to zřejmě způsobilo otci Johnovi. Řekl vám manel něco, ne se vydal na tuhle návtěvu? Něco, co by naznačovalo, e se tu hodlá s někým sejít, nebo e má důvod povaovat tuhle návtěvu za mimořádně obtínou?

Ne, nic. Jsem si jistá, e neměl sjednanou ádnou schůzku, kromě setkání s lidmi odsud. Netěil se na ten víkend, ale ani se ho nehrozil.

A ozval se vám od té doby, co sem přijel?

Ne, netelefonoval, a já bych to ani nečekala. Jediný hovor kromě běných farních záleitostí byl z kanceláře diecéze. Ztratili číslo manelova mobilního telefonu a chtěli ho pro svou evidenci.

Kdy vám to volali?

Dost pozdě. Překvapilo mě to, protoe u to muselo být poté, co byla kancelář zavřená. Bylo to v sobotu po půl deváté.

Poznala jste osobu, která volala? Byl to mu nebo ena?

Znělo to jako muský hlas. Tehdy jsem myslela, e je to mu, i kdy na to nemohu přísahat. Nemluvila jsem s ním, jen jsem mu dala číslo. Jen řekl děkuji a zavěsil.

No jistě, pomyslel si Dalgliesh. Nechtěl promluvit jediné zbytečné slovo. Chtěl jedině číslo, které nemohl získat jinak, číslo, na ně zavolal tu noc, aby povolal arciděkana na smrt. Nebyla to odpověď na jeden z klíčových problémů případu? Jestlie byl Crampton vylákán do kostela zavoláním na mobil, jak zjistil volající jeho číslo? Nebude těké vystopovat ten hovor v půl deváté a výsledek by mohl být pro někoho ve svatém Anselmu osudný. Ale stále tu zůstávala záhada. Vrahovi  raději tedy Kainovi  nechyběla inteligence. Ten zločin byl jistě důkladně naplánovaný. Neočekával Kain, e Dalgliesh bude hovořit s paní Cramptonovou? Nebylo moné  ne, víc ne moné  e ten telefonní hovor vyjde najevo? Dalglieshe napadla dalí monost. Nemohlo to být přesně to, co Kain zamýlel?

Kapitola 12

Poté, co Emmě vzali otisky prstů, dola si do svého apartmá pro písemnosti a ubírala se s nimi do knihovny, kdy z jiního ambitu zaslechla rychlé kroky a dohonil ji Raphael. Chtěl bych se vás na něco zeptat. Je na to správná chvíle?

Emma div nevyhrkla: Pokud to nebude trvat moc dlouho, ale kdy mu pohlédla do tváře, zastavila se. Nevěděla, zda hledá útěchu, ale určitě vypadal, e ji potřebuje. Místo toho řekla: Je to správná chvíle. Ale nemáte teď seminář s otcem Peregrinem?

Je posunutý. Poslala pro mě policie. Teď zrovna se jdu nechat vyslechnout. Proto jsem s vámi chtěl mluvit. Vy zřejmě nebudete chtít říct Dalglieshovi, e jsme byli včera v noci spolu? Jedná se o dobu po jedenácté hodině. Do té doby mám jakés takés alibi.

Spolu kde?

U vás nebo u mě. Víte, ptám se vás, jestli byste mu řekla, e jsme spolu včera v noci spali?

Emma se zastavila a otočila se k němu. Ne, to bych neřekla. Raphaeli. Chcete po mně dost divnou věc. Větinou nemluvíte tak hloupě.

Ale nebylo by to tak divné, kdyby to byla pravda  nebo ano?

Zrychlila krok ale on s ní drel tempo. Podívejte, já vás nemiluju, ani do vás nejsem zamilovaná, řekla.

To je pěkné rozliení, přeruil ji. Ale mohla byste si myslet, e je to moné. Ta mylenka by vás nemusela přímo odpuzovat.

Emma se k němu obrátila. Raphaeli, kdybych s vámi včera v noci spala, nestyděla bych se přiznat to. Jene se to nestalo, nestane, a já nebudu lhát. Kromě toho, e lhát je nemorální, bylo by to pitomé a nebezpečné. Myslíte si, e by to Adama Dalglieshe na okamik oklamalo? I kdybych uměla lhát, jako kdy tiskne co neumím  dověděl by se to, je to jeho práce, zjiovat věci. Chcete, aby si myslel, e jste arciděkana zabil vy?

On u si to zřejmě myslí. Moje alibi nestojí za moc. el jsem za Peterem, abych mu pomohl přečkat bouřku, jene on před půlnocí usnul a já se mohl klidně vykrást ven. Dalgliesh si určitě bude myslet, e jsem to udělal já.

I kdyby vás podezíral  o čem pochybuju  jistě by se v tom jen utvrdil, kdy si budete vymýlet alibi. To se k vám nehodí, Raphaeli. Je to hloupé, ubohé a urálivé pro nás oba. Proč?

Moná jsem jen chtěl zjistit, co si o tom nápadu teoreticky myslíte.

S muem se nespí teoreticky, spí se s ním prakticky, namítla Emma.

A taky by se to nelíbilo otci Sebastianovi, e.

Řekl to s nenucenou ironií, ale Emma v jeho hlase postřehla zatrpklý tón.

Ovem, přisvědčila. Jste jeden z jeho svěcenců a já jsem tu host. I kdybych se s vámi chtěla vyspat  co nechci  bylo by to poruení dobrých mravů.

Tomu se zasmál, ale ten zvuk byl chraplavý. Dobré mravy! Jistě, to je závaný argument. To je poprvé, co jsem byl odmítnut s takovouhle výmluvou. Etiketa sexuální morálky. Moná bychom mohli zařadit na toto téma seminář.

Znovu se zeptala: Ale proč, Raphaeli? Musel jste vědět, jakou odpověď dostanete.

Jen proto, e jsem myslel, e kdybych ve vás mohl vzbudit sympatie  moná snad i lásku  neil bych v takovém zmatku. Vechno by bylo v pořádku.

Laskavěji podotkla: To přece ne. Máme-li v ivotě zmatek, nemůeme hledat někoho, kdo by nás miloval, aby se to vechno srovnalo.

Lidé to dělají.

Stáli mlčky před jiními dveřmi. Emma se otočila, aby vela dovnitř. Raphael ji náhle popadl za ruku, naklonil se a políbil ji na tvář. Omlouvám se, Emmo.Věděl jsem, e to nikam nepovede. Měl jsem jen sen. Odpuste mi, prosím vás.

Otočil se. Emma viděla, jak kráčí zpátky ambitem, a čekala, dokud nezmizel za eleznou bránou. Vela do koleje, zmatená a neastná. Mohla být soucitnějí, chápavějí? Chtěl se jí svěřit, měla ho v tom podpořit? Kdyby se věci pro něj vyvíjely patně, jaký mělo smysl hledat někoho, aby to dal do pořádku? Ale nechovala se ona sama stejně v případě Gilese? Unavena dotěrnostmi, nároky na lásku, árlivostí a soupeřením, nerozhodla se, e Giles, se svým postavením, se svou silou, se svou inteligencí jí můe poskytnout alespoň zdání závazku, aby mohla sama pokračovat v tom, čeho si v ivotě nejvíc cenila, ve své práci? Teď jí bylo jasné, e to byla chyba. Byla to víc ne chyba, bylo to patné. A se vrátí do Cambridge, řekne mu to na rovinu. Nebude to příjemné loučení  Giles nebyl zvyklý na odmítnutí  ale teď u na to nebude myslet. To budoucí trauma je nicotné ve srovnání s tragédií, k ní dolo ve svatém Anselmu a jí se nevyhnutelně účastnila i ona.

Kapitola 13

Těsně před dvanáctou hodinou zavolal otec Sebastian otci Martinovi, který seděl v knihovně a známkoval eseje, a zeptal se ho, zda by s ním mohl mluvit. Byla to jeho obvyklá praxe, telefonovat osobně. Od prvních dnů, kdy se stal rektorem, dbal na to, aby k sobě nikdy nikoho nepovolával prostřednictvím jiného studenta nebo zaměstnance; to nové, docela jiné panování nebude poznamenáno netaktním uplatňováním autority. Pro větinu lidí byla vyhlídka na to, e bývalý rektor zůstane bydlet v objektu a bude přednáet na částečný úvazek, přímo katastrofální. Povaovalo se za vhodné, aby odcházející rektor nejen odeel s dobře zvládnutou důstojností, ale odebral se někam co moná nejdál od koleje. Ale zaměstnání otce Martina, které mělo být původně dočasné, aby pokrylo nečekaný odchod přednáejícího pastorační teologii, pokračovalo za vzájemného souhlasu ke spokojenosti obou stran. Otec Sebastian nedával najevo ádné zábrany nebo rozpaky nad tím, e obsadil stolec svého předchůdce, převzal a zreorganizoval jeho úřad a usedl na jeho místo v čele stolu, ani nad tím, e zavedl změny, které důkladně naplánoval. Otec Martin v sobě vůči němu nechoval ádnou zá, spí ho to trochu pobavilo. Dokonale tomu rozuměl. Otce Sebastiana by toti ani nenapadlo, e by nějaký jeho předchůdce mohl ohrozit jeho autoritu nebo jeho inovace. Nesvěřoval se otci Martinovi, ani se s ním o ničem neradil. Kdy potřeboval informace o administrativním chodu, čerpal je ze spisů nebo od své sekretářky. Byl tak naprosto sebejistý, e by klidně zaměstnal jako svého podřízeného i arcibiskupa z Canterbury a nedělalo by mu to problémy Vztah mezi ním a otcem Martinem byl vztah důvěry a respektu, a pokud lo o otce Martina, i náklonnosti. Protoe během svého úřadování si ani moc nepřipoutěl, e je vlastně rektorem, přijal svého následovníka s dobrou vůlí a jistou úlevou. A jestli někdy trochu melancholicky zatouil po vřelejím vztahu, s ním si ho ani nedovedl představit. Ale teď, kdy byl pozván a seděl ve známém křesle u krbu a sledoval neobvyklý neklid otce Sebastiana, si nepříjemně uvědomoval, e se od něj něco ádá  uklidnění, rada nebo jen vzájemné sympatie či sdílená úzkost. Seděl velmi tie a se zavřenýma očima zamumlal krátkou modlitbu.

Otec Sebastian, který přecházel po místnosti, se zastavil a oznámil: Paní Cramptonová před deseti minutami odjela. Byl to nepříjemný rozhovor. Dodal: Nepříjemný pro nás oba.

Jiný být nemohl, konstatoval otec Martin.

Pomyslel si, e v rektorově hlase postřehl drobný, rozmrzelý tón nelibosti nad tím, e arciděkan zavril vechny své předchozí přečiny tím, e se neuváeně nechal zavradit pod jejich střechou. Ta mylenka zaehla dalí, jetě neuctivějí a opoválivějí mylenku. Co by asi řekla lady Macbethová Duncanově vdově, kdyby ta dáma přila na hrad Inverness, aby spatřila manelovu mrtvolu? Hanebná záleitost, madam, a já s manelem jí hluboce litujeme. A dosud to byla velmi úspěná návtěva. Udělali jsme vechno pro to, aby se u nás Jeho milost cítila pohodlně. Otec Martin v duchu uasl nad tím, jak ho tak zvráceně nevhodná mylenka mohla napadnout. Asi u začíná být poněkud lehkomyslný, pomyslel si.

Trvala na tom, e chce jít do kostela, aby viděla, kde manel zemřel, řekl otec Sebastian. Já myslel, e to není moudré, ale komander Dalgliesh se poddal. Byla neústupná, chtěla, aby ji tam doprovodil on, ne já. To nebylo namístě, ale nepovaoval jsem za vhodné protestovat. Samozřejmě tudí musela vidět Poslední soud. Jestli jí Dalgliesh věřil, e pomlčí o tom vandalismu, proč nedůvěřuje mým zaměstnancům?

Otec Martin ho nerad upozornil, e paní Cramptonová není podezřelá, kdeto zaměstnanci ano.

Otec Sebastian, jako by si náhle uvědomil svůj neklid, přistoupil ke svému kolegovi a usedl proti němu. Byl jsem neastný, e jede domů sama, a navrhl jsem, e by ji mohl doprovodit Stephen Morby. Jistě by v tom byla určitá potí. Musel by jet zpátky vlakem a vzít si z Lowestoftu taxi. Ona vak chtěla být sama. Pozval jsem ji, jestli by se nechtěla zdret na oběd. Mohl by se jí v tichosti podat tady v mém bytě. Jídelna by stěí byla vhodná.

Otec Martin mlčky souhlasil. Byl by to trapný oběd, pomyslel si, kdyby paní Cramptonová seděla mezi podezřelými a ti by jí zdvořile podávali brambory, moná by to byl zrovna vrah jejího mue.

Obávám se, e jsem ji zklamal, postěoval si rektor. Člověk při těchto příleitostech uívá otřepané fráze, ale ty ztrácejí smysl, je to jen drmolení běných zvuků, které nemají ádný vztah k víře nebo významu.

A jste řekl cokoli, otče, nikdo by se toho nezhostil lépe. Jsou události, které daleko přesahují vekerá slova.

Paní Cramptonová, pomyslel si, by sotva vítala, či vůbec potřebovala, povzbuzení otce Sebastiana ke křesanské pevnosti nebo jeho připomínku křesanské naděje.

Otec Sebastian se neposedně vrtěl na své idli a po chvíli se přinutil sedět bez hnutí. Paní Cramptonové jsem nic neříkal o své hádce s jejím manelem včera odpoledne v kostele. Jetě víc by ji to rozruilo a k ničemu by to nebylo dobré. Hluboce toho lituji. Zarmucuje mě, e arciděkan zemřel s takovou zlobou v srdci. Sotva to byl stav milosti  pro nás oba.

Nemůeme vědět, otče, v jakém duchovním stavu se nacházel arciděkan, kdy zemřel, namítl otec Martin jemně. Jeho společník pokračoval: Připadá mi od Dalglieshe poněkud necitlivé, e poslal své podřízené, aby vyslýchali kněze. Povaoval bych za vhodnějí, kdyby s námi se vemi mluvil on. Přál bych si, aby policie byla víc nakloněna monosti, e tu vradu spáchal někdo mimo kolej, i kdy se mi nechce věřit, e s tím má něco společného inspektor Yarwood. No, čím dřív bude moci promluvit, tím líp. A jsem přirozeně velmi zvědavý, kdy znovu otevřou kostel. Srdce koleje bez něj sotva můe bít.

Nepředpokládám, e nás tam pustí, dokud nebude očitěn Poslední soud, a to moná ani nepůjde. Tedy, moná ho budou potřebovat tak, jak je, jako důkaz.

To je ovem k smíchu. Jistě ho vyfotografovali a ty snímky by jim měly stačit. To čitění je samozřejmě problém. Bude to práce pro odborníky. Poslední soud je národní poklad. Těko na něj mohu pustit Pilbeama s plechovkou terpentýnu. A pak je třeba kostel znovu vysvětit, ne se můe začít znovu pouívat. Byl jsem se v knihovně podívat na předpisy, ale moc toho v nich není. Předpis F 15 se zabývá zesvěttěním kostelů, ale neobsahuje ádné pokyny pro znovuvysvěcení. Je tu samozřejmě římskokatolický rituál, ten bychom mohli upravit, ale je sloitějí, ne mi připadá vhodné. Mají v něm procesí, vepředu se nese kří, za ním jde biskup v mitře a s pastýřskou holí, koncelebranti, děkani a dalí duchovní ve slavnostních liturgických oděvech, kteří vedou procesí do kostela.

Neumím si představit, e by se toho chtěl účastnit biskup. Vy jste s ním ale ve styku, otče?

Přirozeně. Přijede sem ve středu večer. Velmi uválivě usoudil, e dřívějí návtěva by se nehodila nám ani policii. Mluvil ovem se správci majetku a nepochybuji, co mi oficiálně oznámí, a přijede. Svatý Anselm bude na konci tohoto trimestru uzavřen. Doufá, e budou podniknuty kroky, aby svěcenci mohli být ubytováni na jiných teologických kolejích. Očekává se, e vypomůou Cuddesdon a St. Stephens House, i kdy to samozřejmě nebude bez obtíí. Ji jsem hovořil s jejich rektory.

Otci Martinovi unikl výkřik protestu, ale jeho starý hlas se zmohl pouze na trapné zaskřehotání. Ale to je děsné! To máme ani ne dva měsíce času! A co Pilbeamovi, Surtees, dalí zaměstnanci na částečný úvazek? Ty vechny budeme muset vyhodit z jejich domů?

Jistěe ne, otče. V hlasu otce Sebastiana zazněl netrpělivý tón. Svatý Anselm se uzavře coby teologická kolej na konci trimestru, ale personál tu zůstane, dokud se nerozhodne o budoucnosti těchto budov. To se vztahuje i na zaměstnance na částečný úvazek. S panem Perronetem jsem telefonoval a on sem přijde s ostatními správci. Je neústupný v tom směru, e nic, co má cenu, se teď nesmí odstěhovat z koleje ani z kostela. Slečna Arbuthnotová vyjádřila své úmysly velmi jasně, ale právní pozice bude bezesporu velmi komplikovaná.

Otec Martin byl seznámen s příslunými ustanoveními poslední vůle, kdy se stal rektorem. Pomyslel si, ale neřekl  my čtyři kněí ohromně zbohatneme. Jak zbohatneme? uvaoval. Ta mylenka ho děsila. Zjistil, e se mu třesou ruce. Shlédl na íly připomínající nachové provazy, na hnědé skvrny, které vypadaly spí jako příznak nemoci ne stáří, a pocítil, e mu skrovných sil valem ubývá.

Kdy pohlédl na otce Sebastiana, spatřil v náhlém záblesku pochopení bledou, stoickou tvář, ale mysl, obdivuhodně nepřístupná nejhorím záchvatům smutku a strachu, ji plánovala budoucnost. Tentokrát u nic nemohl zachránit. Vechno, co otec Sebastian dělal a plánoval, skončilo skandálem a hrůzou. On to přeil, ale teď, moná poprvé, zatouil po projevu uznání.

Seděli proti sobě mlčky. Otec Martin by rád nael příhodná slova, ale ta nepřicházela. Po patnáct let ho nikdo neádal o radu, o uznání, o sympatie nebo o pomoc. Teď, kdy by byly potřeba, zjioval, e je bezmocný. Jeho neúspěch jako by přesahoval tento okamik. Jako by zahrnoval celé jeho kněství. Co dal svým farníkům, co dal svěcencům ze svatého Anselma? Byly to laskavost, náklonnost, tolerance a pochopení, ale to je běná valuta vech, kdo mají dobré úmysly. Změnil během svého působení ve slubách církve jeden jediný ivot? Vzpomněl si na slova eny, která zaslechl, kdy opoutěl svou poslední farnost. Otec Martin je kněz, o kterém nikdo neřekne nic patného. Teď mu to připadalo jako nejtěí obvinění.

Po chvíli vstal a otec Sebastian také. Chtěl byste, otče, abych se podíval na ten římskokatolický obřad, jestli by neel nějak upravit pro nae účely? nabídl se otec Martin.

Díky, otče, moc byste mi pomohl, řekl otec Sebastian a vrátil se ke své idli za psacím stolem. Otec Martin vyel z místnosti a tie za sebou zavřel.

Kapitola 14

Jako první ze svěcenců měl být oficiálně vyslechnut Raphael Arbuthnot. Dalgliesh se rozhodl, e se na něj podívá společně s Kate. Arbuthnot si dal načas, ne se dostavil, přestoe ho serant Robbins povolal u před deseti minutami.

Teď Dalgliesh viděl, a trochu ho to překvapilo, e se Raphael vůbec nesebral; vypadal stále tak otřeseně a rozrueně jako při setkání v knihovně. Moná si během té krátké doby, která mezi tím uplynula, jetě naléhavěji uvědomil nebezpečí, které mu hrozí. Pohyboval se ztuhle jako stařec a odmítl Dalglieshovo vyzvání, aby se posadil. Místo toho si stoupl za idli, oběma rukama se chytil opěradla a klouby na rukou mu zbělely stejně jako tvář. Kate měla absurdní dojem, e kdyby vztáhla ruku a dotkla se Raphaelovy kůe nebo jeho kučer, ucítila by pod prsty chladný kámen. Kontrast mezi světlovlasou helénskou hlavou a přísnou černí sutany působil hierarchicky i divadelně.

Kadému, kdo seděl včera u společné večeře, muselo být jasné, e arciděkana nesnáíte. Proč? udeřil Dalgliesh.

Nebylo to zahájení, jaké by Arbuthnot očekával. Moná, pomyslela si Kate, se duevně připravil na známějí akademický gambit, nenápadné předběné otázky z osobní historie, které by vedly k vyzývavějímu vyzvídání. Upřeně se díval na Dalglieshe a neodpovídal.

Zdálo se nemoné, e by z těch ztuhlých rtů mohla vyjít odpověď, ale kdy Raphael promluvil, měl hlas pod kontrolou. To bych raději neříkal. Nestačí prostě, e jsem ho neměl rád? Odmlčel se, pak dodal: A bylo to silnějí. Nenáviděl jsem ho. Nenávist k němu mě přímo posedla. Teď si to uvědomuju. Moná jsem na něj přenesl nenávist k někomu nebo něčemu jinému, osobě, místu, instituci, kterou jsem si nechtěl připustit.

Zmohl se na alostný úsměv Kdyby tu byl otec Sebastian, řekl by, e se vyívám ve své zavreníhodné posedlosti amatérskou psychologií.

Kate pronesla překvapivě jemným hlasem: Víme o odsouzení otce Johna.

Je to jen má fantazie, pomyslel si Dalgliesh, e napětí v Raphaelově hlase trochu povolilo? Ovem. Jsem tupec. Předpokládám, e jste si nás vechny prověřili. Chudák otec John. Kam se hrabou andělé posledního soudu na policejní počítače. Take víte, e Crampton byl jeden z hlavních svědků obaloby. Byl to on, ne porota, kdo poslal otce Johna do vězení.

Poroty neposílají nikoho do vězení, namítla Kate. To je práce soudce. Pak dodala, jako by se bála, e Raphael omdlí: Co kdybyste se posadil, pane Arbuthnote?

Po chvíli váhání usedl na idli a očividně se snail uklidnit. Lidé, které někdo nenávidí, by se neměli nechat zavradit. Dává jim to nespravedlivou výhodu. Nezabil jsem ho, ale cítím se vinen, jako kdybych to udělal.

Tu pasá z Trollopa, kterou jste četl včera při večeři, jste vybral sám? zeptal se Dalgliesh.

Ano. Vdycky si vybíráme, co budeme číst.

Byl to jiný arciděkan, jiná doba, podotkl Dalgliesh. Ctiádostivý mu klečí vedle svého umírajícího otce a ádá ho o odputění, protoe si přál jeho smrt. Mně připadalo, e to arciděkan vzal osobně.

To jsem taky chtěl. Opět nastalo ticho, pak Raphael pronesl: Vdycky jsem si kladl otázku, proč otce Johna tak neúnavně pronásledoval. Ne, e by byl sám homosexuál a potlačoval to v hrůze z odhalení. Teď vím, e tím smýval vlastní vinu.

Vinu  zač? zeptal se Dalgliesh.

Myslím, e na to byste se měl zeptat inspektora Yarwooda.

Dalgliesh se rozhodl, e tento směr dotazování prozatím opustí. Nebyla to jediná otázka, kterou musel Yarwoodovi poloit. Dokud se inspektor nezotaví natolik, e ho bude moci vyslechnout, tápal by ve tmě. Zeptal se Raphaela, co přesně dělal poté, co skončila večerní pobonost.

Nejdřív jsem el do svého pokoje. Po večerní pobonosti u máme být tie, ale to pravidlo se dost často nedodruje. To neznamená, e nemůeme mluvit mezi sebou. Nejednáme jako trappističtí mnii, ale větinou odejdeme do svých pokojů. Četl jsem a pracoval jsem na eseji do půl desáté. Vítr skučel  to víte, pane, byl jste tady  a já se rozhodl zajít do domu podívat se, jestli Peter  tedy Peter Buckhurst  je v pořádku. Zotavuje se z mononukleózy a není mu moc dobře. Vím, e nesnáí bouřku  ne blesky ani hřmění nebo liják, jen kvílení větru. Jeho matka zemřela ve vedlejím pokoji v noci, kdy takhle skučel vítr, to mu bylo sedm a od té doby ho nesnáí.

Jak jste veel do domu?

Normálně. Mám pokoj číslo 3 v severním ambitu. Proel jsem atnou, přes halu a po schodech jsem vystoupal do patra. V zadní části domu je marodka, kde Peter několik posledních týdnů spí. Bylo mi jasné, e tam je nerad sám, tak jsem mu slíbil, e s ním zůstanu celou noc. Na marodce je druhá postel, spal jsem na ní. Poádal jsem otce Sebastiana, abych směl po večerní pobonosti odjet z koleje,  slíbil jsem, e se zúčastním první me, kterou slouil kamarád v kostele u Colchesteru  ale nechtěl jsem Petera opustit, tak jsem se rozhodl, e tam místo toho pojedu dnes brzy ráno. Me začíná a v půl jedenácté, take jsem věděl, e to stihnu.

Pane Arbuthnote, proč jste mi to neřekl dnes ráno v knihovně? Ptal jsem se, jestli někdo opustil svůj pokoj po večerní pobonosti.

Vy byste promluvil? Pro Petera by bylo hrozně poniující, kdyby se celá kolej dověděla, e se bojí větru, nemyslíte?

Jak jste strávili ten večer spolu?

Povídali jsme si, pak jsem mu četl. Povídku od Sakiho, jestli vás to zajímá.

Viděl jste někoho kromě Petera Buckhursta poté, co jste po půl desáté vstoupil do hlavní budovy?

Jen otce Martina. Přiel se na nás podívat asi v jedenáct, ale nezdrel se. Měl taky strach o Petera.

Kate se zeptala: To proto, e věděl, e se pan Buckhurst bojí meluzíny?

Takovéhle věci se otec Martin tak nějak dozví. Nemyslím, e by to věděl jetě někdo na koleji, kromě nás dvou.

Vrátil jste se do svého pokoje někdy v průběhu noci?

Ne. U marodky je sprcha, kdybych se chtěl osprchovat. Pyamo jsem nepotřeboval.

Pane Arbuthnote, jste si naprosto jistý, e jste zamkl dveře do domu ze severního ambitu, kdy jste el za svým přítelem? otázal se opět Dalgliesh.

Jsem si naprosto jistý. Pan Pilbeam obvykle kontroluje dveře asi v jedenáct hodin, kdy zamyká přední vchod. Mohl by potvrdit, e byly zamčené.

A do dneního rána jste z marodky neodeel?

Ne. Byl jsem tam celou noc. S Peterem jsme zhasli noční lampičky asi o půlnoci a uloili se ke spánku. Nevím jak on, ale já tvrdě spal. Probudil jsem se a před půl sedmou a viděl jsem, e Peter jetě spí. Vracel jsem se do svého pokoje, kdy jsem potkal otce Sebastiana, který vycházel ze své kanceláře. Nevypadal překvapeně, e mě vidí, a nezeptal se mě, proč jsem neodjel. Teď si uvědomuju, e myslel na úplně jiné věci. Jen mě poádal, abych vechny obvolal, svěcence, personál i hosty, a sezval je do knihovny na půl osmou. Vzpomínám si, e jsem řekl: ,A co ranní pobonost, otče? a on odpověděl: ,Ranní pobonost se nekoná. 

Podal vám nějaké vysvětlení k tomu, e svolává lidi? zeptal se Dalgliesh.

Vůbec ádné. Teprve se vemi ostatními v půl osmé v knihovně jsem se dozvěděl, co se stalo.

A nemůete nám říci jetě něco, cokoli, co by mohlo mít nějaký vztah k arciděkanově vradě?

Nastala dlouhá odmlka, během ní Arbuthnot shlíel na ruce, které měl sloené v klíně. Pak, jako by dospěl k rozhodnutí, zvedl oči a upřel na Dalglieshe naléhavý pohled. Poloil jste mi spoustu otázek. Vím, e je to vae práce. Mohl bych se také na něco zeptat?

Jistě, i kdy vám nemohu slíbit, e odpovím, řekl Dalgliesh. Jde o tohle. Je zřejmé, e vy  tedy policie  se domníváte, e arciděkana zabil někdo, kdo spal včera v noci v koleji. Musíte mít nějaký důvod, proč si to myslíte. Ale není daleko pravděpodobnějí, e do kostela se dostal někdo zvenčí, třeba zloděj, a Crampton ho překvapil? Koneckonců, tady to není moc bezpečné. Neměl by potí dostat se na nádvoří. Ani by nebylo tak těké vloupat se do domu a vzít klíč od kostela. Kadý, kdo tu někdy bydlel, mohl vědět, kam se dávají klíče. Take mě by zajímalo, proč se soustřeďujete jenom na nás  tedy, na kněze a svěcence.

O tom, kdo spáchal tuto vradu, nejsme zatím přesvědčeni. Víc ne to vám říci nemohu.

Arbuthnot pokračoval: Víte, myslel jsem, tedy my vichni, kdyby Cramptona zabil někdo z koleje, musel bych to být já. Nikdo jiný by to neudělal nebo nemohl udělat. Nebyl nikdo, kdo by ho tak silně nenáviděl, a i kdyby, nebyl by schopen vrady Já uvauju, jestli jsem to mohl provést, ani bych o tom věděl. Moná jsem v noci vstal, vracel se k sobě do pokoje a pak ho uviděl, jak vstupuje do kostela. Není moné, e bych e1 za ním, do krve se s ním pohádal a zabil ho?

Dalglieshův hlas byl klidný a nezvídavý. Proč byste si to měl myslet?

Protoe to je přinejmením moné. Je-li to, jak vy tomu říkáte, vrada v domě, kdo jiný by to mohl být? A je tu jeden důkaz, který to podporuje. Kdy jsem se dnes ráno vrátil do svého pokoje, viděl jsem, e do něj někdo během noci vstoupil. U dveří leela ulomená větvička. Jestli ji někdo neodstranil, jetě tam je. Teď jste uzavřeli severní ambit, nemohl jsem se vrátit, abych to zkontroloval. Předpokládám, e je to svého druhu důkaz, ale důkaz čeho?

Jste si jistý, e ta větvička ve vaem pokoji nebyla, kdy jste po večerní bohoslubě el za Peterem Buckhurstem? zeptal se Dalgliesh.

Určitě tam nebyla. Viml bych si jí. Nemohl bych ji přehlédnout. Někdo do toho pokoje veel, kdy jsem byl za Peterem. Musel jsem se někdy v noci vrátit. Kdo jiný by to mohl být v takovou hodinu a v té bouřce?

Trpěl jste někdy v ivotě dočasnou amnézií?

Ne, nikdy.

A říkáte mi pravdu, e nemáte ádnou vzpomínku na to, e jste zabil arciděkana?

Ano, přísahám.

Mohu vám říci jedině to, e a tuto vradu spáchal kdokoliv, nemá ádné pochybnosti o tom, co dělal, nebo dělala, včera v noci.

Myslíte, e bych se dnes ráno probudil s rukama od krve doslova?

Nemyslím nic jiného, ne to, co jsem řekl. To je prozatím vechno. Kdybyste si později vzpomněl na něco nového, okamitě nám to sdělte, prosím vás.

Proputění přilo rychle a Kate viděla, e i nečekaně. Nespoutěje z Dalglieshe oči, Arbuthnot zamumlal: Děkuji vám, a vyel z místnosti.

Počkali, a se za ním zavřou dveře vchodu, pak Dalgliesh řekl: Tak kdo je to, Kate, dokonalý herec nebo ustaraný a nevinný mladý mu?

Je to zatraceně dobrý herec. S takovým zevnějkem asi musí být. Vím, e tím pádem není vinen. Je to ale chytrá story, co? Více či méně se přizná k vradě v naději, e se dozví, kolik toho vlastně víme. A ta noc u Buckhursta není ádné alibi; mohl se klidně vykrást ven, kdy druhý chlapec spal, vzít klíče od kostela a zavolat arciděkanovi. Víme od slečny Bettertonové, e dovede imitovat hlasy; mohl předstírat, e je kdokoli z kněí, a kdyby ho viděli v domě, nikdo by nezpochybňoval jeho právo být tam. I kdyby se Peter Buckhurst probudil a zjistil, e je Raphael pryč, je velká ance, e by svého kamaráda nezradil. Mnohem snadnějí by bylo namluvit si, e ta druhá postel nebyla prázdná.

Toho vyslechneme zítra, řekl Dalgliesh. Můete to udělat vy a Piers. Ale jestlie ten klíč vzal Arbuthriot, proč by ho nedal zpátky, kdy se vrátil do koleje? Je velmi pravděpodobné, e a zabil Cramptona kdokoliv, u se nevrátil. Pokud ovem nechtěl, abychom si mysleli zrovna tohle. Paklie arciděkana zabil Raphael  a dokud jsme nepromluvili s Yarwoodem, je to hlavní podezřelý  bylo by to, e klíče zahodil, jeho nejmazanějí trik. Vimla sis, e se ani jednou nezmínil o Yarwoodovi jako o moném podezřelém? Není to ádný hlupák, musí si uvědomit moný význam Yarwoodova zmizení. Nemůe být tak naivní, aby se domníval, e ádný policista není schopen vrady.

A ta větvička v pokoji? nadhodila Kate.

Říká, e tam jetě je, a já o tom nepochybuji. Otázka je, jak se tam dostala a kdy? Znamená to, e technici budou muset rozířit oblast prohledávání na Arbuthnotovy pokoje. Jestli nám říká pravdu  a historie je to podivná  pak ta větvička můe být důleitá. Ale tahle vrada byla důkladně naplánovaná. Jestli Arbuthnot zamýlel vradu, proč by vechno komplikoval jetě tím, e by chodil za Buckhurstem? Jestli se ten jeho kamarád tolik bojí bouřky, sotva by ho Arbuthnot mohl opustit. A nemohl se spoléhat na to, e ten chlapec usne, by a o půlnoci.

Ale doufal, e si tak vytvoří alibi. Peter Buckhurst byl patrně jeho jediná ance. Koneckonců nemocný a vyděený mladík by se snadno nechal oklamat, pokud jde o čas. Plánoval-li Arbuthnot vradu napřiklad na půlnoc, mohl klidně prohodit k Buckhurstovi, kdy li spát, e u je dvanáct pryč.

Teď by nám, Kate, pomohlo, kdyby mohl patolog stanovit víceméně přesně, kdy byl Crampton zabit. Arbuthnot nemá alibi, ale to z koleje nikdo.

Včetně Yarwooda.

A ten můe mít klíč k celé té věci. Musíme mít na paměti, e dokud ho nebudeme moci vyslechnout, můe nám chybět zásadní důkaz.

Vy ho nepovaujete za podezřelého, pane? zeptala se Kate.

Zatím ano, ale za dost nepravděpodobného. Neumím si představit mue v tak prekérním duevním stavu, jak plánuje a provádí takový komplikovaný zločin. Jestli ho pohled na Cramptona, který se nečekaně objevil ve svatém Anselmu, přivedl k vraednému vzteku, mohl ho oddělat v jeho posteli.

Ale to platí pro vechny podezřelé, pane.

Jistěe. Dostáváme se zpátky k základní otázce. Proč byla vrada naplánována zrovna takhle?

Ve dveřích stanuli Hrabě Clark a fotograf. Clarkova tvář měla výraz uctivé vánosti, jako by vstupoval do kostela. Bylo to jisté znamení, e má dobré zprávy. Přistoupil ke stolu a poloil na něj fotografie otisků: od ukazováčku po malíček pravé ruky a vedle nich otisk dlaně, dalí s palcem pravé ruky a čtyři jasné otisky prstů. Vedle nich poloil standardní formulář otisků prstů.

Doktor Stannard, pane, oznámil. Nemohl byste doufat v nic jasnějího. Otisk dlaně je z kamenné zdi napravo od Poslednío soudu, dalí ze sedadla druhého lavice. Můeme mu vzít otisk dlaně, pane, ale s tím, co máme, to ani není třeba. Nemá smysl posílat to na ústředí kvůli ověření. Málokdy jsem viděl jasnějí otisky. Patří doktoru Stannardovi, to je jisté.

Kapitola 15

Je-li Kain Stannard, bude to nae zatím nejkratí vyetřování, prohlásil Piers. Take zpátky do začouzeného Londýna. koda. Těil jsem se na večeři u Koruny a na ranní procházku po plái.

Dalgliesh stál u východního okna a vyhlíel přes útesy na moře. Otočil se k nim. Já bych se té naděje nevzdával. Vytáhli psací stůl zpod okna, umístili ho do středu pokoje a postavili k němu dvě idle s rovnými opěradly. Stannard si sedne do nízkého křesla, které obrátili čelem k psacímu stolu. Bude to mít fyzicky nejpohodlnějí, ale psychologicky bude v nevýhodě.

Čekali mlčky. Dalgliesh nevypadal, e by chtěl zahájit hovor, a Piers s ním pracoval u tak dlouho, e věděl, kdy být zticha. Robbins měl zřejmě problémy s nalezením Stannarda. Trvalo to skoro pět minut, ne zaslechli, e se otevírají přední dveře.

Doktor Stannard, pane, ohlásil Robbins a skromně se usadil v koutě s notesem v ruce.

Stannard veel rychle, krátce odpověděl na Dalglieshovo Dobré jitro a rozhlédl se kolem, jako by nevěděl, kam si má sednout.

Semhle, doktore Stannarde, pokynul mu Piers.

Stannard se rozhlédl po místnosti s promylenou zaujatostí, jako by litoval jejího nepřiměřeného vybavení, pak si sedl, opřel se, poté se zřejmě rozhodl, e leérní chování není vhodné, znovu se usadil na kraji sedadla, nohy přitiskl k sobě, ruce nechal v kapsách saka. Jeho pohled, upřený na Dalglieshe, byl spí tázavý ne bojovný, ale Piers vnímal jeho rozhořčení a jetě něco silnějího, co by se dalo diagnostikovat jako strach.

Nikdo, kdo je vyslýchán při vyetřování vrady, není zrovna ve formě. I rozumní a uvědomělí svědci, obrnění nevinností, mohou mít policii za zlé, e naruuje jejich soukromí, a nikdo výslech nepodstupuje s úplně čistým svědomím. Mení a starí prohřeky, nemající ádný vztah k vyetřování, vyplouvají na povrch mysli jako pinavá pěna. Piers okamitě cítil, e ho Stannard mimořádně odpuzuje. Nebyla to jen jeho předpojatost vůči svěeným knírům; prostě toho chlapa neměl rád. Stannardovu tvář s tenkým dlouhým nosem a zapadlýma očima zbrázdily hluboké vrásky nespokojenosti. Byla to tvář člověka, který nikdy nedosáhl toho, o čem se domníval, e by měl. Copak se mu nepovedlo? pomyslel si Piers. O fous mu unikl červený diplom? Přednáky na bývalé technické univerzitě místo na Oxbridgi? Méně moci, méně peněz, méně sexu, ne cítil, e si zaslouí? Pravděpodobně ne zas a tak málo sexu; eny zřejmě nevysvětlitelně přitahuje tenhle che guevarovský typ amatérského revolucionáře. Neztratil on sám v Oxfordu svou Rosii kvůli takovémuhle na svět namíchnutému mamlasovi? Moná to je zdroj jeho předpojatosti, přiznal si. Byl natolik zkuený, e se dokázal ovládnout, ale i to, e si to přiznal, mu poskytlo zvrácené uspokojení.

Pracoval s Dalglieshem dost dlouho, aby věděl, jak bude výslech probíhat. Nejvíc otázek bude pokládat on; AD se zapojí, a sám uzná za vhodné. Nikdy to nebylo ve chvíli, kdy to svědek očekával. Pierse by zajímalo, zda si Dalgliesh uvědomuje, jak hrozivě působí jeho temná, soustředěná přítomnost.

Představil se a pak začal pokládat obvyklé úvodní otázky. Jméno, adresu, datum narození, zaměstnání, manelský stav Stannard odpovídal krátce. Nakonec řekl: Nevím, jaký význam má můj manelský stav pro tohle vechno. iju vlastně v partnerském vztahu. Se enou.

Ani odpověděl, zeptal se Piers: A kdy jste přijel, pane?

V pátek večer, na celý víkend. Dnes před večeří musím odjet. Doufám, e není důvod, proč bych nemohl.

Jste tu pravidelným návtěvníkem, pane?

Dost. Během posledních osmnácti měsíců příleitostně o víkendech.

Mohl byste být konkrétnějí?

Byl jsem tu asi tak estkrát.

Kdy jste tu byl naposledy?

Před měsícem. Přesné datum jsem zapomněl. To jsem přijel v pátek večer a zůstal a do neděle. Ve srovnání s tímto víkendem to bylo bez událostí.

Poprvé zasáhl Dalgliesh. Proč sem jezdíte, doktore Stannarde?

Stannard otevřel ústa, pak zaváhal. Pierse by zajímalo, jestli měl chu odpovědět. Proč bych neměl? ale rozmyslel si to. Kdy přila odpověď, vyzněla jako pečlivě připravená.

Provádím výzkum rodinného ivota raných traktariánů, který zahrnuje jejich dětství a mládí, pozdějí sňatky, paklie je uzavřeli, a rodinný ivot. Záměrem je prozkoumat ranou zkuenost s náboenským vývojem a sexualitou. A toto je anglo-katolická instituce, take jejich knihovna je maximálně uitečná, a do ní mám přístup. Můj dědeček byl Samuel Stannard, společník firmy Stannard, Fox a Perronet v Norwichi. Ta zastupovala kolej svatého Anselma od jejího zaloení a Arbuthnotovu rodinu jetě předtím. Tady spojuji výzkum s příjemným víkendovým odpočinkem.

Jak daleko pokročil vá výzkum? zeptal se Piers.

Je v raném stadiu. Nemám moc volného času. Na rozdíl od veobecného přesvědčení jsou vysokokoltí učitelé přetíení.

Ale papíry s sebou máte, důkaz o práci, kterou jste zatím udělal?

Ne. Papíry mám na své koleji.

Ty návtěvy  myslel bych si, e u jste vyčerpal monosti zdejí knihovny. Co dalí knihovny? Bodleiana?

Existují i jiné knihovny ne Bodleiana, odsekl Stannard natvaně.

Jistě. Třeba Pusey House v Oxfordu. Myslím, e tam mají vynikající traktariánskou sbírku. Tamějí knihovník by vám mohl velmi pomoci. Otočil se k Dalglieshovi. A je tu ovem Londýn. Existuje jetě knihovna doktora Williamse v Bloomsbury, pane?

Ne stačil Dalgliesh odpovědět, ozval se Stannard: Co vám je sakra do toho, jaké téma výzkumu jsem si zvolil? A jestli mi chcete předvádět, e Metropolitní policie najímá vzdělané důstojníky, zapomeňte na to. Na mě to ádný dojem nedělá.

Jen jsem vám chtěl pomoci, řekl Piers. Take vy jste tady byl asi tak pětkrát za posledních osmnáct měsíců, pracoval jste v knihovně a uíval si pěkného víkendu. Byl tady někdy při vaich předchozích návtěvách arcibiskup Crampton?

Ne. Nikdy jsem se s ním nesetkal, a o tomto víkendu. Přijel a včera. Nevím přesně kdy, ale nejdřív jsem ho viděl u čaje. Čaj se podával ve studentské společenské místnosti a ta byla dost plná, kdy jsem tam ve čtyři dorazil. Někdo  snad to byl Raphael Arbuthnot  mě představil lidem, s kterými jsem se neznal, ale nějak jsem neměl náladu na povídání, tak jsem si vzal álek čaje a dva sendviče a odeel do knihovny. Ten cvok Peregrine zvedl hlavu od knihy a upozornil mě, e se v knihovně nesmí jíst ani pít. Tak jsem el do svého pokoje. Potom jsem viděl arciděkana u večeře. Po večeři jsem pracoval v knihovně, dokud vichni neodeli na večerní pobonost. Jsem ateista, take jsem se k nim nepřidal.

A o vradě jste se dověděl kdy?

Hned před sedmou, kdy telefonoval Raphael, e vichni mají přijít do knihovny v půl osmé. Ani mi nevadilo, e se mnou mluví jako se studentem, ale myslel jsem si, e by mi měl říct, o co se jedná. Pokud jde o vradu, vím toho míň ne vy.

Zúčastnil jste se tu někdy některé z bohoslueb?

Ne. Přijíděl jsem kvůli knihovně a klidnému víkendu, ne kvůli bohoslubám. Kněím to bylo jedno, tak nevím, proč byste se měli starat vy.

My se ale staráme, pane Stannarde, odvětil Piers, to ano. Říkáte, e jste vlastně v kostele nikdy nebyl?

Ne, to neříkám. Nevkládejte mi do úst slova. Byl jsem se v něm podívat při jedné ze svých návtěv, ze zvědavosti. Jistěe jsem viděl vnitřek kostela včetně Posledního soudu, který mě svým způsobem zajímá. Říkám jen, e jsem nikdy nebyl na bohoslubě.

Ani Dalgliesh vzhlédl od papíru, který měl před sebou, zeptal se: Kdy jste byl naposled v kostele, doktore Stannarde?

Nevzpomínám si. Proč? Tenhle víkend určitě ne.

A kdy jste během tohoto víkendu naposled viděl arciděkana Cramptona?

Po večerní pobonosti. Slyel jsem, jak se někdo z nich vrací zpět asi ve čtvrt na jedenáct. Byl jsem ve studentské společenské místnosti a díval se na video. V televizi nedávali nic pořádného, ale mají tam malou sbírku videokazet. Pustil jsem si Čtyři svatby a jeden pohřeb. U jsem to viděl, ale dalo se to vidět podruhé. Crampton tam krátce nahlédl, ale já se netvářil moc vstřícně, take zase odeel.

Tak to jste musel být poslední, nebo jeden z posledních, kdo ho viděl naivu, konstatoval Piers.

Co zřejmě povaujete za podezřelé. Já ho poslední neviděl ivého; byl to jeho vrah. Já ho nezabil. Proboha, jak často to mám opakovat? Toho chlapa jsem neznal. Nepohádal jsem se s ním a nebyl jsem včera večer blízko kostela. Byl jsem u v půl dvanácté v posteli. Kdy skončilo video, vyel jsem do jiního ambitu a do svého pokoje. Bouřka zrovna vrcholila a nebyla to noc na to, aby se člověk před spaním el nadechnout mořského vzduchu. el jsem rovnou do svého bytu. Je to číslo jedna v jiním ambitu.

Bylo v kostele světlo?

Neviml jsem si. Kdy o tom mluvím, neviděl jsem ani světla v pokojích svěcenců nebo hostů. Jen ambity byly slabě osvětlené.

Jistě chápete, e musíme získat co nejúplnějí obraz toho, co se dělo v hodinách před tím, ne byl arciděkan zavraděn. Slyel jste něco, co by mohlo být důleité, viml jste si něčeho?

Stannard se nevesele zasmál. Asi se toho dělo sakra dost, ale neumím číst lidem mylenky Nabyl jsem dojmu, e arciděkan tu není přímo vítaný, ale nikdo mu nevyhrooval vradou, aspoň ne tak, abych to slyel.

Mluvil jste s ním po tom představení u čaje?

Jenom aby mi podal máslo při večeři. Podal mi ho. Já moc nevynikám ve společenské konverzaci, take jsem se soustředil na jídlo a víno, to bylo na vyí úrovni ne společnost. U večeře zrovna nepanovala pohoda. Nebyla to ta astná atmosféra ,vichni v náručí jednoho pánbíčka  nebo Sebastiana Morella, co znamená toté. Ale vá éf tam byl. Ten vám vechno o večeři poví.

Komander ví, co viděl a slyel, řekl Piers. Ptáme se vás.

U jsem říkal, ádná pohoda. Svěcenci vypadali zakřiknutě, otec Sebastian předsedal s ledovou zdvořilostí a některým lidem dělalo potíe spustit oči z Emmy Lavenhamové, co jim ovem nemohu mít za zlé. Raphael Arbuthnot četl pasá z Trollopa  toho autora neznám, ale připadalo mi to celkem nekodné. Arciděkanovi zřejmě ne. A kdyby ho chtěl Arbuthnot uvést do rozpaků, vybral si správný čas. Těko předstírat, e se těíte z jídla, kdy se vám ruce třesou a vypadáte, e se pozvracíte do talíře. Po večeři vichni zmizeli do kostela a to jsem je vechny viděl naposled, a na to, e ke mně Crampton nahlédl, kdy jsem se díval na to video.

A během noci jste nic podezřelého neviděl ani neslyel?

Na to u jste se ptal, kdy jsme byli společně v knihovně. Kdybych viděl nebo slyel něco podezřelého, u bych vám to řekl.

Tentokrát se zeptal Piers: A vy jste během této návtěvy nevstoupil do kostela, ani na bohoslubu, ani jindy?

Kolikrát vám to mám opakovat? Říkám ne. Ne. Ne. Ne.

Dalgliesh vzhlédl a setkal se se Stannardovým pohledem. Tak jak vysvětlíte fakt, e vae čerstvé otisky prstů jsou na zdi u Posledního soudu a na sedadle druhé rodinné lavice? Prach pod lavicí byl poruený. Je vysoce pravděpodobné, e kriminalističtí technici najdou jeho stopy na vaich atech. Tam jste se schovával, kdy veel do kostela arciděkan?

A teď spatřil opravdový děs. jako vdycky ho to nadzvedlo. Necítil triumf, jen hanbu. Jedna věc byla přitisknout podezřelého ke zdi, jiná být svědkem jeho proměny z člověka ve vyděené zvíře. Stannard vypadal, e se fyzicky scvrkl, změnil se ve velké podvyivené dítě v křesle, které pro něj bylo příli velké. Ruce měl stále v kapsách. Teď je zřejmě zaal. Tenký tvíd se napjal a Piers měl pocit, e slyí, jak se páře ve vech.

Důkaz je nezvratný, prohodil tie Dalgliesh. Lete od chvíle, co jste vstoupil do téhle místnosti. Jestli jste nezavradil arciděkana Cramptona, bude moudré, kdy nám teď řeknete pravdu, celou pravdu.

Stannard neodpověděl. Vyndal ruce z kapes a sloil je do klína. S hlavou skloněnou absurdně vypadal jako člověk, který se modlí. Zřejmě přemýlel a oni mlčky čekali. Kdy nakonec zvedl hlavu a promluvil, bylo zjevné, e zvládl největí strach a teď začne bojovat. V jeho hlase Piers slyel směsici tvrdohlavosti a arogance.

Nezabil jsem Cramptona a nemůete mi to dokázat. No dobře, lhal jsem vám o tom, e jsem nebyl v kostele. To je přirozené. Věděl jsem, e kdybych vám řekl pravdu, okamitě byste mě povaovali za hlavního podezřelého. Úasně by se vám to hodilo, co? Poslední věc, kterou chcete, je přiít to někomu ze svatého Anselma. Já bych se k tomu tuze hodil, ti kněí jsou svatosvatí. Ne, neudělal jsem to.

Tak co jste dělal v kostele? udeřil na něj Piers. To vám snad máme věřit, e jste se tam byl modlit?

Stannard neodpověděl. Vypadal, e sbírá síly k nevyhnutelnému vysvětlení, nebo moná vybírá nejpřesvědčivějí a nejvhodnějí slova. Kdy promluvil, upřeně hleděl na protějí zeď, pečlivě se vyhýbal Dalglieshovu pohledu. Svůj hlas ovládal, ale hovořil s těko skrývaným tónem nedůtklivého sebeospravedlňování.

Tak dobře, beru to, máte právo na vysvětlení a měl jsem povinnost podat vám je. Je to úplně nevinné a nemá to nic společného s Cramptonovou smrtí. A proto bych vám byl vděčný za ujitění, e tento rozhovor je důvěrný.

Víte, e vám ho nemůeme dát, pokrčil rameny Dalgliesh.

Heleďte, u jsem vám řekl, nemá to nic společného s Cramptonovou smrtí. Viděl jsem ho v sobotu poprvé. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Nepohádal jsem se s ním a neměl jsem důvod přát mu smrt. Nemám rád násilí. Jsem pacifista a to nejen z politického přesvědčení.

Doktore Stannarde, odpovězte, prosím, na mou otázku, poádal ho Dalgliesh. Schovával jste se v kostele. Proč?

Pokouím se vám to povědět. Něco jsem hledal. Je to dokument, jen ti, kdo o něm vědí, označují jako anselmský papyrus. Prý to má být rozkaz, údajně podepsaný Pilátem Pontským, kapitánovi gardy, aby odstranil ukřiované tělo politického radikála. Jistě je vám jasný jeho význam. Slečně Arbuthnotové, zakladatelce svatého Anselma, ho daroval její bratr. Papyrus se od té doby uchovával u rektora koleje. Říká se, e ten dokument je padělek, ale od té doby ho nikdo nesměl spatřit, nato podrobit vědeckému zkoumání, take otázka je otevřená. Je pochopitelné, e o ten rukopis má zájem kadý seriózní vědec.

Jako vy, například? zeptal se Piers. Ani jsem nevěděl, e jste expert na předbyzantské rukopisy. Nejste sociolog?

To ni nebrání v zájmu o historii církve.

Piers pokračoval: Take, kdy jste se dozvěděl, e nebudete moci nahlédnout do toho rukopisu, rozhodl jste se ho ukrást.

Stannard vrhl na Pierse pohled koncentrované zloby. S těkou ironií řekl: Zdá se mi, e právní definice krádee je vzít něco s úmyslem definitivně to majiteli odebrat. Jste policejní důstojník, myslel bych si, e to víte.

Doktore Stannarde, vae hrubost můe být přirozená, podotkl Dalgliesh, nebo to můe být potěitelná, byt dětinská úleva v napětí, ale není radno se v ní vyívat, kdy se účastníte policejního vyetřování vrady. Take jste veel do kostela. Proč jste myslel, e je papyrus schovaný v kostele?

Připadal mi jako přirozené místo. Prohlíel jsem knihy v knihovně  aspoň pokud to lo, protoe tam byl neustále přítomen otec Peregrine a ten viděl vechno, zatímco předstíral, e nevidí nic. Myslel jsem, e je načase obrátit pozornost jinam. Napadlo mě, e ten dokument můe být schovaný pod Posledním soudem. el jsem do kostela v sobotu odpoledne. Kolej je v sobotu odpoledne vdycky tichá.

Jak jste se dostal do kostela?

Měl jsem klíče. Byl jsem tady hned po Velikonocích, kdy byla větina svěcenců pryč a slečna Ramseyová byla na dovolené. Vypůjčil jsem si klíče od kostela z předpokoje kanceláře a nechal si v Lowestoftu udělat kopie. Během těch dvou hodin, co to trvalo, je nikdo nepostrádal. A kdyby, měl jsem v plánu říct, e jsem je nael na zemi v jiním ambitu. Tam je mohl upustit kdekdo.

Myslel jste na vechno. Kde jsou ty klíče ted’?

Po tom, co jsme se dozvěděli od Sebastiana Morella v knihovně, jsem se rozhodl, e to není zrovna věc, kterou by u mě měli najít. Jestli to musíte vědět, zahodil jsem je. Abych byl přesnějí, otřel jsem z nich otisky prstů a schoval je pod trs trávy nahoře na kraji útesu.

Nael byste je? zeptal se Piers.

Pravděpodobně. Mohlo by to chvíli trvat, ale vím, kde to místo je, plus minus dejme tomu, deset yardů.

Tak je radi najděte. Serant Robbins půjde s vámi.

A co byste udělal s tím papyrem, kdybyste ho nael? zajímalo Pierse.

Okopíroval bych ho. Napsal bych o něm článek do celonárodních novin a do akademického tisku. Zasadil bych se o to, aby byl tam, kde má být kadý takový dokument: ve veřejném vlastnictví.

Pro peníze, pro akademickou slávu, pro obojí? zeptal se Piers.

Stannardův pohled byl vraedný. Kdybych o něm napsal knihu, jak jsem měl v úmyslu, jistě by vydělala peníze.

Peníze, sláva, akademická presti, vá obraz v novinách. Lidi vradili pro míň.

Ne mohl Stannard něco namítnout, ozval se Dalgliesh: Mám za to, e jste ten papyrus nenael.

Ne. Měl jsem s sebou dlouhý nů na papír, abych ho vydoloval někde zpod Posledního soudu, kdyby byl schovaný mezi obrazem a kamennou zdí. Stál jsem na idli, abych tam dosáhl, kdy jsem zaslechl, jak do kostela někdo vchází. Rychle jsem idli přemístil a schoval jsem se. Jistě u víte kam.

Do druhé panské lavice. kolácké hry. Není to trochu poniující? To jste nemohl jen klesnout na kolena? Ne, protoe předstírat modlitbu by nebylo přesvědčivé.

A přiznat, e mám klíče od kostela? Je to divné, to se mi nechtělo. Otočil se k Dalglieshovi. Ale mohu dokázat, e mluvím pravdu. Nedíval jsem se, kdo veel, ale kdy přili a do prostřední lodě, zřetelně jsem je slyel. Byli to Morell s arciděkanem. Přeli se o budoucnost svatého Anselma. Mohu reprodukovat větinu toho rozhovoru. Mám dobrou pamě na řeč a oni se ani nesnaili tlumit hlasy. Hledáte-li někoho, kdo má na arciděkana pilku, nemusíte chodit daleko. Jedna z věcí, kterou vyhrooval, byla, e se ten vzácný oltářní obraz bude muset z kostela odstěhovat.

Piers se zeptal tónem, který by lo snadno zaměnit za nefalovaný zájem: Jaké vysvětlení byste jim nabídl, kdyby vás náhodu objevili pod tou lavicí? Myslím, e věci velmi důkladně promýlíte. Měl jste připravené nějaké vysvětlení?

Stannard k výslechu přistupoval tak, jako by ho otravoval neinteligentními otázkami nějaký nepříli slibný ák. Ten nápad je směný. Proč by prohledávali lavice? I kdyby se tam podívali, proč by se namáhali klekat si a pátrat pod sedadlem? No, kdyby k tomu dolo, byl bych samozřejmě v prekérní situaci.

V prekérní situaci jste teď, doktore Stannarde, upozornil ho Dalgliesh. Přiznáváte se k neúspěnému pokusu prohledat kostel. Jak si máme být jistí, e jste se tam znovu nevrátil včera v noci?

Dávám vám slovo, e jsem to neudělal. Co jetě můu říct? Pak jedovatě dodal: A vy mi nemůete dokázat opak.

Říkal jste, e jste oural pod tím obrazem dřevěným noem na papír, ozval se Piers. Jste si jistý, e jste nepouil nic jiného? Neveel jste do kuchyně ten večer, kdy celá komunita byla v kostele, a nevzal jste tam pořádný nů?

A teď Stannardova pečlivě předstíraná nonalance i hraná kousavost a arogance ustoupily upřímné hrůze. Ple kolem vlhkých, příli rudých úst zbělela a lícní kosti s rudými ilkami na pokoce, je byla nezdravě zelenoedá, vystouply.

Otočil se celým tělem k Dalglieshovi tak prudce, e skoro převrhl křeslo. Můj Boe, Dalglieshi, musíte mi věřit! Neel jsem do kuchyně. Nemohl bych do nikoho vrazit nů, ani do zvířete ne. Nedovedl bych podříznout krk ani kočce. To je absurdní! Je hrozné, e si to myslíte. Byl jsem v kostele jen jednou, přísahám, a měl jsem s sebou jedině nů na papír. Můu vám ho ukázat. Hned ho přinesu.

Napůl vstal z křesla a se zoufalým výrazem hleděl z jedné tváře na druhou. Nikdo nepromluvil. Pak Stannard pronesl s náznakem naděje a triumfu: A jetě něco. Myslím, e mohu dokázat, e jsem se tam nevrátil. Volal jsem své dívce do New Yorku v jedenáct třicet naeho času. Ná vztah se nějak upevnil a telefonujeme si skoro kadý den. Volal jsem z mobilu a mohu vám dát její číslo. Nestrávil bych půlhodinu telefonováním, kdybych se chystal zavradit arciděkana.

To ne, připustil Piers. Ne, pokud byste tu vradu měl naplánovanou.

Ale kdy Dalgliesh pohlédl do Stannardových vyděených očí, věděl, e tohoto podezřelého můe téměř určitě vyloučit. Stannard neměl tuení, jak arciděkan zemřel.

Mám být zpátky na univerzitě v pondělí ráno, oznámil Stannard. Měl jsem v plánu odjet dnes večer. Pilbeam mě měl odvézt do Ipswiche. Tady mě nemůete dret, neudělal jsem nic patného.

Kdy nedostal ádnou odpověď, dodal napůl povýeným, napůl rozhněvaným hlasem: Podívejte, mám s sebou pas. Nosím ho pořád. Já neřídím, take je uitečný pro identifikaci. Myslím, e kdybych vám ho tu na čas nechal, nebylo by námitek, abych odjel?

Inspektor Tarrant ho převezme a dá vám stvrzenku, rozhodl Dalgliesh. Tím věc nekončí, ale můete odjet.

A předpokládám, e řeknete Sebastianu Morellovi, co se stalo.

Ne, řekl Dalgliesh. To uděláte vy.

Kapitola 16

Dalgliesh a otec Martin se seli s otcem Sebastianem v jeho kanceláři. Otec Sebastian si pamatoval téměř slovo od slova rozhovor mezi ním a arciděkanem v kostele. Zopakoval ten dialog, jako by recitoval něco naučeného nazpamě, ale Dalgliesh postřehl v jeho hlase tón znechucení sebou samým. Nakonec se rektor odmlčel, nepodal ádné vysvětlení a nenabídl ádnou omluvu. Během jeho recitace seděl otec Martin tie na idli u krbu, hlavu měl skloněnou, byl nehybný a pozorný, jako by poslouchal zpověď.

Nastala pauza. Díky, otče, řekl Dalgliesh. Souhlasí to s tím, co nám vypověděl doktor Stannard.

Odpuste, jestli se vám pletu do řemesla, ozval se otec Sebastian, ale fakt, e se Stannard schovával v kostele v sobotu odpoledne neznamená, e se pak v noci nevrátil. Mám tomu rozumět tak, e jste ho u vyloučil z vyetřování?

Dalgliesh neměl v úmyslu sdělovat, e Stannard nevěděl, jak arciděkan zemřel. Uvaoval o tom, zda otec Sebastian zapomněl na význam chybějícího klíče, kdy rektor řekl: Měl kopie klíčů, take nemusel brát ty z kanceláře, to je jasné. Ale jistě by to mohl udělat, aby vrhl podezření na někoho jiného.

To bychom museli předpokládat, e vrada byla naplánována předem, upozornil Dalgliesh, a e to nebyl momentální impulz. Stannard není z ničeho vyloučený  to zatím nikdo  ale řekl jsem mu, e můe odjet, a myslím, e budete rádi, kdy zmizí.

Velmi rádi. U jsme začali mít podezření, e jeho vysvětlení, proč sem jezdí, ten výzkum domácího ivota raných traktariánů, má zakrýt jiný zájem. Zejména otec Peregrine byl podezíravý. Ale Stannardův dědeček byl starí partner v právnické firmě, která zastupovala kolej od jejího zaloení. Udělal pro nás hodně a bylo by nám proti mysli znepřátelit si jeho vnuka. Moná měl arciděkan pravdu; nebyli jsme schopni odříznout se od své minulosti. Mé setkání se Stannardem nebylo příjemné. Jeho chování bylo směsí chvástání a sofistiky. Nabízel obvyklou výmluvu pro chamtivost a nepoctivost: posvátnost historického výzkumu.

Otec Martin během celého rozhovoru nepromluvil. Vyli s Dalglieshem z předpokoje mlčky. Jakmile byli venku, zastavil se a zeptal se Dalglieshe: Chtěl byste vidět anselmský papyrus?

Ano, viděl bych ho velmi rád.

Mám ho ve svém obývacím pokoji.

Vystoupali po točitých schodech k věi. Výhled byl nádherný, ale sám pokoj nebyl nijak útulný. Působil dojmem, e byl zařízený z různých přebytečných kusů, příli starých, ne aby se vystavovaly zrakům veřejnosti, ale jetě dost dobrých na to, aby se vyhodily. Taková směsice můe někdy navodit atmosféru příjemného soukromí, ale tady byla depresivní. Dalgliesh by rád věděl, zda si toho otec Martin někdy viml.

Na severní stěně visel malý náboenský barvotisk v hnědém koeném rámu. Nebylo na něj moc vidět, ale na první pohled dělal pramálo umělecký dojem a barvy byly tak slabé, e se stěí dala rozeznat ústřední postava Panny Marie s Jeíkem. Otec Martin ho sundal a odstranil vrek rámu. Vytáhl barvotisk. Pod ním byly dvě skleněné tabulky a mezi nimi něco, co vypadalo jako list silné lepenky, zmačkané a na okrajích potrhané, pokryté řádky nakrábaných, pičatých černých písmen. Otec Martin to nepřenesl k oknu, take Dalgliesh měl potí, aby z latiny deifroval cokoli kromě nadpisu. V pravém rohu, kde se papyrus zlomil, bylo cosi jako kulatá značka. Jasně viděl sítku slisovaného papyru, z něho byl dokument vyroben.

Otec Martin řekl: Zkoumali ho jen jednou, a to brzy poté, co ho slečna Arbuthnotová dostala. Není pochyb o tom, e samotný papyrus je starý, pochází téměř určitě z prvního století naeho letopočtu. Její bratr Edwin k němu mohl přijít celkem lehce. Byl to, jak jistě víte, egyptolog.

Ale proč by ho dával sestře? namítl Dalgliesh. Vypadá to divně, a je původ toho papyru jakýkoliv. Paklie byl padělaný, aby zdiskreditoval její náboenství, proč ho dret v tajnosti? Jestli ho povaoval za pravý, nebyl by to jetě lepí důvod, proč ho zveřejnit?

To je jeden z hlavních důvodů, proč jsme ho vdycky povaovali za padělek, odpověděl otec Martin.

Proč by ho dával z ruky, pokud by byl pravý? Jeho objev by mu mohl přinést slávu a presti. Mohl by ovem chtít, aby ho sestra zničila. Pravděpodobně měl fotografie, a kdyby to udělala, mohl by obvinit kolej z úmyslného zničení papyru nesrovnatelného významu. Ona se patrně zachovala moudře. Jeho motivy jsou méně vysvětlitelné.

Je také otázka, proč by se Pilát obtěoval vydat ten rozkaz písemně, poznamenal Dalgliesh. Normální by asi bylo říct slovo do správného ucha.

Ne vdycky. Já s tím nemám tuhle potí.

Ale ta záleitost by se mohla vyřídit tak nebo onak, kdybyste chtěli. I kdy ten papyrus pochází z Kristovy doby, inkoust by se mohl podrobit radiokarbonové analýze. Teď by bylo moné zjistit pravdu.

Otec Martin velmi pečlivě vsadil obrázek opět do rámu. Nakonec ho pověsil na zeď a poodstoupil, aby se podíval, jestli visí rovně. Vy tedy věříte, Adame, e pravda nemůe nikdy kodit, řekl.

Tak to nevidím. Ale myslím, e ji máme hledat, jakkoli můe být nevítaná, kdy ji najdeme.

To je vae práce, hledat pravdu. Vy ovem nikdy nezjistíte pravdu celou. Jak byste mohli? Jste velmi chytrý, ale to, co děláte, nevyústí ve spravedlnost. Je spravedlnost lidská a spravedlnost boí.

Tak domýlivý nejsem, otče, ujistil ho Dalgliesh. Svou ctiádost omezuji na dosaení lidské spravedlnosti, nebo se k ní chci alespoň co nejvíc přiblíit. A ani to není v mých rukách. Moje práce je provést zatčení. O vině nebo nevině rozhoduje porota a rozsudek vynáí soudce.

A výsledkem je spravedlnost?

Ne vdycky. Moná ani ne často. Ale i v nedokonalém světě se jí můeme alespoň co nejvíc přiblíit.

Nepopírám, e je pravda důleitá, souhlasil otec Martin. Jak bych mohl? Jen říkám, e hledání pravdy můe být nebezpečné. I pravda sama, kdy vypluje na povrch. Navrhujete, abychom anselmský papyrus podrobili zkoumání, zjistili pravdu pomocí analýzy radioaktivního uhlíku. Ale to by nezastavilo spory kolem něj. Lidé by argumentovali, e papyrus je tak přesvědčivý, e to musí být kopie starího originálu. Jiní by se rozhodli, e nebudou věřit odborníkům. Čekaly by nás roky neplodného hateření. Na papyru by bylo stále něco záhadného. Nechceme tu mít dalí turinské plátno.

Dalgliesh by se rád na něco zeptal, ale váhal, uvědomoval si, e jakmile to jednou vysloví, odpověď bude poctivá a moná i bolestná. Otče, a kdyby se nechal papyrus prozkoumat a zjistilo se téměř s naprostou jistotou, e je pravé, znamenalo by to něco pro vai víru?

Otec Martin se usmál. Můj synu, proč by se ten, kdo se kadou hodinu svého ivota ujiuje o ivé přítomnosti Krista, měl starat o to, co se stalo s jeho pozemskými pozůstatky?

Do své kanceláře dole pozval otec Sebastian Emmu. Usadil ji do křesla a řekl: Myslím, e byste se ráda vrátila do Cambridge co nejdřív Mluvil jsem s panem Dalglieshem a ten mi řekl, e nemá námitek. Chápu, e tady nemůe dret nikoho, kdo by si přál odjet, bude-li policie vědět, kde ho kontaktovat. Samozřejmě nepřipadá v úvahu, aby odjel někdo z kněí nebo svěcenců.

Podráděnost, která přerůstala v hněv, zvýila Emmě hlas víc, ne si sama uvědomovala. Chcete říct, e jste s panem Dalglieshem diskutovali o tom, co bych měla nebo neměla? Otče, není to rozhodnutí na vás a na mně?

Otec Sebastian na okamik sklonil hlavu a pak jí pohlédl do očí. Omlouvám se, Emmo, jestli jsem se vyjádřil neobratně. Tak to nebylo. Spí jsem předpokládal, e budete chtít odjet.

Ale proč? Proč byste to měl předpokládat?

Dítě moje, mezi námi je vrah. Tomu musíme čelit. Pro mě by bylo snadnějí, kdybyste tu nebyla. Vím, e nemáme důvod předpokládat, e kdokoli z nás ve svatém Anselmu je ohroený, ale není to zrovna astné a pokojné místo ani pro vás, ani pro někoho jiného.

Emmin hlas byl mírnějí. To neznamená, e bych chtěla odjet. Řekl jste, e kolej bude pokračovat v kadodenním ivotě, jak jen to půjde. Myslela jsem, e to znamená, e zůstanu a uspořádám jako normálně svoje tři semináře.Nevím, co by to mělo společného s policií.

Nic, Emmo. Promluvil jsem s Dalglieshem, protoe jsem věděl, e s ním o tom budete chtít diskutovat vy. Předtím jsem chtěl zjistit, je-li komukoliv z nás dovoleno odjet. Nemělo by smysl bavit se o tom, co si přejete, dokud bych se o tom nepřesvědčil. Musíte mi odpustit mou netaktnost. Vichni jsme do jisté míry zajatci své výchovy. Obávám se, e můj instinkt mi radí naházet eny a děti do záchranných člunů. Usmál se a dodal: Ten postoj mi má ena zazlívala.

Emma se zeptala: A co paní Pilbeamová a Karen Surteesová? Ty odjedou?

Zaváhal a alostně se usmál. Emmě se dokonce povedlo zasmát. Ale otče, neříkejte mi, e ty tu mají mue, aby je chránili!

Ne, nechtěl jsem svou uráku jetě prohloubit. Slečna Surteesová řekla policii, e chce zůstat s bratrem, dokud nebude někdo zatčen. Můe tu nějakou dobu pobýt. Myslím, e v tom případě to bude ona, kdo bude něčí ochránce. Pilbeamovým jsem navrhl, aby paní Pilbeamová navtívila jednoho ze svých enatých synů, ale ta se poněkud dotčeně zeptala, kdo by v tom případě vařil.

Emmu náhle něco napadlo. Omluvám se, e jsem tak vyjela, moná to bylo i dost sobecké. Jestli by pro vás  pro vechny  bylo jednoduí, kdybych odjela, potom samozřejmě odjedu. Nechtěla bych být na obtí, jetě prohlubovat vae obavy. Myslela jsem jen na to, co chci já.

Tak zůstaňte, prosím vás. Vae přítomnost, zvlá po dalí tři dny, třeba prohloubí mé obavy, ale také ohromně přispěje k naí pohodě a klidu. Vy jste vdycky byla pro nai kolej přínosem. To trvá.

Jejich zraky se opět setkaly a ona nepochybovala o tom, co vidí v jeho očích: radost a úlevu. Rychle uhnula pohledem, vědoma si toho, e on by mohl přečíst v těch jejích méně přijatelný cit: lítost. Není mladý, pomyslela si, a tohle je pro něj hrozné. Je to moná konec veho, pro co pracoval a co miloval.

Kapitola 17

Oběd ve svatém Anselmu byl jednoduí ne večeře, větinou se skládal z polévky, po ní následovaly různé saláty se studeným masem a teplé vegetariánské jídlo. Stejně jako večeři ho pojídali větinou mlčky. Emma dnes ticho obzvlá vítala a měla podezření, e ostatní také. Kdy byla komunita pospolu, ticho se zdálo jedinou monou reakcí na tragédii, která ve své bizarní hrůze přesahovala jakákoli slova, zrovna tak jako přesahovala chápání. A ticho ve svatém Anselmu bylo vdycky poehnání, bylo pozitivnějí ne pouhé nemluvení; nyní jejich stolování dodalo krátké zdání normality. Nicméně toho snědli málo. Paní Pilbeamová, která odnáela poloprázdné polévkové mísy, se mezi nimi pohybovala jako automat.

Emma měla v plánu vrátit se do Ambroe a pracovat, ale věděla, e se nebude moci soustředit. V náhlém popudu, který by těko vysvětlila, se rozhodla podívat, zda je v domě svatého Lukáe Gregory. Nebýval vdycky na koleji, kdy přijela, ale kdy tu byl, dost si rozuměli, ani by byli příli důvěrní. Teď potřebovala promluvit s někým, kdo byl ve svatém Anselmu, ale nepatřil k němu, aby nemusela váit kadé slovo. Byla by úleva probrat tu vradu s někým, komu by mohla podle jejího mínění připadat spí zajímavá ne osobně skličující.

Gregory byl doma. Dveře domu svatého Lukáe byly otevřené, a kdy přila blí, slyela, e poslouchá Händela. Poznala nahrávku, měla ji také, kontratenor James Bowman na ní zpíval Ombra Mai Fu. Hlas výjimečné krásy a zvučnosti se nesl nad pobřeím. Počkala, a hudba ztichne, a u kdy zvedla ruku po klepadle, zavolal na ni, a jde dál. Prola jeho uspořádanou pracovnou, obloenou policemi s knihami do proskleného přístěnku, z něj byl výhled na pobřeí. Pil kávu a prostor naplňovala její sytá vůně. Nepočkala na kávu na koleji, a kdy jí nabídl, e přinese druhý álek, přijala. Přisunul k nízkému proutěnému křeslu malý stolek a ona se opřela, náhle překvapivě ráda, e je tady.

Nepřila s ádnými určitými mylenkami, ale měla na srdci něco, co potřebovala vyslovit. Sledovala ho, jak nalévá kávu. Kozí bradka mu dodávala poněkud zlověstného mefistofelského vzhledu. Měl vysoké, dozadu ustupující čelo a edivějící vlasy, které vytvářely tak pravidelné vlny, e vypadaly jako naondulované. Oči pod tenkými víčky pozorovaly svět s pobaveným nebo ironickým pohrdáním. Pečoval o sebe. Vděla, e denně běhá a plave, kromě nejchladnějích měsíců v roce. Kdy jí podával álek, znovu spatřila deformitu, kterou se nikdy nepokouel skrýt. Poslední článek prostředníku na levé ruce měl useknutý, stalo se mu to v pubertě při sekání dřeva. Ty okolnosti jí popsal při jejich prvním setkání a ona si uvědomila, e potřeboval zdůraznit, e lo o nehodu, nikoli o vrozenou vadu. Tenkrát ji překvapilo, e tu svou deformitu tak nenávidí, e má potřebu ji vysvětlovat, vdy mu celkem nemusela vadit. Usoudila, e byla nepřijatelná předevím pro jeho sebeúctu.

Teď řekla: O něčem bych se s vámi chtěla poradit  ne, to je patný výraz  něco bych s vámi chtěla prodiskutovat.

To mi lichotí, ale proč se mnou? Nehodil by se k tomu víc někdo z kněí?

Nemohu s tím obtěovat otce Martina a vím, co by řekl otec Sebastian  tedy, myslím, e vím, třeba by mě překvapil!

Ale jestli je to morální problém, namítl Gregory, kněí by na to měli být experti.

Zřejmě je to morální problém  nebo aspoň etický  ale nejsem si jistá, e bych chtěla experta. Co myslíte, jak dalece máme spolupracovat s policií? Kolik bychom jim toho měli říct?

To je ten problém?

To je ten problém.

Můeme být konkrétnějí, navrhl. Zřejmě chcete, aby byl dopaden Cramptonův vrah. Nemáte s tím nějaký problém? Necítíte, e za jistých okolností by se vrada měla odpustit?

Ne, to nikdy. Chci, aby pochytali vechny vrahy. Nejsem si jistá, jestli vím, co se s nimi děje potom, ale i kdy se do nich chce člověk vcítit  dokonce moná jsou mu sympatičtí  stejně chci, aby je chytili.

Ale nechce se vám hrát v tom chytání moc aktivní roli?

Nechci ublíit nevinným.

Ach, povzdechl si, ale to se nedá nic dělat. Dalgliesh s tím nemůe nic dělat. Vyetřování vrady je vdycky takové  ubliuje nevinným. Které konkrétní nevinné máte na mysli?

To bych raději neřekla.

Nastalo ticho, potom se ozvala: Nevím, proč vás s tím otravuju. Myslím, e potřebuju mluvit s někým, kdo vlastně nepatří ke koleji.

Mluvíte se mnou, protoe pro vás nejsem důleitý, usmál se. Sexuálně vás nepřitahuju. Jste spokojena, e jste tady, protoe nic, co si řekneme, nezmění vztah mezi námi; nemá se co měnit. Myslíte si, e jsem inteligentní, poctivý, e mnou nic neotřese a e mi můete důvěřovat. Vechno to je pravda. A mimochodem také věříte, e jsem nezavradil Cramptona. Máte naprostou pravdu, neudělal jsem to. Neměl na mě absolutně ádný vliv, dokud il, a nemá ho ani teď, co je mrtvý. Přiznávám přirozenou zvědavost na to, kdo ho zabil, ale to je tak vechno. A rád bych věděl, jak zemřel, ale to mi neřeknete a já se neztrapním tím, e bych se vás na to ptal. Ale samozřejmě jsem do toho zapletený. To my vichni. Dalgliesh pro mě zatím neposlal, ale já si nenamlouvám, e je to proto, e jsem na seznamu jeho podezřelých a na konci.

A co mu řeknete, a pro vás pole?

Pravdivě odpovím na jeho otázky. Nebudu lhát. Kdyby se mě ptal na názor, byl bych velmi opatrný. Neteoretizoval bych a nevnucoval mu informace, o které mě neádal. Určitě nebudu dělat za policii její práci; jsou za ni placeni, ví bůh. A budu si pamatovat, e k tomu, co jsem jim řekl, by vdycky lo něco dodat, ale jednou vyřčená slova nelze vzít zpět. To mám v plánu. A se Dalgliesh nebo jeho pomocníci sníí k tomu, aby mi zavolali, budu pravděpodobně příli arogantní nebo příli zvědavý, ne abych se řídil vlastní radou. Je vám to k něčemu?

Take říkáte  nelhat, ale neříkat jim víc, ne musíte? ujistila se Emma. Počkat, a se zeptají, a pak odpovědět podle pravdy.

Víceméně.

Poloila mu otázku, kterou mu chtěla poloit u od jejich prvního setkání. Bylo divné, e teď jí na to připadala vhodná doba. Vy nemáte moc sympatií ke svatému Anselmu, e? Je to proto, e nejste věřící, nebo si myslíte, e oni k vám cítí toté?

No, oni věří, to jistě. Jene jde o to, e to, v co věří, se stalo irelevantním. Nemyslím morální učení; idovsko-křesanské dědictví vytvořilo západní civilizaci a my bychom mu měli být vděčni. Ale církev, které slouí, je na umření. Kdy se podívám na Poslední soud, snaím se pochopit, co znamenal pro mue a eny z patnáctého století. Je-li ivot těký a krátký a plný bolesti, potřebujete naději nebes; neexistuje-li účinné právo, potřebujete strach z pekla. Církev jim dávala útěchu a světlo a obrazy a příběhy a naději na ivot věčný. Jednadvacáté století má jiné náhraky. Třeba fotbal. V něm máte rituál, barvu, drama, pocit příslunosti; fotbal má své velekněze, dokonce i své mučedníky. A pak je tu nakupování, umění a hudba, cestování, alkohol, drogy. Vichni máme vlastní zdroje, abychom zahnali ty dvě hrůzy lidského ivota  nudu a vědomí, e zemřeme. A teď  bůh nám pomáhej  tu máme internet. Pornografie na dotek dvou kláves. Kdybyste chtěla najít krouek pedofilů nebo zjistit, jak vyrobit bombu a vyhodit do povětří lidi, s kterými nesouhlasíte, je to tu vechno pro vás. Plus, samozřejmě, bezedný důl dalích informací, z nich některé jsou i přesné.

A co kdy to vechno sele, i hudba, poezie, umění? nadhodila Emma.

Pak se, má milá, obrátím na vědu. Bude-li můj konec vypadat nepříjemně, spolehnu se na morfium a na soucit svého doktora. Nebo budu plavat daleko na moře a naposled se podívám na nebe.

Proč tady zůstáváte? zeptala se Emma. Proč jste vůbec toto místo přijal?

Protoe mě baví učit inteligentní mladé mue řečtinu. Proč vy jste na univerzitě?

Protoe mě baví učit anglickou literaturu inteligentní mladé mue a eny. To je jen část odpovědi. Někdy se ptám, kam vlastně směřuji. Bylo by dobré věnovat se původní tvůrčí práci, a ne rozebírat tvorbu jiných.

Chycená v houtině akademické dungle? Velmi pečlivě jsem se vemu tomu vyhnul. Tohle místo mi úasně vyhovuje. Mám dost peněz na účtu, abych si zajistil, e nemusím pracovat na plný úvazek. Mám v Londýně svůj ivot  s ním by zdejí otcové nesouhlasili  ale mám rád podněty kontrastu. Také potřebuju klid, klid k psaní a klid k přemýlení. Odháním lidi s výmluvou, e mám jen jednu lonici. V koleji se mohu najíst, kdy se mi chce, a být si jistý výbornou stravou, víny, která se vdycky dají pít a někdy jsou i výjimečná, a hovorem, který je často podnětný a málokdy úplně nudný. Mám rád osamělé procházky a oputěnost tohoto pobřeí mi vyhovuje. Mám tu ubytování zdarma a kolej mi platí sluné, které by si jinde těko mohli dovolit. Ten vrah to vechno ukončil. Začínám ho váně nenávidět.

Je strané, e víme, e to můe být někdo odsud, někdo, koho známe.

Vrada v domě, jak tomu říká nae milá policie. To určitě bude, jak jinak? Ale Emmo, přece nejste zbabělá. Přiznejte si pravdu. Který zloděj by přijel ve tmě a za bouře do odlehlého kostela, i kdy můe sotva čekat, e bude otevřený, v naději, e se vloupá do pokladničky a uloupí pár umudlaných estáků? A kruh podezřelých není moc velký. Vy jste z obliga, má drahá. Samozřejmě, přijít první na místo činu je v detektivkách vdycky podezřelé  a zdejí kněí je hrozně rádi čtou  ale myslím, e vás můeme povaovat za nevinnou. Take zbývají čtyři svěcenci, kteří byli včera na koleji, a sedm dalích osob: Pilbeamovi, Surtees se sestrou, Yarwood, Stannard a já. Myslím, e ani Dalgliesh váně nepodezírá nikoho z naich otců v Kristu, i kdy je jistě nepoutí ze zřetele, zvlátě pamatuje-li na svého Pascala: ,Lidé nikdy nepáchají zlo tak klidně a dokonale, jako kdy je páchají z náboenského přesvědčení. 

Emmě se nechtělo diskutovat o kněích. Tie řekla: Pilbeamovy jistě můeme vyloučit?

Jsou to nepravděpodobní vrazi, to uznávám, ale to jsme vichni. Ale hrozně by mě zarmoutilo, kdyby tak výborná kuchařka dostala doivotí. No dobře, Pilbeamovy vynechme.

Emma u měla na jazyku, e čtyři svěcence je také třeba vyloučit, ale něco ji zarazilo. Bála se toho, co by mohla slyet. Místo toho řekla: A vy také jistě nejste podezřelý. Neměl jste důvod nenávidět arciděkana. Jeho vrada by vlastně znamenala uzavření svatého Anselma. Není to poslední věc, kterou byste si přál?

K tomu dojde stejně. je zázrak, e tahle instituce vydrela tak dlouho. Ale máte pravdu, neměl jsem důvod přát arciděkanovi smrt. Kdybych byl schopen někoho zabít  co nejsem, s výjimkou sebeobrany  byl by to spí Sebastian Morell.

Otec Sebastian? Proč?

Je to stará zá. Zabránil mi v tom, abych se stal členem Koleje vech svatých. Teď to není důleité, ale tenkrát mi na tom moc záleelo. Paneboe, tak moc mi na tom záleelo! Napsal jen jízlivou recenzi na moji poslední knihu s průhlednou narákou, e jde o plagiát. Nebyla to pravda. Byla to jedna z těch nepravděpodobných shod vět a mylenek, ke které můe dojít. Ale ten skandál mi neprospěl.

To je hrozné!

Ale ne. To se stává, musíte to znát. Je to noční můra kadého autora.

Ale proč vás tu zaměstnal? Přece na to nemohl zapomenout.

Nikdy se o tom nezmínil. Je moné, e zapomněl. Pro mě to bylo tenkrát důleité, ale pro něj zřejmě ne. I kdyby si na to vzpomněl, kdy jsem ho ádal o místo, pochybuju, e by ho to vzruovalo, zejména kdy lo o to, získat pro svatého Anselma výborného učitele a dostat ho lacino.

Emma neodpověděla. Kdy se Gregory podíval na její skloněnou hlavu, řekl: Dejte si jetě kávu, pak mi můete povědět poslední drby z Cambridge.

Kapitola 18

Kdy Dalgliesh zavolal Georgi Gregorymu, aby přiel do domu svatého Matoue, řekl Gregory: Doufal jsem, e mě budete vyslýchat tady u mě. Čekám telefon od své agentky a ta má tohle číslo. Z té due nenávidím mobilní telefony.

Pracovní hovor v neděli připadal Dalglieshovi nepravděpodobný. Jako by cítil jeho skepticismus, Gregory dodal: Mám se s ní sejít zítra v Londýně na oběd v Břečtanu. Předpokládal jsem, e to nepůjde, a pokud ano, nebude to vhodné. Zkouel jsem jí volat, ale bez úspěchu. Nechal jsem jí vzkaz na záznamníku, aby mi zavolala. Pokud jí nebudu moci nechat vzkaz dnes nebo zítra ráno, budu muset do Londýna zajet. Snad nebudete mít námitky.

Zatím ádné nevidím, souhlasil Dalgliesh. Byl bych ale raději, kdyby vichni zůstali ve svatém Anselmu, dokud neskončí první část vyetřování.

Nechci utéct, to vás ujiuji. Právě naopak. Nestává se kadý den, aby člověk zaíval vzruení z vrady

Nemyslím, e by s vámi slečna Lavenhamová sdílela potěení z toho záitku.

To jistě ne, chudinka. Ale ona viděla mrtvolu. Bez vizuálního dopadu je hrůza z vrady jen takovým atavistickým strachem, který připomíná spí Agathu Christie ne realitu. Myslím, e hrůza, kterou si představujeme, je silnějí ne skutečnost, ale nevěřím, e to platí i pro vradu. Člověk, který vidí skutečnou obět vrady, to určitě nikdy nemůe vymazat z paměti. Tak tedy přijdete? Díky.

Gregoryho komentář byl brutálně necitlivý, ale trefný. Dalgliesh byl jetě nováček, nedávno jmenovaný do funkce detektiva-konstábla, kdy poklekl u těla první oběti, na kterou neměl nikdy zapomenout, a zail poprvé, v návalu oku, pobouření a lítosti, ničivou moc vrady. Uvaoval, jak se s tím asi vyrovnává Emma Lavenhamová, jestli by pro ni nemohl něco udělat. Patrně ne. Mohla by kadý takový pokus povaovat za vtírání nebo blahosklonnost. Ve svatém Anselmu nebyl nikdo, s kým by mohla svobodně mluvit o tom, co viděla v kostele  kromě otce Martina  a ten, chudák, spí sám potřeboval útěchu a podporu. Mohla ovem odjet a odvézt si své tajemství, ale ona nebyla z těch, kdo prchají. Proč si tím byl tak jistý? Vdy ji ani nezná. Zatím si problém s Emmou rezolutně vyhnal z hlavy a připravil se na úkol, který ho teď čekal.

Byl celkem rád, e můe navtívit Gregoryho ve svatém Lukái. Neměl v úmyslu vyslýchat svěcence v jejich pokojích nebo tak, aby jim vycházel vstříc; bylo příhodné a časově výhodné, aby chodili za ním. Ale Gregory bude na své vlastní půdě klidnějí a podezřelí, kteří jsou v klidu, spí poleví ve své ostraitostí. O svědkovi se dozvídal mnohem víc tím, e nenápadně prohlédl jeho pokoje, ne z deseti přímých otázek. Knihy, obrazy i uspořádání předmětů někdy prozradí víc ne slova.

Kdy Dalgliesh s Kate veel za Gregorym do jeho obývacího pokoje, opět ho překvapila individualita těch tří domků, od bodré domácké pohody Pilbeamových, přes Surteesovu pečlivě uspořádanou dílnu, páchnoucí terpentýnem a krmením pro vepře, ve srovnání s tímhle ivotním prostorem akademika, který byl téměř přepečlivě naklizený. Dům byl přizpůsobený dvěma Gregoryho hlavním zájmům, klasické literatuře a hudbě. Celý přední pokoj byl ověený policemi na knihy od podlahy a ke stropu, s výjimkou zdobného viktoriánského krbu, nad ním visela reprodukce Piranesiho Konstantinova oblouku. Gregory zřejmě povaoval za důleité, aby konstrukce polic přesně odpovídala rozměrům knih  slabost, kterou s ním Dalgliesh sdílel  a výsledným dojmem byl pokoj obloený uspořádanou hojností jemně se lesknoucí zlaté a hnědé kůe. Prostý dubový stůl s počítačem a funkční kancelářskou idlí stál pod oknem, které nemělo závěs, ale dřevěnou aluzii.

Proli otevřenými dveřmi do přístavku. Ten byl převáně prosklený a zabíral celou délku domu. To byl Gregoryho vlastní obývací pokoj, měl tu lehká, ale pohodlná proutěná křesla, stolek s nápoji a na druhém konci velký kulatý stůl zavalený knihami a časopisy I ty byly zřejmě uspořádané podle rozměrů, aspoň Dalglieshovi to tak připadalo. Prosklené části přístavku byly opatřeny aluziemi, které byly zřejmě v létě nezbytné. I dnes byl pokoj, který vedl na jih, příjemně teplý. Venku se před okny prostírala pustá křovinatá krajina, okolo vzdálené mokřiny koruny stromů a na východ se do dáli táhlo edé Severní moře.

Nízká křesla se zrovna nehodila pro policejní vyetřování, ale jinde se sedět nedalo. Gregoryho křeslo bylo obrácené k jihu a on si opřel hlavu o opěradlo a natáhl si nohy, jako by byl ve svém klubu a v naprosté pohodě.

Dalgliesh začal otázkami, na které ji znal odpovědi, protoe prostudoval osobní spisy. Gregoryho spis byl mnohem méně informativní ne spisy svěcenců. První dokument, dopis z Keble College z Oxfordu, objasňoval, jak se Gregory dostal do svatého Anselma. Dalgliesh, který měl téměř absolutní pamě na písemný text, si ho lehce zapamatoval.

Teď, kdy Bradley konečně odeel do penze (a jak jste ho vlastně k tomu přemluvili?) se proslechlo, e hledáte náhradu. Zajímalo by mě, jestli jste uvaovali o Georgi Gregorym. Vím, e je momentálně plně zaneprázdněný novým překladem Euripida a hledá nějaké zaměstnání na částečný úvazek, pokud mono na venkově, kde by mohl v klidu pokračovat ve své hlavní činnosti. Po akademické stránce byste nenali nikoho lepího a také je výborný pedagog. Není to nejpříjemnějí člověk, ale myslím, e by vám mohl vyhovovat. Hovořil se mnou, kdy tady naposledy večeřel. Nic jsem mu neslíbil, jen zjistit, jaká je u vás situace. Myslím, e jde i o peníze, ale ne v první řadě.

Hlavně mu záleí na soukromí a na klidu.

Přiel jste sem v roce 1995 a na pozvání, konstatoval teď Dalgliesh.

Dalo by se říct, e mě zlanařili. Kolej potřebovala zkueného učitele klasické řečtiny a hebrejtiny. Já potřeboval práci na částečný úvazek, přednostně na venkově s ubytováním. Mám dům v Oxfordu, ale ten je momentálně pronajatý. Nájemník je zodpovědný a nájem vysoký. Není to řeení, které bych chtěl ruit. Otec Martin by to, e jsme se seli, nazval prozřetelností. Otec Sebastian v tom viděl dalí důkaz své schopnosti zařídit věci k prospěchu svému i své koleje. Nemohu mluvit za kolej, ale nemyslím, e by některá strana tohoto kroku litovala.

Kdy jste se poprvé setkal s arciděkanem Cramptonem?

Při jeho první návtěvě koleje asi před třemi měsíci, kdy byl jmenován majetkovým správcem. Přesné datum si nepamatuji. Znovu přijel před čtrnácti dny a pak a včera. Při té druhé návtěvě jsme se trochu nepohodli, protoe se vyptával, za jakých podmínek jsem tu zaměstnaný. Nabyl jsem dojmu, e mě začne zpovídat ohledně mého náboenského přesvědčení. Odkázal jsem ho na Sebastiana Morella, a pokud jde o to druhé, byl jsem tak nezdvořilý, e jsem ho poslal za snadnějí obětí  myslím Surteese.

A tahle návtěva?

Včera jsem ho viděl a při večeři. Nebyla to zrovna radostná příleitost, ale byl jste tam také, take jste viděl a slyel to, co já, moná i víc. Po večeři jsem odeel, ani jsem nepočkal na kávu, a vrátil se sem, k sobě.

A zbytek večera, pane Gregory?

Byl jsem tady. Trochu jsem četl, trochu opravoval, oznámkoval jsem několik studentských esejů. Pak hudba, včera to byl Wagner, a do postele. A abych vám uetřil otázku, během noci jsem z domu nevyel. Nikoho jsem neviděl ani neslyel, jen bouřku.

A o arciděkanově vradě jste se dozvěděl kdy?

Kdy Raphael Arbuthnot asi ve tři čtvrtě na sedm telefonoval, e se svolává mimořádné setkání vech obyvatel do knihovny na půl osmou. Nic nevysvětloval, take o vradě jsem se dozvěděl, teprve kdy jsme se podle pokynů shromádili v knihovně.

Jaká byla vae reakce na tu zprávu?

Sloitá. Předevím to byl ok a nevíra. Já toho člověka neznal, take jsem neměl důvod k osobnímu zármutku nebo lítosti. To divadlo v knihovně bylo pozoruhodné, co? To je celý Morell, uspořádat něco takového. Vichni jsme tam stáli a seděli jako členové dysfunkční rodiny, kdy se má číst poslední vůle. Řekl jsem, e mou první reakcí byl ok, a to taky byl. ok, ne překvapení. Kdy jsem veel do knihovny a spatřil tvář Emmy Lavenhamové, hned mi dolo, e je to váné. Myslím, e jsem věděl, jetě ne Morell otevřel ústa, co nám poví.

Věděl jste, e arciděkan Crampton nebyl ve svatém Anselmu zrovna vítaný návtěvník?

Snaím se distancovat od politiky koleje; malé a odlehlé instituce, jako je tahle, jsou semenitěm klepů a intrik. Ale nejsem úplně hluchý a slepý. Myslím, e větině z nás je jasné, e budoucnost svatého Anselma je nejistá a e byl arciděkan Crampton rozhodnutý uzavřít kolej spí dřív neli později.

Bylo by to uzavření pro vás nepříjemné?

Nevítal bych je, ale jeho pravděpodobnost mi byla jasná od samého nástupu. Ovem vzhledem k rychlosti, jakou se pohybuje anglikánská církev, jsem myslel, e to tu bude bezpečně jetě deset let. Bude mi líto, e přijdu o ten domek, zejména proto, e jsem si zaplatil za přístavbu. Pro mou práci to tady bylo ideální a bude mi líto odjet. Je tu ale naděje, e bych nemusel. Nevím, co církev udělá s budovou, ale určitě nebude lehké ji prodat. Je moné, e bych mohl tenhle domek koupit. Jetě je brzy, abych o tom přemýlel, ani nevím, jestli patří koleji nebo diecézi. Tyhle otázky jsou mi naprosto cizí.

Take Gregory buď nevěděl o podmínkách závěti slečny Arbuthnotové, nebo si dal práci, aby to skryl. Zdálo se, e teď u se nelze nic dalího dozvědět, a Gregory se začal ve svém křesle vrtět.

Ale Dalgliesh jetě neskončil. Byl jedním z vaich áků Ronald Treeves? zeptal se.

Jistě. Učím klasickou řečtinu a hebrejtinu vechny svěcence kromě těch, kdo se připravují na rigorózum. Treeves vystudoval geografii; to znamenalo, e tady studoval tříletý běh a s řečtinou začínal od začátku. Ovem, u jsem skoro zapomněl! Vy jste sem vlastně původně přijel proetřit jeho smrt. Teď v tom srovnání vypadá nedůleitá, e? No, ona byla vdycky nedůleitá, alespoň jako moná vrada, tak to myslím. Soud měl moná logicky vyřknout výrok o sebevradě.

To jste si pomyslel, kdy jste uviděl tělo?

K tomu názoru jsem dospěl a poté, co jsem měl čas v klidu si to promyslet. Přesvědčily mě ty sloené aty. Mladý mu, který se chce vyplhat na útes, si nesloí plá a sutanu s takovou obřadnou péčí. Přiel sem v pátek večer z nějaké soukromé hodiny před večerní bohoslubou a vypadal jako obvykle; to znamená, e nebyl nijak veselý, ale to on nebyl nikdy. Nemohu si vzpomenout, e bych s ním mluvil o něčem jiném ne o překladu, na kterém pracoval. Pak jsem hned odjel do Londýna a zůstal přes noc ve svém klubu. Kdy jsem se v sobotu odpoledne vracel, zastavila mě paní Munroeová.

Jaký byl? zeptala se Kate.

Ronald Treeves? Flegmatik, dříč, inteligentní, ale moná ne tak chytrý, jak si myslel, nejistý, na mladého člověka mimořádně netolerantní. Myslím, e v jeho ivotě hrál dominantní roli papá. Asi se to vztahovalo i na jeho volbu profese; kdy nemůete uspět v takově oboru, musíte si zvolit obor co nejodlehlejí. Ale nikdy jsem s ním nemluvil o jeho soukromém ivotě. To jsem si určil jako zásadu, nezaplétat se se svěcenci. Je to cesta ke katastrofě, zejména na takhle malé koleji. Jsem tady, abych je učil řečtinu, ne abych se nořil do jejich duí. Kdy jsem řekl, e potřebuji soukromí, znamená to i soukromí od tlaků lidské osobnosti. Mimochodem, kdy hodláte pustit na veřejnost zprávu o této vradě? Myslím, e můeme očekávat obvyklý nával médií.

Je jasné, e to nemůeme donekonečna dret pod pokličkou, odpověděl Dalgliesh. Diskutuji s otcem Sebastianem o tom, jak můe pomoci odbor public relations. Kdy budeme mít co sdělit, uspořádáme tiskovou konferenci.

A proti mému zítřejímu odjezdu do Londýna není námitek?

Není v mé moci zabránit vám v něm.

Gregory zvolna vstal. No, myslím, e ten zítřejí oběd budu muset stejně zruit. Mám pocit, e tady to bude zajímavějí ne ta otravná debata o tom, jak se provinili moji vydavatelé, a o podrobnostech nové smlouvy. Předpokládám, e vám bude milejí, kdy jim nevysvětlím, proč jsem to zruil.

V současné době by to bylo prospěné.

Gregory zamířil ke dveřím. koda. Docela by mě bavilo vysvětlovat, e nemohu přijet do Londýna, protoe jsem podezřelý z vrady. Sbohem, komandere. Kdybyste mě jetě potřeboval, víte, kde mě najdete.

Kapitola 19

Tým skončil den, stejně jako začal, společným rozhovorem v domě svatého Matoue. Ale teď byli v té pohodlnějí ze dvou místností, seděli na gauči a v křeslech a pili poslední kávu toho dne. Bylo načase výsledky dosavadního vyetřování shrnout. Prověřili čas a místo telefonního hovoru paní Cramptonové. Někdo volal z telefonu umístěného na zdi na chodbě před obývacím pokojem paní Pilbeamové. Hovor se uskutečnil v devět dvacet osm. To byl dalí důkaz, a velmi důleitý. Svědčil o tom, co si vichni mysleli o začátku: e vrah byl ze svatého Anselma.

Piers ten objev shrnul: Jestli je to pravda a ten volající pak zatelefonoval arciděkanovi na mobil, tak jsou vichni, kdo byli na večerní pobonosti, mimo podezření. Take nám zbývají Surteesovi, Gregory, inspektor Yarwood, Pilbeamovi a Emma Lavenhamová. Nepředpokládám, e by někdo z nás viděl váného podezřelého v doktorce Lavenhamové a vylučujeme Stannarda. Ne docela, podotkl Dalgliesh. Nemáme právo ho tady dret a jsem si téměř jistý, e neměl tuení, jak Crampton zemřel. To nutně neznamená, e se do toho nezapletl. Pustili jsme ho z koleje, ale nepoutíme ho ze zřetele.

Je tu ale jedna věc, pokračoval Piers. Arbuthnot dorazil do sakristie jen chvíli před bohoslubou. Tu informaci mám od otce Sebastiana, který vůbec nemá tuení o tom, jak je důleitá. Robbins a já jsme to prověřili, pane. Oba jsme doběhli od dveří do jiního ambitu a přes dvůr za deset vteřin. Měl by právě tak čas zatelefonovat a v půl desáté dorazit zpátky do kostela.

Ale to by bylo riskantní, ne? namítla Kate. Kadý by ho mohl vidět.

V té tmě? A v tom slabém světle v ambitu? A kdo by ho tam mohl vidět? Byli v kostele. Moc velké riziko to nebylo.

Nevím, jestli to není předčasné, pane, vmísil se Robbins, u teď vylučovat vechny, kdo byli v kostele. Dejme tomu, e měl Kain komplice. Nic nedokazuje, e to byl zločin spáchaný jednou osobou. Ti, kdo byli v kostele před devátou hodinou a dvacátou osmou minutou, nemohli telefonovat, ale to neznamená, e by někdo z nich nemohl být zapletený do vrady

Spiknutí? zapochyboval Piers. No, třeba. Bylo jich tam dost, kteří ho nenáviděli. Moná jde o zločin jednoho mue a jedné eny. Kdy Kate vyslýchala Surteesovy, bylo úplně jasné, e něco skrývají. Eric byl upřímně vyděený.

Jediný podezřelý, z něho vypadlo něco zajímavého, byla Karen Surteesová. Prohlásila, e ani ona, ani bratr za celý večer neopustili dům svatého Jana. Do jedenácti se dívali na televizi a pak li spát. Kdy se Kate zeptala, zda jeden z nich by mohl z domu odejít, ani by to ten druhý věděl, řekla: To je dost průhledný způsob, jak se nás zeptat, jestli někdo z nás vyel do bouře zabít arciděkana. Tak tedy, oveme ne. A jestli myslíte, e Eric mohl vyjít z domu bez mého vědomí, tak já tvrdím, e ne. Spali jsme v té samé posteli, jestli to musíte vědět. Já jsem vlastně jeho poloviční sestra, a i kdybych nebyla, vyetřujete vradu, ne incest, take vás to nemusí zajímat.

A oba jste byli přesvědčeni, e mluví pravdu? zeptal se Dalgliesh.

Jediný pohled do tváře jejího bratra nám to potvrdil, řekla Kate. Nevím, jestli mu oznámila, co hodlá říct, ale jemu se to nelíbilo. A je divné, e se obtěovala nám to říkat. Mohla klidně tvrdit, e kvůli bouřce byli oba skoro celou noc vzhůru a měli by alibi. Jistě, určitě je to ena, která ráda okuje, ale to snad není důvod, aby nám vykládala o incestu  jestli na tom vůbec něco je.

Ozval se Piers. Ale ukazuje to, e byla celá havá opatřit si alibi, ne? Mně připadá, jako by ti dva mysleli dopředu a mluvili pravdu u teď, protoe nakonec se na ni u soudu budou moci spolehnout.

Větvičku v bytě Raphaela Arbuthnota v severním ambitu nali, ale jinak technici neobjevili nic zajímavého. Během dne se Dalglieshovi potvrdilo, e ji na začátku právem povaoval za důleitou. Pokud byla jeho teorie správná, větvička byla důleitá stopa, ale on usoudil, e vyslovovat podezření nahlas by bylo předčasné.

Diskutovali o výsledcích jednotlivých výslechů. Kromě Raphaela vichni na koleji i v domcích prohlaovali, e v půl dvanácté u byli počestně v posteli, a třebae je občas ruil silný vítr, během noci neviděli ani neslyeli nic neobvyklého. Otec Sebastian byl vstřícný, ale chladný. Jen s obtíemi skrýval svou nelibost nad tím, e ho vyslýchají nií are, a zahájil prohláením, e jim můe věnovat jen velmi málo času, protoe čeká, e má přijet paní Cramptonová. Moc času ovem nepotřebovali. Rektor vypověděl, e do jedenácti pracoval na článku do teologického časopisu a v půl dvanácté el spát, poté, co si jako obvykle dal na noc sklenku whisky. Otec John Betterton a jeho sestra četli a do půl jedenácté, pak slečna Bettertonová pro oba uvařila kakao. Pilbeamovi se dívali na televizi a obrnili se proti bouřlivé noci hojnými álky čaje.

V osm hodin jim pracovní den skončil. Technici u dávno odjeli do svého hotelu a teď si i Kate, Piers a Robbins řekli dobrou noc. Zítra pojede Kate s Robbinsem do Ashcombe House zjistit něco, pokud bude co, o pobytu Margaret Munroeové v této instituci. Dalgliesh zamkl písemnosti, které povaoval za soukromé, do svého kufříku a vydal se přes západní dvůr k Jeronýmovi.

Zazvonil telefon. Byla to paní Pilbeamová. Otce Sebastiana napadlo, e komander Dalgliesh bude třeba chtít večeři k sobě do bytu. Uetřilo by mu to cestu do Southwoldu. Byla by to jenom polévka a salát se studeným masem a trochu ovoce, ale pokud by to stačilo, Pilbeamová mu to s radostí zanese. Dalgliesh byl rád, e si uetří cestu autem, poděkoval jí a řekl, e to jídlo velmi uvítá. Za deset minut je donesl Pilbeam. Dalgliesh ho podezíral, e nechtěl enu pustit potmě ani těch pár kroků přes dvůr. Teď překvapivě obratně odtáhl psací stůl od stěny, prostřel jej a naservíroval jídlo.

Necháte-li podnos přede dveřmi, pane, odnesu ho během hodiny, řekl Pilbeam.

V termosce byla polévka minestrone, hustá zeleninou a nudlemi, očividně domácí. Paní Pilbeamová také poslala misku strouhaného parmezánu, teplé rohlíky v ubrousku a máslo. Pod utěrkou Dalgliesh nael talíř salátu se unkou. Někdo, moná otec Sebastian, dodal také láhev klaretu, ale sklenku ne. Dalgliesh, který pil nerad sám, si po jídle raději uvařil kávu. Dal podnos před dveře a za několik minut zaslechl na dlabě ambitu Pilbeamovy těké kroky. Otevřel, poděkoval mu a popřál dobrou noc.

Zjistil, e je v neradostném stavu fyzické únavy a duevního rozruení, co je pro spánek vraedné. Ticho bylo straidelné, a kdy přistoupil k oknu, viděl černou siluetu koleje, komíny, vě a kupoli jako jednotnou hmotu proti bledímu nebi. Kolem sloupů severního ambitu byla stále omotaná modrobílá policejní páska a dlaba ambitu u byla téměř bez listí. V slabém světle lampy nade dveřmi jiního ambitu se kočičí hlavy dvora leskly a fuchsie na kamenné zdi vypadala nepřirozeně jásavě a nepřípadně, jako cákanec rudé barvy.

Usadil se ke čtení, ale okolní klid nenalézal odezvu v jeho dui. Je to atmosférou toho místa, e mu připadá, jako by byl jeho ivot před soudem? Pomyslel na dlouhá léta dobrovolné samoty od smrti své eny. Nezneuíval svou práci k tomu, aby se vyhnul závazkům lásky, aby udrel neporuený ten byt nad Temí, který vypadal stejně, kdy se do něj večer vracel, jako kdy ho ráno opoutěl? Být nezúčastněným pozorovatelem ivota mělo svou důstojnost; mít zaměstnání, v něm si člověk udroval soukromí, ale měl důvod  sluebně  pronikat do soukromí druhých, mělo své výhody pro spisovatele. Ale nebylo na tom něco nečestného? Kdy člověk stojí takhle dlouho stranou, není v nebezpečí, e utlumí, moná i ztratí, toho inspirujícího ducha, kterého zdejí kněí nazývají duí? Napadlo ho est veríků a on sáhl po papíru, přetrhl ho napůl a zapsal je:

Epitaf za mrtvého básníka

Teď pohřbili ho v temnotách

v samotě dlouhé pouhý sáh,

bez rukou, co ho hladit chtěly,

i rtů, které se láskou chvěly.

U nemůe být milován.

Tak nádherně si stačí sám.

Po chvíli pod to nakrábal S omluvou věnováno Marvellovi. Vzpomněl si na doby, kdy se mu vere sypaly z rukávu tak snadno jako tyhle ironické veríky. Ted to byla spí rozumová záleitost, vypočítaná volba a uspořádání slov Bylo v jeho ivotě jetě něco spontánního?

Řekl si, e to sebezpytování začíná být morbidní. Aby je setřásl, musí vypadnout ze svatého Anselma. Před spaním potřebuje svinou procházku. Zavřel dveře od Jeronýma, proel kolem Ambroe, v něm za důkladně zataenými závěsy nebylo vidět světlo, odemkl eleznou bránu, rázně se otočil k jihu a vykročil k moři.

Kapitola 20

Byla to slečna Arbuthnotová, která stanovila, e na dveřích pokojů svěcenců nemají být zámky Emmu by zajímalo, co by asi podle slečnina mínění svěcenci mohli dělat, nebýt ustavičného rizika, e k nim někdo vpadne. Nebyl v tom třeba nepřiznaný strach ze sexuality? Třeba kvůli tomu nebyly zámky ani v pokojích hostů. Zamčená elezná brána vedle kostela zajivala po celou noc bezpečnost, která byla povaována za nezbytnou. Čeho se bát za touto elegantní bariérou? Protoe tu nebyla tradice zámků ani závor, nebyly na koleji ádné, které by se teď daly nainstalovat, a Pilbeam by strávil celý den cestou do Lowestoftu, i kdyby nael obchod, který by měl v neděli otevřeno. Otec Sebastian se proto zeptal Emmy, jestli by se necítila líp v hlavní budově. Emma, které se nechtělo přiznat k nervozitě, ujistila rektora, e jí to takhle naprosto vyhovuje. Otec Sebastian se jí podruhé nezeptal, a kdy se po večerní pobonosti vrátila k sobě a zjistila, e zámky jetě nebyly instalovány, byla příli hrdá, ne aby ho la vyhledat, přiznala se ke svému strachu a řekla mu, e změnila názor.

Převlékla se, pak se usadila ke svému laptopu a odhodlaně se pokusila pracovat. Ale byla příli unavená. Mylenky a slova přicházely ve směsici, kterou překrývaly události dne. Pozdě dopoledne ji vyhledal Robbins a poádal ji, aby přila do jejich prozatímní kanceláře ve svatém Matoui. Tam s ní Dalgliesh s inspektorkou Miskinovou po levici krátce probrali události včerejí noci. Emma vysvětlila, e ji probudil vítr a pak zaslechla jasný zvuk zvonu. Neuměla vysvětlit, proč přes sebe přehodila upan a vydala se zjistit, co se děje. Teď jí to připadalo hloupé a nerozváné. Snad jetě napůl spala, nebo ten jediný úder, který slyela ve větru, v ní probudil zapomenutou vzpomínku na naléhavé volání zvonů v jejím dětství a dospívání, které bylo třeba nekompromisně poslechnout, ne o něm bádat.

Ale u byla úplně probuzená, kdy otevřela dveře kostela a mezi sloupovím spatřila jasně osvětlený Poslední soud a dvě postavy, jednu leící tváří k zemi a druhou zhroucenou nad ní v postoji lítosti i zoufalství. Dalgliesh neádal, aby mu ten výjev detailně popsala. Proč také, pomyslela si; byl tam. Nevyjádřil soucit nebo účast nad tím, co zaila, ale vdy ona nebyla truchlící pozůstalá. Otázky byly jasné a jednoduché. Ne e by ji chtěl etřit; na vechno, co se chtěl dovědět, se zeptal bez ohledu na její rozruení. Kdy ji serant Robbins přivedl do místnosti a komander Dalgliesh vstal ze své idle a vyzval ji, aby se posadila, v duchu si řekla: Nemluvím s člověkem, který napsal Případ k řeení a jiné básně, mluvím s policistou. V tom nemohou být spojenci. Byli lidé, které milovala a které chtěla chránit; on nemusí být nikomu věrný, jen pravdě. A nakonec přila otázka, které se děsila.

Promluvil otec Martin, kdy jste přila a k němu?

Odmlčela se, ne odpověděla. Ano, jen pár slov.

Co řekl, doktorko Lavenhamová?

Neodpověděla. Nechtěla lhát, ale u pouhá vzpomínka na ta slova jí připadala jako zrada.

Ticho se prodluovalo, pak řekl: Doktorko Lavenhamová, viděla jste mrtvého. Viděla jste, co se arciděkanovi stalo. Byl to vysoký, silný mu. Otci Martinovi je skoro osmdesát a u je slabý. Zvednout ten mosazný svícen, jestli se dokáe, e to byla vraedná zbraň, vyaduje jistou sílu. Opravdu si myslíte, e by to otec Martin mohl udělat?

Oveme ne! vykřikla. On není schopen krutosti. Je laskavý a dobrý, je to nejlepí člověk, jakého znám. To mě ani nenapadlo. Nikoho by to nemohlo napadnout!

Tak proč se domníváte, e to napadlo mě? otázal se komander Dalgliesh tie.

A co podle vás  kdy jste o tom později přemýlela  tím mohl myslet?

Zeptal se jí jetě jednou. Emma mu pohlédla do očí. Řekl: ,Ach Boe, co jsme to udělali, co jsme to udělali? 

Později o tom přemýlela. Nebyla to slova, která by la zapomenout. Nic z toho výjevu nikdy nezapomene. Nespoutěla oči ze svého vyetřovatele.

Podle mě tím myslel to, e by byl arciděkan naivu, kdyby nepřijel do svatého Anselma. Moná by ho jeho vrah nezabil, kdyby nevěděl, jak moc je tady arciděkan neoblíbený. Ta zá moná přispěla k jeho smrti. Kolej nemůe být bez viny.

Ano, řekl u jemněji, to mi otec Martin říkal také.

Pohlédla na hodinky. Bylo za deset minut půl dvanácté. Bylo jí jasné, e práce u nepřichází v úvahu, a tak si la lehnout. Protoe její apartmá bylo na konci řady, lonice měla dvě okna a z jednoho byl výhled na jiní zeď kostela. Zatáhla závěsy, ne vlezla do postele, a rezolutně se pokusila zapomenout na nezamčené dveře. Zavřela oči, ale na sítnici jí obrazy smrti bublaly jako krev, skutečnost byla jetě stranějí v představách. Znovu viděla tratolitě husté krve, ale teď do něj jako edé zvratky prosakoval jeho mozek. Groteskní obrazy zatracenců a klebících se ďáblů oívaly a prováděly necudné posunky. Kdy otevřela oči, aby zahnala tu hrůzu, dolehla na ni tma pokoje. Dokonce ve vzduchu byla cítit smrt.

Vstala z postele a otevřela okno vedoucí do křovinaté krajiny. Dovnitř vnikl blahodárný závan čerstvého vzduchu a ona vyhlédla do tiché krajiny a na nebe poseté hvězdami.

Vrátila se do postele, ale spánek nepřicházel. Nakonec se zvedla a sela dolů. Sledovat ve tmě ty nezamčené dveře bylo míň traumatické ne si představovat, e se pomalu otevírají, být v obýváku bylo lepí ne bezmocně leet v posteli a čekat, a se na schodech ozvou cílevědomé kroky. Uvaovala, zda má pod kliku dveří zapřít idli, ale nemohla se přimět k činu, který by byl poniující a stejně neúčinný. Pohrdala sebou, e je tak zbabělá, říkala si, e jí nikdo nechce ublíit. Ale pak jí opět vytanula na mysli představa těch rozdrcených kostí. Někdo na pobřeí, moná někdo v koleji, vzal mosazný svícen a rozbil arciděkanovi lebku a tloukl znovu a znovu v záchvatu krveíznivosti a nenávisti. Mohl to být čin duevně zdravého člověka? Byli vichni ve svatém Anselmu v bezpečí?

Vtom uslyela vrznutí elezné brány, pak klapnutí, jak se zavřela. Kolem proly kroky Jisté, ale tiché, ta chůze rozhodně nebyla kradmá. Opatrně otevřela dveře a vyhlédla, srdce jí builo. Komander Dalgliesh otevíral dveře Jeronýma. Zřejmě musela vydat nějaký zvuk, protoe se otočil a přeel k ní. Otevřela mu dveře. Úleva, e ho vidí, e vidí jakoukoli lidskou bytost, ji překonala. Věděla, e to musí být vidět na jejím výrazu.

Není vám nic? zeptal se starostlivě.

Vyloudila úsměv. Teď zrovna se necítím nejlíp, ale o nic nejde. Nemohla jsem usnout.

Myslel jsem, e vás přestěhovali do hlavní budovy. Nenabídl vám to otec Sebastian?

Nabídl, ale já myslela, e mi tady bude dobře.

Pohlédl ke kostelu. Tady to pro vás není pěkná scéna. Nechcete si to vyměnit se mnou? Moná byste to měla útulnějí. Bylo pro ni těké, aby skryla úlevu. Ale nebude vás to obtěovat?

Ani trochu. Větinu věcí můeme přestěhovat zítra. Teď potřebujete jedině povlečení. Vae prostěradlo asi na mou postel nepůjde. Mám dvojitou.

Vyměníme si tedy jen poltáře a deky? navrhla.

To je dobrý nápad.

Kdy je nesla do Jeronýma, viděla, e on své poltáře a deku u připravil dolů, poloil je na jedno z křesel. Vedle něj stála taka z kůe kombinované s plátnem. Moná si nachystal věci, které bude potřebovat na večer a na zítřejí ráno.

Přistoupil ke kredenci. Kolej nám dodala obvyklé nekodné nápoje, take v lednici je půllitr mléka. Chtěla byste kakao nebo ovomaltinu? Nebo tu mám láhev klaretu, kdybyste mu dala přednost.

Dala bych si trochu vína, díky.

Sundal z křesla deku, aby se mohla posadit. Vyndal z malé skříňky láhev, vývrtku a dvě velké sklenky

Kolej očividně nepředpokládá, e by její návtěvníci pili víno. Musíme pít z těchhle skleniček nebo z hrnků.

Ty skleničky jsou dobré. Ale vy musíte otevřít láhev!

To je nejlepí, otevřít ji, kdy je potřeba.

Překvapilo ji, jak uvolněně se s ním cítí. To jsem potřebovala, řekla si, prostě nebýt sama. Dlouho nepromluvili, teprve po první sklence. Vyprávěl jí, jak jezdil do téhle koleje jako chlapec, o otcích s vykasanými sutanami, kteří s ním trénovali kriket za západní branou, o tom, jak jezdil pro ryby do Lowestoftu; o radosti z nočního čtení v knihovně. Vyptával se jí na studijní plán její třídy ve svatém Anselmu, jak vybírá básníky, které mají studovat, jak svěcenci reagují. O vradě se nezmínil. Jejich rozhovor nebyl povrchní, ale nebyl ani nucený. Líbil se jí jeho hlas. Jako by se část její mysli oddělila, plula nad nimi a nechala se uklidňovat tím tichým kontrapunktem muského a enského hlasu.

Kdy se zvedla a řekla dobrou noc, náhle vstal a řekl s formálností, kterou zatím neprojevil: Strávím noc v tomhle křesle, jestli proti tomu nic nemáte. Kdyby tady byla inspektorka Miskinová, poádal bych ji, a tu zůstane s vámi ona. Jeliko tu není, zaujmu její místo, pokud ovem nic nenamítáte.

Poznala, e jí to chce ulehčit, e nechce naléhat, ale e ví, jak moc se bojí být sama. Nebude vás to hrozně obtěovat? Budete mít nepohodlnou noc.

Naprosto pohodlnou. Jsem zvyklý spát po křeslech.

Lonice v Jeronýmu byla téměř totoná s její. Lampička u postele byla rozsvícená a Emma viděla, e si své knihy s sebou nevzal. Četl  určitě ne poprvé  Beowulfa. Také tam měl paperback z Penguina, starý a vybledlý, Raní viktoriántí romanopisci od Davida Cecila s fotografií autora, který vypadal směně mladě, a s cenou ve starých penězích na zadní obálce. Take jako ona, pomyslela si, také rád shání knihy po antikvariátech. Třetí kniha byla Mansfieldský park. V duchu si říkala, zda mu je nemá vzít dolů, ale nechtělo se jí vnucovat, kdy u si řekli dobrou noc.

Bylo to divné, spát na jeho prostěradle. Snad jí nepohrdá pro její zbabělost. Vědomí, e on spí dole, ji velice uklidnilo. Zavřela oči do tmy, ne do tančících obrazů smrti, a za chvíli usnula. Probudila se po bezesné noci a pohledem na hodinky zjistila, e je sedm. Vude bylo úplné ticho, a kdy sela dolů, spatřila, e Dalgliesh u odeel a vzal si s sebou deku i poltáře. Otevřel okno, jako by se chtěl ujistit, e tam nezůstane ani slabá stopa jeho dechu. Věděla, e neřekne nikomu, kde strávil noc.

Kniha třetí

HLASY Z MINULOSTI

Kapitola 1

Ruby Pilbeamová nepotřebovala budík. Osmnáct let se budila, v zimě i v létě, v est hodin. A také v to pondělí ráno natáhla ruku a rozsvítila lampičku na nočním stolku. Reg se okamitě probudil, odhodil lůkoviny a začal se trachat z postele. Ruby ucítila teplou vůni jeho těla, jako vdy důvěrně útěnou. Jestlipak vůbec spal, nebo jen bez hnutí čekal, a se pohne ona? Ani jeden z nich nespal, kromě chvilek neklidné dřímoty, a do tří hodin, kdy vstali, seli do kuchyně, pili tam čaj a čekali na ráno. Vyčerpání nakonec milosrdně přemohlo ok i hrůzu, take si ve čtyři li znovu lehnout. Spali trhaně, ale spali.

Oba měli v neděli hodně práce a jen ta nekonečná cílevědomá činnost dodala tomu stranému dni zdání normality. Včera večer, kdy se schouleně posadili u kuchyňského stolu, hovořili o vradě eptem, jako by ty malé útulné pokoje domu svatého Marka byly plné ukrytých posluchačů. Hovořili obezřetně, nevyslovovali ádná podezření, nedoříkali věty a hovor prokládali neastnými pauzami. U jen říct, e je absurdní myslet si, e by někdo ze svatého Anselma mohl být vrahem, znamenalo zrádné propojení místa a činu. Vyslovit jméno, by i v osvobozující souvislosti, znamenalo připustit mylenku, e někdo z koleje mohl takový zločin spáchat.

Ale dospěli ke dvěma moným teoriím, které byly příjemnějí, protoe navozovaly víru. Ne se vrátili do postele, opakovali si v duchu ty příběhy jako mantru. Někdo ukradl klíče ke kostelu, někdo, kdo u dřív navtívil kolej, moná někdy před několika měsíci, a věděl, kde jsou a e se kancelář slečny Ramseyové nikdy nezamyká. Ta osoba se domluvila na schůzce s arciděkanem, jetě ne sem v sobotu dorazil. Proč se setkali v kostele? Na jakém lepím místě? Nemohli se bez rizika sejít v apartmá pro hosty a jinde nebylo soukromí. Moná vzal arciděkan sám ty klíče a odemkl svému návtěvníkovi kostel. Pak dotyčný přiel, dolo k hádce, zmocnila se jich vraedná zuřivost. Moná u tam návtěvník přiel s plánem na vradu, přiel se zbraní, s pistolí, se zabijákem, s noem. Nevěděli, jak arciděkan zemřel, ale oba si představovali záblesk a bodnutí čepele. A pak úprk, neznámý přelezl eleznou bránu, zmizel tudy, kudy se sem dostal. Druhá teorie byla jetě přijatelnějí, jetě víc uklidňující. Arciděkan si půjčil klíče a el do kostela ze svých vlastních důvodů. Vetřelec byl zloděj, který tam přiel ukrást obraz nebo stříbro. Arciděkan ho překvapil a zloděj ve strachu udeřil. Toto vysvětlení bylo mlčky přijato jako rozumné a ani Ruby, ani její mu u o vraedné noci nemluvili.

Větinou Ruby chodila do koleje sama. Snídaně se podávala a v osm hodin, v půl osmé byla ranní pobonost, ale Ruby ráda začínala svůj den plánováním. Otec Sebastian snídal ve svém obývacím pokoji, tam se mu neměnně servírovalo ranní jídlo: čerstvý pomerančový dus, káva a dvě celozrnné topinky s Rubyiným citronovým demem. V osm třicet přijíděly z Reydonu paní Bardwellová a paní Staceyová, její pomocnice s domácími pracemi, paní Bardwellová řídila starou fordku. Ale dnes nepřijedou. Otec Sebastian oběma telefonoval a poádal je, a s návratem o dva dny počkají. Ruby by ráda věděla, jak jim to vysvětlil, ale nechtěla se ptát. Pro ni a Rega to znamenalo víc práce, ale Ruby byla ráda, e je uetřena jejich ivé zvědavosti, jejich nezbytných výkřiků hrůzy. Připadalo jí, e vrada je moná i zábavná pro lidi, kteří neznají obět a nejsou v podezření. Elsie Bardwellová by z toho určitě vytěila maximum.

Reg chodil do hlavní budovy větinou později ne v půl sedmé, ale dnes vyli ze svatého Marka společně. Nic jí nevysvětloval, ale ona věděla proč. Svatý Anselm u nebyl posvátné a bezpečné místo. Reg jí svítil silnou baterkou na cestičku vylapanou v trávě k elezné bráně, je vedla do západního dvora. Nad keři se světlal slabý rozbřesk, ale jí se zdálo, e jsou v neproniknutelné tmě. Reg posvítil na bránu, aby nael klíčovou dírku. Za branou osvětlovala slabá světla v ambitech tíhlé sloupy a vrhala stíny na kamenné chodníčky. Severní ambit byl jetě obehnaný páskou a celá jeho půlka teď byla zbavená listí. Nad hromadou spadaného listí čněl černý a hrozivý kmen katanu. Kdy světlo baterky krátce dopadlo na fuchsii na východní zdi, její rudé květy se zaleskly jako kapky krve. V chodbě, která oddělovala obývák od kuchyně, Ruby natáhla ruku po vypínači. Ale tma nebyla naprostá. Přední část chodby osvětloval prouek světla z otevřených dveří sklepa.

To je divné, Regu, obrátila se na mue. Dveře do sklepa jsou otevřené. Někdo je u takhle brzy vzhůru! Byly včera večer zavřené?

Včera byly zavřené. To myslí, e bych je nechal otevřené?

Doli a ke kamenným schodům. Byly jasně osvětlené silnými nástropními lampami a opatřené silným dřevěným zábradlím na obou stranách. Pod schody, pod jasným světlem, leelo bezvládné tělo eny.

Ruby nevěřícně vykřikla: Paneboe, Regu! To je slečna Bettertonová!

Reg Ruby odstrčil. Zůstaň tady, holka, vyhrkl a pak se ze schodů ozval klapot jeho bot. Jen na okamik zaváhala a pak se vydala za ním, přidrujíc se oběma rukama levého zábradlí. Společně poklekli u těla.

Leela na zádech, hlavou k poslednímu schodu. Na čele měla jediný hluboký rám, pokrytý sedlinou zaschlé a mokvající krve. Měla na sobě vybledlý upan z kamírové vlny a pod ním bílou bavlněnou noční koili. Řídké edé vlasy měla spletené do cůpku, který byl ukončený zkroucenou gumičkou. Oči, upřené nad schody, byly otevřené a bez ivota.

Ruby zaeptala: Boe můj, to ne! Duinko moje ubohá, duinko ubohá!

Vztáhla ruku po mrtvém těle v instinktivním gestu, které jí okamitě připadlo zbytečné. Z vlasů a z upanu ucítila kyselý pach neudrovaného stáří a pomyslela si, zda právě ten zbude ze slečny Bettertonové, a vechno ostatní pomine. Zalkla se bezmocnou lítostí a stáhla ruku. Slečna Bettertonová nechtěla, aby se jí dotýkala, dokud byla naivu; proč jí to vnucovat po smrti?

Reg se narovnal. Je mrtvá. Mrtvá a studená. Vypadá, to, e si zlomila vaz. Nikdo pro ni nemůe nic udělat. Radi bys měla zajít za otcem Sebastianem.

e má vzbudit otce Sebastiana, najít ta správná slova a odvahu je vyslovit, Ruby polekalo. Byla by mnohem radi, kdyby tu zprávu oznámil Reg, ale to by znamenalo, e by tu musela zůstat sama u mrtvé, a ta vyhlídka byla mnohem děsivějí. Poprvé u ní strach převáil nad lítostí. Prostory sklepa se táhly do dálky, do velké oblasti černočerné tmy, ve které číhaly hrozné věci. Nebyla ena s bujnou fantazií, ale teď jí připadalo, e ten důvěrně známý svět denní rutiny, svědomité práce, drunosti a lásky se kolem ní rozpoutí. Věděla, e Reg jen vztáhne ruku a celý sklep s nabílenými stěnami a označenými policemi s láhvemi vína bude tak známý a nekodný, jako kdy tam chodila s otcem Sebastianem pro víno k večeři. Ale Reg nenatáhl ruku. Musí vechno nechat tak, jak to bylo.

Kadý schod jí připadal vysoký, kdy stoupala nahoru, nohy jí náhle zeslábly, odmítly ji nést. Rozsvítila vechna světla a chvíli zůstala stát, sbírala sílu, ne vyla ty dva schody k bytu otce Sebastiana. Nejdřív zaklepala příli nesměle; musela na dveře zabuit, ne se nakonec prudce otevřely a stanul v nich otec Sebastian. Nikdy předtím ho neviděla v upanu a na okamik, dezorientovaná tím okem se jí zdálo, e vidí někoho neznámého. Pohled na ni ho zřejmě také okoval, protoe vztáhl ruku, aby ji podepřel, a vtáhl ji do pokoje.

Jde o slečnu Bettertonovou, otče. Nali jsme ji s Regem pod schody do sklepa. je bohuel mrtvá.

Překvapilo ji, e její hlas zní tak pevně. Otec Sebastian mlčky zavřel dveře a rychle s ní seel ze schodů, přičem ji podpíral pai. Nahoře na schodech do sklepa Ruby počkala a dívala se, jak seběhl dolů a řekl něco Regovi, nače poklekl u těla.

Po chvíli vstal. Promluvil na Rega a hlas měl jako obvykle klidný a autoritativní. Byl to ok pro vás oba. Myslím, e bude nejlepí, kdy budete tie pokračovat ve své kadodenní práci. Komander Dalgliesh a já uděláme, co je potřeba. Jen prací a modlitbou překonáme tuhle hroznou dobu.

Reg vystoupal po schodech a spolu s Ruby mlčky přeli do kuchyně.

Myslím, e budou chtít snídani jako obvykle, prohodila Ruby.

To ví e jo, milánku. Nemůou začít den s prázdnejma aludkama. Slyela jsi, co povídal otec Sebastian. Tie budeme pokračovat v naí kadodenní práci!

Ruby na něho upřela alostný pohled. Nebyla to nehoda, viď?

Ale byla! Taková věc se můe stát kadou chvíli. Chudák otec John. Bude to pro něj straný.

Jen jestli, řekla si Ruby. Bude to ok, to je jasné, jako kadá náhlá smrt. Ale nedalo se popřít, e ít se slečnou Bettertonovou určitě nebylo snadné. Sáhla po svém bílém pláti a sklesle začala připravovat snídani.

Otec Sebastian se odebral do své kanceláře a zatelefonoval Dalglieshovi do Jeronýma. Dalgliesh zvedl telefon hned, take bylo jasné, e u je vzhůru. Otec Sebastian mu sdělil tu zprávu a za pět minut spolu stáli vedle mrtvoly. Otec Sebastian sledoval, jak se Dalgliesh sehnul, dotkl se zkuenýma rukama tváře slečny Bettertonové, pak vstal a shlédl na ni v tichém rozjímání.

Musíme to oznámit otci Johnovi, povzdechl otec Sebastian. To je úkol pro mě. Myslím, e jetě spí, ale musím ho vidět, ne sejde dolů do oratoře na ranní modlitbu. To ho těce zasáhne. Nebyla to příjemná ena, ale byla to jeho jediná příbuzná a byli si velmi blízcí. Ale nechystal se k odchodu. Místo toho se zeptal: Máte nějakou představu, kdy se to stalo?

Podle smrtelné ztuhlosti bych předpokládal, e je mrtvá asi sedm hodin, odpověděl Dalgliesh. Patolog nám moná poví víc. Při povrchním ohledání to nikdy nemůe být přesné. Samozřejmě je třeba provést pitvu.

Zemřela po večerní bohoslubě, tedy asi o půlnoci. Ale stejně musela přejít halu velice potichu. Ona byla vlastně vdycky tichá. Pohybovala se jako edý stín. Odmlčel se a dodal: Nechci, aby ji její bratr viděl tady a takhle. Jistě bychom ji mohli přenést do jejího pokoje. Nebyla poboná, to vím. Musíme respektovat její cítění. Určitě by nechtěla leet v kostele, i kdyby byl otevřený, a myslím, e ani v oratoři ne.

Musí zůstat tam, kde je, otče, dokud ji neprohlédne patolog. Je třeba to povaovat za podezřelou smrt.

Ale alespoň bychom ji mohli přikrýt. Přinesu prostěradlo.

Ano, přikývl Dalgliesh přikrýt ji určitě můeme. Kdy se otec Sebastian obrátil ke schodům, zeptal se: Nemáte tuení, co tady mohla dělat, otče?

Otec Sebastian se otočil a na chvíli zaváhal. Pak odpověděl: Bohuel mám. Paní Bettertonová si občas dopřála láhev vína, a to dost pravidelně. Vichni kněí o tom věděli a myslím, e to tuili i svěcenci, moná i personál. Nikdy nevzala víc ne láhev asi tak dvakrát týdně a nikdy to nebylo nejlepí víno. Přirozeně jsem ten problém co nejohleduplněji prodiskutoval s otcem Johnem. Rozhodl jsem se nepodniknout ádné opatření, dokud se věci nevymknou z rukou. Otec John pravidelně za víno platil, alespoň za ty láhve, které objevil. Oveme jsme si uvědomovali, e ty příkré schody jsou pro starou enu dost nebezpečné. Proto jsme tam nechali tak jasné osvětlení a vyměnili lano za dřevěné zábradlí.

Take poté, co jste objevil, e máte v komunitě kůdce, vybavil jste schody bezpečným dřevěným zábradlím, abyste mu usnadnil kodit a zabránil mu zlomit si vaz?

Máte s tím nějaký problém, komandere?

Ne, uváím-li vae priority, asi nemám.

Pozoroval, jak otec Sebastian odeel, rázně vystoupal do schodů a nahoře za sebou zavřel dveře. e si zlomila vaz, to u objasnilo povrchní ohledání. Měla na nohou těsné koené pantofle a Dalgliesh si viml, e podráka pravé boty byla odchlípnutá od svrku. Schody byly jasně osvětlené a vypínač byl asi půl metru od prvního schodu. Protoe světlo bylo patrně rozsvícené, kdy spadla, stěí klopýtla ve tmě. Ale kdyby zakopla na prvním schodě, museli by ji přece najít na schodech buď na zádech nebo obličejem k zemi. Na třetím schodě odzdola objevil něco, co vypadalo jako malá čmouha krve. Podle polohy těla to vypadalo, jako by letěla vzduchem, udeřila se o kamenný schod a udělala kotrmelec. Sotva by se tak prudce vrhla dolů, snad jedině kdyby rychle běela ke schodům. To bylo ovem absurdní. Ale co kdy ji někdo strčil? Pocítil skličující a téměř naprostou bezmoc. Jestli tohle byla vrada, jak by ji mohl dokázat? Smrt Margaret Munroeové byla podle oficiálního vyjádření přirozená. její tělo bylo zpopelněno, popel pohřbili nebo rozptýlili. Jak moc se tahle nová smrt hodila vrahovi arciděkana Cramptona?

Ale teď to převezmou odborníci na smrt. Přivolají Marka Aylinga na druhé místo zločinu, stanoví dobu smrti, bude se kolem těla krást jako dravec. Hrabě Clark a jeho parta se budou plíit po sklepě a hledat stopy, které pravděpodobně nenajdou. Existovalo-li něco, co Agatha Bettertonová viděla nebo slyela, nějaký poznatek, který neprozřetelně sdělila nesprávné osobě, teď se to Dalgliesh nejspí nedoví.

Počkal, a se otec Sebastian vrátil s prostěradlem, které pečlivě přetáhl přes tělo, pak oba mui vyli po schodech ze sklepa. Otec Sebastian vypnul světlo, natáhl se a zavřel závoru na dveřích sklepa.

Mark Ayling dorazil jako obvykle rychle a s víc ne obvyklým hlukem. Kdy dusal vedle Dalglieshe halou, prohodil: Doufal jsem, e s sebou přivezu pitevní zprávu arciděkana Cramptona, ale jetě nebyla přepsaná. Není v ní nic, co by vás překvapilo. Smrt způsobená četnými údery do hlavy těkou zbraní s ostrým okrajem, například mosazným svícnem. Téměř určitě ho zabila druhá rána. Jinak to byl zdravý mu středního věku, který se mohl těit na penzi.

Navlékl si latexové rukavice, ne opatrně sestoupili po schodech do sklepa, ale tentokrát si nebral pracovní oblek. Ohledání těla, i kdy nebylo ledabylé, trvalo kratí dobu.

Nakonec vstal a řekl: Mrtvá asi tak est hodin. Příčina smrti: zlomený vaz. No, kvůli tomu jste mě ani nemusel volat, je to celkem jasné. Prudce sletěla ze schodů, udeřila se na třetím schodě do čela a dopadla na záda. Předpokládám, e si kladete obvyklou otázku: spadla, nebo ji někdo strčil?

Na to jsem se chtěl zeptat vás.

Na první pohled bych řekl, e do ní někdo strčil, ale k tomu potřebujete něco víc ne první dojem. U soudu bych na to nepřísahal. Problém je, e ty schody jsou příkré. Třeba byly navreny tak, aby se na nich stařenky zabíjely. S tímhle úhlem sklonu je docela moné, e se schodů ani nedotkla a pratila se do hlavy a dole. Podle mého je náhodná smrt přinejmením stejně pravděpodobná jako vrada. Mimochodem, proč máte to podezření? Myslíte, e včera v noci něco viděla? A vůbec  proč la do sklepa?

Měla ve zvyku v noci se toulat, řekl Dalgliesh obezřetně.

la po víně, co?

Dalgliesh neodpověděl. Patolog zaklapl kufřík. Polu vám pro ni ambulanci a vezmu ji na stůl co nejdřív, ale pochybuju, e zjistím něco, co byste nevěděl. Vypadá to, e je vám smrt v patách, e? Vzal jsem tenhle zástoj za Colbyho Brooksbanka, který ení syna v New Yorku, a u mám víc násilných úmrtí ne normálně za půl roku. U vám volali z koronerova úřadu datum soudního ohledání Cramptonova těla?

Jetě ne.

Zavolají. Mně u se ozvali.

Vrhl na tělo poslední pohled a řekl překvapivě jemně: Chudák stará. Ale aspoň to měla rychlé. Dvě vteřiny hrůzy a pak nic. Jistě by raději zemřela v posteli  ale to my vichni, e?

Kapitola 2

Dalgliesh neviděl důvod, proč ruit svůj pokyn, aby Kate navtívila Ashcombe. V devět hodin u byla s Robbinsem na cestě. Ráno bylo pronikavě chladné. První ranní rozbřesk byl růový jako zředěná krev nad edou nedozírnou plochou moře. Drobně milo a vzduch chutnal kysele. Kdy stěrače nejdřív zamazaly a pak vyčistily skla, Kate spatřila krajinu zbavenou barvy, v ní i rozlehlá pole cukrovky ztratila svou jasnou zeleň. Musela potlačit lehkou nelibost nad tím, e byla vybrána pro úkol, který povaovala za plýtvání časem. AD se málokdy přiznal k předtue, ale ona věděla ze své vlastní zkuenosti, e detektivova předtucha má obvykle kořeny v realitě; slovo, pohled, náhodná shoda, něco na první pohled nedůleitého nebo nesouvisejícího s hlavním vyetřováním, co pramení v podvědomí a projeví se jako malé nepříjemné bodnutí. Často se vytratí a k ničemu nevede, ale někdy přivede na důleitou stopu a jen blázni ji ignorují. Bylo jí proti mysli, e musí opustit místo činu a zanechat je Piersovi, ale něco za něco. Řídila Dalglieshův jaguár a to byla satisfakce, z toho měla opravdu radost.

A vlastně ani nelitovala, e si odpočine od svatého Anselma. Málokdy se účastnila vyetřování vrady, které jí bylo tak nepříjemné. Kolej byla příli maskulinní, příli soběstačná, dokonce příli klaustrofobická, ne aby tam bylo příjemně. Kněí i svěcenci byly bezchybně zdvořilí, ale byla to zdvořilost, která la na nervy. Viděli v ní předevím enu, ne policistku; a to si myslela, e tahle bitva u byla vybojována. Také měla dojem, e oni vědí něco tajného, e mají jakýsi esoterický zdroj autority, který poněkud snioval její vlastní. Zajímalo by ji, zda AD a Piers mají podobné pocity. Pravděpodobně ne, ale oni byli mui a svatý Anselm, přes svou zjevnou jemnost, byl téměř provokativně muský svět. Kromě toho to byl akademický svět, a v něm se také AD i Piers cítili jako ryby ve vodě. Opět se jí zmocnily dávné pocity méněcennosti pro její společenský původ a nedostatečné vzdělání. Domnívala se, e u se s nimi vyrovnala, i kdy je úplně nepřekonala. Bylo poniující, e tucet chlapů v černých sutanách můe znovu vzbudit starou nejistotu. Pocítila jistou úlevu, kdy odbočila na východ z cesty, která vedla po vrcholku útesů, a hukot moře postupně zeslábl. U jí buil v uích příli dlouho.

Raději by s sebou měla Pierse. Aspoň by mohli diskutovat o případu jako rovný s rovným, mohli by se hádat a sekat a ona by mohla být otevřenějí ne při hovoru s podřízeným důstojníkem. A serant Robbins jí začínal jít na nervy; vdycky si o něm myslela, e je příli hodný, ne aby to mohla být pravda. Pohlédla na jeho výrazný chlapecký profil, na edé oči, které pevně hleděly vpřed, a znovu se v duchu musela ptát, proč si vybral policii. Jestli viděl ve své práci poslání, to ona také. Potřebovala povolání, v něm by si mohla připadat uitečně, kde by nedostatek univerzitního vzdělání nebyl povaován za nevýhodu, práci, která nabízí podněty, vzruení a rozmanitost. Pro ni byla sluba u policie prostředkem k tomu, aby se vyvihla z bídy a ubohosti svého dětství, z pachu schodů nasáklých močí na sídliti Ellison Fairweather Buildings. Sluba jí dala hodně, včetně bytu s výhledem na Temi; pořád jetě nevěřila, e se na něj zmohla. Kate oplácela loajalitou a oddaností, která občas překvapovala i ji samu. Pro Robbinse, který ve volném čase působil jako laický kazatel, to bylo patrně poslání ve slubě jeho nonkonformistickému Bohu. Zajímalo by ji, zda to, čemu věří, se lií od toho, v co věřil otec Sebastian, a paklie ano, jak se to lií a proč, ale usoudila, e není vhodná doba na teologické diskuse. Jaký by to mělo smysl? V její třídě ve kole bylo třináct různých národností a skoro stejný počet náboenství. V jejích očích ádné to učení nemělo hlavu a patu. Usoudila, e můe ít svůj ivot bez Boha, ale nebyla si jistá, zda by ho mohla ít bez své práce.

Hospic byl ve vesnici jihovýchodně od Norwiche. Nesmíme se zamotat do města, upozornila Kate. Dávejte pozor na odbočku na Bramerton napravo.

O pět minut později opustili A 146 a jeli pomaleji mezi opadanými ivými ploty, za nimi dvojdomky s červenou střechou a identické domy hlásaly, e se na zelené louky roztahuje předměstí.

Robbins tie řekl: Moje matka umřela v hospicu před dvěma lety. Obvyklá věc. Rakovina.

To je mi líto. Ta návtěva pro vás nebude lehká.

To nic. K mamince se tenkrát chovali úasně. K nám taky.

S očima upřenýma na silnici Kate poznamenala: Ale musí to vzbuzovat bolestné vzpomínky.

To, čím maminka trpěla, ne se dostala do hospicu, bylo bolestné. Znovu se dlouze odmlčel a pak dodal: Henry James nazývá smrt ,ta určitá věc.

Paneboe, pomyslela si Kate, nejdřív AD a jeho poezie, pak Piers, který znal Richarda Hookera, a teď Robbins, který čte Henryho Jamese! Proč mi nepolou seranta, jeho představa literárního záitku by byla četba Jeffreyho Archera?

Chodila jsem s klukem, odpověděla, s knihovníkem, který se snail, abych přila na chu Henrymu Jamesovi. Kdy jsem dočetla větu, zapomněla jsem, jak začala. Podle jednoho citátu si někteří spisovatelé ukousnou víc, ne dokáou sevýkat. Myslí, e Henry James sevýkal víc, ne ukousl?

Já četl jen Utaení roubu, přiznal Robbins. Potom, co jsem viděl TV film podle té knihy Na ten citát o smrti jsem někde narazil a utkvěl mi v hlavě.

Zní to dobře, ale není to pravda. Smrt je jako narození, bolestná, nečistá a nedůstojná. Připomíná nám, e jsme zvířata. Moná bychom udělali líp, kdybychom se chovali jako hodná zvířata, a ne jako bohové.

Nastala delí odmlka, pak Robbins tie řekl: Maminka ale umřela důstojně.

To tedy byla jedna z těch astných, pomyslela si Kate.

Hospic nali bez obtíí. Byl v solidním domě z červených cihel na kraji vesnice. Velká značka je dovedla po příjezdové cestě a na parkovitě. Za ním se rozkládal hospic, jednopatrová moderní budova vepředu s trávníkem a dvěma kruhovými záhony nízkých stále zelených keříků a vřesu, které hýřily zelenou, nachovou a lutou barvou.

První dojem na ni v recepci udělalo světlo, květiny a ruch. U stolku tam seděli dva lidé, ena, která zařizovala svému manelovi na zítřek vyjíďku, a duchovní, který tam trpělivě čekal. Kolem vezli na kočárku nemluvně, kulatou hlavu mělo nesmyslně obtočenou rudou stuhou s velkou malí uprostřed. Otočilo na Kate svůj prázdný, netečný pohled. Holčička, zřejmě se svou matkou, nesla těně. Dítě zvolalo: Neseme Trixii ukázat babičce! a zasmálo se, kdy mu těně olízlo ucho. Mladá sestra v růovém pláti s visačkou se jménem přecházela halu a podpírala vyhublého mue. Vcházeli návtěvníci s květinami a takami, vesele volali pozdravy. Kate očekávala atmosféru váného ticha, ale ne tenhle dojem cílevědomé činnosti, strohé funkční budovy, ji oivovali lidé, kteří přicházeli a odcházeli a cítili se tu dobře.

Kdy se k nim v recepci obrátila edovlasá neuniformovaná ena, pohlédla na Katin průkaz, jako by byl příchod dvou policejních důstojníků z Metropolitní policie běným jevem. U jste volali, e? řekla. Vrchní sestra  slečna Whetstonová  vás očekává. Její kancelář je přímo před vámi.

Slečna Whetstonová na ně čekala ve dveřích. Buď byla zvyklá, e návtěvníci přicházejí hned po ohláení, nebo měla mimořádně bystré ui a zaslechla je přicházet. Uvedla je do místnosti, její stěny byly ze tří čtvrtin skleněné. Byla umístěna ve středu budovy a byl z ní výhled na dvě chodby, vedoucí na sever a na jih. Z východního okna bylo vidět do zahrady, která Kate připadala víc institucionální ne sama nemocnice. Spatřila pěstěný trávník s dřevěnými lavičkami v pravidelných rozestupech kolem kamenných cestiček a pečlivě rozmístěné záhony s růemi, jejich vadnoucí, nerozvitá poupata tvořila barevné skvrny mezi opadanými keři.

Slečna Whetstonová pokynula ke dvěma idlím, posadila se za psací stůl a vrhla na ně povzbuzující úsměv učitelky, která vítá ne zrovna slibné nové áky. Byla to malá ena s těkými prsy a silnými edými vlasy s ofinou nad očima, jim, jak si Kate vimla, máloco ulo, ale je vechno soudily s rozhodnou shovívavostí. Měla na sobě světlemodrou uniformu s páskem se stříbrnou přezkou a s nemocniční visačkou na hrudi. Přes atmosféru institucionální neformálnosti Ashcombe House zřejmě věřil na status a přednosti staromódní vrchní sestry.

Prověřujeme smrt studenta v teologické koleji svatého Anselma, zahájila Kate. Jeho tělo nala paní Margaret Munroeová, která tu pracovala, ne nastoupila u svatého Anselma. Nic nenasvědčuje tomu, e by se podílela na mladíkově smrti, ale nechala po sobě deník s podrobným popisem, jak ho nala mrtvého. V dalím zápisu byla zmínka, e ta tragédie v ní probudila vzpomínky na něco, co se jí přihodilo před dvanácti lety. Zřejmě to byla událost, která jí dělala starost. Chtěli bychom zjistit, oč lo. Protoe tady tenkrát pracovala jako oetřovatelka, je moné, e to bylo něco, co se stalo tady, s někým se tu třeba setkala, mohlo jít i o pacienta, kterého oetřovala. Také je moné, e je mezi zaměstnanci někdo, kdo si ji pamatuje.

Po cestě si Kate v duchu nacvičila, co řekne, vybírala, zavrhovala a hodnotila kadé slovo i větu. Vysvětlovala to zároveň slečně Whetstonové i sobě. Ne se vydala na cestu, u měla na jazyku otázku pro AD, po čem tu vlastně pátrá, ale nechtělo se jí prozrazovat rozpaky, nevědomost nebo neochotu k úkolu.

Dalgliesh snad vytuil, jak jí je, a řekl jí: Před dvanácti lety se stalo něco důleitého. Před dvanácti lety pracovala Margaret Munroeová jako oetřovatelka v hospicu Ashcombe House. Před dvanácti lety v tom hospicu zemřela Clara Arbuthnotová. Ta fakta spolu mohou, nebo nemusí souviset. Je to spí výlet do neznáma ne konkrétní vyetřování.

Je mi jasné, e můe být spojitost mezi smrtí Ronalda Treevese, a k ní dolo jakkoliv, a smrtí paní Munroeové. Není mi ale jasné, jak to vechno souvisí se smrtí arciděkana Cramptona, namítla Kate.

To mně také ne, Kate, ale mám pocit, e ta tři úmrtí  Ronalda Treevese, Margaret Munroeové a Cramptonovo  spolu souvisejí. Je také moné, e Margaret Munroeovou někdo zavradil. Paklie ano, je mezi její a Cramptonovou smrtí téměř určitě spojitost. Nemohu věřit, e by ve svatém Anselmu byli dva různí vrahové.

Ten argument jí tehdy připadal dost věrohodný. Teď, kdy skončila svůj krátký proslov, vrátily se jí pochyby. Neměla ho moc nazkouený? Nebylo by lepí spoléhat na okamitou inspiraci? jasný a skeptický pohled slečny Whetstonové jim nepomohl.

Jestli jsem vám dobře rozuměla, inspektorko, řekla slečna Whetstonová, Margaret Monroeová nedávno zemřela na infarkt a zůstal po ní deník, ve kterém je zmínka o důleité události jejího ivota, k ní dolo před dvanácti lety. V souvislosti s neupřesněným vyetřováním byste se chtěla dozvědět, co to bylo. Protoe tu před dvanácti lety pracovala, domníváte se, e to mohlo mít něco společného s hospicem. Doufáte, e by vám mohly pomoci nae záznamy, nebo e by tu mohl být zaměstnán někdo, kdo ji znal a na ty dvanáct let staré události si vzpomene.

Je to výstřel do tmy, to vím, připustila Kate. Ale ten zápis v jejím deníku byl a my za tím musíme jít.

V souvislosti se smrtí mladíka, kterého nali mrtvého. Byla ta jeho smrt někým zaviněna?

Nevypadá to, slečno Whetstonová.

Ale ve svatém Anselmu nedávno dolo k vradě, e. Celý kraj je toho plný. Arciděkana Cramptona někdo ubil k smrti. Souvisí vae návtěva s tím vyetřováním?

Nemáme důvod to předpokládat. O deník jsme se začali zajímat jetě před vradou arciděkana.

Chápu. Vichni jsme povinni policii pomáhat. Nemám námitky proti tomu, abyste nahlédli do spisu paní Munroeové a získali z něj jakékoli informace, které vám mohou nějak pomoci, protoe si myslím, e by nic nenamítala, kdyby byla mezi námi. Ten spis vám sotva k něčemu bude. V Ashcombe House stále dochází k významným událostem, včetně úmrtí a truchlení.

Podle naich informací, pokračovala Kate, zemřela jedna pacientka, Clara Arbuthnotová, měsíc před tím, ne sem nastoupila paní Munroeová. Chtěli bychom si ta data ověřit. Rádi bychom věděli, zda se ty dvě eny přece jen nesetkaly.

To je krajně nepravděpodobné, pokud se ovem nesetkaly mimo Ashcombe House. Ale mohu vám ta data prověřit. Celou evidenci máme teď samozřejmě v počítači, ale dvanáct let dozadu jsme neli. Spisy zaměstnanců si necháváme pro případ, e by nás budoucí zaměstnavatelé ádali o reference. A ty spisy jsou v hlavní budově. Mohou tam být informace o zdravotním stavu slečny Arbuthnotové, které povauji za důvěrné. Jistě chápete, e je nemohu nikomu předávat.

Nám by ale pomohlo, kdybychom mohli vidět oba spisy, tedy i lékařskou zprávu slečny Arbuthnotové, namítla Kate.

To vám zřejmě nemohu povolit. Tahle situace je ovem neobvyklá. Nikdy předtím jsem takovou ádost neřeila. Těko jsme mohli předpokládat vá zájem o paní Munroeovou nebo slečnu Arbuthnotovou. Myslím, e budu muset promluvit s paní Bartonovou  naí ředitelkou  ne pokročíme dál.

Ne se Kate rozhodla, jak zareagovat, zasáhl Robbins: Jestli vám to vechno připadá moc neurčité, je to proto, e sami nevíme, po čem pátráme. Víme jen, e před dvanácti lety dolo v ivotě paní Munroeové k něčemu důleitému. Zřejmě to byla dáma, která měla kromě své práce velmi málo zájmů, take je moné, e to nějak souvisí s Ashcombe House. Nemohla byste se podívat do těch spisů, jestli ta data souhlasí? Pokud ve spise paní Munroeové nebude nic, co by vám připadalo důleité, pak bohuel marníme vá čas. Jestli tam něco bude, můete se poradit s paní Bartonovou, ne se rozhodnete, zda to prozradit.

Slečna Whetstonová na něj chvíli upřeně hleděla. To mi připadá rozumné. Podívám se po těch spisech. Můe to chvíli trvat.

V tom okamiku se otevřely dveře a do místnosti nahlédla sestra. Právě přijela ambulance s paní Wilsonovou, slečno Whetstonová. Přivezly ji dcery.

Tvář slečny Whetstonové se náhle rozjasnila radostným očekáváním. Jako by vítala významného hosta v prestiním hotelu.

Výborně. U běím. Hned jsem tam. Dáme ji k Helen, ne? Bude jí jistě milejí být s vrstevnicí. Otočila se ke Kate. Teď budu mít chvíli práci. Chcete přijít později, nebo počkáte? Kate měla pocit, e jejich fyzická přítomnost v její kanceláři dává největí naději, e dostanou poadované informace rychle. Počkáme, jestli můeme, odvětila, ale slečna Whetstonová byla u po prvním slově ze dveří.

Díky, serante, řekla Kate. Pomohl jste mi.

Přela k oknu a stanula tam, mlčky pozorujíc ruch na chodbě. Kdy pohlédla na Robbinse, zjistila, e je bledý a v tváři má trpělivý výraz. Zazdálo se jí, e v jeho oku zahlédla vláhu a rychle se odvrátila. Pomyslela si: U nejsem tak hodná ani laskavá jako před dvěma lety. Co se to se mnou stalo? To, co mi říkal AD, je pravda. Nemůu-li té práci dát to, co potřebuje, a to lidskost, moná bych měla od policie odejít. Kdy si vzpomněla na Dalglieshe, náhle intenzivně pocítila, e si přeje, aby tu byl. Usmála, se, protoe si vzpomněla, e on v takovéto situaci nikdy neodolal vábení slov. Někdy jí připadalo, e čte přímo posedle. Měl by jisté zábrany prohlíet papíry na stole, pokud by nebyly relevantní pro vyetřování, ale určitě by se odebral prostudovat četné poznámky na velké korkové desce, která visela u okna.

Ani ona, ani Robbins nemluvili a zůstali stát, poté co slečna Whetstonová odběhla. Ani ne za čtvrt hodiny se vrátila se dvěma spisy, opět se usadila a poloila desky na stůl.

Posaďte se přece, vyzvala je.

Kate si připadala jako kandidát při vstupním pohovoru, který očekává poniující odhalení z nezajímavého spisu.

Slečna Whetstonová prostudovala oba spisy, ne se vrátila. Obávám se, e tady není nic, co by vám pomohlo. Margaret Munroeová k nám přila prvního června 1988 a odela 30. dubna 1994. Stav jejího srdce se zhoroval a lékař jí důrazně doporučil lehčí práci. Odela, jak víte, do svatého Anselma, hlavně aby se starala o prádlo a vykonávala mení oetřovatelské úkoly, které lze čekat v malé koleji plné mladých zdravých muů. V jejím spisu toho moc není, jen ádosti o dovolenou, lékařská potvrzení a kadoroční důvěrná zpráva. Já nastoupila est měsíců potom, co ona odela, take jsem ji osobně neznala, ale vypadá to, e byla svědomitá a sympatická sestra, by trochu bez fantazie. Nedostatek fantazie můe být přednost; nedostatek sentimentality určitě. Tady nikomu nepomůe příliná precitlivělost.

A slečna Arbuthnotová? zeptala se Kate.

Clara Arbuthnotová zemřela měsíc předtím, ne k nám Margaret Munroeová přila. Tudí ji paní Munroeová nemohla oetřovat a jestli se setkaly, tady  jako pacientka a sestra  ne.

Zemřela slečna Arbuthnotová sama? otázala se Kate. Tady ádný pacient neumírá sám, inspektorko. Neměla ovem u sebe ádné příbuzné, na její ádost ji navtívil pouze kněz, reverend Hubert Johnson, ne zemřela.

Mohli bychom s ním promluvit, slečno Whetstonová? zeptala se Kate.

Slečna Whetstonová sue odvětila: To je bohuel nad monosti i samotné Metropolitní policie. Byl tu tehdy jako pacient, nějakou dobu jsme ho oetřovali. Za dva roky na to zemřel.

A je tu někdo, kdo by si osobně pamatoval něco ze ivota paní Munroeové?

Nejdéle u nás slouí Shirley Leggeová. Nemáme moc velkou fluktuaci, ale ta práce klade na lidi velmi specifické nároky a máme názor, e je pro sestry dobré občas si odpočinout od smrtelných případů. Myslím, e ona jediná tu je dvanáct let, ale musela bych to ověřit. Upřímně řečeno, inspektorko, nemám čas to kontrolovat. S paní Leggeovou si určitě můete promluvit. Myslím, e je ve slubě.

Asi vás dost zdrujeme, omlouvala se Kate, ale rádi bychom se s ní seli. Díky.

Slečna Whetstonová opět zmizela, ty dvoje desky nechala na stole. Katin první impuls byl nahlédnout do nich, ale něco ji zadrelo. Zčásti to byla víra, e slečna Whetstonová k nim byla upřímná a e se stejně není co dozvědět, zčásti vědomí, e kadý pohyb je za skleněnou přepákou vidět. Proč si proti sobě slečnu Whetstonovou popouzet? Vyetřování by to nepomohlo.

Vrchní sestra se vrátila za pět minut s enou středního věku a výrazných rysů, kterou jim představila jako paní Shirley Leggeovou. Paní Leggeová nemarnila čas.

Vrchní sestra říkala, e se zajímáte o Margaret Munroeovou. Bohuel, asi vám moc nepomůu. Znala jsem ji, ale ne moc dobře. Ona nenavazovala blízká přátelství. Pamatuju si, e byla vdova a měla syna, který získal stipendium na nějakou soukromou kolu, nevím u jakou. Hrozně chtěl vstoupit do armády a myslím, e mu platili studium na univerzitě, ne se stal důstojníkem. Prostě něco takového. To mě mrzí, e u je po smrti. Myslím, e byli jenom sami dva. Take pro syna to bude těké.

Syn zemřel před ní, řekla Kate. Zabili ho v Severním Irsku.

Ale to pro ni muselo být hrozné! Potom u jí zřejmě bylo jedno, jestli sama umře. Ten chlapec byl celý její ivot. Lituju, e vám nemůu pomoct. Kdyby se jí něco důleitého přihodilo, kdy slouila tady, stejně by mi to neřekla. Zkuste se zeptat Mildred Fawcettové. Otočila se ke slečně Whetstonové. Pamatujete se na Mildred, slečno Whetstonová? la do penze krátce potom, co jste nastoupila. Znala Margaret Munroeovou. Myslím, e spolu byly na praxi ve staré westminsterské nemocnici. S tou by moná stálo za to pohovořit.

Slečno Whetstonová, budete mít její adresu ve spisech? zeptala se Kate.

Odpověděla vak Shirley Leggeová. Nemusíte se obtěovat. Tu vám můu dát. Jetě si píeme k Vánocům. A má adresu, kterou si člověk pamatuje. Je to venkovský dům u Medgrave, na výjezdu z A 146. Dům se jmenuje Klapity klap. Někde poblí asi byli ustájení koně.

Take nakonec měli těstí. Mildred Fawcettová se také mohla na penzi odstěhovat do Cornwallu nebo bůhvíkam. Ale dům jménem Klapity klap byl při cestě do svatého Anselma. Kate poděkovala slečně Whetstonové za pomoc a zeptala se, zda by se mohli podívat do místního telefonního seznamu.Opět měli těstí. Číslo slečny Fawcettové tam bylo.

Dřevěná pokladnička na pultě recepce byla označena Na květiny. Kate sloila pětilibrovou bankovku a strčila ji tam. Pochybovala, zda je to legitimní výdaj z policejních fondů, a sama nevěděla, zda je to gesto tědrosti nebo malá pověrčivá úlitba osudu.

Kapitola 3

Kdy byli opět v autě a měli zaklapnuté bezpečnostní pásy, zavolala Kate do Klapity klap, ale nikdo to nezvedl. Take nahlásím AD, kam jsme pokročili, nebo spí nepokročili, oznámila.

Hovor byl krátký. Kdy zavěsila, řekla: Máme navtívit Mildred Fawcettovou, jak jsme měli v plánu, pokud ji zastihneme. Pak se máme vrátit co nejdřív. Právě odjel patolog.

Popsal AD, jak se to stalo? Byla to nehoda?

Je moc brzy, aby se to vědělo, ale vypadá to tak. A jestlie ne, jak to ksakru dokáeme?

Čtvrtá smrt, konstatoval Robbins.

Jistě, serante, umím počítat.

Opatrně vyjela, ale jakmile byla na silnici, zrychlila. Smrt slečny Bettertonové byla znepokojivá z více důvodů, nelo jen o první ok. Kate obvykle potřebovala mít pocit, e policie, jakmile se dá do práce, je pánem situace. Vyetřování můe jít dobře nebo patně, ale jsou to policisté, kteří vyslýchají, sondují, pitvají, hodnotí, rozhodují o strategii a pevně drí otěe. Ale na Cramptonově vradě bylo něco, co dosud nepoznala. Tichá, nevyřčená úzkost, která jí číhala v hlavě u od začátku. Bylo to vědomí, e otěe drí někdo jiný, e přes Dalglieshovu inteligenci a zkuenost proti nim pracuje jiná mysl, stejně inteligentní. Bála se, e pokud si jednou nechají ty otěe vyrvat, u se jich nikdy nezmocní, a moná u jim vyklouzly z rukou.

Promiňte, e jsem byla tak stručná, omluvila se. Nemá smysl o tom diskutovat, dokud neznáme víc faktů. Prozatím se soustředíme na dokončení naeho úkolu.

Jakmile se přiblíili k Medgrave, Kate zpomalila, a jeli skoro krokem; ztratili by víc času, kdyby dům přejeli. Dívejte se doleva, poádala Robbinse, já se postarám o pravou stranu. Můeme se vdycky zeptat, ale raději bych to nedělala. Nechtěla bych upozorňovat na nai návtěvu.

Nebylo třeba se ptát. Kdy se přiblíili k vesnici, spatřila pěkný cihlový dům, který stál asi deset yardů od zeleného okraje silnice v místě, kde začala trochu stoupat. Na bílé desce na brance bylo výraznými černými písmeny pečlivě vymalováno KLAPITY KLAP Nad krytým vchodem stálo datum 1893, vytesané v kameni, v přízemí byla dvě stejná arkýřová okna, nad nimi v patře dalí tři v řadě. Dům byl svítivě nabílený, skla v oknech se leskla a ve spárách mezi kameny, jimi byla vydláděna cestička ke vchodu, nebyla sebemení stopa po plevelu. Na první pohled působil dům dojmem pořádku a útulnosti. Zaparkovali vedle domu a po cestičce se vydali ke dveřím se elezným klepadlem ve tvaru podkovy. Nikdo na jejich zaklepání nereagoval.

Asi není doma, ale pro jistotu dům obejdeme, navrhla Kate.

Mrholení ustalo, a přestoe byl dosud vlhký vzduch, rozjasnilo se a na obloze se objevily trhliny stěí rozeznatelné modři. Kamenná stezka nalevo od domu vedla k otevřené brance a do zahrady. Kate, která se narodila a vyrostla v centru velkoměsta, toho moc nevěděla o zahradničení, ale okamitě poznala, e tady působí nadenec. Rozmístění stromů a keřů, pečlivé rozvrení záhonů a úhledná zeleninová zahrádka na konci svědčily o tom, e slečna Fawcettová je odbornice. Svaitý terén zahrady jí umoňoval výhled. Do dálky se táhla podzimní krajina s různými odstíny zelené, zlaté a hnědé barvy pod irokým východoanglickým nebem.

ena, sehnutá nad záhonem s motyčkou, se narovnala, kdy je spatřila přicházet, a vykročila jim naproti. Byla vysoká a vypadala jako cikánka se snědou, hluboce zbrázděnou tváří s mírně prokvetlými černými vlasy sčesanými dozadu a na íji sepnutými. Měla na sobě dlouhou vlněnou sukni, přes ni zástěru z hrubého plátna se irokou kapsou uprostřed, těké boty a zahradnické rukavice. Nevypadala překvapeně ani rozladěně, e je tu vidí.

Kate představila sebe i seranta Robbinse, ukázala jí průkaz a zopakovala v hlavních bodech to, co předtím vysvětlovala slečně Whetstonové. Dodala: V hospicu mi nepomohli, ale paní Shirley Leggeová nám sdělila, e jste tam před dvanácti lety byla a paní Munroeovou jste znala. Vyhledali jsme vae číslo a zkusili vám zavolat, ale nebrala jste to.

Asi jsem byla na druhém konci zahrady. Přátelé mi říkají, e bych měla mít mobil, ale to je to poslední, co bych chtěla. Je to ohavnost. U jsem přestala jezdit vlakem, dokud nezavedou kupé bez mobilů.

Na rozdíl od slečny Whetstonové se na nic neptala. Skoro jako by pro ni návtěvy dvou přísluníků Metropolitní policie byly běným jevem, pomyslela si Kate. ena se na ni zadívala. Pojďme dovnitř, uvidíme, jestli vám můu nějak pomoct.

Proli spíí s cihlovou podlahou a hlubokým kamenným dřezem pod oknem a s policemi a skříňkami upevněnými na protějí zdi. Páchlo to tu vlhkou zeminou a jablky, s nepatrnou příměsí parafinu. Místnost kdysi zřejmě slouila jako domácí dílna a skladitě. Kate si vimla bedny jablek, svazku cibule na provázku, klubek motouzů, kbelíků, stočené zahradní hadice na háku a regálu se zahradnickým nářadím. Vechno bylo úzkostlivě čisté. Slečna Fawcettová si sundala zástěru a boty a bosa je uvedla do obývacího pokoje.

Ten vypovídal o osamělém a soběstačném ivotě. Před krbem stálo jedno křeslo s vysokým opěradlem, na stolku u něj kloubová lampa a na dalím stolku vpravo se vrila hromada knih. Kulatý stůl před oknem byl prostřený pro jednu osobu a zbývající tři idle byly odstrčené ke zdi. Na nízkém čalouněném křesílku leel stočený velký zrzavý kocour, buclatý jako poltář. Při jejich příchodu zvedl hlavu, upřeně se na ně zadíval, vztyčil se, seskočil z křesla a odběhl do komory. Zaslechli, jak za ním klapla kočičí dvířka. Kate si pomyslela, e jetě nikdy neviděla tak oklivou kočku.

Slečna Fawcettová vytáhla dvě idle s rovnými opěradly, pak přela ke skříňce ve výklenku nalevo od krbu. Nevím, jestli vám nějak mohu pomoci, ale pokud by se něco důleitého přihodilo Margaret Munroeové, kdy jsme spolu slouily v hospicu, určitě o tom budu mít zmínku ve svém deníku. Můj otec trval na tom, abychom si jako děti vedly deník, a mně ten zvyk vydrel. Je to jako s modlením před spaním; jakmile s tím člověk v dětství začne, vznikne z toho závazek a je třeba v tom pokračovat, i kdy se to nehodí. Říkala jste před dvanácti lety. To nás vrací do roku 1988.

Usadila se v křesle před krbem a vytáhla cosi jako kolní seit.

Pamatujete si, jestli jste oetřovala slečnu Claru Arbuthnotovou, kdy jste pracovala v Ashcombe House? zeptala se Kate.

Jestli slečna Fawcettová povaovala nenadálou zmínku o Claře Arbuthnotové za podivnou, nedala to najevo. Pamatuji si na slečnu Arbuthnotovou, odvětila. Starala jsem se o ni od prvního dne, kdy ji přijali, a do její smrti o pět týdnů později.

Vytáhla z kapsy sukně pouzdro s brýlemi a zalistovala deníkem. Zakrátko nala týden, o který lo, a jak se Kate obávala, její pozornost upoutaly jiné zápisy. Kate v duchu uvaovala, zda si tak dává na čas schválně. Chvíli mlčky četla, pak na zápis přitiskla obě ruce. Kate si znovu uvědomila, jak má bystrý, inteligentní pohled.

Je tu zmínka o Claře Arbuthnotové i Margaret Munroeové. Mám ale určitý problém. Tehdy jsem se zavázala, e to udrím v tajnosti, a teď nevidím důvod, proč bych měla to slovo poruit.

Kate si důkladně promyslela, co řekne. Informace, které tam jsou, mohou být velmi důleité z jiných důvodů, ne je pravděpodobná sebevrada jednoho svěcence. Je opravdu velmi důleité, abychom se dozvěděli, co jste si zapsala, a to co nejdřív Clara Arbuthnotová a Margaret Munroeová jsou po smrti. Myslíte, e by si přály, abyste mlčela, kdy jde o spravedlnost?

Slečna Fawcettová vstala. li byste se na chvíli projít do zahrady? Zaukám na okno, a budu chtít, abyste se vrátili. Musím si to promyslet o samotě.

Odeli, venku kráčeli bok po boku a na druhý konec zahrady, tam se zastavili a zahleděli se do zjizvených luk. Kate zmítala netrpělivost. Ten deník byl na dosah ruky. Potřebovala jsem se do něj jen na chvíli mrknout. A co uděláme, jestli nám nic neřekne? No, je tu jetě soudní předvolání, jestli se ten případ dostane před soud, ale jak můeme vědět, e je něco z toho deníku relevantní? Nakonec tam bude zápis o tom, jak si s Munroeovou vyjely do Frintonu a rozdaly si to u mola.

Ve Frintonu není molo, podotkl Robbins.

A slečna Arbuthnotová měla smrt na jazyku. Pojďte, vyrazíme nazpátek. Nechtěla bych zmekat klepání na okno.

Kdy se ozvalo, veli do obýváku tie, aby neprozradili svou nedočkavost.

Mám vae slovo, e ta informace, po ní pátráte, je nutná pro vae vyetřování, a bude-li irelevantní, neprozradíte nic z toho, co vám povím, zahájila slečna Fawcettová.

My nemůeme vědět, slečno Fawcettová, jestli to bude relevantní, nebo ne, namítla Kate. Paklie ano, musí to vyjít najevo, moná jako důkaz. Nemohu vám nic slíbit, mohu vás jen poádat o pomoc.

Díky za vai upřímnost, řekla slečna Fawcettová. Vlastně máte těstí. Můj otec byl vrchní konstábl a já patřím k té generaci  bohuel ubývající  která jetě důvěřuje policii. Jsem připravena říct vám, co vím, a také vám předat deník, jestli ty informace pro vás budou uitečné.

Kate usoudila, e dalí diskuse není nutná a mohla by být kontraproduktivní. Pronesla jen Děkuji vám, a čekala.

Přemýlela jsem o tom, kdy jste byli na zahradě, řekla slečna Fawcettová. Řekli jste mi, e vae návtěva souvisí se smrtí jednoho studenta na koleji svatého Anselma. Také jste uvedli, e neexistuje náznak, e by Margaret Munroeová byla do této smrti nějak zapletená, kromě toho, e nala mrtvého. Ale musí jít jetě o něco jiného, ne? Přece byste tady nebyli  inspektorka a serant  pokud by nelo o podezření z vrady, viďte?

Ano, přisvědčila Kate. Patříme k týmu, který vyetřuje vradu arciděkana Cramptona na koleji svatého Anselma. Nemusí být vůbec ve spojitosti s deníkem paní Munroeové, ale musíme něco prověřit. O arciděkanově smrti jistě víte.

Ne, nevím, zavrtěla hlavou slečna Fawcettová. Opravdu málokdy si kupuju noviny a televizi nemám. Vrada, to je něco jiného. V deníku mám zápis z 27. dubna 1988, který se týká Margaret Munroeové. Můj problém je ten, e jsme tenkrát slíbily udret vechno v tajnosti.

Slečno Fawcettová, mohla bych se podívat na ten zápis? poádala Kate.

Asi by vám toho moc neřekl. Napsala jsem ho velmi stručně. Ale pamatuju si toho víc, ne jsem zapsala. Myslím, e mám povinnost říct vám to, i kdy pochybuju, e by to nějak souviselo s vaím vyetřováním. V opačném případě mám vá slib, e to nepředáte dál.

To vám můeme slíbit, přisvědčila Kate.

Slečna Fawcettová seděla vzpřímeně, dlaně tiskla na otevřené stránky deníku, jako by je chtěla chránit před slídivýma očima. V dubnu 1988 jsem v Ashcombe House oetřovala smrtelně nemocné pacienty. To u samozřejmě víte. Jedna z mých pacientek mi řekla, e se chce vdát, ne zemře, ale e její úmysl i celý obřad musí být utajen. Poádala mě, abych jí svědčila. Souhlasila jsem. Nic mi do toho nebylo, take jsem se na nic neptala. Bylo to přání, které vyslovila pacientka, ji jsem si oblíbila a o ní jsem věděla, e jí zbývá dost málo času. Bylo s podivem, e v sobě vůbec sebrala sílu k obřadu. Ten se konal na povolení arcibiskupa v poledne dvacátého sedmého dubna v malém kostele svatého Osytha v Clampton-Lacey u Norwiche. Kněz byl reverend Hubert Johnson, se kterým se moje pacientka seznámila v hospicu. enicha jsem spatřila teprve poté, co přijel vozem, aby vyzvedl pacientku i mě, zřejmě na vyjíďku po venkově. Otec Hubert měl sehnat druhého svědka, ale nějak se to nepovedlo. Nepamatuju si, co do toho tehdy přilo. Kdy jsme vyjíděli z hospicu, uviděla jsem Margaret Monroeovou. Právě odcházela z pohovoru s vrchní sestrou, u ní byla ádat o místo. Vlastně to byl můj nápad, e má o ně poádat. Věděla jsem, e se mohu spolehnout na její absolutní diskrétnost. Byly jsme spolu na praxi ve staré westminsterské nemocnici v Londýně, i kdy ona byla o dost mladí ne já. Já jsem se dala na oetřovatelství dost pozdě, po krátké akademické odbočce. No, po svatebním obřadu jsme se s pacientkou vrátily do hospicu. Vypadala pak mnohem astněji a klidněji, ale ani já, ani ona jsme u o tom sňatku nepromluvily. Tolik se toho přihodilo během těch let, co jsem slouila v hospicu, e pochybuju, e bych si na to bez deníku vůbec vzpomněla. Kdy jsem to spatřila napsané, třebae bez jmen, vechno se mi úasně jasně vybavilo. Byl krásný den; vzpomínám si, e hřbitov u svatého Osytha byl celý lutý, plný narcisů a e jsme vyli z kostela do slunečního jasu.

Ta pacientka byla Clara Arbuthnotová? zeptala se Kate.

Slečna Fawcettová na ni pohlédla: Ano, byla to ona.

A enich?

Nemám zdání. Jeho tvář ani jeho jméno si nedovedu vybavit a pochybuju, e by vám Margaret vůbec mohla pomoci, i kdyby zůstala naivu.

Ale jako svědkyně podepsala oddací list a tam přece byla uvedena jména.

Zřejmě ano. Ale celkem neměla proč si je pamatovat. A při obřadu v kostele se snoubenci oslovují jen křestními jmény. Odmlčela se a dodala: Musím přiznat, e jsem k vám nebyla úplně upřímná. Potřebovala jsem čas, abych si mohla promyslet, kolik vám toho prozradím. Vlastně jsem ani nemusela jít do deníku, abych vám mohla odpovědět na vai otázku. To datum jsem u hledala předtím. 12. října mi telefonovala Margaret Munroeová z telefonní budky z Lowestoftu. Ptala se mě na jméno nevěsty a já jí je řekla. Jméno enicha jsem jí říct nemohla, protoe ho v deníku nemám, a jestli jsem je vůbec někdy znala, u dávno jsem je zapomněla.

Pamatujete si vůbec na něco o tom enichovi? zeptala se Kate. Jeho věk, jak vypadal, jak mluvil? Přiel někdy předtím do hospicu?

Nepřiel, ani kdy Clara umírala, a pokud vím, ani se nezúčastnil smutečního obřadu. Ten zařizovala právnická firma v Norwichi. Od té doby jsem ho neviděla, ani se nijak neozval.

Ale jednu věc si pamatuju. Vimla jsem si, kdy jsme stáli před oltářem a on navlékal Claře prsten, e mu chybí horní článek prstu na levé ruce.

Vítězosláva a vzruení, které Kate zaplavily, ji tak rozjařily, e se bála, aby to na ní nebylo vidět. Nepohlédla na Robbinse. Dokázala se zeptat vyrovnaným hlasem: Svěřila vám někdy slečna Arbuthnotová, jaký má důvod k tomuto sňatku? Je moné, e lo o dítě?

O dítě? Nikdy nemluvila o tom, e by měla dítě, a pokud se pamatuji, v jejích lékařských zprávách nebyla zmínka o těhotenství. ádné dítě za ní nikdy nepřilo; je ovem fakt, e ani ten mu, co si ho vzala.

Take vám nic neřekla?

Jen e má v úmyslu se vdát, e ten sňatek je třeba udret v naprosté tajnosti a e potřebuje mou pomoc. Poskytla jsem ji.

Existuje někdo, komu se mohla svěřit?

Ten kněz, který ji oddával, otec Hubert Johnson, s ní trávil hodně času, ne zemřela. Pamatuju si, e ji vyzpovídal a udělil jí poslední pomazání. Musela jsem zajistit, aby je nikdo neruil, kdy byl u mé pacientky. Určitě mu řekla vechno, jako příteli i jako knězi. Ale on u byl tehdy sám těce nemocný a zemřel dva roky nato.

Nic dalího u se tady Kate s Robbinsem nemohli dozvědět, take slečně Fawcettové poděkovali a vrátili se k vozu. Slečna Fawcettová je ode dveří domu sledovala pohledem. Kate odjela z dohledu a nala vhodné místo na travnatém okraji, kde zastavila. Sáhla po telefonu a se zadostiučiněním prohlásila: Konečně můeme nahlásit něco pozitivního. Někam jsme se přece jen dostali.

Kapitola 4

Kdy se po obědě otec John neobjevil, Emma vyla nahoru a zaklepala na dveře jeho soukromého bytu. Toho setkání se hrozila, ale kdy otevřel dveře, vypadal celkem normálně. Tvář se mu rozjasnila a pozval ji dál.

Otče, je mi to líto, je mi to tak hrozně líto, vypravila ze sebe, stěí zadrujíc slzy. Připomněla si, e přila vyslovit slova útěchy, ne jetě přispívat k jeho zármutku. Jako by měla utěit dítě. Ráda by ho objala. Zavedl ji ke křeslu před krbem, bylo to zřejmě místo jeho sestry, a usedl proti ní.

Rád bych věděl, jestli byste pro mě něco udělala, Emmo, řekl.

Ovem. Cokoliv, otče.

Jde o její atstvo. Vím, e by se mělo roztřídit a odvézt. Snad je brzy myslet na to teď, ale počítám s tím, e nás koncem týdne opustíte, a chtěl bych vědět, zda byste to pro mě udělala. Určitě by mi s tím pomohla paní Pilbeamová, to vím. Ta je moc ochotná, ale já bych byl radi, kdybyste to byla vy. Moná zítra, kdyby se vám to hodilo.

Jistěe, otče. Udělám to po odpoledním semináři.

Vechno, co měla, je v její lonici, řekl otec John. Měly by tam být i nějaké perky. Pokud ano, prodala byste je místo mě, prosím vás? Rád bych pak ty peníze věnoval nějaké charitativní instituci, která pomáhá vězňům. Snad něco takového existuje.

Určitě existuje, otče, souhlasila Emma. Najdu nějakou takovou instituci. Ale nechtěl byste se na ty perky nejdřív podívat a rozhodnout, zda si něco z nich nechcete nechat?

Ne, děkuji, Emmo. Je to rozumné, ale radi bych, kdyby to lo vechno z domu.

Po chvíli ticha oznámil: Dnes ráno tu byla policie, prohlíeli byt a její pokoj. Přiel inspektor Tarrant s jedním z těch policistů v bílých plátích. Představil ho jako pana Clarka.

Emmě ztvrdl hlas. Co tu hledali?

To neřekli. Nebyli tu dlouho a vechno po sobě perfektně uklidili. Ani byste nepoznala, e tu byli. Po dalí odmlce dodal: Inspektor Tarrant se mě ptal, kde jsem byl a co jsem dělal včera večer po bohoslubě do esti ráno.

Ale to je nesnesitelné! vykřikla Emma.

Smutně se usmál. Ani ne. Musí se takhle ptát. Inspektor Tarrant byl velmi taktní. Konal jen svou povinnost.

Emma si rozzlobeně pomyslela, e mnoho alu na světě působí lidé, kteří tvrdí, e konají jen svou povinnost.

Otec John se tie ozval: Byl tu také patolog, ale toho jste slyela přijet.

Toho museli slyet vichni. Nebyl to diskrétní příjezd.

To tedy ne, souhlasil otec John. Ale dlouho tu nezůstal. Komander Dalgliesh se mě ptal, zda chci být u toho, a budou odváet tělo, ale já radi zůstal u sebe. Vdy to nebyla Agatha, co odváeli, ta odela dávno předtím.

Odela dávno předtím. Co tím přesně myslel? ptala se Emma v duchu. Ta tři slova jí zněla v hlavě temně jako umíráček.

Zvedla se k odchodu. Take na shledanou zítra, otče, a přijdu zabalit ty věci. Opravdu nepotřebujete nic jiného?

Poděkoval jí a řekl: Je tu jetě jedna věc. Doufám, e příli nezneuívám vaí dobroty, ale vyhledala byste Raphaela? Neviděl jsem ho od té doby, co se to stalo, a pro něj to bude velká rána. Byl na ni vdycky hodný a ona ho měla moc ráda.

Nala Raphaela, jak stojí na kraji útesu asi sto yardů od koleje. Kdy k němu dola, usedl na trávu. Sedla si vedle něj a vztáhla k němu ruku.

Hleděl stále na moře, neotočil se k ní. Byla jediná, kdo tady o mě stál, řekl.

To není pravda, Raphaeli, vy víte, e ne! vykřikla Emma.

Myslím tím, e stála o mně. O Raphaela. Ne jako o předmět veobecné dobré vůle. Ne jako o vhodného kandidáta na kněství. Ne jako o posledního ijícího Arbuthnota  i kdy jsem bastard. To vám přece museli říct. Jak mě tu pohodila jako nemluvně v takové té proutěné dětské kabele s dradly po obou stranách. Kdyby mě nechala někde v rákosí v mokřině, bylo by to vhodnějí, ale třeba si myslela, e mě tam nenajdou. Alespoň natolik se o mě postarala, e mě pohodila u koleje, kde mě nali. Neměli moc na vybranou, museli mě vzít k sobě. Získali tak pětadvacet let, kdy se mohli cítit jako dobrodinci, praktikovat ctnostnou dobročinnost.

Víte, e tak to oni necítí.

Tak to cítím já. Vím, e to zní egoisticky a sebelítostivě. Ale já jsem egoistický a sebelítostivý. To mi nemusíte říkat. Pořád si myslím, e by se vechno dalo do pořádku, kdybych vás přemluvil, abyste si mě vzala.

Raphaeli, to je absurdní. Kdybyste přemýlel, nemohl byste to říct. Manelství není terapie.

Ale bylo by to něco určitého. Zakotvilo by mě to.

A co církev, to není zakotvení?

Jakmile budu kněz, tak ano. Pak nebude cesta zpět.

Emma důkladně zváila slova, ne vyřkla: Nemusíte se stát knězem. Musí to být vae rozhodnutí, nemůete to nechat na druhých. Nejste-li si jistý, neměl byste pokračovat.

Mluvíte jako Gregory. Kdy vyřknu slovo poslání, řekne mi, abych nemluvil jako postava z Grahama Greena. Asi bychom měli jít do koleje. Odmlčel se, pak se zasmál: Byla svým způsobem hrozně otravná na některých těch výletech do Londýna, ale nikdy bych ji za nikoho neměnil.

Vstal a vykročil ke koleji. Emma se nepokouela ho dohonit. Pomalu kráčela po okraji útesu. Zmocnil se jí smutek nad Raphaelem, nad otcem Johnem i nad vemi lidmi ve svatém Anselmu, které měla ráda.

Dola a k elezné bráně západního dvora, kdy zaslechla hlas, který cosi volal, a kdy se otočila, spatřila Karen Surteesovou, která k ní rychle kráčela mezi keři. Viděly se u o předchozích víkendech, kdy byly obě na koleji, ale nikdy spolu nemluvily, a na to, e si občas vyměnily pozdravy Přesto Emma nepociovala, e by mezi nimi panovalo nepřátelství. Čekala s jistou zvědavostí, co jí asi Karen poví. Karen se ohlédla k domu svatého Jana, ne promluvila.

Promiňte, e jsem na vás křičela. Chtěla bych si s vámi promluvit. Co se stalo staré Bettertonové, e ji nali mrtvou ve sklepě? Otec Martin nám to přiel říct dnes ráno, ale nebyl zrovna sdílný.

Nebyl důvod, aby tajila to málo, co věděla. Myslím, e spadla z horního schodu.

Nebo ji někdo strčil? No, aspoň tuhle smrt nikdo nemůe přiít mně nebo Erikovi  tedy, pokud umřela před půlnocí. Včera jsme jeli do Ipswiche do kina a na večeři. Chtěli jsme odtud na pár hodin vypadnout. Vy asi nevíte, jak pokračuje vyetřování, e? Myslím arciděkanovy vrady.

Vůbec ne, zavrtěla hlavou Emma. Policie nám nic neříká.

Ani ten hezký komander? No, ten asi ne. Paneboe, ten chlap je děsnej. Ké by u trochu pokročil, potřebovala bych odjet do Londýna. No, ale zůstanu tu s Erikem do konce týdne. Jetě na něco jsem se vás chtěla zeptat. Moná mi nepomůete, nebo nebudete chtít, ale nevím, koho dalího bych poádala. Chodíte do kostela? K přijímání?

Otázka byla tak nečekaná, e Emma na chvíli zrozpačitěla. Karen opakovala téměř netrpělivě: Myslím do kostela, no, k svatému přijímání. Chodíte?

Ano, někdy

Zajímalo by mě, co se děje s hostiemi, které vám podávají. Jak je to? Otevřete prostě pusu a oni vám ji dají na jazyk, nebo ji vezmete do ruky?

Ten rozhovor byl absurdní, ale Emma odpověděla: Někteří lidé otevírají ústa, ale v anglikánských kostelech je obvyklejí nastavit dlaň.

A kněz zřejmě stojí a sleduje vás, dokud tu hostii nespolknete?

Mohl by, kdyby nad vámi pronáel celou formuli, ale obvykle postupuje k dalímu a pak můe nastat krátká prodleva, ne on nebo jiný kněz přinese kalich. Zeptala se: Proč to chcete vědět?

Nemám zvlátní důvod. Jen jsem na to byla zvědavá. Myslela jsem si, e bych mohla jít k přijímání, tak abych tam nevypadala hloupě. Jo, ale nemusíte nejdřív ke konfirmaci? Asi by mě vyhodili.

To asi ne, zavrtěla hlavou Emma. Me bude zítra ráno v oratoři. Dodala, ne bez kodolibosti: Můete říct otci Sebastianovi, e byste chtěla přijít. Pravděpodobně vám poloí pár otázek. Moná bude chtít, abyste la nejdřív ke zpovědi.

Zpovídat se otci Sebastianovi! Zbláznila jste se? To počkám s duchovní regenerací a do Londýna. Mimochodem, jak dlouho tu hodláte zůstat?

Měla bych odjet ve čtvrtek, odpověděla Emma, ale mohla bych si vzít jetě jeden den volna. Moná tu zůstanu do konce týdne.

No, tak mnoho těstí. A díky za informace.

Otočila se a se shrbenými rameny rychle kráčela zpátky do domu svatého Jana.

Kdy ji Emma pozorovala, řekla si, e je to docela dobře, e se tu Karen u nechce zdret. Byla by v pokuení probírat tu vradu s jinou enou, jetě ke vemu vrstevnicí, ale to by nebylo moudré. Karen by se jí mohla vyptávat, jak nala arciděkanovo tělo, klást jí otázky, které by ji uváděly do rozpaků. Kdokoli jiný ve svatém Anselmu by měl zábrany, jene zábrany jaksi nely s Karen Surteesovou dohromady. Kráčela dál a nevěděla, co si o tom myslet. Ze vech otázek, které jí mohla poloit, vyřkla Karen tu, kterou by Emma nejméně čekala.

Kapitola 5

Bylo čtvrt na dvě, kdy se Kate s Robbinsem vrátili. Dalgliesh si viml, e Kate, která přesně referovala o jejich misi, se pokouí skrýt vítězoslavný a vzruený tón. Ve chvílích velkého úspěchu mluvila vdy věcně a profesionálně, ale teď z jejího hlasu i očí zářilo nadení a Dalgliesh to vítal. Moná se vrací stará Kate, Kate, pro kterou práce u policie znamenala víc ne práci, víc ne pěkný plat a vyhlídku na povýení, víc ne ebřík z bahna strádání a bídy jej’ho dětství. Doufal, e tuhle Kate jetě někdy spatří.

Zatelefonovala mu zprávu o tom sňatku hned poté, co s Robbinsem poděkovali a rozloučili se se slečnou Fawcettovou. Dalgliesh pověřil Kate, aby získala kopii oddacího listu a vrátila se do svatého Anselma co nejdřív. Po prostudování mapy zjistili, e do Clampton-Lacey je to jen čtrnáct mil, take se zdálo rozumné zkusit to nejdřív v kostele.

Ale tam neměli těstí. Sv. Osyth byl teď prozatímně bez stálého faráře, bohosluby slouil kněz, který měl na starosti i dalí kostely. Byl zrovna někde jinde a jeho mladá ena nevěděla ani o tom, kde jsou farní matriky, vlastně sotva věděla, co to je, a zmohla se jen na návrh, aby počkali, a se manel vrátí. Čekala ho před večeří, ale mohlo by se stát, e by ho pozval některý z farníků. V tom případě by telefonoval, i kdy někdy je tak zaujat farními záleitostmi, e zapomene. Lehká podráděnost v jejím hlase naznačovala, e to není nijak neobvyklé. Nejlepí asi bude zkusit matriční úřad v Norwichi. Tam měli větí těstí. Promptně jim zhotovili kopii oddacího listu.

Dalgliesh v mezičase zatelefonoval Paulu Perronetovi do Norwiche. Musel zjistit dvě důleité věci, ne začnou vyslýchat George Gregoryho. První byla přesné znění poslední vůle slečny Arbuthnotové. Druhá se vztahovala k ustanovením jednoho zákona a k datu, kdy veel v platnost.

Kate a Robbins se nezdrovali obědem a teď se dychtivě vrhli na kávu a na rohlíky se sýrem, které jim přinesla paní Pilbeamová.

Teď můeme tuit, začal Dalgliesh, jak dolo k tomu, e si Margaret Munroeová vzpomněla na tu svatbu. Psala si deník, vrátila se do minulosti a propojily se jí ty dva obrazy: Gregory si na pobřeí sundal levou rukavici a zkoumal Ronaldův pulz, a ta stránka svatebních fotografií v Sole Bay Weekly Gazette. Spojení ivota a smrti. Druhý den telefonovala paní Fawcettové, ne z domova, kde by ji mohl někdo vyruit, ale z telefonní budky v Lowestoftu. Dostalo se jí potvrzení toho, co tuila: jména nevěsty. Teprve pak promluvila s osobou, které se to nejvíc týkalo. Byli jen dva lidé, na ně se to mohlo vztahovat, George Gregory a Raphael Arbuthnot. A za pár hodin na to, co promluvila a přesvědčila se o tom, jak to bylo, Margaret Munroeová zemřela.

Znovu sloil kopii oddacího listu a řekl: Promluvíme si s Gregorym v jeho domě, ne tady Chtěl bych, abyste tam la se mnou, Kate. Auto má tady, take jestli je mimo, nemůe být daleko.

Ale ten sňatek nedává Gregorymu motiv pro vradu arciděkana, namítla Kate. Musel by ji spáchat před pětadvaceti lety Raphael Arbuthnot nemůe dědit. V poslední vůli stojí, e musí být podle anglického práva legitimní.

Ale tím se právě stal díky tomu sňatku  legitimním podle anglického práva.

Gregory se zřejmě právě vrátil. Otevřel jim v černé sportovní soupravě a s ručníkem kolem krku. Vlasy měl zplihlé a přes rameno měl přehozený ručník.

Ani ustoupil, aby je pustil dál, zabručel: Zrovna jsem el do sprchy. Spěchá to?

Oslovil je jako nevítané podomní obchodníky a Dalgliesh poprvé spatřil v jeho očích vyzývavé nepřátelství, které se nepokouel skrýt.

Spěchá to, odvětil. Můeme dál?

Kdy je Gregory vedl studovnou do přístavku, prohodil: Vypadáte, komandere, jako byste konečně k něčemu dospěl. Někdo by řekl, e je načase. Doufejme, e to vechno neskončí v baině zoufalství.

Pokynul jim ke gauči a sedl si k psacímu stolu, otočil se na idli a natáhl nohy. Pak si začal prudce třít vlasy ručníkem. Dalgliesh na druhé straně pokoje cítil jeho pot.

Ani vyndal z kapsy oddací list, spustil: Oenil jste se s Clarou Arbuthnotovou 27. dubna 1988 v kostele svatého Osytha v Clampton-Lacey v Norfolku. Proč jste mi to neřekl? To jste si skutečně myslel, e okolnosti vaeho sňatku nejsou relevantní pro vyetřování vrady?

Několik vteřin seděl Gregory tie a bez hnutí, ale kdy promluvil, měl hlas klidný a bezstarostný. Dalglieshe by zajímalo, zda se na tohle setkání v uplynulých dnech připravoval.

Domnívám se, e hovoříte-li o okolnostech sňatku, pochopil jste význam data. Neřekl jsem vám to, protoe jsem si nemyslel, e vám do toho něco je. To je první důvod. Druhý je ten, e jsem slíbil své eně, e nae manelství zůstane v tajnosti, dokud o něm neřeknu svému synovi  a mimochodem  můj syn je Raphael. Třetí je ten, e jsem mu to jetě neřekl a usoudil jsem, e jetě nepřila pravá chvíle. No, teď to vypadá, e mě popoháníte, abych přiznal barvu.

Ví o tom někdo ve svatém Anselmu? zeptala se Kate. Gregory se na ni podíval, jako by si jí viml poprvé a byl znechucen tím, co vidí. Nikdo. Samozřejmě se to musejí dozvědět a také mě samozřejmě obviní z toho, e jsem tak dlouho drel Raphaela v nevědomosti. A je ovem také. Protoe je lidská povaha taková, jaká je, pravděpodobně mi to dost těko odpustí. Asi u nebudu obývat tenhle dům dlouho. A tuhle práci jsem vzal jen kvůli tomu, abych poznal svého syna, a protoe je svatý Anselm odsouzen k uzavření, nebude to vadit. Ale přál bych si uzavřít tuto kapitolu svého ivota příjemněji a tehdy, a budu chtít.

K čemu ty tajnosti? zeptala se Kate. I personál v hospicu jste dreli v nevědomosti. Proč se enit, kdy o tom nikdo nemá vědět?

Myslím, e jsem to vysvětlil. Raphaelovi bych to řekl, ale a bych usoudil, e nadela ta pravá chvíle. Sotva mě mohlo napadnout, e se nachomýtnu k vyetřování vrady a e se bude v mém osobním ivotě ourat policie. Ta chvíle jetě nenastala, ale předpokládám, e vy teď budete mít to zadostiučinění říct mu to sami.

Ne, řekl Dalgliesh. To je vá úkol, ne ná.

Dva mui se na sebe zahleděli, nače Gregory prohlásil: Uznávám, e máte jisté právo na vysvětlení, nebo na něco, co se tomu dost podobá. Víte sám nejlíp, e nae motivy jsou zřídkakdy nekomplikované a nikdy nejsou tak čisté, jak vypadají. Setkali jsme se v Oxfordu, byl jsem její konzultant. Byla to úasně atraktivní osmnáctiletá dívka a jasně dávala najevo, e stojí o poměr, a já jsem neodolal. Byla to poniující katastrofa. Nepředpokládal jsem, e nemá jasno ve své sexualitě a schválně mě vyuívá k experimentu. Ve svém výběru neměla moc těstí. Bezesporu jsem mohl být citlivějí a zapojit víc fantazie, ale já nikdy neviděl v pohlavním aktu cvičení v akrobatické dovednosti. Byl jsem moc mladý a moná moc domýlivý, ne abych bral sexuální selhání filozoficky, a tohle selhání bylo kolosální. Člověk si můe poradit s mnoha věcmi, ale ne s vyloeným odporem. Asi jsem nebyl moc laskavý. Neřekla mi, e je těhotná, dokud nebylo na potrat příli pozdě. Myslím, e se snaila namluvit si, e vlastně k ničemu nedolo. Nebyla to citlivá ena. Raphael má po své matce vzhled, ale ne inteligenci. O sňatku nebyla řeč; představa takového závazku mě děsila po celý ivot a ona mi dala víc ne jasně najevo, jak mě nenávidí. O porodu mi nic neřekla, ale později napsala, e se jí narodil chlapec a e ho nechala ve svatém Anselmu. Potom odjela s přítelkyní do ciziny a u jsme se nesetkali.

Nebyl jsem s ní ve styku, ale ona si zřejmě zjistila, kde jsem. Na začátku dubna 1988 mi napsala, e umírá, a poádala mě, abych ji navtívil v hospicu Ashcombe House u Norwiche. Tehdy mě poádala, abych se s ní oenil. Vysvětlila mi, e je to kvůli synovi. Také myslím, e nala svého Boha. Arbuthnotové měli sklon ho nacházet, a to obvykle tehdy, kdy se to jejich rodině nejmíň hodilo.

Tak k čemu to utajení? zeptala se Kate.

Trvala na tom. Zařídil jsem, co bylo třeba, a jen zavolal do hospicu, e ji vezmu na projídlcu. Sestra, která se o ni hlavně starala, byla do věci zasvěcena a byla nám za hlavního svědka. S druhým svědkem byly problémy, to si vzpomínám, ale ena, která byla v hospicu na pohovoru, souhlasila, e nám pomůe. Kněz byl spolupacient, se kterým se Clara seznámila v hospicu a který ji příleitostně navtěvoval a poskytoval jí to, čemu říkají péče o umírající. Ten svatý Osyth v Clampton-Lacey byl jeho kostel. Získal pro nás arcibiskupovo svolení, abychom nemuseli mít ohláky. Pronesli jsme předepsané formule a pak jsem odvezl Claru zpátky do hospicu. Clara chtěla, abych si oddací list nechal, a já ho stále mám. Za tři dny pak zemřela. ena, která ji oetřovala, napsala, e zemřela bez bolestí a e díky té svatbě nakonec dola klidu. Jsem rád, e aspoň pro jednoho z nás to něco znamenalo; na můj ivot to nemělo vůbec ádný vliv. Poádala mě, abych tu zprávu sdělil Raphaelovi, a budu mít dojem, e nadela ta pravá chvíle.

A vy jste čekal dvanáct let, podotkla Kate. Chtěl jste mu to vůbec někdy říct?

Ani ne. Rozhodně jsem se nemínil zatíit adolescentním synem nebo na jeho bedra naloit otce. Nic jsem pro něj neudělal, nijak se nepodílel na jeho výchově. Připadalo mi nefér náhle začít vystupovat, jako bych na něj chtěl dohlíet, a zjiovat, jestli stojí za to přihlásit se k němu.

Ale to jste právě dělal, ne? poznamenal Dalgliesh.

Doznávám se k vině. Objevil jsem v sobě jistou zvědavost, moná to bylo volání těch neúprosných genů. Rodičovství je koneckonců nae jediná ance na zástupnou nesmrtelnost. Podnikal jsem diskrétní a anonymní výzkumy a zjistil jsem, e odeel po univerzitě na dva roky do ciziny, pak se sem vrátil a projevil úmysl stát se knězem. Protoe nestudoval teologii, musel absolvovat tříletý kurs. Před esti lety jsem tady nastoupil na týden jako hostující profesor. Později jsem se dozvěděl, e je tu volné místo na částečný úvazek pro učitele staré řečtiny a zaádal jsem o ně.

Dalgliesh řekl: Víte, e svatý Anselm je téměř jistě odsouzený k uzavření. Po smrti Ronalda Treevese a vradě arciděkana to bude spí dřív neli později. Uvědomujete si, e máte motiv pro Cramptonovu vradu? Vy i Raphael. Sňatek jste uzavřel po roce 1976, kdy veel v platnost zákon, kterým byl vá syn legitimizován. V druhém oddíle tohoto zákona je ustanovení, e vezmou-li se rodiče nemanelského dítěte a otec má trvalé bydlitě v Anglii nebo Walesu, je tato osoba povaována za legitimní od data sňatku. Zkontroloval jsem přesné znění poslední vůle slečny Arbuthnotové. Jestlie bude kolej uzavřena, o vechno, co jí původně darovala, se budou dělit potomci jejího otce, v enské či muské linii, za předpokladu, e jsou to praktikující přísluníci anglikánské církve a jsou podle anglického práva legitimní. Raphael Arbuthnot je jediný dědic. Chcete mi říct, e jste to nevěděl?

Poprvé se zdálo, e Gregory ztrácí pečlivě udrovanou masku ironického odstupu. Chlapec to neví, prohlásil rozhodně. Vidím, e to povaujete za vhodný motiv, abyste ze mě udělal hlavního podezřelého. Ale ani vae vynalézavost nemůe najít motiv pro Raphaela.

Jsou ovem jetě jiné motivy ne hmotný prospěch, ale to si Dalgliesh nechal pro sebe.

Máme jen vae slovo, e neví, e je dědicem, připomněla Kate.

Gregory vstal a vztyčil se nad ní. Tak pro něj polete a já mu to řeknu tady a teď.

Dalgliesh zasáhl. Je to moudré nebo laskavé?

Ksakru, to je mi úplně fuk! Já Raphaela z vrady neviním! Polete pro něj a já mu to řeknu sám. Ale nejdřív musím do sprchy. Nehodlám se mu představovat jako otec a přitom smrdět potem.

Zmizel kamsi a oni zaslechli jeho kroky na schodech.

Dalgliesh se obrátil ke Kate: Zajděte za Clarkem a řekněte mu, e potřebujeme pytel na předměty doličné. Dáme do něj tu joggingovou soupravu. A poádejte Raphaela, aby sem do pěti minut přiel.

Je to opravdu nutné, pane? zeptala se Kate.

Pro něj ano. Gregory má úplně pravdu; jediný způsob, jak nás přesvědčit o tom, e Raphael Arbuthnot neví o jeho rodičovství, je ten, e u toho budeme.

Vrátila se za pár minut s poadovaným pytlem. Gregory byl stále ve spre:

Mluvila jsem s Raphaelem, oznámila Kate. Bude tu do pěti minut.

Čekali mlčky Dalgliesh se rozhlíel po pokoji a pracovně, kterou viděl otevřenými dveřmi; počítač na stole u stěny, několik edých registraček, knihovny s pečlivě uspořádanými svazky vázanými v kůi. Nic tady nebylo navíc, nic pro ozdobu nebo na odiv. Byl to svatostánek mue, jeho zájmy byly intelektuální a jen si potrpěl na to, aby měl pohodlný a uspořádaný ivot. Dalgliesh si sarkasticky pomyslel, e teď mu do něj vnesli dost nepořádku.

Slyeli, jak se otevřely dveře a Raphael proel předpokojem do přístavku. Za několik vteřin ho následoval Gregory, teď měl na sobě kalhoty a tmavomodrou čerstvě vyehlenou koili, ale vlasy měl stále rozcuchané. Moná bychom se vichni měli posadit, navrhl.

Posadili se. Raphael se tázavě díval z Gregoryho na Dalglieshe, ale nepromluvil. Gregory pohlédl přes místnost na svého syna. Musím ti něco říct, začal. Tuhle chvíli jsem si nevybral, ale policie má větí zájem o moje osobní věci, ne jsem očekával, take nemám na vybranou. Oenil jsem se s tvou matkou 27. dubna 1988. Tedy, ty bys třeba myslel, e vhodnějí by bylo uspořádat ten obřad před estadvaceti lety. Nedá se to vyslovit, aby to neznělo melodramaticky. Jsem tvůj otec, Raphaeli.

Raphael upřel oči na Gregoryho. Tomu nevěřím! To není pravda!

Byla to obvyklá a běná reakce na okující a nevítanou zprávu. Hlasitěji řekl: Tomu nevěřím, ale jeho tvář svědčila o něčem jiném. Z čela, tváří i očí mu mizela barva za postupující linií, která byla tak viditelná, e to vypadalo jako obrácený nával krve. Zvedl se a stál bez hnutí, jeho pohled se upíral střídavě na Kate a na Dalglieshe, jakoby zoufale čekal, e to popřou. I svaly jeho tváře jako by na okamik povolily, počínající vrásky se prohloubily. A na krátký okamik Dalgliesh poprvé zahlédl stopu podobnosti s jeho otcem. Sotva ji zaregistroval, zmizela.

Neblázni, Raphaeli, řekl Gregory. Tuhle scénu určitě můeme sehrát jinak ne kýčovitě. Odjakiva jsem nesnáel viktoriánské melodrama. Myslel bych něco takového ertem? Komander Dalgliesh má kopii oddacího listu.

To neznamená, e jste můj otec.

Tvá matka měla pohlavní styk jen s jedním muem za celý svůj ivot. Byl jsem to já. Uznal jsem svou odpovědnost v dopise tvé matce. Z nějakého důvodu na tom drobném přiznání k hlouposti trvala. Po naí svatbě mi dala korespondenci, kterou jsme spolu vedli. A pak je tu ovem DNA. Ta fakta se nedají popřít. Odmlčel se a řekl: Mrzí mě, e je ti ta zpráva tak odporná.

Raphaelův hlas byl tak chladný, e byl skoro k nepoznání. A jak to bylo? Jako obvykle, co? Zbouchnul jsi ji, rozhodl ses, e nestojí ani o manelství ani o rodičovství, a zmizel?

Ne tak docela. Nikdo z nás nechtěl dítě a brát jsme se nechtěli. Byl jsem starí a větí vina je na mně. Tvé matce bylo teprve osmnáct. Nespočívá tvá víra na aktu univerzálního odputění? Tak proč jí neodpustí? Měl ses líp s těmihle kněími, ne by ses měl s jedním nebo s druhým z nás.

Nastalo dlouhé ticho. Pak Raphael pronesl: To bych byl dědic svatého Anselma.

Gregory pohlédl na Dalglieshe, který řekl: Jste dědic, pokud neexistuje nějaká právní klička, kterou jsem přehlédl. Kontroloval jsem to u právníků. Agnes Arbuthnotová ve své poslední vůli uvedla, e bude-li kolej uzavřena, vechno, co jí odkázala, připadne legitimním dědicům jejího otce, za předpokladu, e to budou aktivní přísluníci anglikánské církve. Nenapsala: ,zrození z manelského loe, ale ,legitimní podle anglického práva. Vai rodiče se vzali a poté, co začal platit zákon o legitimitě z roku 1976. Take jste legitimní.

Raphael přeel k jinímu oknu, tie u něj stanul a vyhlíel na pobřeí. Snad si na to zvyknu. Zvykl jsem si na to, e mám matku, která mě odloila jako ranec přebytečného prádla v bazaru. Musel jsem si zvyknout na to, e neznám jméno svého otce, ani nevím, jestli je naivu. Zvykl jsem si na to, e mě vychovali v teologické koleji, zatímco moji vrstevníci měli domovy. Na tohle si zvyknu také. Teď si přeju jen jedno  abych tě u nikdy neviděl.

Dalgliesh by rád věděl, zda Gregory objevil v hlase svého syna rychle ovládnuté zachvění citu.

To se dá bezpochyby zařídit, řekl Gregory, ale ne teď. Myslím, e komander Dalgliesh bude chtít, abych tu zůstal. Tahle vzruující nová zpráva mi poskytla motiv. Tobě samozřejmě taky.

Raphael se k němu otočil: Tys ho zabil?

Ne, a ty?

Boe, to je absurdní! Obrátil se k Dalglieshovi. Vae práce je snad vyetřovat vradu, a ne se ourat v ivotech jiných lidí!

To spolu bohuel často souvisí.

Dalgliesh pohlédl na Kate a společně zamířili ke dveřím.

Samozřejmě se to musí sdělit Sebastianu Morellovi, řekl Gregory. Byl bych radi, kdybyste to nechal na mně nebo na Raphaelovi. Obrátil se k synovi. Souhlasí?

Já mu nic sdělovat nebudu, prohlásil Raphael. Řekni mu, co chce. Mě to vůbec nezajímá. Před deseti minutami jsem neměl otce. Nemám ho ani teď.

Dalgliesh se zeptal Gregoryho: Jak dlouho míníte čekat? Nemůe to být donekonečna.

Jistě, ale po těch dvanácti letech sotva záleí na nějakém týdnu. Raději bych nic neříkal, dokud vae vyetřování nebude u konce, k čemu snad někdy dojde. Ale to je poněkud nepraktické. Řeknu mu to na konci týdne. Snad bych si směl místo a čas zvolit sám.

Raphael u vyel z domu a zamenými okenními skly ho viděli kráčet k moři. Ani z něj spustila pohled, zeptala se Kate: Bude v pořádku? Neměl by někdo jít za ním?

Přeije to, odpověděl Gregory. On není Ronald Treeves. A se lituje jak chce, je ivotaschopný. Můj syn je opevněný hradbou zdravého sebevědomí.

Kdy přivolali Hraběte Clarka, aby si vzal Gregoryho sportovní soupravu, klidně mu ji předal a se sarkastickým pobavením sledoval, jak ji ukládá do igelitového pytle a označuje títkem. Poté vyprovodil Dalglieshe, Kate a Clarka z domu tak obřadně, jako by se loučil s váenými hosty.

Vykročili ke svatému Matoui. Je to motiv, uvaovala Kate. Předpokládám, e Gregory bude ná hlavní podezřelý, ale moc to nedává smysl. Tady se to tak jako tak musí zavřít. Raphael by stejně nakonec vechno zdědil. Nebyl ádný spěch.

Ale ano, řekl Dalgliesh. Myslete na to, Kate.

Nic jí nevysvětlil a Kate ho natolik znala, e se neptala.

Doli ke svatému Matouovi, kdy se ve dveřích objevil Piers. Právě jsem vám chtěl volat, pane. Telefonovali nám z nemocnice. Inspektor Yarwood u se natolik zotavil, e ho můeme vyslechnout. Navrhují, abychom to nechali na zítřejí ráno, to bude víc odpočatý.

Kapitola 6

Vechny nemocnice, pomyslel si Dalgliesh, a je jejich umístění nebo architektura jakákoliv, jsou v podstatě podobné; tentý pach, tatá barva, tyté nápisy, směrující návtěvníky na pokoje a oddělení, tyté neutrální obrázky v chodbách, vybrané tak, aby konejily, ne jitřily, tití návtěvníci s květinami a balíčky, tentý personál v různých uniformách a polouniformách, který se cílevědomě a úsporně pohybuje ve svém prostředí, tyté unavené, věcné tváře. Kolik nemocnic u navtívil od té doby, co začínal jako detektiv-konstábl, kdy hlídkoval u vězňů nebo svědků, zapisoval prohláení na smrtelné posteli, vyslýchal zdravotníky, zaujaté naléhavějími věcmi, ne byly jeho sluební zájmy?

Kdy se blíili k pokoji, Piers řekl: Snaím se těmhle místům vyhýbat. Tady chytnete infekce, které nejsou léčitelné, a pokud vás vlastní návtěvy nevyčerpají k smrti, návtěvy jiných pacientů určitě. Nikdy se tu člověk pořádně nevyspí a jídlo je tu nepoivatelné.

Dalgliesh na něj pohlédl a usoudil, e ta slova prozrazují hlubí odpor, který moná přechází ve fobii. Lékaři jsou jako policie, poznamenal. Nemyslíte na ně, dokud je nepotřebujete, a pak čekáte, e budou provádět zázraky. Chtěl bych, abyste zůstal za dveřmi, a budu mluvit s Yarwoodem, alespoň ze začátku. Kdybych potřeboval svědka, pozvu vás dál. Musíme s ním zacházet v rukavičkách.

Sekundář, který vypadal překvapivě mladě, s nezbytným stetoskopem na krku, potvrdil, e inspektor Yarwood je natolik ve formě, e je moné ho vyslechnout, a odvedl je do malého postranního pokoje. Před ním hlídkoval uniformovaný konstábl. Rychle vstal, kdy je spatřil, a stál v pozoru.

Konstábl Lane, e? oslovil ho Dalgliesh. Myslím, e u tu nebudete muset být, jakmile oznámím, e jsem vyslechl inspektora Yarwooda. Jistě budete rád, e tady skončíte.

Ano, pane. Chybějí nám lidi.

Kde nechybějí? pomyslel si Dalgliesh.

Yarwood měl postel umístěnou tak, e z ní bylo vidět do okna, z něho měl výhled na pravidelně uspořádané střechy předměstí. Jednu nohu měl na řemeni zavěenou na kladce. Potkali se spolu v Lowestoftu, a ve svatém Anselmu se pak viděli jen krátce. Dalglieshe překvapil výraz unavené rezignace v muově tváři. Vypadal, jako by se tělesně scvrkl a jeho únava jako by se prohloubila v defétismus. Dalgliesh si pomyslel, e nemocnice si berou víc ne jen tělo; nikdo nenačerpá sílu z těchto úzkých funkčních postelí. Yarwooda ubylo na duchu i těle a ztemnělé oči, které se obrátily na Dalglieshe, měly výraz rozpačitého zahanbení, e ho zlomyslný osud takhle poníil.

Bylo nemoné vyhnout se banální otázce, kdy si podali ruce.

Jak se teď cítíte?

Yarwood se vyhnul přímé odpovědi. Kdyby mě Pilbeam a ten kluk včas nenali, bylo by po mně. I po pocitech. I po klaustrofobii. Bylo by to lepí pro Sharon, pro děcka, pro mě. Promiňte, e tak skuhrám. V tom příkopě, ne jsem ztratil vědomí, neexistovala bolest, starosti, zůstal jen klid. Nebylo by patné umřít takhle. Abych pravdu řekl, pane Dalglieshi, přál bych si, aby mě tam nechali.

Já tedy ne. Ve svatém Anselmu u máme dost úmrtí. To, e dolo k dalímu, neřekl.

Yarwood pohlédl ven na hřebeny střech. U bych dál nebojoval, necítil bych se pořád jako ztroskotanec.

Ve snaze vyřknout slova útěchy, o nich věděl, e je nenajde, řekl Dalgliesh: Musíte si říkat: to peklo, co teď proívám, nepotrvá věčně. Nic netrvá věčně.

Ale můe se to zhorit. Těko tomu věřit, ale můe.

Jen kdy to necháte.

Nastala pauza, pak ze sebe inspektor Yarwood vypravil se zjevným úsilím: Zapamatuju si to. Promiňte, e jsem vás otravoval. Co se vlastně stalo? Vím, e byl Crampton zavraděn, ale nic víc. Podařilo se vám udret detaily v tajnosti před celostátními deníky a místní rozhlas vysílal jen holá fakta. Jak k tomu dolo? Předpokládám, e jste pro mě přiel poté, co jste nael tělo a zjistil, e jsem pryč. Právě to jste potřeboval, vraha na útěku a jednoho člověka, kterého byste mohl dret na místě, kde mu bude poskytnuta kvalifikovaná pomoc, abyste ho mohl označit za podezřelého. Je to divné, ale nemohu v sobě vzbudit zájem o tu věc, nějak mi na tom nezáleí. Mně, který má nálepku přehorlivého policajta. Mimochodem, já ho nezabil.

Já si to nemyslím. Crampton byl nalezen v kostele a fakta zatím naznačují, e ho tam někdo vylákal. Kdybyste stál o to, setkat se s ním, mohl jste vejít do vedlejích dveří.

Ale to mohl kadý z koleje!

Vrah chtěl obvinit kolej svatého Anselma. Arciděkan měl být hlavní, ale ne jediná obět. Myslím, e o to by vám nelo.

Nastala odmlka. Yarwood zavřel oči a pak neklidně zavrtěl hlavou na poltáři. Ne, to ne. Já mám kolej rád. A teď jsem si to tam zkazil.

U svatého Anselma si to jen tak nezkazíte. Jak jste se seznámil s otci?

Bylo to před třemi lety. Tehdy jsem byl serant, u suffolkské policie nový. Otec Peregrine narazil při couvání na lowestoftské silnici do náklaďáku. Nikdo nebyl zraněn, ale musel jsem ho vyslechnout. Při své roztritosti to není bezpečný řidič a já ho přemluvil, aby u raději nejezdil. Myslím, e otcové mi byli vděční. Ovem zdá se, e jim nevadilo, kdy jsem se u nich začal stavovat. Nevím, co na tom místě je, ale tam jsem se vdycky cítil úplně jinak. Kdy mě Sharon opustila, začal jsem tam jezdit na nedělní ranní mi. Nejsem poboný a ani jsem nevěděl, oč tam jde. Ono to nevadilo. Prostě se mi tam líbilo. Otcové na mě byli moc hodní. Neourali do mě, nevyzvídali, normálně mě přijali. Já zkusil vechno  doktory, psychiatry, poradce, vechno tohle. Svatý Anselm, to bylo něco jiného. Ne, těm bych neublíil. Ale přede dveřmi je policejní konstábl, e? Nejsem hlupák. Moná jsem trochu blázen, ale pitomec nejsem. Mám něco s nohou, ne s hlavou.

Je tady, aby vás chránil. Já nemůu vědět, co jste viděl, jaké svědectví můete podat. Někdo by vás mohl chtít uklidit z cesty.

To je za vlasy přitaené, ne?

Raději jsem to neriskoval. Pamatujete si, co se stalo v sobotu v noci?

Ano, do té chvíle, ne jsem skutečně ztratil vědomí v tom příkopu. Chůzi proti větru mám spí v mlze  asi trvala kratí dobu ne v mé představě  ale ostatní si pamatuju. Alespoň větinu.

Začněme od začátku. Kdy jste vyel z pokoje?

Asi pět minut po dvanácté. Probudila mě bouřka. Dřímal jsem, ale nemohl pořádně zabrat. Rozsvítil jsem a podíval se na hodinky Víte, jak to je, kdy máte zlou noc. Leíte a myslíte si, e u je víc hodin, e u brzy bude ráno. A pak mě zachvátila panika. Snail jsem se s ní bojovat. Leel jsem tam a potil se, ztuhlý hrůzou. Musel jsem vyjít ven, pryč z domu, pryč ze svatého Anselma. Musel jsem si obléknout kabát přes pyamo a boty bez ponoek. Tenhle kus si moc nepamatuju. Z větru jsem si nic nedělal. Svým způsobem mi pomáhal. Vyel bych ven třeba do blizardu a metru sněhu. Boe, ké by!

Kudy jste vyel?

eleznou branou mezi kostelem a Ambroem. Měl jsem klíč  vichni návtěvníci ho dostali. To přece víte.

Zjistili jsme, e je brána zamčená, řekl Dalgliesh. Pamatujete se, e jste ji za sebou zamkl?

Asi jsem musel, ne? Tyhle věci dělám automaticky.

Viděl jste někoho u kostela?

Nikoho. Nádvoří bylo úplně prázdné.

A neslyel jste někoho, neviděl světla? Nebo třeba otevřené dveře u kostela?

Neslyel jsem nic, jen vítr, a nemyslím, e by v kostele bylo světlo. Pokud ano, ádné jsem neviděl. Asi bych si viml, kdyby byly dveře otevřené dokořán, ale určitě ne, jestli byly jen pootevřené. Někoho jsem viděl, ale ne u kostela. A sice dřív, zrovna kdy jsem míjel dveře u Ambroe. Byl to Eric Surtees, ale nebyl u kostela. Byl v severním ambitu a vcházel do domu.

Nepřilo vám to divné?

Ani ne. Nemohu popsat, co jsem v tom okamiku cítil. Vdechoval jsem to skvělé povětří, vnímal jsem jen, e jsem venku z těch zdí. Kdybych si vůbec něco o Surteesovi pomyslel, tak asi to, e ho někdo zavolal kvůli nějaké porue v domě. Koneckonců je to údrbář.

Po půlnoci, uprostřed bouře?

Rozhostilo se ticho. Je zajímavé, pomyslel si Dalgliesh, e jeho dotazy, místo aby Yarwooda znervóznily, spí ho pozvedly na duchu a odvedly jeho mylenky alespoň na chvíli od břemene vlastních starostí.

Teď Yarwood prohodil: Je to nepravděpodobný vrah, co? Milý, bezelstný, uitečný chlapík. Pokud vím, nemá důvod k tomu, aby nenáviděl Cramptona. A kromě toho vcházel do domu, ne do kostela. Co by tam dělal, kdyby ho někdo nezavolal?

Moná el sebrat klíče ke kostelu. Věděl, kde je hledat.

To je trochu riskantní, ne? A proč ten spěch? Neměl v pondělí malovat sakristii? Myslím, e to povídal Pilbeam. A jestli potřeboval klíč, proč si ho nevzal dřív? Mohl se pohybovat po hlavní budově podle libosti.

To by bylo riskantnějí. Svěcenec, který připravoval kostel na bohoslubu, by si viml, e jeden svazek klíčů chybí.

No dobře, to uznávám, pane. Ale pro Surteese platí stejný argument jako pro mě. Kdyby si chtěl s Cramptonem vyřídit účty, věděl, kde ho najít. Věděl, e dveře od Augustina budou otevřené.

Víte určitě, e to byl Surtees? Tak určitě, e byste to odpřísáhl i u soudu? Bylo po půlnoci a byl jste v dost patném stavu.

Byl to Surtees. Vídal jsem ho dost často. Světla v ambitech jsou slabá, ale nemohl jsem se splést. Tvrdil bych to u soudu i při kříovém výslechu, jestli se mě ptáte na tohle. Ne e by to k něčemu bylo. U slyím závěrečnou řeč obhajoby. patná viditelnost. Postava spatřená jen na vteřinu, na dvě. Svědek je hluboce naruený člověk, natolik ílený, e vyjde do zuřící bouře. A pak by ovem přily důkazy, e já jsem na rozdíl od Surteese Cramptona neměl rád.

Yarwood u začínal být unavený. Jeho náhlý záchvat zájmu o vyetřování vrady jako by ho vyčerpal. Bylo načase odejít a s touto novou informací by Dalgliesh nejraději odeel hned. Ale nejdřív se musí přesvědčit, zda se nemůe dozvědět jetě něco. Budeme potřebovat výpověď, řekl ale nespěchá to. Mimochodem, co podle vás mohlo způsobit ten vá záchvat paniky? Hádka s Cramptonem v sobotu po čaji?

Vy jste o ní slyel? No jistě! Nečekal jsem, e ho uvidím ve svatém Anselmu, a pro něj to byl asi stejný ok. Ale já tu hádku nezačal, to on. Stál a chrlil na mě stará obvinění. Třásl se zlostí jako v nějakém záchvatu. Trvá to od smrti jeho eny. Byl jsem tehdy detektiv-serant a byl to můj první případ vrady.

Vrady?

Zabil svou enu, pane Dalglieshi. Tenkrát jsem si tím byl jistý a jsem si tím jistý i teď. Ano, byl jsem přehorlivý, nadělal jsem v celém vyetřování zmatek. Nakonec si na mě stěoval a já dostal důtku. Mé kariéře to neprospělo. Pochybuju, e bych se stal inspektorem, kdybych zůstal u Metropolitní. Ale jsem stejně přesvědčený teď jako tehdy, e ji zabil a vykroutil se z toho.

Na základě jakých důkazů?

U postele měla láhev vína. Zemřela na předávkování aspirinem a alkoholem. Láhev byla dokonale otřená. Nevím, jak enu donutil, e si vzala celou tubu tablet, ale jsem si zatraceně jistý, e to udělal. A lhal, je mi jasné, e lhal. Tvrdil, e neel nahoru k posteli. Na to byl příli fikaný.

Dalgliesh namítl: Třeba lhal o té láhvi a o tom, e k ní neel. To z něj nedělá vraha. Mohl ji najít mrtvou a zpanikařit. Lidé se ve stresu chovají podivně.

Yarwood tvrdohlavě trval na svém. Zabil ji, pane Dalglieshi! Viděl jsem mu to na očích i ve tváři. Lhal. To ale neznamená, e jsem vyuil příleitosti, abych ji pomstil.

A mohl by to někdo udělat? Měla blízké příbuzné, sourozence, bývalého milence?

Nikoho, pane Dalglieshi. Jen rodiče a ti mi nepřipadali moc sympatičtí. Nikdy se jí nedostalo spravedlnosti, a mně také ne. Není mi líto, e Crampton zemřel, ale nezabil jsem ho. A nebude mě a tak mrzet, jestli nikdy nevypátráte, kdo to byl.

Ale my to vypátráme, prohlásil Dalgliesh. A vy jste policejní důstojník. Nemůete doopravdy věřit tomu, co jste řekl. Já se vám ozvu. To, co jste mi řekl, si nechte pro sebe. Ale vy přece víte, co je diskrétnost.

Myslíte? Snad jo. Teď je těké věřit, e se jetě někdy vrátím do práce.

Odvrátil tvář v gestu rozhodného odmítnutí. Ale Dalgliesh mu musel poloit jetě poslední otázku. Diskutoval jste o svém podezření ohledně arciděkana s někým ve svatém Anselmu?

Ne. Takové řeči by zrovna nechtěli slyet. A vůbec, vdy u je to vechno minulost. Nikdy jsem nečekal, e toho chlapa jetě uvidím. Teď u to vědí  tedy, jestli se jim to Raphael Arbuthnot namáhal říct.

Raphael?

Byl v jiním ambitu, kdy mě Crampton napadl. Raphael slyel kadé slovo.

Kapitola 7

Z nemocnice odjíděli v Dalglieshově jaguáru. Ani on, ani Piers nepromluvili, zapnuli si bezpečnostní pásy, a teprve ve chvíli, kdy za sebou měli východní předměstí, Dalgliesh krátce poreferoval, co se dozvěděl.

Piers mlčky naslouchal a pak řekl: Surtees mi nepřipadá jako vrah, ovem jestli to udělal, určitě nebyl sám. Musela v tom mít prsty jeho sestra. Nemůu uvěřit, e by se ve svatém Janu v sobotu v noci stalo něco, o čem by nevěděla. Ale proč by si někdo z nich měl přát Cramptonovu smrt? No dobře, oba zřejmě věděli, e arciděkan prahne po tom, aby se svatý Anselm při první příleitosti zavřel. To by Surteesovi nevyhovovalo  ten se zřejmě úplně sil se svým domkem a svými čuníky  ale tím, e by zabil Cramptona, by uzavření nezabránil. A jestli měl s tím chlapem soukromý spor, proč by ho sloitě lákal do kostela? Věděl, kde Crampton spí; musel taky vědět, e jsou dveře odemčené.

To věděl na koleji kadý, připomněl Dalgliesh, včetně návtěvníků. A zabil Cramptona kdokoliv, chtěl nás přesvědčit o tom, e je to práce někoho zdejího. To bylo jasné od samého začátku. Surtees ani jeho poloviční sestra nemají ádný zřejmý motiv Uvaujeme-li o motivu, hlavní podezřelý je George Gregory.

O tom se nedalo diskutovat a Piers v duchu zalitoval, e něco řekl. Věděl přece, e kdy je AD v mlčenlivé náladě, je rozumné zůstat zticha, zvlá nemůe-li člověk přispět ničím originálním.

Kdy se vrátili do svatého Matoue, Dalgliesh se rozhodl pohovořit si s oběma Surteesovými společně s Kate. O pět minut později oba přili, doprovázeni Robbinsem. Karen Surteesovou nechali v předpokoji a pevně zavřeli dveře.

Bylo jasné, e Eric Surtees právě poklízel u prasat, kdy pro něj přiel Robbins, a vnesl do místnosti silný, ale nikoli nepříjemný pach zeminy a zvířat. Měl čas jen si umýt ruce a teď seděl s paemi podél těla, dlaně pevně sepjaté na klíně. Jejich ovládaná nehybnost byla v tak zvlátním rozporu s ostatním tělem, e Dalglieshovi připomínaly dva malé ivočichy, kteří se stulili, zkamenělí strachy Neměl čas se poradit se sestrou a jeho ohlédnutí po dveřích, kdy veel, prozrazovalo, jak potřebuje její přítomnost a podporu. Teď seděl nepřirozeně nehybně; jen oči těkaly z Dalglieshe na Kate a zpět, nače se upřely na Dalglieshe. Dalgliesh uměl rozpoznat strach a nemýlil se. Věděl, e nejvíc vyděení jsou větinou nevinní; viníci, jakmile vymysleli svou důmyslnou verzi příběhu, absolvovali výslechy s drzým čelem a hranou kuráí, která mohla překrýt projevy viny nebo strachu.

Neztrácel čas formalitami a spustil: Kdy vás moji podřízení vyslýchali v neděli, tvrdil jste, e jste v sobotu v noci nevyel z domu svatého Jana. Teď se vás zeptám znovu. el jste v sobotu po večerní pobonosti do koleje nebo do kostela?

Surtees vrhl rychlý pohled na okno, jako by uvaoval o útěku, ne se opět přinutil pohlédnout Dalglieshovi do očí. Hlas měl nepřirozeně vysoký.

Ne, jistěe ne. Proč taky?

Pane Surteesi, řekl Dalgliesh, jeden svědek vás viděl, kdy jste krátce po půlnoci vcházel do koleje ze severního ambitu. O vaí identifikaci není pochyb.

To jsem nebyl já! Musel to být někdo jiný. Nikdo mě tam nemohl vidět, protoe jsem tam nebyl. Je to le!

To trapné popření muselo znít nepřesvědčivě i Surteesovým uím.

Dalgliesh trpělivě pokračoval: Pane Surteesi, vy chcete být obviněn z vrady?

Surtees se viditelně scvrkl. Vypadal teď skoro jako kluk. Nastala dlouhá pauza, pak se sebe vypravil: No dobře. el jsem do koleje. Probudil jsem se a uviděl v kostele světlo, tak jsem se tam el podívat.

Kdy jste viděl to světlo?

Asi o půlnoci, jak jste řekl. Vstal jsem a el na záchod a odtamtud jsem to zahlíd.

Poprvé promluvila Kate.

Ale domy jsou postavené podle stejného plánu. Lonice a koupelny jsou vzadu. Ve vaem domě na severozápadní straně. Jak jste mohl vidět na kostel?

Surtees si olízl rty. Měl jsem ízeň. el jsem si dolů pro hrnek vody a uviděl to světlo z obýváku. Aspoň se mi zdálo, e ho vidím. Bylo jen slabé. Pomyslel jsem si, e bych měl zjistit, proč se tam svítí.

Nenapadlo vás probudit sestru nebo zavolat pana Pilbeama nebo otce Sebastiana? zeptal se Dalgliesh. To by bylo určitě namístě.

Nechtěl jsem je ruit.

Kate poznamenala: Bylo to dost odváné, e jste se rozhodl vyjít sám do bouřlivé noci, abyste dopadl případného vetřelce. Co jste chtěl dělat, a byste se dostal do kostela?

Neel jsem dovnitř. Nemohl jsem, protoe jsem neměl klíč. Světlo stále svítilo. Veel jsem do domu a vzal tam svazek klíčů z kanceláře slečny Ramseyové, ale kdy jsem se vrátil do severního ambitu, v kostele u světlo nebylo. Teď mluvil přesvědčivěji a zaaté ruce se mu viditelně uvolnily.

Byla to Kate, kdo po krátkém pohledu na Dalglieshe pokračoval v kladení otázek. Take co jste udělal pak?

Nic jsem neudělal. Pomyslel jsem si, e jsem se s tím světlem asi spletl.

Ale předtím jste si tím byl dost jistý, proč byste se jinak vydal do bouře? Nejdřív světlo svítí, pak záhadně zhasne. Nenapadlo vás jít do kostela a zjistit, co se děje? To jste přece chtěl, kdy jste vyel z domu, nebo ne?

Surtees zadrmolil: Mně to nepřipadalo nutné, kdy u tam to světlo nebylo. Říkal jsem vám  myslel jsem, e jsem se zmýlil. Dodal: Zkusil jsem otevřít dveře sakristie, ty byly zamčené, take mi bylo jasné, e v kostele nikdo není.

Poté, co nali arciděkanovo tělo, se přilo na to, e jeden ze tří svazků klíčů ke kostelu chybí. Kolik svazků tam bylo, kdy jste si bral klíče?

Nevzpomínám si. Neviml jsem si. Spěchal jsem, abych u byl z kanceláře pryč. Věděl jsem, kde visí klíče, a vzal jsem si ty nejblií.

A nevrátil jste je?

Ne. U se mi nechtělo vracet se do domu.

Tie se vmísil Dalgliesh: V tom případě, pane Surteesi, kde jsou ty klíče teď?

Kate málokdy viděla podezřelého, jeho by zachvátil takový strach. Ovzduí naděje a sebedůvěry, v něm zatím probíhal výslech, se vytratilo a Surtees sklesl na idli dopředu, sklonil hlavu a celé tělo se mu roztřáslo.

Ptám se vás znovu, pokračoval Dalgliesh. Veel jste v sobotu večer do kostela?

Surtees se pokusil sednout si rovně a dokonce pohlédnout Dalglieshovi do očí. A teď Kate připadlo, e strach ustoupil pocitu úlevy. Chystal se říct pravdu a byl rád, e můe protahovaná muka lhaní ukončit. Teď bude s policií na jedné lodi. Pochválí ho, odpustí mu, řeknou, e ho chápou. Kate u to viděla tolikrát!

Tak tedy, veel jsem do kostela, přiznal Surtees. Ale nikoho jsem nezabil, přísahám, nezabil! To bych nemohl! Přísahám před Bohem, e jsem se ho ani nedotkl. Byl jsem tam sotva minutu.

A co jste dělal? zeptal se Dalgliesh.

,;el jsem tam vzít něco pro Karen  něco, co potřebovala. S arciděkanem to nemělo nic společného. Je to nae soukromá věc.

Kate řekla: Pane Surteesi, přece víte, e to neobstojí. Ve vyetřování vrady není nic soukromé. Proč jste el v sobotu večer do kostela?

Surtees pohlédl na Dalglieshe, jako by se dovolával jeho pochopení. Karen potřebovala dalí hostii. Chtěla jen posvěcenou. Poádala mně, abych tam jednu vzal.

Poádala vás, abyste ji ukradl?

Ona to tak nebrala. Nastalo ticho, nače řekl: Ano, bylo to tak. Ale ona za to nemůe, to já. Nemusel jsem souhlasit. Nechtěl jsem to udělat, otcové na mě vdycky byli hodní, ale pro Karen to bylo důleité a já nakonec slíbil, e tam půjdu. Muselo to být tenhle víkend, protoe ji potřebovala v pátek. Prostě si myslela, e o nic nejde. Nechtěla by po mně, abych kradl něco cenného.

Ale tohle bylo něco cenného, ne? namítl Dalgliesh.

Opět nastalo ticho.

Povězte mi, jak to bylo v tu sobotu v noci, vybídl Surteese Dalgliesh. Promyslete si to a uvaujte jasně. Potřebuju vechny podrobnosti.

Surtees byl teď klidnějí. Jako by se sebral a do tváří se mu opět vrátila barva. Čekal jsem a do noci. Musel jsem si být jistý, e vichni budou spát, nebo alespoň budou ve svých pokojích. Ta bouřka mi pomohla. V ní by asi nikdo neel na procházku. Bylo asi tři čtvrtě na dvanáct, kdy jsem vyrazil.

Co jste měl na sobě?

Jen tmavohnědé manestráky a silnou koenou bundu. Neměl jsem nic světlého. Myslel jsem, e bude bezpečnějí mít na sobě tmavé věci, ale nemaskoval jsem se.

Měl jste rukavice?

Ne. Mysleli jsme  myslel jsem, e to není nutné. Mám jen silné zahradnické rukavice a jedny staré vlněné. Musel bych je sundávat, a bych bral hostii a zápasil se zámky Myslel jsem, e na tom nesejde. Nikdo by neměl podezření, e tam byl zloděj. Jednu hostii by nepostrádali, mysleli by, e je patně spočítali. Tak jsem si to odůvodňoval. Já mám jen dva klíče, jeden k elezné bráně a druhý ke dveřím severního ambitu. Obvykle je během dne nepotřebuji, protoe brána i dveře obou ambitů se nechávají otevřené. Věděl jsem, e klíče od kostela jsou v kanceláři slečny Ramseyové. Někdy o svátcích, třeba o Velikonocích, tam dávám květiny nebo zeleň. Otec Sebastian mě poádal, abych je nechal v kbelíku vody před sakristií. Některý ze studentů má vdycky vlohy na výzdobu kostela. Někdy mi otec Sebastian předá klíče, nebo mi řekne, abych si je vzal z kanceláře, zamkl za sebou a vrátil je. Měli bychom se zapisovat, kdy si půjčíme klíče od kostela, ale někdy se to nedodruje.

Dost vám to usnadnili, e? Ale ono nikdy není těké okrást lidi, kteří vám důvěřují.

Ve vteřině si Dalgliesh uvědomil pohrdavý tón ve svém hlase a zároveň Katin mlčenlivý úas. Uvědomil si, e dal najevo a příli osobního zaujetí.

Surtees řekl s větím sebevědomím, ne jaké projevoval předtím. Nechtěl jsem nikomu ublíit, nemohl bych nikomu ublíit. I kdyby se mi podařilo ukrást tu hostii, nikomu v koleji by to neukodilo. Myslím, e by o tom ani nevěděli. Byla to jen jedna oplatka. Nemohla stát víc ne penny.

Vrame se k tomu, co se přesně přihodilo v sobotu v noci, vyzval ho Dalgliesh. Omluvy a ospravedlnění vynecháme. Budeme se dret faktů, vech faktů.

Tedy, jak jsem řekl, bylo asi tři čtvrtě na dvanáct, kdy jsem vyrazil. Kolej byla úplně temná a skučel vítr. Světlo bylo jen v jednom okně, bylo to v hostinském pokoji a závěsy tam byly zataené. Svým klíčem jsem si odemkl zadní vchod koleje, pak jsem proel kolem kuchyňské přípravny do hlavní části domu. Měl jsem baterku, take jsem nemusel rozsvěcet, ale jedno světlo hořelo před sochou Panny Marie s jeíkem v hlavní hale. Kdyby se někdo objevil, měl jsem připravené vysvětlení. Řekl bych, e jsem viděl světlo z kostela a jdu si pro klíč, abych zjistil, co se tam děje. Věděl jsem, e by to znělo nepřesvědčivě, ale doopravdy jsem nemyslel, e to bude potřeba pouít. Vzal jsem klíče a vyel stejnou cestou, jakou jsem přiel. Zamkl jsem za sebou, vypnul jsem světla v ambitu a drel se těsně u zdi. Se zámkem do sakristie nebyly problémy, ten je pořád naolejovaný a klíč se otáčí lehce. Velmi opatrně jsem strčil do dveří, posvítil jsem si na cestu baterkou a vypnul jsem poplachový systém.

Začínal jsem být míň vyděený a víc optimistický; vechno to lo hladce. Věděl jsem, e hostie budou napravo od oltáře v takovém výklenku, nad kterým svítí červené světlo. Tam nechávají posvěcené hostie pro případ, e by je některý kněz musel vzít k svatému přijímání některému nemocnému z farnosti nebo do vesnického kostela, kdy tam nemají kněze. V kapse jsem měl obálku, do které jsem chtěl hostii vloit. Ale kdy jsem otevřel dveře do kostela, uviděl jsem, e tam někdo je. Kostel nebyl prázdný.

Opět se odmlčel. Dalgliesh odolal pokuení něco poznamenat nebo se na něco zeptat. Surtees měl hlavu skloněnou, ruce sevřené před sebou. Jako by ho vzpomínání náhle stálo velké úsilí.

Po chvíli pokračoval: Na severním konci kostela bylo světlo, světlo nad Posledním soudem. A někdo tam stál, postava v hnědém pláti s kapucí.

Teď neodolala otázce Kate: Poznal jste ho?

Ne. Byl zčásti za sloupem a světlo bylo příli slabé. A měl kapuci staenou do obličeje.

Byl vysoký nebo malý?

Myslím, e nebyl obzvlá vysoký, spí průměrně. Pořádně si to nepamatuju. A pak se okamik otevřely velké jiní dveře a někdo veel. Ani jeho jsem nepoznal. Vlastně jsem ho neviděl, jen slyel zavolat : ,Kde jste? a honem jsem zavřel dveře. Bylo mi jasné, e je po vem. Nezbylo mi, ne za sebou zamknout a vrátit se domů.

Jste si absolutně jistý, e jste ádnou z těch postav nepoznal? zeptal se Dalgliesh.

Úplně určitě. Nikomu jsem neviděl do tváře. Toho druhého jsem neviděl vůbec.

Ale víte určitě, e to byl mu?

Ano, slyel jsem jeho hlas.

Kdo si myslíte, e to byl?

Jen podle hlasu bych myslel, e to mohl být arciděkan.

Take mluvil dost nahlas?

Surtees se začervenal. Neastně řekl: Asi to muselo být dost nahlas. Tehdy mi to nepřipadalo. Samozřejmě v kostele bylo úplné ticho a ten hlas se tam rozléhal. Nemůu si být jistý, jestli to byl arciděkan. Ale měl jsem ten dojem.

Bylo jasné, e jim o totonosti jedné ani druhé postavy nemůe říct nic určitějího. Dalgliesh se ho zeptal, co dělal, kdy vyel z kostela.

Znovu jsem nastavil alarm, zamkl za sebou dveře a vyel přes dvůr kolem jiních dveří kostela. Nemyslím si, e by byly otevřené, ani jen pootevřené. Nemůu si vzpomenout, jestli jsem viděl světlo, ale já si ničeho nevímal. Snail jsem se být odtamtud co nejdřív pryč. Proti větru jsem si probojoval cestu domů a řekl Karen, co se stalo. Doufal jsem, e budu mít anci vrátit klíče někdy v neděli ráno, ale kdy jsme byli svoláni do knihovny a dozvěděli se o vradě, věděl jsem, e to nepůjde.

Tak co jste s nimi udělal?

Surtees sklíčeně odpověděl: Zahrabal jsem je v koutě chlívku.

A spolu domluvíme, serant Robbins tam s vámi zajde a najdete je, řekl Dalgliesh.

Surtees se začal zvedat, ale Dalgliesh ho upozornil: Řekl jsem, a spolu domluvíme. Jetě jsme neskončili.

Informace, kterou právě získali, byla nejdůleitějí ze vech, které zatím měli, ale musel odolat pokuení okamitě ji ověřit. Nejdřív bylo třeba potvrdit si pravdivost Surteesových slov.

Kapitola 8

Karen Surteesová, kterou zavolala Kate, vela do místnosti bez zjevné známky nervozity, posadila se vedle polovičního bratra, ani počkala na Dalglieshovo vyzvání, pověsila si černou kabelu na opěradlo idle a okamitě se obrátila k Surteesovi.

Je ti dobře, Eriku? ádný třetí stupeň?

Jo, je to dobrý. Promiň mi to, Karen. Vechno jsem jim řekl. Znovu dodal: Promiň.

Ale co? Udělal jsi, co jsi mohl. Není tvá vina, e v kostele někdo byl. Zkusil jsi to. Policie koneckonců můe být ráda. Doufám, e jsou ti vděční.

Surteesovi se při pohledu na ni rozjasnily oči, a kdy mu poloila ruku na jeho, cítili téměř hmatatelně sílu, která se do něj vlila. Jeho slova byla omluvná, ale v pohledu, který na ni upřel, nebylo nic servilního. Dalgliesh v něm poznal nejnebezpečnějí komplikaci  lásku.

A teď obrátila pozornost na Dalglieshe, upřela na něj soustředěný i vyzývavý pohled. Oči se jí rozířily a jemu se zdálo, e potlačuje tajný úsměv.

Vá bratr přiznal, e byl v sobotu v noci v kostele, začal Dalgliesh.

Časně ráno v neděli. Bylo to po půlnoci. A je to můj poloviční bratr  máme stejného otce, různé matky 

To u jste řekla mým spolupracovníkům předtím. Vyslechl jsem verzi vaeho bratra. Teď bych rád slyel vai.

Bude dost stejná jako Erikova. On moc neumí lhát, jak jste nejspí zjistili. To můe být občas nevýhodné, ale má to své přednosti. Víte, ono o nic moc nejde. Eric neudělal nic patného a mylenka, e by mohl někomu ublíit, nato někoho zabít, je směná. On nezabije ani své vlastní vepříky! Poádala jsem ho, aby pro mě vzal z kostela posvěcenou hostii. Jestli se o tyhle věci nezajímáte, můu vám říct, e jsou to takové malé bílé destičky, které se vyrábějí, tuím, z mouky a vody, a jsou velké asi jako dvoupencová mince. I kdyby se mu podařilo jednu vzít a chytili by ho, zřejmě by ho za to úředníci korunního soudu neodsoudili. Její hodnota je zanedbatelná.

To závisí na stupnici hodnot, namítl Dalgliesh. Nač jste ji chtěla?

Nevím, co to má společného s vaím vyetřováním, ale klidně vám to povím. Jsem novinářka na volné noze a píu článek o černých mích. Mimochodem, je to na objednávku a větinu výzkumu u mám hotovou. Lidé, mezi které se mi podařilo proniknout, potřebují posvěcenou hostii a já jim ji slíbila. A neříkejte mi, e jsem si mohla koupit celou krabici neposvěcených hostií za pár upů. To mi Eric říkal taky. jde o skutečný výzkum a já potřebuju nefalovaný předmět. Moná nemáte moje povolání v úctě, ale já je beru váně stejně jako vy to své. Slíbila jsem, e seenu posvěcenou hostii a to jsem hodlala udělat. Ten výzkum by jinak byl plýtvání časem.

Take jste přemluvila svého polovičního bratra, aby ji pro vás ukradl.

No, otec Sebastian by mi asi ádnou nedal, kdybych ho poádala, co myslíte?

Bratr tam el sám?

Ovem. Nemělo by smysl, abych mu dělala ocáska a zvyovala riziko. On by klidně mohl zdůvodnit, proč el do koleje. Já ne.

Take jste vyslechla jeho líčení toho, co se stalo, hned, jakmile se vrátil, ne a ráno?

Vyprávěl mi to, jakmile se vrátil. Čekala jsem na něj a on mi to pověděl.

Slečno Surteesová, je to velmi důleité. Promyslete si to a pokuste se vzpomenout si, co přesně vám bratr říkal, pokud mono jeho vlastními slovy.

Těko si vzpomenu na přesné znění, ale smysl byl naprosto jasný. Řekl mi, e celkem bez problémů získal klíč, otevřel dveře sakristie, svítil si u toho baterkou, a pak i dveře vedoucí do kostela. Teprve pak spatřil světlo nad tím obrazem proti hlavním dveřím, je to Poslední soud, ne? A postavu, která stála u něj a měla na sobě plá a kapuci. Pak se otevřely hlavní dveře a někdo vstoupil. Ptala jsem se ho, jestli někoho z nich poznal, ale on řekl, e ne. Ten v pláti měl kapuci staenou do obličeje a byl k němu zády, druhého mue viděl jen na zlomek vteřiny. Myslel, e ta druhá postava volá: ,Kde jste? nebo něco podobného. Měl dojem, e to mohl být arciděkan.

A nezmínil se, kdo by podle něho mohl být ten druhý?

Ne, ale o to ani nelo, e? Nemyslel si, e by bylo na té postavě v kostele něco zlého. Překazilo nám to plány a bylo to v tu noční dobu divné, ale Eric přirozeně přepokládal, e je to některý z kněí nebo studentů. Já si myslela to samé. Bůhví, co tam po půlnoci dělají. Pro mě za mě a si tam třeba mají vlastní černou mi. Samozřejmě, kdyby Eric věděl, e arciděkan bude zavraděn, vímal by si bedlivěji. Aspoň já myslím. Co myslí, e bys udělal, Eriku, kdybys tam potkal vraha s noem?

Surtees pohlédl na Dalglieshe a odpověděl: Asi bych utekl. Udělal bych poplach, to ano. Apartmá hostí nejsou zamčená, take bych nejspí vtrhl do Jeronýma a poádal vás o pomoc. Ale tehdy jsem byl jen zklamaný, e se mi podařilo vzít klíč, ani mě někdo viděl, a vechno mi připadalo tak snadné a teď se musím vrátit s nepořízenou.

Od něj u se teď nic víc nedozvědí, take mu Dalgliesh řekl, e můe jít, ale nejdřív je oba upozornil, e informace, které podali, musí uchovat v největí tajnosti. Jinak by na sebe uvalili podezření, e brání policii v práci, ne-li něco horího. Serant Robbins ted půjde se Surteesem najít klíče, které si policie ponechá. Oba slíbili mlčenlivost, Surtees oficiálně, jako by slavnostně přísahal, jeho sestra poněkud frivolněji.

Kdy se dveře za jejím polovičním bratrem zavřely, obrátil se Dalgliesh ke Karen: Kdy jste poprvé mluvila s vaím bratrem, řekl, e jste ho poádala o dalí hostii. Take to nebylo poprvé. Dolo u k jednomu pokusu. Jak to bylo při té první příleitosti?

Seděla úplně bez hnutí, ale odpověděla klidným hlasem. Eric se přeřekl. Bylo to jen jednou.

Já si to nemyslím. Můu ho ovem znovu zavolat a zeptat se ho, a také se ho zeptám. Ale bylo by jednoduí, kdybyste mi teď vysvětlila, co se stalo při té předchozí příleitosti.

Nemělo to nic společného s touhle vradou, hájila se. Stalo se to v minulém trimestru.

Já sám musím posoudit, co se vztahuje k této vradě. Kdo pro vás předtím ukradl tu hostii?

Vlastně ji nikdo neukradl, nedá se to tak říct. Jen mi ji předal.

Byl to Ronald Treeves?

Ano, byl to on, kdy to musíte vědět. Některé hostie jsou posvěcené a ty se berou do kostela, kde momentálně není ádný kněz a má být svaté přijímání. Bere je tam kdokoliv, kdo pomáhá při té bohoslubě. Ten týden to měl na starosti Ronald a vzal pro mě jednu hostii, jednu z tolika. Byla to maličkost, co jsem po něm chtěla.

Náhle zasáhla Kate: Musela jste vědět, e pro něj to není maličkost! Jak jste mu zaplatila? Obvyklým způsobem? Dívka zrudla, ale zlostí, nikoli rozpaky. Na okamik se Dalglieshovi zdálo, e propukne v otevřené nepřátelství; bylo by to oprávněné, pomyslel si. Tie řekl: Je mi líto, jestli to povaujete za uráku. Zeptal bych se jinak. Jak se vám podařilo přemluvit ho k tomu?

Její vztek zřejmě pominul. Chvíli na něj zírala přimhouřenýma, kalkulujícíma očima, pak se viditelně uvolnila. Teď mohl identifikovat vteřinu, v ní si uvědomila, e upřímnost bude prozíravějí a moná uspokojivějí.

No dobře, přemluvila jsem ho obvyklým způsobem, a jestli chcete vynáet morální soudy, tak na to zapomeňte. Stejně vám do toho nic není. Pohlédla na Kate a ten pohled byl otevřeně nepřátelský. Ani vám. A nevím, jakou spojitost to má s arciděkanovou vradou. Nesouvisí to s ní.

Tím si právě nemohu být jist, řekl Dalgliesh. Můe to souviset. Jestlie ne, nic z toho, co nám řeknete, se nikdo nedoví. Neptám se vás na kráde té hostie jen z pouhé zvědavosti na vae soukromí.

Heleďte, já měla Ronalda docela ráda, prohlásila Karen. A moná mi ho bylo spí líto. Nebyl tady moc oblíbený. Měl moc bohatého papínka, také mocného, jene ve patné brani. Ve zbrojním průmyslu, víte? No prostě Ronald sem nezapadal. Kdy jsem přijíděla za Erikem, občas jsme se potkali a li spolu na útesy, a k baině. Povídali jsme si. Říkal mi věci, které byste z něj nedostali ani za milion let, a tihle fráterníci taky ne, zpověď nezpověď. A prokázala jsem mu slubu. Bylo mu dvacet tři a byl jetě panic. On hrozně touil po sexu, přímo umíral touhou.

A moná, pomyslel si Dalgliesh, pro něj umřel. Slyel, jak Karen pokračuje: Ani mi nedalo práci svést ho. Chlapi tak nadělají s tím, jak svádějí panny! Bůhví proč, jeden by myslel, jak je to vyčerpávající a nevděčné, ale ono je to svým způsobem vzruující. A jestli chcete vědět, jak jsme to utajili před Erikem, tak jsme neli do postele, ale milovali jsme se v kapradí na útesech. Měl dost těstí, e jsem ho zasvětila já, ne kdyby el s kurvou  to zkusil jednou a byl z toho tak znechucený, e to ani nedokončil. Odmlčela se, a kdy Dalgliesh nepromluvil, pokračovala mírnějím tónem. Studoval na kněze, ne? Jaký uitek by přináel lidem, kdyby sám neil? Pokračoval by v celibátu, ale já si myslím, e celibát je v pořádku, pokud si ho člověk vybere dobrovolně. Jene to nebyl jeho případ. Měl těstí, e kápl na mě.

A co se stalo s hostií? zeptal se Dalgliesh.

Paneboe, to byla smůla! Tomu snad ani nebudete věřit. Já ji ztratila. Dala jsem si ji do obyčejné obálky a strčila ji do aktovky s jinými papíry. To jsem ji viděla naposled. Pravděpodobně se dostala do odpadkového koe, kdy jsem vytahovala papíry z aktovky No prostě jsem ji u nenala.

Take jste chtěla, aby vám obstaral jinou, a tentokrát u nebyl tak poddajný.

Dá se to tak říct. Asi si to vechno o prázdninách promyslel. Člověk by si myslel, e jsem mu zničila ivot tím, e jsem přispěla k jeho sexuální výchově.

A do týdne byl mrtvý, řekl Dalgliesh.

To jo, ale za to já nemůu. Já nechtěla, aby umřel.

Take myslíte, e to mohla být vrada?

Tentokrát se na něj zadívala zděeně a on v jejích očích spatřil úas i strach.

Vrada! Jistěe to nebyla vrada! Kdo by ho proboha chtěl zavradit? Byla to neastná náhoda. Vrtal se v útesech a strhl na sebe písek. Proběhlo vyetřování. Víte, jaký byl výrok soudu.

Kdy vám odmítl dát tu druhou posvěcenou hostii, pokusila jste se ho vydírat?

Jistěe ne!

Nenaznačila jste mu, by v naráce, e teď ho máte ve své moci, e máte informaci, která ho můe vyhnat z koleje, zničit jeho ance na to, e kdy bude vysvěcený?

Ne! vytěkla. Ne, nic takového! K čemu by to sakra bylo? Jednak by to zkompromitovalo Erika a za druhé  kněí by věřili jemu, ne mně. Nebyla jsem v postavení, abych ho mohla vydírat.

Myslíte, e si to uvědomoval?

Jak mám proboha vědět, co si myslel? Byl napůl cvok, nic jiného nevím. Koukněte, vy ale máte vyetřovat vradu Cramptona. Ronaldova smrt s ní nemá nic společného. Jak by mohla?

Navrhuji vám, abyste na mně nechala rozhodnutí, co souvisí nebo nesouvisí s tímhle případem. Co se stalo, kdy Ronald Treeves přiel do domu svatého Jana noc předtím, ne zemřel?

Náhle ztichla. Dalgliesh pokračoval: U jste s bratrem zatajili informace zásadního významu pro toto vyetřování. Kdybyste nám v neděli ráno řekli to, co jsme se dozvěděli teď, někdo u mohl být zatčen. Jestli jste ani vy, ani vá bratr neměli nic společného s Cramptonovou smrtí, doporučuji vám, abyste odpovídali na mé otázky upřímně a pravdivě. Co se dělo, kdy přiel Ronald Treeves v ten pátek v noci do domu svatého Jana?

U jsem tam byla. Přijela jsem z Londýna na víkend. Nevěděla jsem, e se tam chce stavit. A on neměl absolutně ádné právo tam takhle vtrhnout. No prosím, nechávali jsme otevřené dveře, ale je to přece Erikův domov. On vyel a nahoru, a jak u jste si domysleli, nael mě tam s Erikem v posteli. Zůstal stát ve dveřích a jen zíral. Vypadal jako blázen, hotový blázen! A pak začal chrlit absurdní obvinění. Přesně si nepamatuju, co vechno. Mohlo to být směné, ale bylo to spí děsivé. Jako by na vás řval ílenec. Ne, to není to slovo. On nekřičel ani neřval, sotva zvýil hlas. Právě proto to bylo děsivé. Byli jsme s Erikem nazí, co pro nás byla dost nevýhoda. Akorát jsme si sedli na posteli a zírali na něj a on tím vysokým hlasem mlel dál a dál. Paneboe, bylo to děsné. Víte, on si doopravdy myslel, e si ho vezmu. Já, a ena duchovního! No blázen! Vypadal jako blázen a blázen byl.

Řekla to se zmateným údivem, jako by to sdělovala přítelkyni nad sklenkou za barem.

Svedla jste ho a on myslel, e ho milujete, připomněl jí Dalgliesh. Dal vám posvěcenou hostii, protoe jste ho o to poádala, a on vám nedovedl nic odepřít. Věděl přesně, co provedl. A pak zjistil, e nelo o lásku, e jste ho jen vyuila. Den nato se zabil. Slečno Surteesová, necítíte se nějak odpovědná za jeho smrt?

Vůbec ne! rozkřikla se. Já mu nikdy neřekla, e ho miluju. Nebyla moje vina, e si to myslel. A nevěřím, e se zabil schválně. Byla to nehoda. To zjistila porota a tomu věřím.

Dalgliesh velmi tie řekl: Já si to nemyslím. Řekl bych, e velmi dobře víte, co dohnalo Ronalda Treevese k sebevradě.

I kdybych to věděla, nemám za to odpovědnost. A co si vlastně myslel  takhle sem vtrhnout a jetě se řítit nahoru, jako by tady byl doma! A vy to teď určitě povíte otci Sebastianovi a postaráte se, aby odsud Erika vyhodil.

Ne, neřeknu to otci Sebastianovi, ujistil ji Dalgliesh. Vystavili jste se s bratrem značnému nebezpečí. Nemohu, ne na vás velice silně naléhat, abyste vechno, co jste mi řekli, udreli v tajnosti. Vechno.

Neochotně přislíbila: Tak jo. Nebudeme o tom mluvit, proč taky? A nevím, proč bych se měla cítit vinna kvůli Ronaldovi nebo arciděkanovi. My jsme ho nezabili. Ale mysleli jsme si, e byste nás mohl podezírat, kdybychom vám dali anci. A kněouři jsou svatosvatí, co? Jo, spí byste se měl podívat na jejich motivy, ne se ourat v naich! A myslím, e neukodí, kdy smlčíte, e byl Eric v kostele. Já myslím, e arciděkana zabil jeden ze studentů a e to stejně přizná u zpovědi. V tom se vyívají, co  zpověď! Mě nedonutíte, abych se cítila vinna. Nejsem krutá a nejsem ani necitlivá. Bylo mi Ronalda líto. Já ho nepřiměla násilím, aby mi tu hostii dával. Poádala jsem ho, a on nakonec souhlasil. Já se s ním nevyspala kvůli hostii. No, třeba zčásti jo, ale není to celá pravda. Udělala jsem to, protoe mi ho bylo líto a protoe jsem se nudila, a moná i z jiných důvodů, kterým byste nerozuměl, a kdyby, neuznal byste je.

K tomu se nedalo nic dodat. Byla vyděená, ale nestyděla se. Nic, co by mohl říci, by ji nepřesvědčilo o její odpovědnosti za smrt Ronalda Treevese. Pomyslel na zoufalství, které Treevese dohnalo k tak hroznému konci. Stál před ponurou volbou buď zůstat ve svatém Anselmu s neustálou hrozbou prozrazení a mučivým vědomím toho, co udělal, nebo se vyzpovídat otci Sebastianovi s téměř naprostou jistotou, e bude vrácen otci domů jako neúspěný student. Otec Martin by mu moná udělil milost. Pokud jde o otce Sebastiana, nebyl si Dalgliesh jistý. Ale i kdyby Treeves dostal milost, jak by tady mohl zůstat s poniujícím vědomím, e je to na podmínku?

Nakonec ji propustil. Cítil hlubokou lítost a hněv na něco hlubího a méně identifikovatelného, ne byla Karen Surteesová a její necitlivost. Ale jakým právem cítil hněv? Mohla hlásat svůj vlastní druh morálky. Kdy jste slíbili posvěcenou hostii, nepodváděli jste. Jste-li investigativní novinářka, berete práci váně, svědomitě i v klamu. Jejich názory se nemohly setkat. Pro ni bylo nepochopitelné, e se někdo zabije kvůli malé oplatce z mouky a vody. Pro ni byl sex sotva něčím víc ne únikem z nudy, uspokojením ze zasvěcení, lehce přijímanou výměnou rozkoe. Brát to váněji vedlo v nejlepím případě k árlivosti, poadavkům, výčitkám a zmatkům; v horím případě k uduení pískem. A copak on sám ve svých samotářských letech neoddělil sex od závazku, třebae byl trochu vybíravějí a prozíravějí ve výběru partnerek a citlivějí k tomu, aby neublioval druhým? Uvaoval, co poví siru Alredovi; patrně jen to, e otevřený výrok by byl logičtějí ne výrok o nehodě, ale pro vradu důkazy neexistují.

Uchová Ronaldovo tajemství. Chlapec nezanechal dopis na rozloučenou. Nijak se nelze dovědět, zda v těch posledních minutách třeba nezměnil názor. Jestlie zemřel proto, aby se jeho otec nedozvěděl pravdu, Dalgliesh ji neodhalí ani teď.

Uvědomoval si, e ticho se příli protahuje a e Kate, která sedí vedle něj, přemýlí, proč nic neříká. Uvědomoval si, e drí na uzdě svou netrpělivost.

Tak dobře, řekl nakonec. Přece jsme se někam dostali. Nali jsme chybějící klíče. To znamená, e Kain přece jen el zpátky do koleje a vrátil ty, které pouil. A teď najdeme ten hnědý plá.

Kate řekla, jako by mu četla mylenky: Jestli ovem jetě existuje.

Kapitola 9

Dalgliesh zavolal Pierse a Robbinse do svatého Matoue a poinformoval je o novinkách. Zkontrolovali jste vechny plátě, hnědé i černé? zeptal se.

Odpověděla Kate. Ano, pane. Teď, kdy je Treeves po smrti, bydlí tady devatenáct studentů, tudí je tu devatenáct pláů. Patnáct studentů je mimo a vichni kromě jednoho, který jel domů slavit narozeniny matky a výročí svatby, si vzali plátě s sebou. To znamená, e by jich v atně při naí kontrole mělo být pět, a také bylo. Vechny byly velmi pečlivě prozkoumány a plátě kněí také.

Mají plátě títky se jmény? Nedíval jsem se, kdy jsem je prvně prohlíel.

Tentokrát odpověděl Piers. Vechny je mají. Vlastně jako jediné kusy oděvu. Asi proto, e jsou a na velikost úplně stejné. Na koleji není jediný plá bez jmenovky.

Teď se nijak nedalo zjistit, zda měl vrah během útoku skutečně na sobě plá. Bylo dokonce moné, e kdy veel arciděkan, v kostele čekala třetí osoba, někdo, koho Surtees nezahlédl. Ale teď věděli, e plá měl někdo na sobě, a byl to téměř určitě vrah, take bylo třeba vechny plátě, třebae byly očividně čisté, prozkoumat v laboratoři, zda neobsahují nepatrné stopy krve, vlasů nebo vláken. Ale co ten dvacátý plá? Bylo moné, e ho přehlédli, kdy balili Treevesovy věci, aby je po jeho smrti vrátili rodině?

Dalgliesh si vzpomněl na rozhovor ve sirem Alredem v Novém Scotland Yardu. Tenkrát poslali oféra sira Alreda s dalím řidičem, aby vyzvedl porsche a vzal s sebou do Londýna balík atstva. Ale byl v tom balíku plá? Snail se rozpomenout. Sir Alred se zmínil o obleku, botách a také o sutaně, ale mluvil i o pláti?

Zavolejte mi sira Alreda, poádal Dalgliesh Kate. Dal mi vizitku s domovskou adresou a telefonním číslem, ne odeel z Yardu. Najdete je ve spisu. Asi tam touhle dobou nebude, ale někdo to vezme. Řekněte, e s ním musím osobně mluvit a e je to naléhavé.

Očekával potíe. Sir Alred nebyl člověk, který by byl snadno dosaitelný po telefonu, a také byla dost velká pravděpodobnost, e bude v zahraničí. Ale měli těstí. Mu, který zvedl u něj doma sluchátko, se neochotně nechal přesvědčit o naléhavosti hovoru a dal jim číslo do kanceláře sira Alreda na Mayfairu. Tam jim odpověděl obvyklý nepříjemný hlas se snobským přízvukem. Sir Alred má schůzi. Dalgliesh řekl, e ho je potřeba sehnat. Mohl by komander laskavě počkat? Zdrení nebude delí ne tři čtvrtě hodiny. Dalgliesh oznámil, e nemůe čekat ani tři čtvrtě minuty. Hlas pronesl: Počkejte u telefonu, prosím.

Ani ne za minutu byl sir Alred u telefonu. Silný autoritativní hlas promluvil klidně, ale tónem ovládané netrpělivosti. Komander Dalgliesh? Čekal jsem, e mě zavoláte, ale ne uprostřed konference. Máte-li nějaké zprávy, raději bych je vyslechl později. Domnívám se, e ta záleitost ve svatém Anselmu je v nějakém vztahu ke smrti mého syna.

Zatím o tom nejsou důkazy, odpověděl Dalgliesh. Spojím se s vámi ohledně výroku soudu, jakmile dokončím vyetřování. Zatím má vrada přednost. Chtěl bych vědět něco o atstvu vaeho syna.Vzpomínám si, e jste říkal, e vám ho vrátili. Byl jste u toho, kdy se ten balík otevíral?

Kdy se rozbaloval, tak ne, ale krátce potom. Jinak bych o to neměl zájem, ale má hospodyně, která to měla na starosti, se se mnou chtěla poradit. Řekl jsem jí, a dá aty do Oxfamu, ale oblek měl stejnou velikost, jakou má její syn, tak mě poádala, jestli bych mu ho nenechal. Měla také starost o sutanu. e prý o ni v Oxfamu nebudou mít zájem, a jestli ji nemá poslat zpátky. Já jí řekl, e vzhledem k tomu, e se jí zbavili, sotva budou mít zájem na tom, aby se jim vracela, take a se jí zbaví, jak uzná za vhodné. Myslím, e ji dala do popelnice. Je to vechno?

A co ten plá, hnědý plá?

ádný plá tam nebyl.

Víte to určitě, sire Alrede?

Ne, jistěe ne. Já ten balík neotevíral. Ale kdyby tam byl plá, jistě by se paní Mellorsová o něm zmínila a zeptala se, co s ním chci udělat. Pokud si pamatuju, přinesla mi ten balík celý. Ty aty byly jetě v balicím papíru, částečně svázané provázkem. Nevidím důvod, proč by měla vyndat plá. Je to vechno relevantní pro vae vyetřování?

Velice relevantní, sire Alrede. Děkuji vám za vai pomoc. Mohl bych zastihnout paní Mellorsovou u vás doma?

Netrpělivost v hlase vzrostla. Nemám zdání. Já pohyby svých sluhů neřídím. Bydlí v domě, tak snad byste ji mohli zastihnut. Na shledanou, komandere.

Opět měli těstí, kdy znovu zavolali do domu v Holland Parku. Ohlásil se jim stejný muský hlas, ale oznámil, e je přepojí na hospodyni do bytu.

Paní Mellorsová, jakmile ji Dalgliesh ujistil, e mluvil se sirem Alredem a e volá s jeho svolením, pouze sdělila, e ano, to ona otevřela balík s aty pana Ronalda, který vrátili z koleje svatého Anselma, a zhotovila seznam věcí, které obsahoval. Nebyl tam ádný hnědý plá. Sir Alred jí laskavě dovolil, aby si vzala oblek. Ostatní věci převzala osoba z Oxfamu u Notting Hill Gate. Sutanu vyhodila. Myslela si, e je koda té látky, ale nedovedla si představit, e by ji někdo chtěl nosit.

Dodala, poněkud překvapivě na enu, její sebejistý hlas a inteligentní odpovědi zněly racionálně: Ta sutana se nala u jeho mrtvoly, e? Já tedy nevím, jestli bych něco takového chtěla nosit. Působí zlověstně, připadlo mi. Nevěděla jsem, jestli mám odříznout knoflíky  hodily by se  ale mně se ani nechtělo dotýkat se jí. Abych vám řekla pravdu, byla jsem ráda, e skončila v popelnici.

Poté, co jí poděkoval a zavěsil, řekl Dalgliesh: Take co se stalo s tím plátěm a kde je teď? První krok je promluvit s osobou, která balila ty věci. Otec Martin mi říkal, e to byl otec John Betterton.

Kapitola 10

Před velkým kamenným krbem v knihovně Emma pořádala svůj druhý seminář. Stejně jako u prvního měla malou naději, e odpoutá pozornost své skupinky studentů od ponuře věcných aktivit, které probíhaly vude kolem. Komander Dalgliesh jetě nevydal pokyn k otevření a novému vysvěcení kostela pro bohosluby, které plánoval otec Sebastian. Stále tam pracovali technici, kadé ráno přijíděli z Londýna ve zlověstné malé dodávce, která parkovala před hlavním vchodem přes námitky otce Peregrina. Komander Dalgliesh a jeho dva inspektoři stále pokračovali v záhadném vyetřování a v domě svatého Matoue se svítilo dlouho do noci.

Otec Sebastian zakázal studentům, aby diskutovali o vradě; aby, jeho slovy, napomáhali zlu a přispívali k neklidu neinformovaným a spekulativním klepařením. Sotva mohl čekat, e se ten zákaz bude dodrovat a Emma si nebyla jistá, zda k něčemu byl. Spekulovalo se tedy potajmu a horečně, ne veřejně a sáhodlouze, ale fakt, e je to zakázané, jetě přidal pocit provinilosti k břemenu úzkosti a napětí. Otevřená diskuse by byla lepí. Jak řekl Raphael: Mít v domě policii je jako mít tam myi; i kdy je člověk nevidí nebo neslyí, ví o nich.

Smrt slečny Bettertonové u k veobecné úzkosti přispěla jen málo. Byla to jen dalí, by slabí rána pro nervy, které u byly znecitlivělé strachem. Komunita, která přijala tvrzení, e smrt byla náhodná, se pokusila oddělit ji od hrůzy arciděkanovy smrti. Slečnu Bettertonovou svěcenci vídali zřídkakdy a opravdu pro ni truchlil jen Raphael. Ale i on od včerejka dospěl k jakési vyrovnanosti, vratké rovnováze mezi staením do vlastního světa a okamiky hluboké zatrpklosti. Od rozhovoru na pobřeí se s ním Emma neviděla o samotě. Byla ráda. Nebyl to jednoduchý společník.

V zadní části domu ve druhém patře byla učebna, ale Emma si pro seminář vybrala raději knihovnu. Řekla si, e tam aspoň bude mít po ruce knihy, ze kterých můe citovat, ale věděla, e to není příli racionální vysvětlení. Učebna byla příli klaustrofobická, moná spí atmosférou, ne rozměrem. Jakkoli byla přítomnost policie děsivá, byla snesitelnějí v srdci domu, ne někde vzadu v ústraní, kde by byla odříznutá od činnosti, ji bylo méně traumatické slyet, ne si ji jen představovat.

Včera v noci spala, a spala dobře. K hostinským apartmá instalovali bezpečnostní zámky a hosté dostali klíče. Byla vděčná, e spí v Jeronýmu, a ne vedle kostela s tím dominantním a temně výhruným oknem, ale jen Henry Bloxham si té změny viml. Náhodou zaslechla, jak říká Stephenovi: Chápu, e Dalgliesh poádal o výměnu apartmá, aby mohl být blí kostelu. To snad čeká, e se vrah vrátí na místo zločinu? Myslí, e tam celou dobu sedí a kouká z okna? Jí se o tom nikdo nezmínil.

Občas se jejího semináře zúčastnil jeden nebo i víc kněí, jestlie zrovna neměli nic jiného na práci. Vdycky ji nejdřív poádali o svolení. Nemluvili, ani nikdy neměla pocit, e ji hodnotí. Dnes se ke čtyřem svěcencům připojil otec John Betterton. A otec Peregrine seděl jako obvykle u svého psacího stolu na druhém konci knihovny, zabraný do práce, zdálo se, e jejich přítomnost nevnímá. Rozdělali v krbu malý oheň, spí kvůli pohodě ne kvůli teplu, a usedli kolem na nízkých idlích, jen Peter Buckhurst si vybral idli s vysokým opěradlem a seděl na ní vzpřímeně a tie, bledé ruce poloené na textu, jako by četl Braillovo písmo.

Na tento trimestr Emma naplánovala, e budou číst básně George Herberta a diskutovat o nich. Dnes zavrhla snadnějí a známějí básně a vybrala méně známou  Vítěz bere vechno. Henry právě nahlas dočetl poslední ver.

Ten pocit nepřichází při hře

na burze s runou dvoranou,

zaívám ho jen s tebou, Boe,

já píu a ty vede ruku mou.

Nastalo ticho, pak se zeptal Stephen Morby: Co znamenají slova  vítěz bere vechno?

Raphael řekl: Poznámka v mém vydání odkazuje na karetní hru. Kdo vyhrává, bere ve. Take předpokládám, e Herbert nám sděluje, e kdy píe poezii, drí za ruku Boha, ruku vítěze.

Emma doplnila: Herbert má rád naráky, které se vztahují ke karetním hrám. Pamatujete si na Vchod do kostela? Můe to být i karetní hra, ve které se zbavujete karet, abyste se zmocnili lepích. Nesmíme zapomenout, e Herbert mluví o své poezii. Kdy píe, má vechno, protoe je sám s Bohem. Jeho čtenáři v té době věděli, na kterou karetní hru naráí.

To bych taky chtěl, ozval se Henry. Třeba by se někde dalo zjistit, jak se hrála. Nemělo by to být těké.

Raphael zaprotestoval: Ale to nemá smysl! Já chci, aby mě báseň dovedla k oltáři a k tichu, a ne k nějaké encyklopedii nebo balíčku baret.

Souhlasím. Je to typický Herbert, e? To světské, dokonce frivolní, posvěcuje. Ale stejně bych to rád věděl.

Emma měla oči upřené do své knihy a e do knihovny někdo veel si uvědomila teprve tehdy, kdy vichni čtyři studenti současně povstali. Ve dveřích stál komander Dalgliesh. Jestlie ho rozladilo, e přeruil seminář, nedal to najevo a Emmě se omluvil spí formálně ne upřímně.

Omlouvám se, nevěděl jsem, e přednáíte v knihovně. Rád bych mluvil s otcem Johnem Bettertonem a bylo mi řečeno, e ho najdu tady.

Otec John se začal poněkud znervózněle zvedat ze svého nízkého koeného křesla. Emma cítila, e zčervenala, ale protoe nemohla ten zrádný ruměnec skrýt, přinutila se pohlédnout Dalglieshovi do jeho tmavých neúsměvných očí. Nevstala a měla dojem, jako by se svěcenci posunuli blí k její idli  jako tělesná strá v sutaně, která mlčky reaguje na příchod vetřelce.

Raphaelův hlas byl ironický a zbytečně hlasitý. Merkurova slova zní drsně po Apollonových zpěvech. Básnící detektiv, to je zrovna mu, kterého potřebujeme. Rýpeme se v problému George Herberta. Co kdybyste se k nám připojil, komandere, a přispěl svým odborným názorem?

Dalgliesh ho chvíli mlčky pozoroval, nače řekl: Jsem si jistý, e odborné názory slečny Lavenhamové zcela postačí. Půjdeme, otče?

Dveře se za nimi zavřely a čtyři svěcenci se posadili. Emmě ta epizoda sdělila něco, co bylo nad vyřčená slova nebo vyměněné pohledy. Komander nemá rád Raphaela, pomyslela si. Není to mu, který nechává své soukromé pocity proniknout do profesionálního ivota, to cítila. Ale tohle nepřátelské zajiskření si nevymyslela, tím si byla úplně jistá. Podivnějí ovem bylo, e při tom pomylení se jí na okamik zmocnila radost.

Kapitola 11

Otec Betterton vedle něj kráčel přes halu, předním vchodem ven a po jiní straně ke svatému Matoui. Přizpůsoboval své krátké nohy Dalglieshovu kroku jako posluné dítě, ruce sloené pod černým plátěm. Vypadal spí rozpačitě ne znepokojeně. Dalgliesh by rád věděl, jak bude reagovat na otázky policie. Podle jeho zkueností nikdo, jeho předchozí setkání s policií skončilo zatčením, s policisty nikdy nebyl v pohodě. Bál se, aby soud a uvěznění otce Bettertona, které pro něj jistě byly děsivě traumatické, na něj nezapůsobily tak, e bude neschopen spolupráce. Kate popsala, jak reagoval se stoicky zvládnutým odporem, kdy mu brali otisky, ale je fakt, e velmi málo potenciálních podezřelých vítalo tohle oficiální uloupeni totonosti. Kromě toho otec John vypadal méně zasaený vradou i smrtí sestry, ne ostatní v komunitě. Uchovával si stále stejný záhadný výraz smíření se ivotem, který je třeba spí snáet, ne naplnit.

V improvizované kanceláři si sedl na kraj idle bez jakékoli známky, e by očekával zlý záitek. Dalgliesh se ho zeptal: Vy jste měl na starosti, otče, sbalení atů Ronalda Treevese, které se vracely jeho otci?

Teď výraz lehkých rozpaků vystřídal neomylně provinilý ruměnec. Paneboe, já jsem asi provedl pitomost. Asi se mě chcete zeptat na ten plá, e?

Poslal jste ho rodině, otče?

Ne. Ne, bohuel ne. Těko se to vysvětluje. Byl spí v rozpacích, ne vyděený, kdy zabloudil očima přes místnost ke Kate. Bylo by snazí, kdyby tu byl jiný důstojník, inspektor Tarrant. Víte, je to vechno takové trapné.

Byla to ádost, jí by Dalgliesh jinak nevyhověl, ale okolnosti byly neobvyklé. Jako policejní důstojník je inspektorka Miskinová zvyklá na trapná sdělení. Ale jestli si budete připadat astnějí



To ne, jen vás o to prosím. Vím, e je to ode mě bláznivé, ale bude to lehčí.

Na Dalglieshovo kývnutí Kate vyklouzla z místnosti. Piers měl práci nahoře, seděl tam u počítače.

Otec Betterton chce vyzradit něco nevhodného pro moje cudná dámská ouka, oznámila Kate. AD tam chce tebe. Zdá se, e ten Treevesův plá nikdy otci neposlal. Ale proč nám to ksakru neřekl dřív? Co je to s těmi lidmi?

Nic, odvětil Piers. Prostě nemyslí jako policajti, no.

Nemyslí jako nikdo, koho jsem kdy potkala. Ké bych zas jednou měla co do činění se starým dobrým klasickým zločincem!

Piers jí uvolnil idli a seel dolů.

Tak co se přesně stalo, otče? zeptal se Dalgliesh.

Otec Sebastian vám zřejmě řekl, e mi nakázal, abych sbalil ty aty. Myslel si  tedy, mysleli jsme si  e by nebylo fér nechávat to na personálu. aty mrtvých jsou něco osobního, e? Je to vdycky ponurá záleitost. Tak jsem el do Ronaldova pokoje a posháněl je. Neměl toho moc. Studentům se nedoporučuje, aby si s sebou vozili hodně věcí nebo atstva, jen to, co je nutné. Dal jsem ty věci dohromady, ale kdy jsem přeloil plá, viml jsem si, e  Zaváhal, pak dořekl: No, viml jsem si, e je uvnitř poskvrněný.

Jak byl poskvrněný, otče?

No, bylo zřejmé, e se na tom pláti někdo miloval.

Byla to skvrna od semene? zeptal se Piers.

Ano. Ano, byla. Docela velká. Nechtěl jsem ten plá poslat jeho otci takhle. Ronald by to určitě nechtěl! A já věděl  tedy, vichni jsme věděli  e sir Alred byl proti tomu, aby jeho syn el do svatého Anselma, nechtěl ho mít knězem. Kdyby uviděl ten plá, mohl by koleji nadělat problémy.

Myslíte sexuální skandál?

Ano, třeba něco takového. A pro chudáka Ronalda by to bylo hrozně poniující. To by byla poslední věc, kterou bych mu přál. Neměl jsem moc jasno, co udělat, ale nechtělo se mi posílat domů ten plá v tomhle stavu.

Proč jste ho nezkusil vyčistit?

Na to jsem myslel, ale nebylo by to jednoduché. Bál jsem se, e mě sestra uvidí, jak ten plá nesu, a zeptá se mě, co dělám. A já moc dobře neperu. A oveme jsem nechtěl, aby mě přitom někdo viděl. Byt je malý a máme  měli jsme  dost málo soukromí. Prostě jsem ten problém odloil. Vím, e to bylo hloupé, ale musel jsem ty věci sbalit pro oféra sira Alreda a řekl jsem si, e se tím budu zabývat jindy. A byl tu dalí problém  nechtěl jsem, aby se to tady někdo dozvěděl, nechtěl jsem, aby se to doneslo otci Sebastianovi. Já toti vím, o koho lo. Věděl jsem, s kterou enou se Ronald miloval.

Take to by ena? řekl Piers.

Ano, byla to ena. To vám můu důvěrně sdělit.

Dalgliesh prohlásil: Jestlie to nemá vztah k vradě arciděkana, není důvod, proč by o tom měl vědět někdo kromě nás. Ale mohlo by to napomoci vyetřování. Byla to Karen Surteesová?

Otci Bettertonovi se ve tváři objevil výraz úlevy. Ano, byla to ona. Bohuel, je to tak. Byla to Karen. Víte, já rád pozoruji ptactvo a zahlédl jsem je dalekohledem. Byli spolu v kapradí. Jistěe jsem to nikomu neřekl. Nad něčím takovým by otec Sebastian těko mohl přimhouřit oko. A pak lo o Erika Surteese. Je to dobrák a je tady s námi a se svými vepříky astný. Nechtěl jsem prozradit nic, co by tu pohodu naruilo. A já na tom neviděl nic a tak hrozného. Jestli se měli rádi, jestli spolu byli astní. Jene samozřejmě nevím, jak to s nimi bylo. Vlastně o tom nevím vůbec nic. Ale kdy pomyslíme na to, jak často omlouváme krutost a pýchu a sobectví, nepřipadalo mi, e by Ronald udělal něco straného. Víte, on tady vlastně nebyl astný. Take moná potřeboval někoho, kdo by mu projevil sympatie a byl na něj hodný. ivoty jiných lidí jsou tak záhadné, viďte. Nesmíme je soudit. Mrtvým jsme povinováni lítostí a pochopením stejně jako ivým. Tak jsem se za něj pomodlil a rozhodl se, e nic neřeknu. Zůstal mi ovem problém, co s plátěm.

Otče, ten musíme rychle najít. Co jste s ním udělal? zeptal se Dalgliesh.

Sroloval jsem ho tak pevně, jak to jen lo, a strčil ho dozadu do svého atníku. Vím, e to zní hloupě, ale tehdy mi to připadalo rozumné. Nezdálo se, e by to nějak spěchalo. Ale dny míjely a připadalo mi to čím dál těí. A v sobotu jsem si uvědomil, e musím dojít k nějakému rozhodnutí. Počkal jsem, a sestra půjde na procházku. Vzal jsem jeden ze svých kapesníků, podrel ho pod horkým kohoutkem, potřel mýdlem a podařilo se mi plá dost úspěně vyčistit. Vytřel jsem ho dosucha ručníkem a podrel ho před plynovým krbem. Pak jsem si řekl, e bude nejlepí, kdy sundám jmenovku, aby lidem nepřipomínal Ronaldovu smrt. Potom jsem seel dolů a pověsil ho v atně na jeden věák. Rozhodl jsem se, e později vysvětlím otci Sebastianovi, e jsem plá neposlal s ostatními věcmi, prostě mu řeknu, e jsem ho pověsil v atně. On by si řekl, e jsem byl prostě nedbalý a zapomněl jsem na to. Připadalo mi to tak nejlepí.

Dalgliesh ze zkuenosti věděl, e spěchat na svědka znamená přivolat katastrofu. Nějak se mu podařilo ovládnout svou netrpělivost. A kde je ten plá teď, otče? zeptal se.

Copak není na věáku, kam jsem ho pověsil, na tom věáku úplně vpravo? Pověsil jsem ho tam v sobotu před večerní poboností. To u tam není? Já to ovem nemohl kontrolovat  ani jsem na to nepomyslel  protoe jste zamkli dveře do atny.

Kdy přesně jste ho tam pověsil?

Jak jsem říkal, před večerní poboností. el jsem do kostela jako jeden z prvních. Bylo nás dost málo, větina studentů byla pryč, a plátě visely v řadě. Ovem nepočítal jsem je. Jen jsem pověsil Ronaldův plá tam, jak jsem vám říkal, na poslední věák.

Otče, měl jste někdy ten plá na sobě?

Otec Betterton na něj upřel nechápavý pohled. Ne, to tedy ne. Máme vlastní černé plátě. Nemusel bych si brát Ronaldův.

Nosí studenti normálně své vlastní plátě, nebo jsou víceméně společné?

Nosí vlastní. Někdy se jim moná popletou, ale to se ten večer nestalo. Na večerní pobonost nenosí nikdo ze studentů plá, kromě nejdrsnějí zimy. Do kostela je to jen kousek severním ambitem. A Ronald by nikdy nepůjčil svůj plá nikomu jinému. Byl na své věci velmi opatrný.

Otče, proč jste mi to neřekl dřív?

Otec John na něj upřel zmatený pohled. Neptal jste se mě.

Ale nenapadlo vás, e kdy zkoumáme vechny plátě a atstvo kvůli stopám krve, musíme vědět, e některý z nich chybí?

Otec John řekl prostě: Ne. A on přece nechyběl. Byl na věáku v atně s ostatními. Dalgliesh čekal. Mírné rozpaky otce Johna přely ve zmatek. Hleděl z Dalglieshe na Pierse a v jejich tvářích nenacházel slitování. Vypravil ze sebe: Nepřemýlel jsem o podrobnostech vaeho vyetřování, o tom, co děláte a co to vechno znamená. Nechtěl jsem a ani mi do toho nic nebylo. Jen jsem se snail upřímně odpovědět na vechny otázky, které jste mi poloili.

A to bylo, jak musel Dalgliesh uznat, pádné odůvodnění. Proč by si měl otec John myslet, e je plá důleitý? Někdo informovanějí o policejních postupech, zvědavějí nebo zainteresovanějí by nabídl informace, ani by čekal, e budou nějak obzvlá uitečné. Otec John takový nebyl, a i kdyby ho napadlo, e má promluvit, důleitějí by se mu zdálo uchovat dojemné tajemství Ronalda Treevese.

Teď zkroueně řekl: Omlouvám se. Ztíil jsem vám to? Je to důleité?

Co mu mám upřímně odpovědět? pomyslel si Dalgliesh. Nakonec řekl: Důleitý je přesný čas, kdy jste pověsil plá na věák. Jste si jistý, e to bylo těsně před večerní bohoslubou?

Ano, úplně jistý. Mohlo být čtvrt na deset. Bývám v kostele na večerní pobonost mezi prvními. Chtěl jsem se o té věcí zmínit otci Sebastianovi po bohoslubě, ale on odeel ve spěchu, take jsem neměl anci. A přítího rána, kdy jsme se dozvěděli o vradě, mi to připadalo jako něco nepodstatného, abych ho s tím otravoval.

Díky, e jste nám pomohl, otče, řekl Dalgliesh. To, co jste nám řekl, je důleité. Jetě důleitějí je, abyste si to nechal pro sebe. Budu vám vděčný, kdy se o naem rozhovoru nikomu nezmíníte.

Ani otci Sebastianovi?

Nikomu, prosím vás. A bude vyetřování u konce, budete moci klidně říct otci Sebastianovi vechno, co budete chtít. Ale zatím nechci, aby kdokoli tady věděl, e plá Ronalda Treevese je někde na koleji.

Ale někde tu je, ne? Pohlédly na něj bezelstné oči. Není u na věáku?

Dalgliesh zavrtěl hlavou. Teď na věáku není, otče, ale myslím, e ho najdeme.

Jemně vyprovodil oce Bettertona ke dveřím. Kněz mu najednou připadal jako zmatený a ustaraný starý mu. Ve dveřích vak sebral sílu a otočil se, aby pronesl několik posledních slov.

Jistěe nikomu neřeknu o naem rozhovoru. Poádal jste mě o to a já to slibuji. Mohl bych vás také poádat, abyste nic neříkal o Ronaldově poměru s Karen?

Pokud to bude relevantní ke smrti arciděkana Cramptona, musí to vyjít najevo. Vrada je taková, otče. Jen velmi málo toho můeme utajit, kdy je lidská bytost ubita k smrti. Ale prozradíme to pouze tehdy, bude-li to nezbytné.

Dalgliesh zdůraznil otci Johnovi jetě jednou, jak je důleité, aby nikomu neřekl o pláti, a propustil ho. Pomyslel si, e existuje jedna výhoda v jednání s kněími a svěcenci ve svatém Anselinu: můete si být dost jisti, e slib, který dají, také dodrí.

Kapitola 12

Ani ne za pět minut se za zavřenými dveřmi svatého Matoue seel celý vyetřovací tým včetně techniků. Dalgliesh jim poreferoval o novém vývoji. Take začneme hledat, oznámil poté. Nejdřív musíme mít jasno o těch třech sadách klíčů. Po vradě chyběly jen jedny klíče. V noci vzal jedny Surtees a nevrátil je. Naly se u něj v prasečím chlívku. To znamená, e Kain musel vzít druhý svazek a po vradě ho vrátit. Za předpokladu, e Kain byl ta postava v pláti, můe být plá schovaný leckde, buď na koleji, nebo někde mimo. Není snadné jej schovat, ale Kain měl k dispozici celé pobřeí i s útesy a spoustu času mezi půlnocí a půl estou ráno. Mohl ho i spálit. Mezi útesy je spousta rozsedlin, kde by oheň nebyl odnikud vidět. Potřeboval by jen trochu parafinu a zápalku.

Já vím, co bych s ním udělal, pane, ozval se Piers. Dal bych ho serat prasatům. Ty bestie seerou vechno, zvlá je-li to od krve. Při velkém těstí bychom pak nali jen ten řetízek, co byl vzadu na krku.

Tak se po něm podívejte, vyzval je Dalgliesh. Začněte v domě svatého Jana. Dostali jsme svolení od otce Sebastiana, e můeme chodit, kam potřebujeme, take není potřeba povolení k prohlídce. Je důleité, aby nikdo nevěděl, co hledáte. Kde jsou teď svěcenci, ví to někdo?

Myslím, e jsou v přednákové místnosti v prvním patře, odpověděla Kate. Otec Sebastian tam má seminář o teologii.

Take jsou zaměstnáni a nebudou překáet. Pane Clarku, vypravte se se svým týmem na pobřeí a na útesy. Pochybuju, e se Kain rval s bouří a vichrem, aby vyhodil plá do moře, ale mezi útesy je spousta skrývaček. Kate a já si vezmeme na starost dům.

Skupina se rozptýlila, technici se vydali k moři a Piers s Robbinsem k domu svatého Jana. Dalgliesh a Kate proli eleznou branou na západní nádvoří. Severní ambit byl u bez listí, ale při pečlivém pátrání techniků se neobjevilo nic zajímavého kromě malé větvičky s jetě čerstvými lístky na podlaze v Raphaelově pokoji.

Dalgliesh otevřel dveře atny Vzduch byl nevětraný. Na věácích schlíple viselo pět pláů s kapucemi, jako by tu byly celá desetiletí. Dalgliesh si navlékl rukavice a obrátil kapuci kadého plátě. Jmenovky byly na místě: Morby, Bloxham, Arbuthnot, Buckhurst, McCauley. Proli do prádelny. Pod dvěma vysokými okny stál dlouhý umakartový stůl a pod ním čtyři plastikové koe na pinavé prádlo. Nalevo byl hluboký porcelánový dřez s dřevěnou odkládací plochou po obou stranách. U pravé stěny stály čtyři velké pračky. Vechna dvířka byla zavřená.

Kate stanula ve dveřích, zatímco Dalgliesh otevřel první troje dvířka. Kdy se sklonil ke čtvrtým, spatřila, e ztuhl, a přistoupila k němu. Za silným sklem bylo vidět, rozmazaně, ale dostatečně jasně, záhyby hnědého vlněného oděvu. Nali plá.

Nahoře na pračce objevili bílou kartičku. Kate ji zvedla a mlčky podala Dalglieshovi. Písmo bylo černé, písmena pečlivě vykrouená. Toto vozidlo nesmí parkovat na dvoře před budovou. Laskavě je přeparkujte za budovu. P.G.

Je to otec Peregrine, konstatoval Dalgliesh. A vypadá to, e pračku vypnul. Není tam ani deset centimetrů vody.

Je od krve? zeptala se Kate. Sklonila se ke pračce a pozorně se podívala.

Není to vidět, ale laboratoř nepotřebuje moc velký vzorek, aby provedla srovnání. Zavolejte Piersovi a technikům, Kate, a odvolejte pátrání. Chci ta dvířka vysadit, vodu vypustit a plá poslat do laboratoře. Potřebuji vzorky vlasů vech osob ze svatého Anselma. Díky Bohu za otce Peregrina. Kdyby tahle pračka prola celý cyklus, pochybuju, e by nám zbylo něco uitečného, a krev, vlákna nebo vlasy. Piers a já si s ním promluvíme.

Kate poznamenala: Kain musel mimořádně riskovat. Bylo u dost ílené vrátit se, spustit pračku jetě ílenějí. Jen díky náhodě jsme ten plá nenali dřív.

Jemu by nevadilo, kdybychom ho nali. Moná to dokonce chtěl. Jemu záleelo jen na tom, abychom ho nespojovali s ním.

Ale musel vědět, e je tu riziko, e se otec Peregrine vzbudí a pračku vypne.

Ne, nevěděl to, Kate. Patřil k lidem, kteří tyhle pračky nikdy nepouívají. Pamatujete si na deník paní Munroeové? George Gregory si dával prádlo prát k Ruby Pilbeamové.

Otec Peregrine seděl za stolem na západním konci knihovny, sotva ho bylo vidět za hromadou foliantů. Nikdo jiný tam nebyl.

Otče, vypnul jste jednu pračku v tu noc, kdy dolo k vradě? obrátil se na něj Dalgliesh.

Otec Peregrine zvedl hlavu a vypadalo to, e poznal návtěvníky a po pár vteřinách. Promiňte. Jste komander Dalgliesh, e ano. O čem to mluvíme?

O sobotní noci. O té noci, kdy byl zavraděn arciděkan Crampton. Ptám se vás, jestli jste el do prádelny a vypnul tam jednu pračku.

e by?

Dalgliesh mu podal kartičku. Napsal jste tohle, předpokládám. jsou to vae iniciály. Je to vae písmo.

Ano, určitě je to moje písmo. Propána, to je asi patná kartička.

A co bylo na té správné, otče?

Tam stálo, e svěcenci nemají poutět pračky po večerní pobonosti. Já chodím spát brzy a mám lehké spaní. Ty pračky jsou staré a příerně hlučné, zvlá kdy se spoutějí. Vada je zřejmě spí ve vodním systému ne v samotných pračkách, ale ta příčina není podstatná. Svěcenci mají po večerní pobonosti zachovávat noční klid. Není to vhodný čas na to, aby si prali prádlo.

A vy jste slyel pračku, otče? Dal jste tam tu kartičku?

Musel jsem ji tam dát. Ale asi jsem byl v polospánku a vypadlo mi to z hlavy.

Jak vám to mohlo vypadnout z hlavy, otče? zeptal se Piers. Nebyl jste tak ospalý, musel jste napsat ten lístek, najít papír a pero.

Ale to jsem vám vysvětlil, inspektore. Je to patná kartička. Já jich tu mám několik napsaných předem. Jsou v mém pokoji, kdybyste je chtěl vidět.

Následovali ho do sousedního pokoje, jen připomínal spí celu. Nahoře na přeplněné knihovničce byla lepenková krabice, která obsahovala několik lístků. Dalgliesh se jimi začal probírat. Tento stůl pouívám já. Svěcenci, nenechávejte zde své knihy. Vracejte knihy na police na jejich původní místo. Tyto pračky neuívejte po večerní bohoslubě. Vechny pračky, které budou v chodu po desáté hodině, vypnu. Tato nástěnka slouí pro oficiální sdělení, ne pro výměnu hloupostí mezi studenty. Na vech lístcích byly iniciály P G.

Byl jsem asi hrozně ospalý, řekl otec Peregrine Vzal jsem jinou kartičku.

Slyel jste někdy v noci spustit pračku, pokračoval Dalgliesh, a el jste vypnout ten rámus. Neuvědomil jste si, jak je to důleité, kdy vá vyslýchala inspektorka Miskinová?

Ta mladá ena se mě ptala, jestli jsem slyel, e někdo veel do budovy nebo z ní vyel, případně zda jsem sám vyel ven. Pamatuji si ta slova přesně. Řekla mi, e musím být velmi přesný v odpovědích na její otázky. To jsem byl. Řekl jsem, e ne. O pračkách nebyla řeč.

Dvířka vech praček byla zavřená. Obvykle se nechávají otevřená, kdy pračky nejsou v provozu. Zavřel jste je vy, otče? zeptal se Dalgliesh.

Otec Peregrine řekl s uspokojením: Na to si nepamatuji, ale zřejmě ano. Bylo by to přirozené. Vypadá to líp, víte? Nerad vidím pračky otevřené. Není pro to ádný dobrý důvod.

Mylenkami byl otec Peregrine zřejmě u svého psacího stolu a rozdělané práce. Vykročil zpátky do knihovny a oni za ním. Usadil se opět u stolu, jako by rozhovor skončil.

Dalgliesh řekl se ví naléhavostí, jaké byl schopen: Otče, máte vůbec zájem na tom, abyste mi pomohl dopadnout toho vraha?

Otec Peregrine, kterého vůbec nezastrailo Dalglieshových sto pětaosmdesát centimetrů, které se nad ním tyčily, vypadal, e tu otázku chápe spí jako návrh ne jako obvinění. Vrazi by měli být dopadeni, to jistě, odpověděl, ale já si nemyslím, e bych vám mohl nějak pomoci, komandere. Nemám ádnou zkuenost s policejním vyetřováním. Myslím, e byste se měl obrátit na otce Sebastiana nebo na otce Johna. Ti oba hodně čtou detektivky, take do toho pravděpodobně vidí líp. Otec Sebastian mi jednou takovou kníku půjčil. Myslím, e byla od pana Michaela Innese. Na mě to bylo asi moc chytré.

Piers mlčky zvedl oči k nebesům a otočil se k té katastrofě zády. Otec Peregrine sklopil oči ke své knize, ale pak ho cosi napadlo a opět vzhlédl.

Mám nápad. Ten vrah se po vradě určitě snail uniknout. Myslím, e měl připravené auto před západní branou. Nemohu věřit, komandere, e by zrovna tuhle dobu povaoval za vhodnou k tomu, aby si pral osobní prádlo. Ta pračka je falená lápota.

Piers zamumlal: Stopa, a o krok ucouvl od stolu, jako by to u nemohl snést.

Stopa nebo lápota, pokrčil rameny otec Peregrine. Význam je stejný. Udivuje mě, e nepouíváte výraz ,lápota. Mohli byste ho pouívat stejně, jako kdy říkáte ,lápnout vedle.

A vy jste něco viděl nebo slyel, kdy jste vyel z pokoje? přeruil ho Dalgliesh.

Jak jsem vám u vysvětlil, komandere, nepamatuji si, e bych vyel z pokoje. Ovem důkaz, který poskytuje lístek na pračce i to, e jsem ji vypnul, je zřejmě neotřesitelný. Kdyby někdo veel do mého pokoje, aby tu vzal ten lístek, určitě bych ho slyel. Je mi líto, e vám nemohu pomoci víc.

Otec Peregrine obrátil pozornost ke svým knihám a Dalgliesh s Piersem ho zanechali jeho práci.

Před knihovnou Piers usykl: To je neskutečné. Ten chlap je cvok! A to má učit postgraduální studenty!

A dělá to skvěle, bylo mi řečeno. Tomu věřím. Probudí se, slyí zvuk, který nenávidí, v polospánku vyleze z postele a hrábne po něčem, co povauje za obvyklou výhrůku, pak se odpotácí zpátky do postele. Potí je v tom, e on ani na okamik nevěří, e vrah mohl být někdo ze svatého Anselma. Tu monost si vůbec nepřipoutí. Je to toté jako s otcem Johnem a tím hnědým plátěm. Ani jeden z nich nám nechtěl ztěovat vyetřování, nedělali to schválně. Nikdo z nich nemyslí jako policista a nae otázky jim připadají nepodstatné. Úplně odmítají monost, e by ty vrady mohl mít na svědomí někdo ze svatého Anselma.

To je čeká pěkný ok, uklíbl se Piers. A co otec Sebastian? A otec Martin?

Ti viděli tělo, Piersi. Vědí kde a jak. Otázka je  vědí kdo?

Kapitola 13

Specialisté zajistili mokrý plá a vloili ho do igelitového pytle. Vodu tak slabounce narůovělou, e to vypadalo spí jako zdání ne skutečnost, odčerpali do lahví a označili je nálepkami. Dva z Clarkova týmu popráili pračku kvůli snímání otisků. Dalglieshovi to připadalo jako bezúčelné cvičení; v kostele měl Gregory rukavice a nebylo pravděpodobné, e by si je sundal, ne dorazil zpátky domů. Ale udělat se to muselo; obhajoba bude hledat jakoukoli příleitost, aby zpochybnila efektivitu vyetřování.

To potvrzuje Gregoryho jako hlavního podezřelého, podotkl Dalgliesh, ale tím je od chvíle, kdy jsme se dozvěděli o tom sňatku. Kde vůbec je? Víme to?

Dnes ráno odjel do Norwiche, odvětila Kate. Řekl paní Pilbeamové, e bude zpátky někdy odpoledne. Uklízí mu dům a dnes ráno tam byla.

Vyslechneme ho, hned jak se vrátí a tentokrát pouijeme Zákon o dokazování v policejním a trestním řízení. Chci ten rozhovor nahrát. Důleité jsou dvě věci. Nesmí se dozvědět, e na koleji zůstal Treevesův plá a e někdo vypnul pračku. Pro mluvte s otcem Johnem a otcem Peregrinem, Piersi. Buďte taktní. Pokuste se zařídit, aby to otci Peregrinovi dolo.

Piers vyel z místnosti. Kate navrhla: Nemohli bychom otce Sebastiana poádat, aby oznámil, e dveře do severního ambitu jsou otevřené a e studenti mohou pouívat prádelnu? Pak bychom mohli zjistit, jestli si Gregory přijde pro ten plát. Bude chtít vědět, jestli jsme ho nali.

Je to chytré, Kate, ale nic se tím nedokáe. On nepadne do pasti. Kdyby se rozhodl jít do prádelny, jistě by si s sebou vzal nějaké pinavé prádlo. Ale proč by to dělal? Měl v plánu, e se plát najde a bude to dalí důkaz, e vradu spáchal někdo z koleje. Jeho zajímá jen to, e nemůeme dokázat, e měl ten plá na sobě v noci, kdy dolo k vradě. Normálně by byl v bezpečí. Měl ale smůlu, e do kostela v tu sobotní noc veel Surtees. Bez jeho svědectví by neexistoval důkaz, e měl vrah na sobě plát. Dalí smůla byla, e otec Peregrine pračku vypnul. Kdyby proběhl celý cyklus praní, byly by vekeré důkazy téměř jistě zničené.

Mohl by ale tvrdit, e mu ten plát Treeves někdy v minulosti půjčil, namítla Kate.

Je to ale pravděpodobné? Treeves své věci árlivě střeil. Proč by někomu půjčoval plá? Ovem máte pravdu. Bude to zřejmě část jeho obhajoby.

Piers se vrátil. Otec John byl v knihovně s otcem Peregrinem. Myslím, e to pochopili. Ale raději počkáme na Gregoryho a zadríme ho, hned jak se vrátí.

A bude-li chtít právníka? zeptala se Kate.

Pak budeme muset počkat, ne nějakého seene, pokrčil rameny Dalgliesh.

Ale Gregory si nepřál právníka. O hodinu později se usadil za stolem v policejní kanceláři a vypadal naprosto klidně. Myslím, e znám svá práva, prohlásil, i to, kam a můete zajít, ani byste na mě uvalili výdaj za právníka. Ty, kteří by mi k něčemu byli, si nemohu dovolit, a ty, které si mohu dovolit, by mi k ničemu nebyli. Můj advokát, i kdy je dokonale kompetentní pokud jde o sepsání poslední vůle, by nás tu jen zdroval. Nezabil jsem Cramptona. Nejene je mi násilí odporné, ale neměl jsem důvod, proč si přát jeho smrt.

Dalgliesh se rozhodl, e dotazování ponechá na Kate a Piersovi. Oba seděli proti Gregorymu a Dalgliesh sám se přesunul k východnímu oknu. Je to zvlátní prostředí pro policejní výslech, pomyslel si. Spoře zařízená místnost se čtvercovým stolem, čtyři idle s rovnými opěradly a dvě křesla, to vechno zůstalo tak, jak to uviděli poprvé. Jediná změna byla silnějí árovka v jediné nástropní lampě nad stolem. Jisté známky jejich pobytu byly patrné jen v kuchyni  sbírka hrníčků a slabá vůně sendvičů a kávy  a také v pohodlněji zařízeném obýváku naproti stál dbán s květinami od paní Pilbeamové. Dalgliesh uvaoval, co by si náhodný pozorovatel pomyslel o této scéně, o tom holém funkčním prostoru, o třech muích a jedné eně tak očividně soustředěných na svou práci. Nemohlo to být nic jiného ne výslech nebo schůzka spiklenců; rytmický hukot moře podtrhoval atmosféru tajemna a hrozby.

Kate zapnula magnetofon a zaznamenala základní údaje. Gregory nadiktoval své jméno a adresu a tři policejní důstojníci uvedli svá jména a hodnosti.

Výslech zahájil Piers. Arciděkan Crampton byl zavraděn minulou sobotu kolem půlnoci. Kde jste byl od deseti hodin večer?

U jsem vám to řekl, kdy jste se mě na to ptali poprvé. Byl jsem u sebe doma, poslouchal jsem Wagnera. Nevyel jsem z domu, dokud mi ráno nezavolali, e Sebastian Morell svolává vechny do knihovny.

Máme důkazy, e té noci někdo veel do pokoje Raphaela Arbuthnota. Byl jste to vy?

Jak bych mohl? Přece jsem vám řekl, e jsem nevyel ze svého domu.

27. dubna 1988 jste se oenil s Clarou Arbuthnotovou a řekl jste nám, e Raphael je vá syn. Věděl jste v době sňatku, e ten obřad ho zlegitimizuje, e se stane dědicem svatého Anselma?

Nastala krátká pauza. Dalgliesh si pomyslel: Neví, jak jsme se dozvěděli o tom sňatku. Není si jistý, kolik toho víme.

Pak Gregory prohlásil: Tehdy jsem to nevěděl. Později a nemohu si vzpomenout kdy  jsem se dozvěděl, e vzhledem k zákonu z roku 1976 se můj syn stal legitimním.

V době sňatku jste znal ustanovení poslední vůle slečny Arbuthnotové?

Teď přila odpověď bez zaváhání. Dalgliesh si byl jistý, e Gregory se postaral o to, aby je znal, zřejmě si to zjistil v Londýně. Ale pátrání nepodnikl pod vlastním jménem a mohl by si být prakticky jistý, e tohle nepůjde jen tak snadno ověřit. Řekl: Neznal jsem je.

A vae ena vám to před svatbou nebo po ní nesdělila?

Opět lehké zaváhání, miknutí oka. Pak se rozhodl zariskovat. Ne, nesdělila. Měla větí zájem o spásu své due ne o finanční prospěch syna. A jestli míříte těmito naivními otázkami k tomu, e jsem měl motiv, dovolím si podotknout, e vichni čtyři zdejí kněí také.

Piers ho přeruil: Právě jste nám tvrdil, e jste nevěděl o ustanoveních poslední vůle.

Nemyslel jsem na hmotný zisk. Měl jsem na mysli zřejmou zá, kterou k arciděkanovi pocioval snad kadý v této koleji. A jestli tvrdíte, e jsem zabil arciděkana, abych zajistil dědictví pro svého syna, dovolím si poukázat na to, e kolej se stejně měla uzavřít. Vichni víme, e její čas byl vyměřený.

Uzavření bylo moná nevyhnutelné, ale nehrozilo okamitě, poznamenala Kate. Otec Sebastian mohl vyjednat, aby k němu dolo a za rok nebo za dva. Dost dlouho na to, aby vá syn zatím dostudoval a byl vysvěcen. Chtěl jste to?

Dal bych v jeho případě přednost jinému povolání. Ale tohle, uznávám, je jedna z drobných strastí rodičovství. Děti se málokdy rozhodují rozumně. Kdy jsem Raphaela dvacet pětlet ignoroval, těko mohu očekávat, e mu teď budu moci mluvit do toho, jak si zařizuje ivot.

Dnes jsme se dozvěděli, e arciděkanův vrah měl téměř určitě na sobě hnědý plá svěcence. Jeden hnědý plá jsme nali v pračce v kolejní prádelně. Dal jste ho tam? udeřil na něj Piers.

Ne, nedal, ani nevím, kdo ho tam dal.

Víme také, e někdo, pravděpodobně mu, telefonoval paní Cramptonové v devět dvacet osm ten večer, kdy dolo k vradě; předstíral, e volá z diecézního úřadu a chtěl po ní číslo arciděkanova mobilního telefonu. Volal jste to vy?

Gregory potlačil náznak úsměvu. To je překvapivě prostoduchý výslech na tým, který je očividně povaován za jeden z nejlepích ve Scotland Yardu. Ne, nevolal jsem to já, ani nevím, kdo to byl.

Bylo to v době, kdy kněí i čtyři přítomní svěcenci byli v kostele na večerní pobonosti. Kde jste byl vy?

U sebe doma a známkoval jsem eseje. A nebyl jsem jediný, kdo nebyl v kostele. Yarwood, Stannard, Surtees a Pilbeam také odolali pokuení poslechnout si arciděkanovo kázání, nemluvě o třech enách. A jste si jistí, e to volal mu?

Kate řekla: Arciděkanova vrada nebyla jediná tragédie, která ohrozila budoucnost svatého Anselma. Smrt Ronalda Treevese také nepřispěla k pověsti koleje. Byl v pátek večer u vás, den nato zemřel. Co se stalo v ten pátek?

Gregory na ni upřel pohled. Výraz nechuti a pohrdání v jeho tváři byl tak silný, jako by na ni plivl. Kate zrudla. Byl odmítnutý a zrazený. Přiel za vámi, abyste ho utěil, ale vy jste ho poslal pryč. Bylo to tak?

Přiel za mnou na hodinu novozákonní řečtiny. Byla kratí ne obvykle, protoe si to přál. Zřejmě víte o tom, e ukradl posvěcenou hostii. Poradil jsem mu, aby se vyzpovídal otci Sebastianovi. Byla to jediná moná rada a vy byste mu poradila to samé. Zeptal se mě, jestli to znamená vyloučení, a já mu řekl, e uváíme-li rektorův zvlátní pohled na realitu, pravděpodobně ano. Chtěl ujitění, ale to jsem mu s dobrým svědomím nemohl dát. Lépe riskovat vyloučení, ne upadnout do rukou vyděračky. Byl syn boháče; mohl by té enské platit celá léta.

Měl jste nějaký důvod předpokládat, e Karen Surteesová je vyděračka? Jak dobře jste ji znal?

No, dost dobře na to, aby mi bylo jasné, e je to mladá ena bez skrupulí, která má ráda moc. Jeho tajemství by u ní nebylo v bezpečí.

Take odeel a spáchal sebevradu, konstatovala Kate. Bohuel. To jsem nemohl předvídat, ani tomu zabránit.

A pak tu byla dalí smrt, pokračoval Piers. Máme důkazy, e paní Munroeová přila na to, e jste Raphaelův otec. Oznámila vám ten fakt?

Opět nastalo ticho. Měl ruce poloené na stole a teď seděl a pozoroval je. Nebylo mu vidět do tváře, ale Dalgliesh věděl, e ten mu dospěl k okamiku rozhodnutí. Znovu se v duchu ptá, co vechno policie ví a co ví určitě. Mluvila Margaret Munroeová s někým? Nezbyl po ní dopis?

Pauza trvala asi pět vteřin, ale zdála se delí. Pak řekl: Ano, přila za mnou. Provedla nějaké pátrání  neřekla jaké  které potvrdilo její podezření. Očividně ji znepokojovaly dvě věci. Zaprvé, e klamu otce Sebastiana a pracuji zde pod falenou záminkou; zadruhé, co bylo důleitějí, e by se to mělo říct Raphaelovi. Nic jí do toho nebylo, ale povaoval jsem za moudré vysvětlit jí, proč jsem se s Raphaelovou matkou neoenil, kdy byla těhotná, a proč jsem pak změnil názor. Řekl jsem jí, e čekám, abych to mohl říct svému synovi, teprve a budu mít důvod věřit, e to pro něj nebude nevítané. Chtěl jsem si tu dobu vybrat sám. Mohla si být jistá, e bych mu to řekl před koncem trimestru. Kdy jsem jí to slíbil  a neměla právo to po mě chtít  souhlasila, e to udrí v tajnosti.

A té noci zemřela, doplnil Dalgliesh.

Na infarkt. Jestli pro ni bylo osudné trauma z toho objevu a z úsilí, které jí stálo setkání se mnou, je mi to líto. Nemůu být zodpovědný za kadou smrt, k ní ve svatém Anselmu dojde. Přítě mě jetě obviníte, e jsem strčil Agathu Bettertonovou ze schodů.

A udělal jste to? zeptala se Kate.

Tentokrát byl natolik duchapřítomný, e skryl svou nelibost. Myslím, e vyetřujete vradu arciděkana Cramptona, ne e se ze mě pokouíte udělat masového vraha. Neměli bychom se soustředit na jedinou smrt, která je nepochybně vradou?

Pak promluvil Dalgliesh. Budeme potřebovat vzorky vlasů vech osob, které byly v koleji minulou sobotu v noci. Doufám, e nemáte námitek.

Ne, paklie se tato nedůstojná procedura bude týkat vech ostatních podezřelých. Jistě nebude vyadovat celkovou anestezii.

Nemělo smysl pokračovat v otázkách. Rutinně ukončili výslech a Kate vypnula magnetofon.

Gregory řekl: Budete-li chtít ty vlasy, měli byste si pro ně přijít teď. Budu pracovat a nemám v úmyslu nechat se ruit.

Odkráčel do tmy.

Chci vzorky odebrat dnes večer, prohlásil Dalgliesh. Pak odjedu zpátky do Londýna. Chtěl bych být v laboratoři, a budou zkoumat plá. Měli bychom dostat výsledky za dva dny, kdy to vezmou přednostně. Vy dva a Robbins zůstanete tady. Zařídím u otce Sebastiana, aby vás přestěhoval do tohohle domku. Doufám, e vám sem bude moci dát spacáky nebo matrace, nejsou-li tu volné postele. Chci, aby byl Gregory pod dozorem dvacet čtyři hodin denně.

A co kdy zkoumání plátě nic nepřinese? nadhodila Kate. Vechno, co máme, jsou nepřímé důkazy. Bez přímého důkazu nemáme případ.

Vyřkla jen to, co bylo nabíledni, take Dalgliesh ani Piers neodpověděli.

Kapitola 14

Kdy byla sestra naivu, otec John se zřídkakdy objevoval u společného stolu, kromě večeře, kdy se scházela celá komunita k tomu, co otec Sebastian zřejmě povaoval za jednotící oslavu společného ivota. Ale v úterý poněkud nečekaně přiel na odpolední čaj. Od toho posledního úmrtí u se celá kolej obřadně nesvolávala; zprávu předal kněím a svěcencům jednotlivě a v tichosti otec Sebastian. Čtyři svěcenci u se svými kondolencemi otce Johna navtívili a teď se snaili vyjádřit mu účast tím, e mu nalévali čaj a nosili sendviče, vdolky a koláče ze stolu refektáře. Seděl u dveří, tichý, schoulený muik, neochvějně zdvořilý, a občas se usmál. Po čaji Emma navrhla, e se začne probírat atníkem slečny Bettertonové, a společně vyli do bytu.

Uvaovala, do čeho naskládá atstvo, a poádala paní Pilbeamovou o několik silných plastikových pytlů, jeden na ty, které by se mohly hodit do Oxfamu nebo jiného charitativního obchodu, ten druhý na věci určené k likvidaci. Ale dva černé pytle, které dostala, vypadaly tak stralivě nevhodně na vechno kromě odpadků, e se rozhodla předběně atstvo roztřídit a uloit a odnést je někdy jindy, a u toho otec John nebude.

Nechala ho rozjímat u modrých plamínků plynového krbu a prola do lonice slečny Bettertonové. Stropní svítidlo se staromódním stínítkem moc světla nedávalo, ale kloubová lampa na stolku u mosazné postele měla silnějí árovku, a kdy ji nasměrovala, aby obhlédla pokoj, věděla, kde začít. Napravo od postele stála idle s rovným opěradlem a oblá komoda se zásuvkami. Jediným kusem nábytku byl ohromný mahagonový atník s vyřezávanými sloupky, který zabíral místo mezi dvěma malými okny. Emma otevřela dveře a vdechla zatuchlý pach, který překrývaly pachy tvídu, levandule a kuliček proti molům.

Ale úkol roztřídit a vyřadit staré atstvo byl nakonec míň hrůzný, ne čekala. Slečna Bettertonová vystačila ve svém samotářském ivotě s málo oděvy a za posledních deset let si zřejmě nic nekoupila. Emma ze atníku vytáhla těký koich z ondatry, místy odřený, dva tvídové kostýmy s vycpanými rameny a projmutými saky, které vypadaly, e se naposled nosily ve třicátých letech, nesourodou sbírku vest a dlouhých tvídových sukní a večerní aty ze sametu a saténu, velice kvalitní, ale archaických střihů, o nich se dalo těko předpokládat, e by si je současná ena vzala jinam ne na makarní ples. V zásuvkách komody nala koile a spodní prádlo, čisté, ale u značně obnoené kalhotky, nátělníky s dlouhými rukávy a srolované silné punčochy Bylo toho málo, co by se hodilo nějaké dobročinné organizaci.

Náhle se jí zmocnilo pobouření a bezmocná lítost za slečnu Bettertonovou, kdy si představila, e by se inspektor Tarrant a jeho kolega hrabali v těchto alostných pozůstatcích. Co by tu chtěli najít  dopis, deník, přiznání? Věřící ve středověku, vystavení neděli co neděli hrozivému obrazu Posledního soudu, se modlili, aby neseli ze světa náhlou smrtí, protoe se obávali, e by mohli předstoupit před svého stvořitele bez rozhřeení. Dnení člověk, aby ve svém posledním okamiku spí litoval toho, e po sobě nechal neuklizený stůl, nesplněné záměry, kompromitující dopisy.

Ve spodní zásuvce objevila něco, co ji překvapilo. Byla tam koile důstojníka RAF, pečlivě zabalená do hnědého papíru, s křídly nad levou kapsou, dvěma kruhy na rukávech a stukou s medailí za statečnost. U toho leela zmačkaná, značně obnoená čapka. Poloila je na postel vedle koichu a chvíli nad nimi zaraeně přemítala.

V horní levé zásuvce sekretáře nala perky, uloené do malého koeného pouzdra. Nebylo jich moc a broe s kamejemi, těké zlaté prsteny a dlouhé perlové náhrdelníky vypadaly spí na rodinné dědictví. Bylo těké odhadnout jejich hodnotu, i kdy některé z kamenů vypadaly kvalitně. Zamyslela se nad tím, jak nejlépe splnit ádost otce Johna, aby perky prodala. Moná by bylo nejlepí vzít je vechny do Cambridge a nechat si je odhadnout u nějakého klenotníka. Mezitím by se musela postarat o jejich bezpečnost.

Krabička měla falené dno, a kdy je zvedla, nala tam malou obálku, zaloutlou stářím. Otevřela ji a vyklepla do dlaně jediný prsten. Byl zlatý a kamínky byly pěkně uspořádané, uprostřed rubín a kolem malé diamanty. Z náhlého popudu si jej navlékla na prsteník levé ruky; dolo jí, e to byl zásnubní prsten. Jestli ho dal slečně Bettertonové ten letec, určitě zahynul; jak jinak by přila k jeho uniformě? Emma si představila letadlo, Spitfire nebo Hurricane, jak se ve spirále řítí dolů a vleče za sebou dlouhý jazyk ohně, ne skončí v moři. Nebo to byl pilot bombardéru, sestřelili ho nad nepřátelským cílem a připojil se k těm, které zabily jeho bomby? Byli s Agathou Bettertonovou milenci, ne zemřel?

Proč je tak těké, napadlo ji, věřit, e staří byli mladí, e měli sílu a ivočinou krásu mládí, e milovali, byli milováni, smáli se a oplývali bezprostředním optimismem? Představila si slečnu Bettertonovou tak, jak ji párkrát viděla kráčet po cestě k útesům, na hlavě vlněnou čepici, bradu vystrčenou dopředu, jako by bojovala s mnohem úpornějím nepřítelem, ne je vítr; kdy potkala Emmu na schodech, krátce kývla, nebo po ní střelila svýma temnýma, znepokojivě zvídavýma očima. Raphael ji měl rád, nevadilo mu trávit s ní čas. Ale byla to pravá náklonnost, nebo jen povinná laskavost? A jestli to byl skutečně zásnubní prsten, proč ho přestala nosit? Ale to by se dalo pochopit. Představoval něco, co skončilo, a bylo potřeba to odloit, stejně jako odloila milencovu koili. Nechtěla si tu vzpomínku navlékat kadé ráno se symbolem, který přeil dárce a přeije i ji, zveřejňovat tu ztrátu a al kadým gestem ruky. Bylo snadné a omelé říct, e mrtví ijí ve vzpomínkách ivých, ale jakou náhradou je vzpomínka za milující hlas a objetí silných paí? A není to látka pro téměř vekerou poezii světa, ta pomíjivost ivota a lásky a krásy, to poznání, e okřídlený kočár času má v kolech noe?

Ozvalo se tiché zaklepání a otevřely se dveře. Otočila se a spatřila inspektorku Miskinovou. Chvíli stály a dívaly se na sebe a Emma v těch druhých očích neviděla nic přátelského.

Pak inspektorka řekla: Otec John mi prozradil, kde vás najdu. Komander Dalgliesh mě poádal, abych vechny informovala o situaci. Odjel do Londýna a zatím tu zůstanu já s inspektorem Tarrantem a serantem Robbinsem. Teď, kdy byly instalovány ve vech hostinských apartmá zámky, je důleité, abyste se v noci zamykala. Budu v koleji po večerní pobonosti a doprovodím vás domů.

Take komander Dalgliesh odeel, ani se s ní rozloučil. Ale proč by se měl loučit? Měl v hlavě důleitějí věci ne nějakou dvornost. Jistě se oficiálně rozloučil s otcem Sebastianem. Co bylo jetě potřeba?

Tón inspektorky Miskinové byl dokonale zdvořilý a Emma si uvědomovala, e je nespravedlivé pociovat nelibost. Nepotřebuji doprovod. A má to znamenat, e jsme tady v nebezpečí?

Nastala pauza, pak inspektorka Miskinová odpověděla: To netvrdíme. Ale je pravda, e na tomhle pobřeí je vrah a dokud ho nezatkneme, je rozumné, aby se vichni chovali obezřetně.

A myslíte, e někoho zatknete?

A myslíte, e někoho zatknete?

Opět nastala pauza. Doufáme v to, pronesla inspektorka po chvíli. Koneckonců jsme tady právě proto, abychom někoho zatkli, e? Bohuel vám zatím nemohu říct nic daliho. Na shledanou.

Vyla z místnosti a zavřela za sebou. Kdy Emma osaměla nad postelí se sloenou koilí a čepicí, na prstě jetě ten starý prsten, pocítila, jak se jí do očí derou slzy Nevěděla ale, jestli to pláče nad slečnou Bettertonovou, nad jejím mrtvým milým, nebo nad sebou. Pak vrátila prsten do obálky a znovu se pustila do svého úkolu.

Kapitola 15

Nazítří ráno zajel Dalgliesh jetě před rozedněním do laboratoře v Lambethu. Celou noc vytrvale prelo, a přestoe teď dé ustal, červená, lutá a zelená světla na semaforech vrhala chvějivé odrazy na mokré ulice a ve vzduchu tkvěl čerstvý pach řeky za přílivu. Londýn zřejmě spal jen v hodinách mezi druhou a čtvrtou ráno, a to jetě jen tak podřimoval. Teď se hlavní město pomalu probouzelo; začaly se objevovat malé spěchající skupinky pracovníků, aby zalidnily své město.

Materiál ze suffolkských míst zločinu se normálně posílal do kriminalistické laboratoře v Huntingdonu, ale ta byla momentálně zavalená prací. Lambeth mohl nabídnout prvořadou prioritu, o kterou Dalgliesh ádal. V laboratoři ho dobře znali a personál ho srdečně zdravil. Doktorka Anna Prescottová, starí forenzní bioloka, která ho tam čekala, svědčila v řadě jeho případů a věděla, e úspěch do značné míry závisí na její vědecké pověsti, na sebejistotě a přehlednosti, s jakými svá zjitění předkládá soudu, i na jejím poklidném sebevědomí při kříovém výslechu. Ale jako vichni kriminalističtí experti nebyla pracovnicí policie. Pokud by Gregoryho dostali k soudu, vystupovala by tam jako nezávislý expertní svědek, který je loajální pouze k faktům.

Plá usuili v laboratorní suičce a teď ho rozprostřeli na jeden ze irokých stolů pod oslnivým světlem čtyř zářivek. Gregoryho soupravu vzali do jiné části laboratoře, aby se vyhnuli případnému vzájemnému dotyku. Jakákoli přenesená textilní vlákna budou z povrchu plátě odstraněna pomocí lepicí pásky a pak zkoumána srovnávací mikroskopií. Pokud by se při této úvodní, předběné prohlídce mikroskopem ukázalo, e jde o shodná vlákna, museli by provést dalí řadu srovnávacích testů včetně instrumentální analýzy chemického sloení samotného vlákna. Ale tohle vechno zabere dost času a je to otázka budoucnosti. Krev u odela k rozboru a Dalgliesh očekával zprávu bez nedočkavosti; byl si jistý, e patří arciděkanu Cramptonovi. Teď s doktorkou Prescottovou pátrali po vlasech. V pracovních kombinézách a roukách se skláněli nad plátěm.

Dalgliesh si pomyslel, e bystré lidské oko je při pátrání velmi účinný nástroj. Trvalo jim jen několik vteřin, ne nali to, co hledali. V mosazném řetízku u krku plátě se zachytily dva edé vlasy. Doktorka Prescottová je velmi opatrně vyprostila a přemístila na malou skleněnou misku. Okamitě je prohlédla pod mikroskopem a s uspokojením oznámila: Oba mají kořínky. To znamená, e je velká naděje, e z nich dostaneme profil DNA.

Kapitola 16

O dva dny později zatelefonovali Dalglieshovi z laboratoře do jeho bytu u Teme. Dva vlasové kořínky obsahovaly DNA a ta byla Gregoryho. Tu zprávu Dalgliesh sice čekal, ale stejně ji vyslechl s jistým pocitem úlevy. Srovnávací mikroskopie vláken z plátě a horního dílu joggingové soupravy také naznačovala shodu, ale na definitivní výsledky testů budou muset jetě počkat. Kdy Dalgliesh zavěsil, chvíli přemýlel. Má čekat, nebo jednat hned teď? Nechtělo se mu zatčení odkládat. DNA dokazovala, e Gregory měl na sobě plá Ronalda Treevese a test vláken můe toto závané nezvratné zjitění jen potvrdit. Mohl by ovem zavolat Kate nebo Piersovi do koleje; oba by úplně klidně mohli provést zatčení. Ale on tam potřeboval být osobně a věděl proč. Akt zatčení Gregoryho, vyslovení té formule svým způsobem odčiní poráku v jeho posledním případě, kdy znal totonost vraha, vyslechl přiznání, které vrah hned vzápětí odvolal, neměl vak dost důkazů pro to, aby ho mohl zatknout. Kdyby tam teď nebyl, něco by mu připadalo nedokončené, třebae přesně nevěděl co.

Jak očekával, byly ty dva dny runějí ne jindy. Vrátil se ke své pracovní zátěi, ke své běné pracovní náplni i k dalím problémům, které musel řeit on i ostatní starí důstojníci. Útvar trpěl závaným nedostatkem zaměstnanců. V době, kdy vznikla naléhavá potřeba najmout inteligentní, vzdělané a vysoce motivované lidi ze vech společenských vrstev, ostatní povolání jim nabízela vyí platy, vyí presti a méně stresu. Bylo třeba sníit břemeno byrokracie a papírování, zvýit efektivitu detektivů a bojovat proti korupcí v době, kdy úplatkem nebyla desetilibrová bankovka, strčená do zadní kapsy, ale podíl na ohromných ziscích z ilegálního obchodu s drogami. Ale teď se, alespoň nakrátko, jetě vrátí do svatého Anselma. U to nebylo místo ryzí dobroty a míru, ale měl tam práci, kterou bylo třeba dokončit, a lidi, které chtěl vidět. Rád by věděl, jestli je jetě v koleji Emma Lavenhamová.

Zapudil mylenku na svůj zaplněný diář, na kupu spisů, které se dovolávaly jeho pozornosti, na schůzi, kterou plánoval na odpoledne, a zanechal vzkaz pro asistentku komisaře a jeho sekretářku. Pak zatelefonoval Kate. Ve svatém Anselmu panovalo naprosté ticho  a neobvyklé, soudila Kate. Lidé pokračovali v kadodenní činnosti s jakýmsi potlačovaným neklidem, jako by v kostele pod obrazem Posledního soudu stále leela ta zkrvavená mrtvola. Zdálo se jí, e celý dům čeká na ukončení případu, po kterém napůl touili a napůl se ho hrozili. Gregory se neukázal. Odevzdal na Dalglieshovu ádost po posledním výslechu svůj pas, take nehrozilo, e by mohl uprchnout. Ale útěk stejně nepřicházel v úvahu; Gregory přece neměl v plánu nechat se potupně dopravit zpátky z nějakého nehostinného úkrytu v cizině.

Byl chladný den a v londýnském vzduchu byla letos poprvé cítit kovová příchu zimy. Na město dotíraly nárazy kousavého větru a kdy Dalgliesh dojel na A 12, vál u v delích, vytrvalejích poryvech. Dopravní ruch byl překvapivě nízký, převaovaly náklaďáky na cestě k východním přístavům, a on řídil plynule a rychle, ruce lehce na volantu, oči upřené dopředu. Co vlastně má kromě dvou edivých vlasů jakoto křehkých nástrojů spravedlnosti? Ale budou muset stačit.

Přenesl se v mylenkách od zatčení k soudu a zjistil, e si nacvičuje případ pro obhajobu. DNA nebudou moci napadnout; Gregory měl plá Ronalda Treevese. Ale obhájce můe tvrdit, e si ho Gregory vypůjčil při té poslední hodině řečtiny, třeba si stěoval, e je mu zima, a měl zrovna na sobě černou sportovní soupravu. Nic nebylo méně pravděpodobné, ale věřila by tomu porota? Gregory měl silný motiv, ale to ostatní také, včetně Raphaela. Větvičku, která se nala na podlaze Raphaelova obýváku, tam mohl zavát vítr, kdy el Raphael za Peterem Buckhurstem; obaloba by zřejmě byla tak moudrá, e by se toho nechytila. Telefonní hovor paní Cramptonové, který byl spojen z budky na koleji, byl pro obhajobu nebezpečný, ale mohlo volat dalích osm lidí včetně Raphaela. A pak tu byl případ slečny Bettertonové. Měla motiv a příleitost, ale měla by sílu zdvihnout ten těký svícen? To nikdo neví: Agatha Bettertonová byla mrtvá. Gregory nebyl obalován z její vrady, ani z vrady Margaret Munroeové. Ani v jednom případě neměli dostatečné důkazy, které by ospravedlnily jeho zatčení.

Ujel tu vzdálenost za tři a půl hodiny Teď byl na konci příjezdové cesty a před ním se a k obzoru táhlo zvlněné moře s bílými skvrnami pěny. Zastavil a zatelefonoval Kate. Gregory prý vyel asi před hodinou z domu a procházel se po plái.

Čekejte na mě na konci pobření silnice a vezměte s sebou elízka. Moná je ani nebudeme potřebovat, ale nechci nic riskovat.

Za několik minut spatřil, jak k němu spěchá Kate. Ani jeden z nich nepromluvil, kdy nastoupila do auta; on zacouval a pak zajel zpátky ke schodům vedoucím na plá. Teď uviděli Gregoryho, osamělou postavu v tvídovém pláti ke kotníkům, s límcem zdvieným na ochranu před větrem. Stál u omelého vlnolamu a hleděl na moře. Kdy se s křupáním pod nohama vydali přes oblázky, náhle se jim do kabátů opřel poryv větru, take bylo těké jít vzpřímeně, ale vytí větru zanikalo v hukotu moře. Vlna za vlnou se třítily ve výbuích pěny, vařily se kolem sloupů vlnolamu a vytvářely kuličky pěny, které tančily a převalovaly se jako měňavé mýdlové bubliny na hřebíncích oblázků.

li bok po boku k nehybné postavě a Gregory se otočil a sledoval, jak přicházejí. Pak, kdy byli asi dvacet yardů od něj, klidně vystoupil na konec vlnolamu a kráčel po něm a k poslednímu sloupu. Vlnolam byl úzký a jen nepatrně přesahoval pěnový příboj.

Jestli spadne do vody, zavolejte do svatého Anselma. Řekněte, e potřebujeme člun a ambulanci.

Pak stejně klidně vystoupil na vlnolam a kráčel ke Gregorymu. Kdy byl asi dva metry od něj, zastavil se a oba mui stanuli čelem k sobě. Gregory hlasitě zavolal, ale jeho slova Dalgliesh v hluku moře sotva slyel.

Jestli jste mě přiel zatknout, tak prosím, tady jsem. Ale musíte přijít blí. Copak mi nemusíte zarecitovat takovou směnou říkanku? Myslím, e mám zákonné právo slyet ji.

Dalgliesh nezakřičel odpověď. Dvě minuty takhle stáli mlčky a pozorovali jeden druhého a jemu připadalo, e tahle krátká doba pokrývá celý ivot pomíjivého sebepoznání. Hněv, který cítil, kdy stál nad arciděkanovým tělem, nebyl nic ve srovnání s pocitem, který ho teď zaplavil. Ne e by se mu líbil, nebo mu nedůvěřoval  prostě přijal jeho sílu. Věděl, proč se mu nechtělo sedět proti Gregorymu u toho malého stolu při výslechu. Tím, e si sedl trochu dál, se vzdálil nejen od fyzické přítomnosti svého protivníka. Teď se u vzdálit nemohl.

Dalgliesh svou práci nikdy nebral jako křiácké taení. Znal detektivy, jim se pohled na obě v její patetické konečné nicotě vtiskl do mysli tak silně, e ho mohli vykořenit jen v okamiku zatčení. Věděl, e někteří dokonce uzavírali vlastní obchody s osudem; nebudou pít, nebudou chodit do hospod nebo si nevezmou dovolenou, dokud nedopadnou vraha. Sdílel s nimi jejich lítost a hněv, ale nikdy ne jejich osobní angaovanost a nepřátelství. Pro něj byla detektivní práce profesionálním a intelektuálním výkonem, jeho cílem bylo zjistit pravdu. Ale teď cítil něco jiného. Nebylo to jen tím, e Gregory znesvětil místo, kde býval Dalgliesh asten; poloil si trpkou otázku, jak by mohlo pouhé těstí Adama Dalglieshe toto místo posvětit. Nebylo to jen tím, e si váil otce Martina a nemohl zapomenout na knězovu zděenou tvář, kdy na něj vzhlédl od Cramptonova těla; nebo na jiný okamik, hebký dotyk tmavých vlasů na tváři a Emmino tělo, které se v jeho paích zachvělo tak krátce, e bylo těké věřit, e to bylo skutečné objetí. Ten pocit, který ho zaplavil, měl jinou příčinu, primitivnějí a nií. Gregory plánoval vradu a provedl ji, kdy Dalgliesh spal jen padesát yardů od něj. A teď hodlal své vítězství zavrit. Bude plavat v moři, v ivlu, který miloval, k milosrdné smrti chladem a vyčerpáním. A jetě něco měl v úmyslu. Dalgliesh četl Gregorymu mylenky stejně jasně, jako je Gregory četl jemu. Chtěl svého protivníka vzít s sebou. Kdyby se Gregory vrhl do vody, Dalgliesh by skočil za ním. Neměl na vybranou. Nemohl by ít se vzpomínkou, e stál a sledoval, jak si ten mu plave pro smrt. A riskoval by svůj ivot ne kvůli soucitu a lidskosti, ale kvůli svéhlavosti a hrdosti.

Navzájem hodnotili svou sílu. Fyzickou kondici měli přiblině stejnou, ale Gregory je zřejmě silnějí plavec. Ani jeden z nich dlouho nevydrí v ledově studeném moři, ale přijde-li pomoc rychle  co by měla  mohou přeít. Uvaoval, jestli se má otočit a říct Kate, aby zavolala do svatého Anselma pro ten záchranný člun hned, ale zavrhl to; kdyby Gregory slyel přijídět auta, neváhal by. Byla tu nicméně ance, jakkoli slabá, e si to rozmyslí. Ale Dalgliesh věděl, e Gregory má proti němu jednu ohromnou výhodu; jen jeden z nich bude astný, e umírá.

Stáli bez hnutí. A pak, téměř leérně, jako by byl letní den a moře se třpytilo modře a stříbrně pod zářícím sluncem, shodil Gregory z ramen kabát a skočil do vody.

Pro Kate byly ty dvě minuty konfrontace nekonečné. Stála bez hnutí, jako by měla vechny svaly zablokované, oči upřené na dvě nehybné postavy Bezděčně, ale opatrně postoupila dopředu. Příboj se jí lil přes nohy, ale ona jeho bodavý chlad nevnímala. Ztuhlými čelistmi si pro sebe mumlala a zaklínala éfa: Bě zpátky, bě zpátky. Nech ho být, s intenzitou, která jistě musela dorazit a k Dalglieshovým otočeným zádům. Skočil  stalo se, a ona mohla jednat. Vyukala číslo koleje a slyela vyzváněcí tón. Nikdo to nebral a ona se přistihla, jak chrlí sprosté kletby, které by normálně nevypustila z úst. Telefon stále vyzváněl. A pak zaslechla odměřený hlas otce Sebastiana. Pokusila se mluvit klidně.

Tady Kate Miskinová, volám z pláe, otče. Dalgliesh a Gregory jsou ve vodě. Potřebujeme člun a ambulanci. Rychle. Otec Sebastian se na nic neptal. Zůstaňte, kde jste, abychom to místo nali. Přijedeme.

A teď to bylo jetě delí čekání, ale tentokrát je měřila. Byly to tři a tři čtvrtě minuty, ne zaslechla zvuk aut. Kdy hleděla do převalujících se vln, u neviděla dvě hlavy. Běela na konec vlnolamu a zastavila se tam, kde stál Gregory, nevímala si vln, které se přelévaly přes hráz, ani náporu větru. Vtom je spatřila  edou a tmavou hlavu, jen pár yardů od hráze  ne je skryla dalí vlna a tří pěny.

Bylo důleité, aby je měla neustále na dohled, jen občas pohlédla ke schodům. Slyela víc ne jedno auto, ale na okraji útesu viděla jen landrover. Vypadalo to, jako by přiběhla celá kolej. Pracovali rychle a metodicky. Dveře pláové kabiny byly otevřené, na oblázkovou plá vytáhli prkenný skluz a na něj vystrčili velký nafukovací člun, pak ho tři mui po kadé straně zdvihli a rozběhli se s ním k moři. Viděla, e záchrannou četu tvoří Pilbeam a Henry Bloxham a překvapilo ji, e právě Henry, a ne Stephen Morby, který jí připadal silnějí. Ale moná byl Henry zkuenějí námořník. Zdálo se nemoné, e by mohli vypustit plavidlo do té běsnící vody, ale za několik vteřin zaslechla zaburácení motoru a u vyplouvali na moře, pak se irokým obloukem stočili zpátky. Znovu vrhla krátký pohled na dvě hlavy a ukázala jim na ně.

A teď neviděla ani jednoho z plavců, ani člun, jen na okamik, kdy se ocitli na hřbetu vlny. U nemohla vůbec nic dělat, take se otočila, aby se připojila ke skupině, která klusala po plái. Raphael nesl stočené lano, otec Peregrine měl záchranný kruh a Piers s Robbinsem nesli dvoje sloená nosítka. Byly tu paní Pilbeamová i Emma, paní Pilbeamová s lékárničkou první pomoci a Emma nesla ručníky a pár pestrých přikrývek. Vichni přili společně v malé skupince a teď zírali na moře.

A člun se u vracel. Hluk motoru byl hlasitějí a náhle se člun na vlně vyhoupl a opět se zhoupl dolů.

Mají je, usoudil Raphael. Jsou tam čtyři.

Blíili se, ačkoliv těm na břehu připadalo nepravděpodobné, e by se člun mohl udret na tak rozbouřeném moři. A pak dolo k nejhorímu. U neslyeli motor, a viděli, jak se Pilbeam zoufale naklání. Člun teď byl bezmocný, kymácel se ze strany na stranu jako dětská hračka. Náhle, asi dvacet yardů od břehu, se vztyčil, asi dvě vteřiny zůstal nehybně a vzpřímeně stát, a pak se převrátil.

Raphael uvázal konec lana k jednomu sloupu vlnolamu, druhý konec si uvázal kolem pasu a vykročil do moře. Stephen Morby, Piers a Robbins za ním. Otec Peregrine odhodil sutanu a vrhl se proti běícím vlnám, jako by bouřlivé moře bylo jeho ivel. Henrymu a Pilbeamovi, kterým pomáhal Robbins, se podařilo probojovat se ke břehu. Otec Peregrine a Raphael podreli Dalglieshe, Stephen a Piers Gregoryho. Během několika vteřin je moře vechny vrhlo na pás oblázků a otec Sebastian s otcem Martinem jim spěchali pomoci z vody Za nimi vylezli Pilbeam a Henry, kteří tam zůstali leet a lapali po dechu, zatímco se přes ně přelévaly vlny.

Jen Dalgliesh byl v bezvědomí a Kate, která se k němu rozběhla, viděla, e se udeřil do hlavy o vlnolam a e mu na koili teče krev smíená s mořskou vodou. Na krku měl stopu, rudou jako tekoucí krev, po Gregoryho stisku. Stáhla mu koili a přiloila ji na ránu, pak zaslechla paní Pilbeamovou. Nechte to na mě, slečno. Mám tu obvazy

Ale vedení se ujal Morby. Nejdřív z něj musíme dostat vodu, přikázal, sklonil se nad Dalglieshem a zahájil oivování. Gregory seděl kousek opodál, nahý a na trenýrky, hlavu měl sloenou v dlaních a lapal po dechu. Robbins ho ostraitě hlídal.

Kate se obrátila na Pierse: Zabal ho do dek a nalij do něj něco teplého. Jakmile se trochu zahřeje a vzpamatuje, zatkni ho. A nasaď mu náramky. Nebudeme nic riskovat. Jo, a myslím, e bychom mu mohli k hlavnímu obvinění přidat jetě pokus o vradu.

Opět se otočila k Dalglieshovi. Náhle se rozkalal, vyplivl vodu s krví a zamumlal cosi nesrozumitelného. Teprve poté si Kate uvědomila, e u jeho hlavy klečí pobledlá Emma Lavenhamová. Nic neřekla, ale kdy zachytila Katin pohled, vstala a ustoupila stranou, jako by si uvědomila, e tu pro ni není místo.

Neslyeli přijídět ambulanci a neměli představu, jak dlouho to můe trvat. Piers a Morby teď zvedli Dalglieshe na nosítka a vydali se s ním k čekajícím autům, otec Martin el vedle Dalglieshe. Skupina, která byla ve vodě, tam stála a třásla se, balila se do dek, posílala si láhev, a pak vichni pomalu zamířili ke schodům. Náhle se mraky roztrhly a plá ozářil nesmělý paprsek slunce. Kdy Kate sledovala, jak si mladíci utírají mokré vlasy a poskakují, aby se zahřáli, na okamik skoro uvěřila, e to je letní parta, která si la zaplavat a e se za chvíli začnou honit po písku.

Doli na vrchol útesu a naloili nosítka do landroveru. Kate si uvědomovala, e vedle ní jde Emma Lavenhamová.

Bude v pořádku? zeptala se Emma.

Ale jo, on to přeije. Je to tvrdý chlap. Rány na hlavě hodně krvácejí, ale nebudou hluboké. Za pár dní ho propustí a odjede do Londýna. Jako my vichni.

Dnes večer se vracím do Cambridge, oznámila Emma. Řekla byste mu za mě sbohem a popřála mu vechno dobré?

Ani počkala na odpověď, otočila se a připojila se ke skupince svěcenců. Gregoryho, se elízky a v dekách, postrkoval Robbins do alfy romeo. Piers přistoupil ke Kate a oba se zahleděli za Emmou.

Vrací se dnes večer do Cambridge, prohodila Kate. No, proč ne. Tam patří.

A kam patří ty? zeptal se Piers.

Nepotřeboval odpověď, ale ona řekla: K tobě a Robbinsovi a AD. Co jsi myslel? Je to přece má práce.

Kniha čtvrtá

KONEC A ZAČÁTEK

Dalgliesh naposled přijel do svatého Anselma jednoho krásného dne uprostřed dubna, v něm se nebe, moře i probouzející se země spojily v měkkém souzvuku vyrovnané krásy. Jel se staenou střechou a vítr, který se mu opíral do tváře, přináel esenci  vonnou a nostalgickou  dubnů jeho chlapectví a mládí. Vyjel s určitými pochybnostmi, ale ty odhodil, hned jak minul východní předměstí, a teď jeho vnitřní rozpoloení odpovídalo klidnému dni.

Dostal dopis od otce Martina, vřelé pozvání, aby ho navtívil, teď kdy je svatý Anselm oficiálně uzavřený. Psal v něm: Bude to dobrá příleitost rozloučit se s přáteli, ne odjedeme, a doufáme, e k nám na ten dubnový víkend přijede i Emma. Chtěl, aby Dalgliesh věděl, e tam bude; jestlipak také upozornil ji? A pokud ano, co kdy se rozhodla nepřijet?

Nakonec přila ta známá odbočka, kterou by člověk snadno minul, nebýt jasanu porostlého břečtanem. Zahrádky před dvojdomky překypovaly narcisy, jejich jasně luté trsy tvořily kontrast k světlelutým petrklíčům na travnatém okraji silnice. Na ivých plotech po obou stranách cesty pučely první světlezelené výhonky, a kdy s tlukoucím srdcem poprvé spatřil moře, táhlo se v klidných pásech chvějivé modři a k purpurovému obzoru. Vysoko nad hlavou neviděné a sotva slyitelné letadlo zanechávalo útrkovitou bílou stopu na bezmračném nebi. Pod zářivým sluncem vypadal močál mírumilovně, vůbec ne hrozivě. Dovedl si představit, jak pod tou klidnou hladinou klouou lesklé ryby. Bouře, která zuřila v tu noc, kdy byl arciděkan zavraděn, zničila poslední zbytky potopené lodi, ani černé dřevěné ebro tu nezůstalo, a mezi oblázkovým břehem a mořem se táhl neporuený pás písku. Dnes ráno Dalgliesh ani nemohl zalitovat toho důkazu ve zahlazující moci času.

Předtím, ne zahnul po pobření cestě k severu, zajel ke kraji útesu a vypnul zapalování. Měl s sebou dopis, který si musel znovu přečíst. Dostal ho týden předtím, ne byl Gregory odsouzen k doivotnímu trestu za vradu arciděkana Cramptona. Písmo bylo pevné, přesné a vzpřímené. Oslovení chybělo, jen obálka byla nadepsaná Dalglieshovým jménem.

Omlouvám se za tento psací papír, který, jak jistě pochopíte, jsem si nevybral. Moná u vám bylo řečeno, e jsem se rozhodl u soudu prohlásit, e jsem vinen. Mohl bych tvrdit, e chci uetřit ty neastné blázny, otce Martina a otce Johna, svědectví u soudu, nebo e bych nerad viděl svého syna nebo Emmu Lavenhamovou vystavené poněkud brutální vynalézavosti mého obhájce. Ale na to mě znáte a moc dobře. Samozřejmě, e chci předevím zajistit, aby na Raphaelovi po celý jeho ivot nelpělo stigma podezření. Dospěl jsem k poznání, e existuje velmi reálná naděje, e bych mohl být zprotěn obvinění. Brilantnost mého právníka je téměř přímo úměrná výi jeho honoráře, a on se dal hned zkraje slyet, e bych se z toho mohl dost pravděpodobně vyvléknout, i kdy si dal pozor, aby neuil zrovna těchto slov. Jsem koneckonců typický přísluník střední třídy, ctihodný občan.

Vdycky jsem plánoval, e budu osvobozen, jestli se případ někdy dostane k soudu. Jene jsem chtěl zavradit Cramptona v noci, kdy by Raphael nebyl na koleji. Jak víte, zastavil jsem se v jeho pokoji, abych se přesvědčil, e odjel. Kdybych ho nael doma, el bych vradit? Odpovídám, e ne. Té noci ne, a moná nikdy. Je nepravděpodobné, e by se vechny podmínky nutné k úspěchu tak astně sely jetě jednou. Připadá mi zajímavé, e Crampton zemřel díky tomu, e Raphael prokázal dobro nemocnému příteli. U předtím jsem si viml, e zlo často pochází z dobra. Vy jako syn duchovního máte větí předpoklady ne já pustit se do tohoto teologického hlavolamu.

Lidé, kteří podobně jako my ijí v umírající civilizaci, mají tři monosti. Můeme se marně pokouet odvrátit pád  jako dítě, které staví hrad z písku na okraji pokračujícího přílivu. Můeme ignorovat smrt krásy, vzdělanosti, umění, intelektuální integrity, a nacházet útěchu ve svém vlastním světě. O to jsem se po několik let snail. Za třetí se můeme připojit k barbarům a vzít si podíl z toho plenění. To je velmi oblíbená volba a tu jsem nakonec zvolil. Mému synovi vybrali Boha. Byl v moci těch kněí od té chvíle, kdy se narodil. Chtěl jsem mu dát na vybranou modernějího boha  peníze. Teď má peníze a zjistí, e se jich nedovede vzdát, určitě ne vech. Zůstane boháčem; čas ukáe, zda zůstane knězem.

Myslím, e pokud jde o vradu, není tu nic, co byste nevěděl. Můj anonymní dopis siru Alredovi měl samozřejmě slouit tomu, aby způsobil problémy svatému Anselmu a Sebastianu Morellovi. Těko jsem mohl očekávat, e kvůli tomu přijede nejznámějí detektiv Scotland Yardu, ale vae přítomnost mě nezastraila, spí pro mě byla výzvou. Můj plán vylákat arciděkana do kostela vyel bezvadně; určitě by neodloil prohlídku obrazu, jeho zhanobení jsem mu popsal. Plechovku s černým lakem a tětec jsem měl připravené v presbytáři a přiznávám, e mě bavilo Poslední soud takhle zřídit. koda, e měl Crampton tak málo času, aby ocenil mé umění.

Moná uvaujete, jak dolo k těm dvěma úmrtím, z kterých jsem nebyl obviněn. To první, ukrcení Margaret Munroeové, bylo nutné. Vyadovalo to trochu plánování, ale smrt měla lehkou, téměř přirozenou. Byla to neastná ena, které zřejmě u nezbývalo moc času, ale mohla v něm nadělat dost kody. Jí nezáleelo na tom, jestli bude její ivot kratí o den, o měsíc nebo o rok. Mně na tom záleelo. Měl jsem v plánu, e se k Raphaelovu otcovství přiznám, a bude kolej uzavřena a ten rozruch kolem vrady utichne. Ovem vy jste brzy odhalili jádro mého plánu. Chtěl jsem zabít Cramptona a současně vrhnout podezření na kolej, ani bych proti sobě zanechal přesvědčivé důkazy. Chtěl jsem, aby se kolej uzavřela brzy, pokud mono předtím, ne bude můj syn vysvěcen, a chtěl jsem, aby to dědictví zůstalo nedotčené. A také mě těila, to přiznávám, vyhlídka, e kariéra Sebastiana Morella skončí podezíráním, neúspěchem a potupou. On se postaral o to, aby ta moje skončila právě tak.

Moná si kladete otázky nad politováníhodnou smrtí Agathy Bettertonové, dalí neastnice. Ale to jsem jen vyuil nečekané příleitosti. Mýlili jste se, pokud jste si mysleli, e se nachomýtla u těch schodů, kdy jsem telefonoval paní Cramptonové. Tehdy mě neviděla. Ale viděla mě ten dalí večer po vradě, kdy jsem vracel klíče. Mohl jsem ji zabít u tenkrát, ale rozhodl jsem se počkat. Kadý ji koneckonců povaoval za blázna. I kdyby mě obvinila, e jsem byl po půlnoci v domě, pochybuji, e by její slovo proti mému obstálo. Ale ona za mnou přila v sobotu večer a sdělila mi, e moje tajemství je u ní v naprostém bezpečí. Nikdy nemluvila moc souvisle, ale dala mi najevo, e nikdo, kdo zabil arciděkana Cramptona, se jí nemusí bát. Jene to jsem nemohl riskovat. Uvědomujete si, e byste mi ani jednu z těchto smrtí nedokázali? Motiv nestačí. Bude-li toto přiznání pouito proti mně, zapřu ho.

Dozvěděl jsem se něco překvapivého o vradě a o násilí vůbec. Vy to asi víte, Dalglieshi, vdy jste na tyhle věci odborník. Mně osobně to připadá zajímavé. První rána byla úmyslná, ovem dělalo se mi přitom patně, pocioval jsem odpor, ale sebral jsem k ní vekerou svou vůli. Uvaoval jsem jednoznačně: ten chlap musí zemřít a tohle je nejefektivnějí způsob, jak ho zabít. Chtěl jsem mu zasadit jen jednu ránu, nanejvý dvě, ale po první ráně zaplaví člověka adrenalin. Touha po násilí zvítězí. Tloukl jsem dál, ani jsem si to uvědomoval. I kdybyste se v té chvíli objevili, pochybuji, e bych dovedl přestat. Primitivní instinkt zabíjet nenastupuje při promýlení násilného činu, ale teprve po první ráně.

Od svého zatčení jsem svého syna neviděl. Nechce mě vidět a je to tak dobře. il jsem celý ivot bez lidské náklonnosti a bylo by trapné, kdybych se jí měl dovolávat teď.

A tady dopis končil. Kdy ho Dalgliesh skládal, pomyslel si, jak asi Gregory bude snáet uvěznění, které můe trvat klidně deset let. Bude-li tam mít knihy, pravděpodobně přeije. Ale díval se u teď zamříovaným okénkem a touil po tom, aby i on mohl vdechnout vonný vánek tohohle jarního dne?

Nastartoval auto a jel rovnou do koleje. Přední dveře byly otevřené dokořán do slunečního svitu a on vstoupil do prázdné haly. U sochy panny Marie stále hořela lampa a ve vzduchu stále tkvěla slabá kostelní vůně, která sestávala z kadidla, letidla na nábytek a starých knih. Jemu ale připadalo, e dům u je částečně odstrojený a e v tiché rezignaci čeká na svůj neodvratný konec.

Neslyel kroky, ale náhle si uvědomil něčí přítomnost, a kdy vzhlédl, spatřil nahoře na schodech stát otce Sebastiana. Dobré jitro, Adame, pojďte dál! zavolal na něj. Je to poprvé, pomyslel si Dalgliesh, kdy ho rektor oslovil křestním jménem.

Kdy za ním Dalgliesh veel do kanceláře, poviml si tří změn. Nad krbem u nevisel Burne-Jonesův obraz, zmizely i oba postranní. K drobné změně dolo i u otce Sebastiana. Odloil sutanu a měl na sobě oblek s kněským kolárkem. A vypadal starí; vrada si vybrala svou daň. Ale strohé a pěkné rysy neztratily nic ze své autority a sebejistoty, dokonce něco přibylo: potlačovaná euforie z úspěchu. Katedra na univerzitě, kterou získal, byla prestiní a byla to ta, po které vdycky touil. Dalgliesh mu pogratuloval.

Děkuji vám, řekl Morell. Je prý chyba se vracet, ale já doufám, e v mém případě a v případě univerzity se to nepotvrdí.

Sedli si a několik minut spolu hovořili, nezbytná úlitba zdvořilosti. Nebylo v Morellově povaze, aby pocioval rozpaky, ale Dalgliesh cítil, e ho pořád jetě znervózňuje nechutné pomylení, e mu, který teď sedí proti němu, ho kdysi povaoval za podezřelého z vrady. A pochyboval, e Morell někdy zapomene na nedůstojné snímání otisků, nebo e mu je odpustí. Teď, jako by to povaoval za svou povinnost, líčil Dalglieshovi změny, ke kterým na koleji dolo.

Vichni studenti si nali místa na jiných teologických kolejích. Ti čtyři svěcenci, které jste poznal, byli přijati na Cuddesdon nebo St. Stephens House v Oxfordu.

Take Raphael ve studiu pokračuje? zeptal se Dalgliesh.

Ovem. Myslel jste si, e toho nechá? Odmlčel se, nače dodal: Raphael byl tědrý, ale je to pořád boháč.

Pokračoval ve zprávách o kněích, ale byl otevřenějí, ne by Dalgliesh čekal. Otec Peregrine přijal místo jako archivář v knihovně v Římě  městě, do kterého se vdycky touil vrátit. Otec John dostal nabídku na místo kaplana v kláteře u Scarborough. Jako odsouzený pedofil musel hlásit kadou změnu adresy, take doufal, e kláter mu poskytne stejně bezpečné útočitě jako kolej svatého Anselma. Dalgliesh potlačil úsměv a v duchu souhlasil s tím, e vhodnějí místo mu nemohli najít. Otec Martin kupuje dům v Norwichi a Pilbeamovi se tam přestěhují s ním, budou o něj pečovat a zdědí ten dům, a otec Martin umře. I kdy bylo potvrzeno Raphaelovo právo na dědictví, právní pozice byla komplikovaná a bylo třeba rozhodnout o mnoha věcech včetně toho, zda kostel převezme místní duchovní úřad, nebo zda bude odsvěcen. Raphaelovi záleelo na tom, aby van der Weyden nadále slouil jako oltářní obraz, a hledalo se pro něj vhodné místo. Obraz byl v současnosti bezpečně uzamčený v bankovním trezoru, kde bylo i vekeré stříbro. Raphael také rozhodl, e daruje Pilbeamovým jejich dům a Surteesovi jeho. Hlavní budova bude prodána jako centrum pro meditace a alternativní medicínu. Tón otce Sebastiana prozrazoval elegantně maskovanou nechu. Dalgliesh usoudil, e tam čtyři kněí a personál dočasně zůstávají na ádost správců, dokud budovu nepřevezme nový majitel.

Kdy bylo jasné, e je rozhovor u konce, Dalgliesh podal otci Sebastianovi Gregoryho dopis. Myslím, e máte právo si to přečíst, řekl.

Otec Sebastian četl mlčky. Nakonec dopis sloil a vrátil Dalglieshovi. Děkuji vám. Je zvlátní, e mu, který miloval jazyk a literaturu jedné z největích civilizací, se sníil k takovému lacinému sebeospravedlnění. Vrahové jsou prý vichni arogantní, ale tohle je arogance v měřítku Miltonova Satana. ,Zlo, ty budi mým dobrem. Zajímalo by mě, kdy naposledy četl Ztracený ráj. V jednom měl arciděkan pravdu, kdy mě kritizoval. Měl jsem si dát větí práci s výběrem lidí, které jsem pozval, aby tu pracovali. Zůstanete na noc, e?

Ano, otče.

To bude příjemné pro nás pro vechny Doufám, e tady budete mít vekeré pohodlí.

Otec Sebastian nedoprovodil Dalglieshe do jeho starého apartmá v Jeronýmovi, ale zavolal paní Pilbeamovou a předal jí klíče. Paní Pilbeamová byla neobyčejně hovorná a v Jeronýmovi pečlivě zkontrolovala, zda má Dalgliesh vechno, co potřebuje. Jako by se jí ani nechtělo odejít.

Otec Sebastian vám jistě pověděl o těch změnách. Nemůu říct, e bychom s Regem nějak fandili mylence alternativní medicíny. No ale ti lidé, co sem chodí, vypadají celkem nekodně. Chtějí, abychom tu zůstali na svých místech a Eric Surtees také. Ten je asi spokojený, ale já s Regem u jsme na změny moc staří. Byli jsme s otci pěkných pár let a neradi bychom si zvykali na cizí lidi. Pan Raphael řekl, e dům můeme klidně prodat, tak to moná uděláme a budeme mít trochu peněz na stáří. Otec Martin vám asi řekl, e pomýlíme na to, odstěhovat se s ním do Norwiche. Nael velmi pěkný dům, má tam hezkou pracovnu a spoustu místa pro tři lidi. No, nedá se čekat, e by se otec Martin o sebe postaral, viďte, teď kdy je mu přes osmdesát! A pro něj bude dobré, vidět kolem sebe trochu ivota  pro nás také. Máte vechno, co teď potřebujete, pane Dalglieshi? Otec Martin bude moc rád, e vás uvidí. Najdete ho na plái. Na víkend přijel pan Raphael a taky je tu slečna Lavenhamová.

Dalgliesh zaparkoval jaguár za kolejí a vydal se k moři. V dálce u domku svatého Jana uviděl prasata, která teď volně pobíhala kolem. Také jich bylo nějak víc. I ti vepříci zřejmě věděli, e se tady něco změnilo. Kdy je pozoroval, vyel z domu Eric Surtees s kbelíkem.

Dalgliesh se vydal cestou po útesech k baině. Shora ze schodů bylo vidět skoro na celou plá. Tři postavy, které tam seděly, jako by mezi sebou úmyslně udrovaly jistou vzdálenost. Úplně na severu spatřil Emmu, seděla na oblázcích, hlavu skloněnou nad knihou. Na jednom z bliích sloupů vlnolamu seděl Raphael, kýval nohama ve vodě a hleděl na moře. Blízko něj na písčité plái otec Martin zřejmě budoval ohnitě.

Kdy zaslechl skřípání Dalglieshových kroků na oblázcích, ztěka se narovnal a usmál se tím svým úsměvem, který mu proměnil celou tvář. Adame! To jsem rád, e jste přiel. Viděl jste otce Sebastiana?

Ano, a pogratuloval jsem mu ke katedře.

Otec Martin řekl: Je to ta, po které vdycky touil, a věděl, e se na podzim uvolní. Ale samozřejmě nemohl uvaovat o tom, e ji vezme, kdyby svatý Anselm zůstal v provozu.

Opět se sklonil ke svému úkolu. Dalgliesh viděl, e v písku vykloubil mělkou jamku a teď kolem ní klade kameny. Vedle leela plátěná taka a krabička zápalek. Dalgliesh se posadil, opřel se o lokty a natáhl nohy do písku.

Ani přeruil svou práci, zeptal se otec Martin: Jste astný, Adame?

Mám zdraví, práci, která mě baví, dost jídla, pohodlí, občas si dopřeju i trochu luxusu, kdy ho potřebuju, mám svou poezii. Kdy člověk vezme v úvahu, e tři čtvrtiny světa ijí v chudobě, neřekl byste, e nespokojenost by byla zvrhlá rozmařilost?

Mohl bych dokonce říct, e by to byl hřích, pořád se za něčím pachtit. Nemůeme-li chválit Boha, jak si zaslouí, můeme mu alespoň děkovat. Ale stačí to vechno?

To bude kázání, otče?

Ne, ani homilie. Rád bych vás viděl enatého, Adame, nebo aspoň s někým ít. Vím, e vám ena zemřela při porodu. Musí to být neustálý stín. Ale nemůeme ze ivota vyloučit lásku, ani bychom to neměli chtít. Odpuste mi, jestli jsem necitlivý a drzý, ale i al se můe změnit v poitek.

Ach, to není al, otče, e zůstávám svobodný. Nic tak jednoduchého, přirozeného a obdivuhodného. Je to egoismus. Láska k soukromí, neochota nechat se zraňovat nebo být odpovědný za těstí druhého. A neříkejte, e bolest by byla dobrá pro mé vere. Vím to. Vidím jí dost při práci. Odmlčel se a pak řekl: Jste patný dohazovač. Nechtěla by mě, víte? Jsem moc starý, moc uzavřený, moná mám moc zkrvavené ruce a moná se nechci na nikoho vázat.

Otec Martin vybral hladký kulatý kámen a pečlivě ho umístil k ostatním. Vypadal astně zaujatě jako malé dítě.

A určitě má někoho v Cambridgi, dodal Dalgliesh.

No, takováhle ena patrně ano. V Cambridgi nebo jinde. To znamená, e byste si měl dát tu práci a riskovat neúspěch. To by pro vás byla aspoň změna. Tak mnoho těstí, Adame.

Ta slova zněla jako proputění. Dalgliesh vstal a pohlédl k Emmě. Pak spatřil, e také vstala a kráčí k moři. Byli od sebe jen padesát yardů. Pomyslel si: Počkám, a jestli půjde ke mně, bude to znamení, i kdyby se chtěla jen rozloučit. A pak mu ten nápad připadl zbabělý a negalantní. První krok přece musí udělat on. Popoel a k moři. Měl u sebe jetě ten kousek papíru se esti řádky verů. Vytáhl jej, roztrhal na kousíčky, pustil je do přítí vlny a sledoval, jak pomalu mizí v plazivém prouku pěny. Otočil se k Emmě, a kdy udělal první krok, viděl, e i ona se otočila a jde k němu po pásu suchého písku mezi břehem z oblázků a ustupujícím příbojem. Přila blí, mlčky stanuli vedle sebe a hleděli na moře.

Kdy promluvila, její slova ho překvapila: Kdo je Sadie?

Proč se ptáte?

Kdy jste přicházel k sobě, vypadalo to, jako byste čekal, e vás uvítá.

Boe, pomyslel si, to jsem musel vypadat: zaneřáděného, polonahého mě vlekli po oblázcích, celého od krve, obaleného v písku, plival jsem vodu a krev, něco breptal a zvracel. Sadie byla kouzelná, řekl. Naučila mě, e poezie je sice váeň, ale nemusí to být celý ivot. Sadie byla na svých patnáct a půl let velmi moudrá.

Zdálo se mu, e zaslechl tichý spokojený smích, ale odvál ho náhlý poryv větru. Bylo směné, e ve svém věku pocioval tuto nejistotu. Byl rozpolcený mezi zlostí na pubertální nedůstojnost toho pocitu a divokou radostí nad tím, e je schopen tak prudkého citu. A teď musel vyřknout ta slova. I kdy téměř zanikala ve větru, uvědomoval si jejich banalitu, jejich nedostatečnost.

Moc rád bych se s vámi jetě někdy seel, jestli vám ta představa není protivná, řekl. Myslel jsem  doufal jsem  e bychom se mohli poznat líp.

Muselo to znít, jako by ji objednával zubař, vyplísnil se v duchu. A pak se otočil, pohlédl na ni, a kdy spatřil výraz v její tváři, chtělo se mu nahlas zakřičet.

Váně odpověděla: Mezi Cambridgí a Londýnem je velmi dobré vlakové spojení. V obou směrech.

A vztáhla ruku.

*

Otec Martin dobudoval ohnitě. Teď vytáhl z plátěné taky list novin a zmačkaný jej vloil do jamky. Pak na něj poloil anselmský papyrus, sehnul se a krtl. Noviny chytily okamitě a pak se plamínky dychtivě vrhly na papyrus. V tu chvíli vznikl velký ár a otec Martin ustoupil od ohně. Viděl, e vedle něj stanul Raphael a mlčky ho pozoroval. Co to pálíte, otče? zeptal se pak.

Spis, který u někoho ponoukl ke hříchu a moná by pokouel i dalí. Je načase, aby zmizel.

Nastalo ticho, pak Raphael prohodil: Ze mě nebude patný kněz, otče.

Otec Martin, který si nikdy nepotrpěl na okázalá gesta, mu krátce poloil ruku na rameno. Ne, synu. Myslím, e z tebe bude dobrý kněz.

Pak mlčky sledovali, jak oheň zhasíná a nad mořem se vznáí poslední úzký prouek bílého dýmu.