Phyllis Dorothy JAMESOVÁ

Vrady podle návodu

Mým dvěma zeům

Lynu Flockovi

a Peteru Duncanu McLeodovi

Čas přítomný a čas minulý

jsou moná oba přítomny v čase budoucím

a čas budoucí je obsaen v čase minulém.

T.S. Eliot: Burnt Norton

Z anglického originálu The Murder Room,

vydaného nakladatelstvím Faber and Faber

Limited, London 2003

přeloila Alena Rovenská

Vydalo R. + H. spol. s r. o.,

nakladatelství MOTTO

jako svou 323. publikaci

Praha 2003

Vydání první

Š 2003 P D James

Translation Š Alena Rovenská, 2003

ISBN 80-7246-210-5

Autorčina poznámka:

Musím se omluvit vem milovníkům parku Hampstead Heath a Společnosti města Londýna za opoválivost, s ní jsem postavila fiktivní Dupayneovo muzeum na okraj tohoto krásného a oblíbeného území. Některé jiné lokality, o nich píu ve svém románě, jsou rovně skutečné a k vradám, zdokumentovaným v jednom ze sálů tohoto muzea, skutečně dolo. Ale předevím musím zdůraznit, e Dupayneovo muzeum, jeho správci, personál, placení i dobrovolní pracovníci i návtěvníci existují jen v mé fantazii, co platí i pro kolej lady Swathlingové a vechny ostatní postavy tohoto příběhu. Měla bych se také omluvit za to, e jsem způsobila dočasné poruchy londýnského metra i výluky na elezniční trati mezi Cambridgí a Londýnem. Ti, kdo cestují hromadnou dopravou, jistě uznají, e tento literární prostředek neklade příliné nároky na věrohodnost.

Jako obvykle děkuji dr. Ann Pristonové z kriminalistické sluby a své sekretářce, paní Joyce McLennanové. Také musím velmi poděkovat vyetřovateli poárů, panu Andrewu Douglasovi z kriminalistické sluby, za jeho nedocenitelnou pomoc v oboru vyetřování podezřelých poárů.

P D. Jamesová

Kniha první

LIDÉ A MÍSTO

Pátek 25. října  pátek 1. listopadu

Kapitola 1

V pátek 25. listopadu, přesně týden předtím, ne bylo v Dupayneově muzeu objeveno první mrtvé tělo, navtívil Adam Dalgliesh muzeum poprvé. Návtěva byla neplánovaná, rozhodnutí impulzivní a později při zpětném pohledu zhodnotil toto odpoledne jako jednu z bizarních náhod ivota, které se sice vyskytují častěji, ne by se dalo rozumně předpokládat, ale zaručeně vdycky překvapí.

Vyel z ministerstva vnitra v Queen Annes Gate v půl třetí po dlouhé dopolední schůzi, kterou jen krátce přeruila obvyklá přestávka na donesené sendviče a nevalnou kávu, a el zpátky do Nového Scotland Yardu pěky Byl sám, to byla také náhoda. Policejní zastoupení na schůzi bylo silné a Dalgliesh by normálně odeel se zástupcem komisaře, ale jeden z tajemníků kriminálního oddělení policie ho poádal, aby se stavil v jeho kanceláři a prodiskutoval s ním nějaký problém, který se nevztahoval k dopolednímu tématu, take Dalgliesh odeel bez doprovodu. Ze schůze si odnesl očekávaný balík papírů, a kdy si krátil cestu podchodem u stanice metra St. Jamess Park na Broadway, zamyslel se nad tím, má-li se vrátit do své kanceláře a riskovat, e ho celé odpoledne bude někdo vyruovat, nebo si vzít dokumenty domů a zpracovat je v klidu.

Na schůzi se nesmělo kouřit, ale místnost téměř plesnivěla vydýchaným vzduchem, take teď si chvíli uíval čerstvého. Byl větrný, ale neobvykle teplý den vzhledem k ročnímu období. Chuchvalce mraků putovaly po blankytné obloze. Dovedl by si představit, e je jaro, kdyby nebylo té podzimní mořské vůně řeky  jistě si ji napůl vymyslel  a ostrého větru, který se do něj opřel; kdy vyel z metra.

Za pár vteřin spatřil Conrada Ackroyda, který stál na rohu Dare Street a rozhlíel se kolem s výrazem úzkosti i naděje, typickým pro člověka, který čeká na taxi. Téměř okamitě ho Ackroyd uviděl a vykročil k němu s oběma rukama napřaenýma a s rozzářenou tváří pod kloboukem s irokým okrajem. Dalgliesh se nemohl tomuto setkání vyhnout, a ani si to nepřál. Málo lidí by se nechtělo vidět s Conradem Ackroydem. Jeho věčně dobrá nálada, zájem o vechny radosti ivota, záliba v klepaření a zejména jeho mladická due přímo hladily. Zdálo se nepředstavitelné, e by Ackroyd mohl podlehnout váné nemoci nebo e by ho mohla potkat osobní tragédie. Zpráva o jeho skonu by jeho přátelům připadala jako poruení přírodních zákonů. Moná, pomyslel si Dalgliesh, je právě v tom tajemství jeho oblíbenosti; poskytoval svým přátelům iluzi, e osud je dobrodinec. Jako vdy byl oblečený roztomile výstředně. Klobouk měl furiantsky posunutý ke straně, zavalité tělo nadité do kostkovaného tvídového plátě v červené a zelené barvě. Byl to jediný člověk, o kterém Dalgliesh věděl, e nosí psí dečky Měl je i teď.

Adame, to je skvělé, e tě vidím. Říkal jsem si, jestli bude ve své kanceláři, ale nerad tam chodím. Je to o strach, kamaráde. Nikdy si nejsem jistý, jestli mě pustí dovnitř a jestli se pak dostanu ven. Obědval jsem v hotelu Petty France se svým bratrem. Jezdí do Londýna jednou za rok a bydlí vdycky tam. Je to oddaný římský katolík a ten hotel je blízko Westminsterské katedrály. Znají ho a jsou velmi tolerantní.

Tolerantní k čemu? v duchu se zeptal Dalgliesh. Mluvil Ackroyd o hotelu, o katedrále, nebo o obou? Nevěděl jsem, e má bratra, Conrade, podotkl.

Já to skoro taky nevím, vídáme se tak zřídka. On je to takový samotář. Dodal: Bydlí v Kidderminsteru, jako by tento fakt vechno vysvětloval.

Dalgliesh se chystal taktně zamumlat něco o tom, e u půjde, kdy jeho společník navrhl: A co kdybych tě, kamaráde, k něčemu přemluvil? Chtěl bych strávit dvě hodinky v Dupayneově muzeu v Hampsteadu. Co kdybys el se mnou? Ty to muzeum jistě zná.

Slyel jsem o něm, ale nikdy jsem tam nebyl.

Ale to bys měl, to bys měl. Je to tam úasné! Zachycují meziválečné roky, 1919 a 1938. Mají to tam malé, ale vyčerpávající. Také mají pár dobrých obrazů: Nashe, Wyndhama Lewise, Ivona Hitchense, Bena Nicholsona. Tebe by ale asi zajímala hlavně knihovna. Jsou tam první vydání, některé rukopisy a samozřejmě meziváleční básníci. Pojeď!

Moná někdy jindy.

Někdy jindy se ti to zase nebude hodit. Ale teď, kdy jsem tě takhle chytil, povauj to za osud. Určitě má jaguara strčeného někde v policejní podzemní garái. Můeme tam jet.

Čím myslí, e já můu řídit.

Na zpáteční cestě se stavíme ve Swiss Cottage na čaj, co říká? Nellie by mi nikdy neodpustila, e jsem tě nepřivedl.

Jak se má Nellie?

Prima, děkuju. Ná doktor el minulý měsíc do penze. Po dvaceti letech to bylo smutné loučení. Ale jeho nástupce naim tělesným schránkám rozumí a moná je to dobré, e je mladí.

Manelství Conrada a Nellie Ackroydových bylo tak zavedené, e dnes u málo lidí vzruovalo, jak se ti lidé k sobě nehodí, nebo se zabývalo chlípnými představami o jeho moné intimitě. Fyzicky nemohli být odlinějí. Conrad byl obtloustlý, malý a tmavý, měl zvídavé jasné oči a na čiperných nokách se pohyboval hbitě jako tanečník. Nellie byla téměř o deset centimetrů vyí, měla bledou ple a plochou hruď. Vybledlé světlé vlasy nosila v copech stočených na ui, take to vypadalo, e má sluchátka. Nelliiným koníčkem bylo sbírání prvních vydání dívčích kolních románů z dvacátých a třicátých let minulého století. Její sbírka Angely Brazilsové byla povaována za unikátní. Conrad a Nellie měli společnou váeň pro dům a zahradu, jídlo  Nellie byla výborná kuchařka  dvě siamské kočky a taky zálibu v Conradově lehké hypochondrii. Conrad stále vlastnil a redigoval The Paternoster Review, vyhláené kousavostí svých nepodepsaných článků a recenzí. V soukromém ivotě to byl nejlaskavějí z Jekyllů, ve své roli redaktora zarytý Hyde.

Řada jeho přátel, jim úmyslně přetíené ivoty zapovídaly věnovat se radostem, kromě těch nejnutnějích, vdycky nějak nala čas dát si s Ackroydovými čaj v jejich pěkné edvardovské vile ve Swiss Cottage s pohodlným obývacím pokojem a atmosférou blaeného bezčasí. Dalgliesh k nim občas patřil. Jídlo bylo nostalgický a neukvapený rituál. Čekaly je jemné álky srovnané podle ouek, tenký tmavý chléb s máslem, malinké okurkové sendviče, domácí pikot a ovocné dortíky, které přináela postarí sluka, je by byla dárkem pro castingovou agenturu najímající herce do edvardovských kýčů. Starí návtěvníky ten obřad vracel do dob, kdy se tolik nespěchalo. Vem přináel dočasnou iluzi, e nebezpečný svět inklinuje k řádu, rozumu, pohodě a klidu stejně jako tato domácká idyla. Strávit podvečer klepy u Ackroydových by dnes byla nemístná rozmařilost. Na druhé straně Dalgliesh zjistil, e nebude lehké vymyslet pádnou výmluvu pro to, aby odmítl svézt svého přítele do Hampsteadu.

Rád tě odvezu do toho muzea, ale asi se nebudu moct zdret na delí návtěvu.

Nestarej se, kamaráde. Můu si vzít taxi.

Dalglieshovi trvalo jen pár minut, ne pobral ve své kanceláři dokumenty, vyslechl od sekretářky, co se přihodilo za jeho nepřítomnosti, a vyjel s jaguarem z podzemního parkovitě. Ackroyd stál poblí výjezdu jako dítě, je čeká, a je vyzvedne dospělý. Přitáhl si plá těsně k tělu, vyplhal se do auta s pochvalným mručením, bezmocně zabojoval s bezpečnostním pásem a pak dovolil Dalglieshovi, aby ho zapnul. Poprvé promluvil, a kdy jeli po Birdcage Walk.

Viděl jsem tě minulou sobotu v South Bank. Stál jsi u okna ve druhém patře a díval ses na řeku s nějakou, dovolím si říct, pozoruhodně krásnou enou.

Ani se na něj Dalgliesh podíval, řekl klidně: Měl jsi přijít, představil bych tě.

To mě napadlo, ale pak jsem si řekl, e bych byl navíc. Tak jsem se spokojil jen s tím, e jsem se díval na vae dva profily  na její víc ne na tvůj  s větí zvědavostí, ne by se sluelo. Nemýlil jsem se, e mezi vámi vládly jisté rozpaky, nebo snad napětí?

Dalgliesh neodpověděl a Ackroyd, který vrhl pohled na jeho jemné ruce, je se na okamik na volantu sevřely, si pomyslel, e bude moudré změnit téma. Úplně jsem nechal být ten sloupek drbů v Review. Nemá smysl je tisknout, pokud nejsou čerstvé, přesné a pichlavé, a to zase riskuje alobu. Lidé se hrozně rádi soudí. Pokouím se trochu obměnit obsah. Proto chci navtívit to muzeum. Píu sérii článků o vradě jako symbolu své doby. Vrada jako sociální historie, jestli chce. Nellie si myslí, e by to mohla být trefa, Adame. Hrozně ji to zajímá. Vezmi si například nejznámějí viktoriánské zločiny. K těm by nemohlo dojít v ádné jiné zemi. Ty klaustrofobní salony, ctihodnost vystavovaná na odiv, podřízenost en. A po rozvodu pokud ho ena dosáhla, co samo o sobě bylo obtíné  se z ní ve společnosti stal pária. Není divu, e ty chuděry začaly namáčet mucholapky, aby získaly arsenik. Ale to jsou nejlehčí léta. Ta meziválečná jsou zajímavějí. Dupayneovi mají místnost, která je věnována jen nejznámějím případům vrad dvacátých a třicátých let. Neslouí, ujiuju tě, k drádění zájmu veřejnosti  není to muzeum toho typu  ale přesně dokazuje můj záměr. Vrada, jedinečný zločin, je paradigmatem svého věku.

Odmlčel se a poprvé se na Dalglieshe upřeně zahleděl. Vypadá trochu unaveně, kamaráde. Je vechno v pořádku? Nejsi nemocný?

Ne, Conrade, nejsem nemocný.

Nellie zrovna včera povídala, e tě vůbec nevídáme. Má moc práce s vedením toho nenápadně pojmenovaného útvaru pro vyetřování vrad citlivé povahy. Citlivá povaha zní podivně byrokraticky  jak by se měla definovat vrada necitlivé povahy? No ale vichni víme, co to znamená. Jestli se najde lord kancléř ve svém taláru a paruce brutálně ubitý na oku s vlnou, zavolají Adama Dalglieshe.

To asi ne. Představuje si, e k tomu brutálnímu ubití dojde během zasedání sněmovny, přičem některá lordstva s uspokojením přihlíejí?

Jistěe ne. Stalo by se to poté, co sněmovna povstane.

Tak proč by seděl na svém oku?

Zavradili by ho někde jinde a tělo by přenesli, pokračoval Ackroyd. Měl bys číst detektivky, Adame. Dnení skutečná vrada, kromě toho, e je běná a  promiň mi to  trochu vulgární, potlačuje představivost. Ovem přestěhovat to tělo by byl problém. Chtělo by to dobře promyslet. Asi by to tak nelo.

Ackroyd to řekl s lítostí. Dalgliesh si pomyslel, zda jeho přítí váeň bude psaní detektivek. Pokud ano, měl by ho odradit. Vrada, a reálná, nebo fiktivní, v jakékoli podobě, byla na první pohled dost nepravděpodobným předmětem Ackroydova nadení. Ale jeho zvědavost měla iroký záběr, a jakmile ho jednou něco napadlo, sledoval tu mylenku s oddaným zaujetím celoivotního experta.

Téhle mylenky se zřejmě hodlal dret. Není to konvence, e nikdo neumírá ve Westminsterském paláci? Co kdy přestěhují mrtvolu do ambulance v nepietním spěchu a později prohlásí, e dotyčný zemřel na cestě do nemocnice? Tím by vznikly zajímavé indicie, pokud jde o dobu smrti. Doba smrti by byla důleitá, například, pokud by lo o dědictví. Tak, a u mám název. Smrt kancléře.

Bylo by to dost náročné na čas. prohodil Dalgliesh. Já bych se drel vrady jako paradigmatu doby. Co čeká od Dupayneova muzea?

Moná inspiraci, ale hlavně informace. Pozoruhodná je galerie vrad. Mimochodem, není to oficiální název, ale vichni jí tak říkáme. Jsou tam dobové novinové zprávy o zločinech a soudech, fascinující fotografie včetně některých originálů a skutečné exponáty z místa vrad. Nedovedu si představit, jak je starý Max Dupayne získal, ale věřím, e byl občas bez skrupulí, kdy chtěl získat to, co potřeboval. Samozřejmě zájem muzea o vradu se shoduje se zájmem mým. Jediný důvod, proč ten starou zaloil galerii vrad, je, e tak mohl vztáhnout vradu k době, kdy se odehrála, jinak by se dalo mluvit o podbízení pokleslému vkusu veřejnosti. U jsem si vybral svůj první případ. Je to samozřejmě paní Edith Thompsonová. Ty ho ovem zná.

Ano, znám.

Kadý, kdo se zajímal o skutečné případy vrad, chyby systému trestního práva nebo hrůzy a anomálie hrdelního trestu, znal případ Thompsonová-Bywaters. Byl námětem románů, her, filmů i novinových článků plných morálního rozhořčení.

Ackroyd, který si očividně neviml, e jeho společník mlčí, radostně tlachal dál. Zva fakta. Je tu atraktivní mladá ena, osmadvacetiletá, provdaná za nudného, o čtyři roky starího úředníka. ijí v nudné ulici na omelém východolondýnském předměstí. Myslí, e nala útěchu ve světě fantazie?

Nemáme ádný důkaz o tom, e byl Thompson nudný. Nebo myslí, e tahle vlastnost ospravedlňuje vradu?

Věděl bych o méně uvěřitelných motivech, kamaráde. Edith Thompsonová je inteligentní a přitalivá. Pracuje jako vedoucí kloboučnické firmy v City, a to v těch dobách něco znamenalo. Na dovolenou jezdí se svým manelem a jeho sestrou, seznámí se s Frederickem Bywatersem, stewardem P & O Line, který je o osm let mladí ne ona, a bezhlavě se zamiluje. Kdy je na moři, píe mu vánivé dopisy, které si mysl s malou představivostí dozajista můe vykládat jako náměty pro vradu. Tvrdí, e dala Percymu do ovesné kae rozemleté árovky. Pravděpodobnost této monosti soudní patolog Bernard Spilbury při procesu nebral v úvahu. A pak 3. října 1922, kdy se večer vracejí z divadla Criterion, odněkud vyskočí Bywaters a ubodá Percyho Thompsona k smrti. Edith Thompsonová prý volá: Ne, prosím tě, ne! Ale ty dopisy ji potopily. Kdyby je Bywaters zničil, ila by dodnes.

To těko, poznamenal Dalgliesh. Bylo by jí sto osm. Ale můe to povaovat za specifický zločin poloviny dvacátého století? árlivý manel, mladý milenec, sexuální zotročení. Mohlo se to stát klidně o padesát nebo sto let dřív Mohlo by se to stát i dnes.

Ale ne přesně takhle. O padesát let dřív by zaprvé neměla anci pracovat v City Je nepravděpodobné, e by někdy potkala Bywaterse. Dnes by ovem la na univerzitu, nala by ventil pro svou inteligenci, ukáznila by svou bujnou fantazii a pravděpodobně by skončila jako bohatá a úspěná osoba. Vidím ji jako romantickou spisovatelku. Určitě by si nikdy nevzala Percyho Thompsona, a kdyby se přece odhodlala k vradě, psychiatři by ji označili za osobu s chorobnou fantazií. Porota by měla jiný názor na mimomanelský sex a soudce by se neoddával svému hlubokému předsudku proti vdaným enám s milenci o osm let mladími, kterýto předsudek nepochybně sdílela porota v roce 1922.

Dalgliesh mlčel. Od té doby, co jako jedenáctiletý chlapec četl o té rozruené, sedativy obluzené eně, kterou museli na popravu napůl odvléct, vryl se mu ten případ hluboko do paměti a tíil ho tam jako stočený had. Chudák Percy Thompson si nezaslouil umřít, ale zaslouil si někdo to, co vytrpěla jeho vdova během těch posledních dní v cele odsouzenců? Teprve tam si konečně uvědomila, e ten skutečný svět venku je nebezpečnějí ne její fantazie a e jsou tam mui, kteří ji v určený den a určenou hodinu vyvedou ven a po právu jí zlomí vaz. U jako chlapce ho ten případ utvrdil v odmítání trestu smrti. Měl vak jetě jistějí a výraznějí vliv na přesvědčení, nikdy nevyřčené, ale stále zakořeněnějí v jeho mysli, e silné váně musí podléhat vůli, e láska, úplně do sebe ponořená, můe být nebezpečná a e cena, je se za ni platí, je příli vysoká. Neučil ho to, coby mladého nováčka u kriminální policie, starí zkuený serant, který je ale teď u dávno v penzi? Říkal mu tehdy: Vechny vrady mají čtyři motivy: lásku, chlípnost, prachy a nenávist. Budou ti říkat, hochu, e nejnebezpečnějí je odpor. Nevěř tomu. Nejnebezpečnějí je láska.

Vyhnal si případ Thompsonová-Bywaters rezolutně z hlavy a opět poslouchal Ackroyda.

Nael jsem svůj nejzajímavějí případ. Je stále nevyřeený, fascinující ve svých permutacích, dokonale typický pro třicátá léta. Nemohl by se stát jindy, aspoň ne přesně tak, jak se stal. Předpokládám, e ví, o čem mluvím? Jde o Wallaceův případ. Hodně se o něm psalo. Dupayne k němu má vechnu literaturu.

Jednou se o něm mluvilo na jakémsi kolení, kdy jsem byl čerstvě jmenován detektivem inspektorem. Jak nevést vyetřování vrady. Dnes u ho asi neuvádějí. Vybírají si novějí, relevantnějí případy. Příkladů mají dost.

Take fakta zná. Ackroydovo zklamání bylo tak zřejmé, e bylo nemoné nevyhovět mu.

Připomeň mi je.

Bylo to v roce 1931. Pokud jde o mezinárodní události, Japonsko v tom roce napadlo Mandusko, ve panělsku byla vyhláena republika, Kanpur smetla jedna z nejhorích vln násilí mezi komunitami v historii Indie, zemřeli Anna Pavlovová a Thomas Edison, kdeto profesor Auguste Piccard se stal prvním člověkem, který v balonu dosáhl stratosféry Doma byla v říjnu zvolena národní vláda, sir Oswald Mosley dokončil budování Nové strany a dva a tři čtvrtě milionu lidí bylo bez práce. Nebyl to dobrý rok. Vidí, Adame, reeri jsem provedl. Neudělalo to na tebe dojem?

Veliký. To je úasný výkon paměti. Nevidím ale ádný vztah k typicky anglické vradě na předměstí Liverpoolu.

Dávám to do irího kontextu. A můu to pouít, a začnu psát. Mám pokračovat? Nenudím tě?

Pokračuj, prosím. Opravdu mě nenudí.

Data: pondělí devatenáctého a úterý dvacátého ledna. Údajný vrah: William Herbert Wallace, stár padesát dva let, pojiovací agent Prudential Company, brýlatý, trochu přihrbený mu nevýrazného zevnějku, který il se svou enou Julií v Anfieldu, Wolverston Street číslo dvacet devět. Trávil dny tím, e chodil od jedněch dveří ke druhým a vybíral peníze na pojistné. ilink sem, ilink tam, detivý den a nevyhnutelný konec. Typické pro tehdejí dobu. Tehdy si člověk vydělal sotva na ivobytí, ale kadý týden si dával stranou tu troku, aby si zajistil sluný pohřeb. Člověk mohl ít v bídě, ale aspoň na konci uspořádal něco jako ou. ádný úprk do krematoria a za patnáct minut ven, kdy na dveře buí dalí hlouček pozůstalých.

ena Julia, dvaapadesátiletá, společensky trochu vý ne on, s jemnou tváří, dobrá klavíristka. Wallace hrál na housle a občas ji v předním salonku doprovázel. Zřejmě ne moc dobře. Kdyby nadeně vrzal, zatímco ona hrála, měl bys motiv pro vradu, ale s jinou obětí. Kadopádně prý byli věrná dvojice, ale kdo to má vědět? Neruím tě v řízení?

Dalgliesh si vzpomněl, e Ackroyd, který sám neřídil, byl vdycky nervózní spolujezdec. Vůbec ne.

Dostáváme se k večeru devatenáctého ledna. Wallace byl achista a měl hrát v Ústředním achovém klubu, který se scházel v kavárně v centru města v pondělí a ve čtvrtek večer. To pondělí mu někdo volal. Brala to čínice a zavolala vedoucího klubu, Samuela Bettieho, aby s volajícím promluvil. Ten navrhl, aby zavolal později, e Wallace má dnes večer hrát, ale zatím nepřiel. Volající řekl, e nemůe, slaví dceřiny jedenadvacetiny, ale aby za ním Wallace přiel nazítří v půl osmé probrat nějaký obchodní návrh. Udal jméno R. M. Qualtrough, adresu Menlow Gardens East, Mossley Hill. Zajímavé a důleité je to, e volající měl určité potíe se spojením, a byly skutečné, nebo předstírané. V důsledku toho víme, e telefonistka oznámila čas hovoru: bylo dvacet minut po sedmé.

Take dalí den Wallace vyrazil, aby vyhledal Menlow Gardens East. Teď víme, e taková adresa neexistuje. Musel jet třemi tramvajemi, aby se dostal do oblasti Menlow Gardens, pátral tam asi půldruhé hodiny po adrese a ptal se alespoň čtyř lidí včetně jednoho policisty. Nakonec to vzdal a odjel domů. Sousedé Johnstonovi se chystali vyjít ven, kdy zaslechli buení na zadní dveře čísla dvacet devět. Vyli zjistit, co se děje, a spatřili Wallace, který tvrdil, e se nemůe dostat dovnitř. V jejich přítomnosti to zkusil znovu a tentokrát se klika otočila. Vichni tři veli do domu. Tělo julie Wallaceové leelo v předním pokoji tváří na koberci před krbem, přikryté Wallaceovou zakrvácenou plátěnkou. Někdo ji umlátil k smrti při nepříčetném útoku. Lebka byla proraena jedenácti ranami, vedenými stralivou silou.

V pondělí druhého února, třináct dní po vradě, byl Wallace zatčen. Vechny důkazy byly nepřímé, na jeho atstvu nebyla nalezena krev, zbraň chyběla. ádný přímý důkaz ho s tím zločinem nespojoval. Zajímavé je, e důkazy vlastně mohou podporovat jak alobu, tak obhajobu, podle toho, z které strany se na ně člověk podívá. Do kavárny volal neznámý z telefonní budky poblí Wolverton Street v době, kdy tudy Wallace mohl jít. Mohlo to být tak, e volal sám, nebo vrah čekal, aby se ujistil, e Wallace je na cestě do klubu. Podle názoru policie byl během výslechu nepřirozeně klidný, seděl v kuchyni s kočkou na klíně a hladil ji. Svědčilo to o tom, e se jedná o lhostejného člověka, nebo o stoika, který skrývá své emoce? A jak se pak opakovaně dotazoval na tu adresu: obstarával si tím alibi, nebo to byl svědomitý agent, který potřebuje vyřídit úkol a jen tak se nevzdává?

Dalgliesh čekal v koloně u dalího semaforu a ten případ se mu začínal vybavovat jasněji: jestlie vyetřování byla fraka, toté se dalo říct o procesu. Soudce pronesl závěrečnou řeč, která stranila Wallaceovi, ale porota ho uznala vinným. Trvalo jí pouhou hodinu, ne dospěla k tomuto závěru. Případ znovu veel do historie, protoe odvolání bylo umoněno faktem, e vina nebyla prokázána s jistotou, co je nutné k tomu, aby byl rozsudek viny oprávněný, čili porota se mýlila.

Ackroyd radostně vatlal dál, zatímco Dalgliesh věnoval pozornost řízení. Očekával, e bude provoz hustý. Cesta domů v pátek začínala kadý rok dřív a zácpu jetě zhorovaly rodiny, které odjíděly z Londýna na venkov. Ne dojeli do Hampsteadu, Dalgliesh u litoval svého impulzivního rozhodnutí podívat se do muzea a v duchu počítal ztracené hodiny. Pak si řekl, e se přestane rozčilovat. Jeho ivot byl u takhle hektický, tak proč si kazit tuhle příjemnou pauzu výčitkami. Jetě ne dojeli k Jack Straws Castle, doprava se zastavila a trvalo celé minuty, ne se mohl připojit k tenčímu proudu vozů jedoucích po Spaniard Road, která vedla rovně přes Heath. Tady u hned u asfaltu rostly keře, které tvořily iluzi, e se ocitli někde v hloubi venkova.

Tady zpomal, Adame, řekl Ackroyd, nebo mineme tu odbočku. Není to jednoduché. U se k ní blííme, asi třicet yardů doprava.

Určitě nebylo snadné ji najít, a protoe to znamenalo odbočit doprava, nebylo ani snadné na ni vjet. Dalgliesh spatřil otevřenou bránu a za ní příjezdovou cestu po obou stranách lemovanou hustými křovinami a stromy. Nalevo od vchodu visela na zdi černá tabule s bílým nápisem. DUPAYNEOVO MUZEUM. PROSÍME, JEĎTE POMALU.

Dalgliesh prohodil: Není to zrovna vřelé uvítání. Stojí tady vůbec o návtěvníky?

Určitě, i kdy ne zrovna o davy Max Dupayne, který muzeum v roce 1961 zaloil, je bral jako soukromého koníčka. Byl fascinovaný  dalo by se říct i posedlý  meziválečnými lety. Sbíral předevím obrazy z dvacátých a třicátých let. Dovedl nakoupit v pravý čas. Také kupoval první vydání vech větích romanopisců i dalích, které povaoval za hodna zařazení do sbírky. Knihovna je teď poměrně cenná. Muzeum bylo určeno lidem, kteří sdílejí Dupayneovu váeň, a to pojetí ovlivnilo i současnou generaci. Moná se vechno změní, kdy to teď přebírá Marcus Dupayne. Ten právě odchází z ministerstva. Třeba pojme muzeum jako svůj ivotní úkol.

Dalgliesh sjel na asfaltovou příjezdovou cestu, tak úzkou, e by se na ní dvě auta vyhnula jen s obtíemi. Po obou stranách se táhly úzké pruhy trávníku a za nimi stál hustý ivý plot z rododendronových keřů. Projeli kolem mladého mue, který klečel na trávníku. Nad ním stála starí kostnatá ena, jako by jeho práci řídila. Mezi nimi byl proutěný ko a vypadalo to, e sázejí cibulky. Mladík vzhlédl a zahleděl se na ně, kdy ho míjeli, ena si jich nevimla.

Cesta zahýbala doleva, pak se rozířila a náhle před nimi vyvstala budova muzea. Dalgliesh zastavil vůz a mlčky se na ni zadívali. Cesta se točila kolem kulatého trávníku se skupinou keřů uprostřed a za ní stál symetrický dům z červených cihel, elegantní, architektonicky zajímavý a větí, ne čekal. Měl pět arkýřů, ten střední se dvěma okny nad sebou vyčníval před ostatní, čtyři stejná okna pak byla v niích patrech po stranách centrálního arkýře a jetě dvě ve valbové střee. Bíle natřené dveře se skleněnými tabulemi byly zasazeny do sloitého vzoru cihel. Kázeň a naprostá symetrie dodávaly budově poněkud odpudivý ráz. Působila spí úředně ne domácky Jeden neobvyklý rys ale měla: tam, kde by člověk očekával sloupky, byla řada zaputěných desek s velkými písmeny v ozdobném cihlovém vzoru. Dodávaly nádech výstřednosti fasádě, která by jinak byla stralivě fádní.

Poznává ten dům? zeptal se Ackroyd.

Ne. Měl bych?

Ne, pokud jsi nebyl v Pendell House poblí Bletchingley. Je to výstřední Inigo Jones z roku 1636. Zazobaný viktoriánský továrník, který to tady v roce 1894 postavil, viděl Pendell, zhlédl se v něm a neviděl důvod, proč by si nemohl objednat kopii. Koneckonců, původní architekt u tu nebyl, aby mohl něco namítnout. Ale neel tak daleko, aby kopíroval interiéry, co je jedině dobře. Interiér Pendell House je poněkud podezřelý. Líbí se ti?

Ackroyd vypadal tak naivně úzkostlivě, jako děcko, které doufá, e jeho dárek nezklame.

Je zajímavý, ale nepoznal bych, e je to kopie Iniga Jonese. Líbí se mi, ale nejsem si jistý, jestli bych v něm chtěl bydlet. Z takové symetrie jsem nervózní. Nikdy předtím jsem neviděl zaputěné cihlové panely.

Nikdo je neviděl, podle Pevsnera. Prý jsou unikátní. Já souhlasím. Fasáda by bez nich byla taková oficiální. Kadopádně, pojďme se podívat dovnitř. Proto jsme tady Parkovitě je za tamhletěmi vavřínovými keři. Max Dupayne nesnáel pohled na auta před domem. Vlastně nesnáel větinu jevů současného ivota.

Dalgliesh znovu nastartoval. Bílá ipka na dřevěném ukazateli ho nasměrovala k parkoviti. Jednalo se o těrkovou plochu asi padesát na třicet yardů s vjezdem od jihu. Ve dvou vyrovnaných řadách u tam parkovalo dvanáct vozů. Dalgliesh nael místo na konci. Není tu moc místa, zkonstatoval. Co dělají, kdy se sem nahrnou lidi?

Moná e návtěvníci zkusí zaparkovat na druhé straně domu. Je tam gará, ale tu uívá Neville Dupayne, parkuje tam svého jaguara typu E. Kdy u o tom mluvíme, nikdy jsem neviděl parkovitě plné, stejně jako muzeum. Tohle vypadá tak nějak normálně na páteční odpoledne. Některá auta patří také personálu.

Kdy vcházeli do předních dveří, nikde nezpozorovali jedinou známku ivota. Je to poněkud odstraující vchod pro náhodného návtěvníka, pomyslel si Dalgliesh, ale Ackroyd přesvědčeně vzal za kulovou kliku, otočil jí a doiroka dveře otevřel. V létě bývají větinou otevřené, řekl. Asi to dnes při tomhle slunci není bezpečné. Tak, a jsme tady. Vítej v Dupayneově muzeu.

Kapitola 2

Dalgliesh následoval Ackroyda do iroké haly s achovnicovou podlahou z bílého a černého mramoru. Před nimi bylo elegantní schoditě, které se asi po dvaceti schodech rozdělovalo, schody pak vedly na západ a východ na irokou galerii. Na kadé straně haly byly troje mahagonové dveře, přičem podobné, ale mení dveře vedly z horní galerie. Na levé stěně byla upevněna řada věáků s dvěma vysokými stojany na detníky. Vpravo stál vyřezávaný mahagonový recepční stůl se staroitnou telefonní centrálou a dveře za ním byly označeny PRIVÁT. Dalgliesh předpokládal, e vedou do kanceláře. Jedinou známkou ivota byla osoba sedící za stolem. Pohlédla na Ackroyda a Dalgliesh k ní přikročil blí.

Ackroyd řekl: Dobré odpoledne, slečno Godbyová. Pak se otočil k Dalglieshovi: Toto je slečna Godbyová, která prodává vstupenky a o nás vechny se stará. Toto je můj přítel, pan Dalgliesh. Musí zaplatit?

Oveme musím zaplatit, řekl Dalgliesh. Slečna Godbyová k němu vzhlédla. Spatřil zaloutlou, spí kulatou tvář a pár pozoruhodných očí za úzkými brýlemi s rohovinovými obroučkami. Duhovky byly zelenoluté s jasným středem, celá duhovka byla temně olemována. Vlasy neobvyklé barvy mezi sytě rusou a zlatou měla husté a rovné, sčesané ke straně a sepnuté elvovinovou sponou. Ústa byla malá, ale pevná nad bradou, která jí přidávala na věku. Určitě jí nebylo moc přes čtyřicet, ale její brada a horní část krku měly cosi z ochablé obtloustlosti stáří. Ačkoli se na Ackroyda usmála, bylo to jen o málo víc ne uvolnění rtů, které jí jen dodalo bdělého a poněkud odstraujícího výrazu. Měla na sobě twinset z jemné modré vlny a perlový náhrdelník. Vypadala díky tomu staromódně jako anglická debutantka v některém ze starých čísel Country Life. Moná, pomyslel si, se schválně obléká takhle, aby se přiblíila k období muzea. Na slečně Godbyové rozhodně nebylo nic dívčího ani naivního.

Nápis v rámečku na stole hlásal, e vstupné je 5 liber pro dospělé, 3,50 pro seniory a studenty, zdarma pro děti do deseti let a nezaměstnané, kteří si hledají práci. Dalgliesh jí podal svou desetilibrovku a dostal zpátky peníze a kulatou modrou samolepku. Ackroyd zaprotestoval, kdy dostal svoji: Opravdu to musíme nosit? Jsem přítel muzea, zaregistrovaný.

Slečna Godbyová byla neústupná. Je to nový systém, pane Ackroyde. Modrá pro mue, růová pro eny a zelená pro děti. Je to jednoduchý způsob zjiování počtu návtěvníků a poskytování informací lidem, kterým slouíme. A ovem to také znamená, e personál vidí na první pohled, e lidé zaplatili.

Je to výkonná ena, která udělala hodně pro to, aby se to tady dalo do pořádku, podotkl Ackroyd. Ale ké by věděla, kde přestat! Tady vidí plánek muzea. První místnost nalevo je obrazová galerie, dalí je věnována sportu a zábavě, třetí historii. Tady napravo máme odívání, divadlo a kinematografii. V horním patře je knihovna a taky galerie vrad. Samozřejmě tě budou zajímat obrazy a knihovna a moná i dalí místnosti, rád půjdu s tebou. No, ale potřebuju pracovat. Lepí bude, kdy začneme galerií vrad.

Neviml si výtahu a vykročil k ústřednímu schoditi, hbitě jako vdycky. Dalgliesh el za ním a uvědomoval si, e je Muriel Godbyová od svého stolu sleduje pohledem, jako by zvaovala, zda je bezpečné pustit je tam bez doprovodu. Doli ke galerii vrad v zadním traktu východního křídla domu, kdy se nahoře na schodech otevřely dveře. Ozvaly se hlasy, které náhle zmlkly a ze dveří spěně vyel mu, chvíli zaváhal, kdy spatřil Dalglieshe a Ackroyda, pak jim kývl na pozdrav a zamířil ke schodům. Dlouhý plá za ním vlál, jak pospíchal. Dalgliesh si letmo viml neposluné ktice tmavých vlasů a rozhněvaných očí v zardělé tváři. Téměř okamitě se ve dveřích objevila postava dalího mue. Nedal najevo překvapení, e potkává návtěvníky, ale promluvil přímo k Ackroydovi.

K čemu je tohle muzeum? To se právě zeptal Neville Dupayne. K čemu prý je? Člověk by pochyboval, jestli to je vůbec syn svého otce, ale chudák Madeleine byla tak únavně ctnostná. Na zálety neměla dost vitality Jsem rád, e tě zase vidím.

Pohlédl na Dalglieshe. Kdo je to?

Otázka by vyzněla urálivě, kdyby ji nepronesl s výrazem skutečného zájmu a zvědavosti, jako by se jednalo o nový, i kdy ne obzvlát zajímavý přírůstek.

Dobré odpoledne, Jamesi, řekl Ackroyd. To je můj přítel Adam Dalgliesh. Adame, seznam se s Jamesem Calder-Halem, kurátorem a hlavním stráným duchem Dupayneova muzea.

Calder-Hale byl vysoký a hubený, a vychrtlý, s dlouhou kostnatou tváří, vysokým čelem a irokými, pěkně tvarovanými ústy Do čela mu padaly nepravidelně proedivělé vlasy, v nich se střídaly bledězlaté a bílé pruhy. Jeho oči pod obočím tak pěkného tvaru, e vypadalo jako vytrhané, byly inteligentní a dodávaly sílu tváři, ji by jinak lo popsat jako mírnou. Dalglieshe neoklamala ta zdánlivá citlivost; znal mue činu a fyzické síly s tvářemi bezelstných učenců. Calder-Hale měl na sobě úzké, zmačkané kalhoty, proukovanou koili se světlemodrou, neobvykle irokou a volně uvázanou kravatou, kostkované pantofle a dlouhou edou vestu, která mu sahala téměř ke kolenům. Promluvil falzetem, který zjevně vyjadřoval hněvivou podráděnost, je Dalglieshovi připadala spí hraná ne skutečná.

Adam Dalgliesh. Slyel jsem o vás. Nechal to vyznít téměř jako obvinění. Případ k zodpovězení a dalí básně. Moc moderní poezii nečtu, mám staromódní zálibu ve verích, které se občas rýmují a mají rytmus, ale ty vae alespoň nejsou próza jinak uspořádaná na stránce. Muriel jistě ví, e jste tady?

Já jsem stálý host. A podívej, máme samolepky.

No jo. Hloupá otázka. Dokonce ani ty, Ackroyde, by ses nedostal za vstupní halu, kdybys ji neměl. Je to tyran v sukních, ale svědomitá a musím říct, e nepostradatelná. Promiňte mi, e jsem tak bez sebe. Větinou neztrácím nervy. S kterýmkoli Dupaynem je to jen plýtvání energií. No, nenechte se ruit v tom, za čím jste přili.

Otočil se a chystal se vstoupit do své kanceláře. Ackroyd za ním zavolal: Co jsi mu řekl, Nevillu Dupayneovi? K čemu e je to muzeum?

Calder-Hale zaváhal a obrátil se. Řekl jsem mu to, co u ví. Dupayneovo muzeum, stejně jako kadé pořádné muzeum, zprostředkovává bezpečně střeené, zaznamenané a vystavené zajímavé předměty z minulosti, slouící vědcům i dalím zájemcům, kteří je navtěvují. Dupayne si zřejmě myslí, e by mělo mít nějakou sociální nebo misionářskou funkci. Podivné!

Otočil se k Ackroydovi. Rád jsem tě viděl, a pak kývl na Dalglieshe. Vás taky, samozřejmě. V obrazové galerii je nový přírůstek, který vás moná bude zajímat. Malý, ale příjemný akvarel Rogera Frye, darovaný jedním z naich pravidelných návtěvníků. Snad si ho budeme moci nechat.

Co tím myslí, Jamesi? zeptal se Ackroyd.

Člověk nikdy neví. Celá budoucnost téhle instituce je ve hvězdách. Pronájem přítí měsíc končí a vyjednává se nový. Starou vymyslel zvlátní rodinné svěřenství. Jak jsem pochopil, muzeum můe pokračovat, jedině budou-li s tím souhlasit vechny tři jeho děti. Jestli se zavře, bude to tragédie, ale já osobně nemám pravomoc k tomu, abych jí zabránil. Nejsem svěřenský správce.

Bez dalího slova se otočil, veel do své kanceláře a rozhodně zavřel dveře.

Myslím, e pro něj to bude tragédie, poznamenal Ackroyd. Pracuje tady od té doby, co odeel z diplomatických slueb. Neplaceně, ovem, ale má k dispozici kancelář a provádí pár oblíbenců po galeriích. Jeho otec a starý Max Dupayne byli přátelé z univerzity. Pro starého pána to muzeum byla soukromá záliba, to muzea bývají i pro některé kurátory. Ne e by ve skutečnosti neměl rád návtěvníky  někteří byli vlastně vítáni  ale domníval se, e jeden zasvěcený zájemce vydá za padesát náhodných návtěvníků, a podle toho také jednal. Kdy jsi nevěděl, kde je Dupayneovo muzeum a kdy má otevřeno, tak ses to ani nemusel dozvědět. Víc informací by přitáhlo různé kolemjdoucí, kteří by tu třeba chtěli přečkat dé a doufali by, e tu najdou něco, co by děti udrelo půl hodiny v klidu.

Ale náhodnému neinformovanému návtěvníkovi by se mohl ten záitek zalíbit a přijít mu na chu, nechat se jím fascinovat, namítl Dalgliesh. Do té míry je muzeum vzdělávací instituce. To by tohle muzeum neuvítalo?

Teoreticky moná. Pokud si ho dědici nechají, mohlo by jít touto cestou, ale oni tu nemají moc co nabídnout, ví? Sotva to můe být konkurence Viktorie a Alberta nebo Britského muzea. Zajímají-li tě meziválečná léta  a to mě ano  tak tohle muzeum nabízí prakticky vechno, co potřebuje. Ale dvacátá a třicátá léta mají pro irokou veřejnost omezenou přitalivost. Za jeden den to uvidí vechno. Myslím, e starému pánovi bylo vdycky proti mysli, e nejoblíbenějí místností je galerie vrad. Muzeum věnované pouze vradám by se uivilo skvěle. Udivuje mě, e ho dosud nikdo nezaloil. V Novém Scotland Yardu je Černé muzeum a pak tu máme tu zajímavou malou sbírku říční policie ve Wappingu, ale ani jedno není přístupné veřejnosti. Vstup je povolen jen na písemnou ádost.

Galerie vrad byl prostorný, alespoň deset metrů dlouhý sál, dobře osvětlený třemi stropními svítidly, ale Dalglieshův bezprostřední dojem byl temně klaustrofobický, přestoe tam byla tři okna, dvě na východ a jedno na jih. Napravo od zdobeného krbu spatřil druhé, nenápadné dveře, zřejmě stále zamčené, protoe neměly kliku ani otočný knoflík.

Tři vitríny se skleněnou přední stranou stály podél zdí, ke kadé z nich patřily zavěené poličky s knihami se stejnou tematikou. Nad vitrínami visely hnědé i černobílé fotografie, mnohé zvětené, některé očividně původní a stroze věcné. Působily jako kolá krve a prázdných mrtvých tváří vrahů i obětí, nyní spojených ve smrti, zírajících do nicoty.

Dalgliesh s Ackroydem obeli sál společně. Byly tu vystaveny, ilustrovány a prozkoumány nejslavnějí případy vrad z období mezi dvěma světovými válkami dvacátého století. Jména, tváře a fakta se zapisovaly Dalglieshovi do paměti. William Herbert Wallace, jistě mladí ne v době procesu, nezapomenutelná, ale nikoli nehezká hlava nad vysokým tuhým límcem s kravatou uvázanou jako oprátka, ústa trochu ochablá pod knírem, oči mírné za brýlemi s obroučkami z rohoviny. Vedle novinová fotografie, kde si Wallace podává ruku se svým obhájcem, stojí tam s bratrem, oba vyí ne ostatní v té skupině, Wallace trochu shrbený. Pečlivě se na nejstranějí zkouku svého ivota vystrojil, měl tmavý oblek a úzkou vázanku. Řídké vlasy, vzorně rozdělené pěinkou, se přímo leskly, jak je měl pečlivě ulízané. Byla to tvář tak trochu typická pro pečlivého a nadmíru svědomitého byrokrata, určitě ne pro mue, jeho by eny, které zaplatily týdenní splátku, pozvaly do zadního pokoje na čaj a kus řeči.

A tady je krásná Marie-Marguerite Fahmyová, upozorňoval Ackroyd. Ta zastřelila svého manela, egyptského plejboje v hotelu Savoy v roce 1923. Je to případ pozoruhodný kvůli obhajobě Edwarda Marshalla Halla. Dovedl ji k úplnému závěru tím, e namířil skutečnou pistolí na porotu, pak ji s rachotem upustil a poádal o výrok ,nevinná . Ona to samozřejmě udělala, ale on ji z toho vysekal. Také pronesl nepřijatelně rasistickou řeč, v ní naznačoval, e ena, která se provdá za ,orientálce`, můe očekávat zacházení, jakého se jí dostalo. Teď by měl problémy se soudcem, lordem kancléřem i novináři. Take zase, milý hochu, tu máme zločin typický pro svou dobu.

Myslel jsem, e trvá na své tezi ohledně páchání zločinů, podotkl Dalgliesh, ne ve vztahu k fungování systému trestního práva.

Beru v úvahu vechny okolnosti. A tady je dalí příklad úspěné obhajoby, brightonská mrtvola v truhle z roku 1934. Tohle, milý Adame, je prý skutečná truhla, do které Tony Mancini, estadvacetiletý číník a usvědčený zloděj, nacpal tělo své milenky, prostitutky Violette Kayeové. To byla druhá brightonská mrtvola v truhle. První, ena bez hlavy a nohou, byla nalezena na brightonském nádraí o jedenáct dní dříve. Nikdo si ten zločin nikdy neodpykal. Mancini byl v prosinci souzen u leweského porotm’ho soudu a brilantně ho hájil Norman Birkett. Porota se vrátila s výrokem ,nevinen, ale Mancini se v roce 1976 přiznal. Ta truhla návtěvníky přímo morbidně fascinuje.

Dalglieshe nijak nefascinovala. Náhle pocítil potřebu vyhlédnout ven a přeel k jednomu z oken. Pod ním, mezi mladými stromky, stála dřevěná gará a asi osm yardů od ní malá zahradní kůlna s vodovodním kohoutkem. Chlapec, kterého předtím viděl na příjezdové cestě, si tam myl ruce a pak si je dosucha otřel o nohavice. Ackroyd na Dalglieshe zavolal, aby se vrátil; celý dychtivý, e mu poví o svém posledním případu.

Zavedl ho ke druhé vitríně. Případ hořícího vozu, rok 1930. To je jistý kandidát na můj článek. Musel jsi o něm slyet. Alfred Arthur Rouse, sedmatřicetiletý obchodní cestující bytem v Londýně, byl vánivý sukničkář. Kromě toho, e se dopustil bigamie, se předpokládá, e během svých cest svedl asi osmdesát en. Potřeboval neustále mizet, hodilo by se mu, kdyby jej povaovali za mrtvého, take estého listopadu sebral na osamělé cestě v Northamptonshiru tuláka, zabil ho, polil benzinem, zapálil auto a uprchl.

Měl tu smůlu, e ho viděli dva mladíci, kteří se vraceli domů z nedaleké vesnice, a zeptali se ho, co je to za oheň. el dál a jen zavolal: ,Vypadá to, e si někdo dělá ohýnek! Díky tomuto setkání byl pak zatčen. Kdyby se schoval v příkopě a nechal je přejít, moná by se z toho vykroutil.

A čím je to specifické pro svou dobu? zeptal se Dalgliesh.

Rouse bojoval ve válce a utrpěl těké zranění hlavy, jeho chování na místě činu i u soudu bylo neobyčejně hloupé. Vidím v Rouseovi obě první světové války.

To klidně mohl být, pomyslel si Dalgliesh. Jeho chování po vradě i jeho mimořádná arogance na svědecké lavici mu utáhly smyčku kolem krku jistě víc ne státní zástupce. Bylo by zajímavé vědět, jak dlouho slouil ve válce a jak byl zraněn. Málo muů, kteří dlouho slouili ve Flandrech, se mohlo vrátit domů úplně normálních.

Nechal Ackroyda jeho bádání a vydal se hledat knihovnu. Byla na západní straně ve stejném poschodí, dlouhá místnost s dvěma okny, z nich byl výhled na parkovitě, a s třetím s výhledem na příjezdovou cestu. Stěny se třemi výklenky byly obloeny mahagonovými knihovnami a uprostřed místnosti stál dlouhý obdélníkový stůl. U meního stolku u okna byla kopírka s cedulkou, e kopie jednoho listu stojí deset pencí. Vedle ní seděla starí ena, která psala popisky k exponátům. V místnosti nebyla zima, ale ona měla álu a rukavice. Kdy veel Dalgliesh, řekla melodickým, kultivovaným hlasem: Některé zasklené knihovny jsou zamčené, ale mám klíč, kdybyste se chtěl podívat na ty knihy. Kopie Times a dalích novin jsou v suterénu.

Dalgliesh náhle nevěděl, co na to odpovědět. Vzhledem k tomu, e chtěl jetě vidět obrazy v galerii, neměl čas zkoumat knihy, ale nechtěl, aby jeho návtěva vypadala jako náhodná. Jsem tu poprvé, řekl pak, a jen si to předběně prohlíím. Ale děkuji.

Pomalu procházel kolem knihoven. Měli tady větinou první vydání vech větích romanopisců meziválečných let i dalích, jejich jména neznal. Některá jména byla dobře známá: D. H. Lawrence, Virginia Woolfová, James Joyce, George Orwell, Graham Greene, Wyndham Lewis, Rosamond Lehmannová, celá bohatá a rozmanitá prezenční listina těch nepokojných let. Oddíl poezie měl vlastní polici, na ní byla umístěna první vydání Yeatse, Eliota, Pounda, Audena a Louise McNiece. Nechyběli ani váleční básníci, kteří vycházeli ve dvacátých letech: Wilfred Oweri, Robert Graves, Siegfried Sassoon. Dalgliesh zatouil, aby měl k dispozici hodiny, v nich by si ty knihy mohl vytahovat z regálů a číst. Ale i kdyby měl čas, přítomnost této tiché pracující eny, její zkřivené ruce v rukavicích, je se pilně pohybovaly, by mu v tom zabránily. Rád si četl sám.

Doel ke konci stolu, kde bylo rozprostřeno několik výtisků The Strand Magazine. Scéna se poněkud měnila s kadým číslem, byla v různých barvách, ale vesměs lo o fotografie Strandu. Dalgliesh si vzal číslo z května 1922. Na obálce byly reklamy na povídky P G. Wodehouse, Gilberta Frankaua a E. Phillipse Oppenheima. Nejivějí mu přily strany inzerátů z raných dvacátých let. Cigarety pět ilinků a est pencí za sto kusů, lonice se dala zařídit za 36 liber a znepokojený manel, který měl pocit, e jeho manelka trpí nedostatkem libida, jí mohl vrátit obvyklou dobrou formu tím, e jí tajně nasypal do ranního čaje petku jaterní soli.

A pak Dalgliesh seel dolů do obrazové galerie. Bylo rázem zjevné, e byla plánována pro váného zájemce. Vedle kadého obrazu visela zarámovaná kartička, na ní byly uvedeny hlavní galerie, kde lze shlédnout dalí příklady umělcova díla, a vitríny po obou stranách krbu obsahovaly dopisy, rukopisy a katalogy. To Dalglieshovi opět připomnělo knihovnu. Na jejích policích byla lépe zastoupena dvacátá a třicátá léta. Právě spisovatelé  ne výtvarní umělci  nejsilněji interpretovali a ovlivnili ta runá meziválečná léta. Dalgliesh zvolna procházel kolem krajinomaleb Johna Nashe a připadalo mu, e kataklyzma krve a smrti let 19141918 zplodilo nostalgickou touhu po Anglii venkovského míru. Zde byla znovu vytvořena poklidná krajina před katastrofou a malována stylem, jen přes svou rozmanitost a originalitu zůstal velice tradiční. Byla to krajina bez postav; úhledně navrená polena u zdí statků, obhospodařovaná políčka pod pokojným nebem, prázdná plá, to byly hluboce dojímavé připomínky mrtvé generace. Mohl věřit, e ti lidé udělali svou denní práci, pověsili nářadí a tie odeli ze ivota. ádná krajina určitě nebyla tak přesná, tak dokonale uspořádaná. Ta pole byla obdělávána ne pro potomstvo, ale pro pouhou neměnnost. Ve Flandrech byla příroda rozervána na kusy, znásilněna a zničena. Tady byla restaurována do imaginárního a věčného ticha. Nečekal, e mu bude tradiční krajinářství připadat tak znepokojivé.

S úlevou přeel k náboenským anomáliím Stanleyho Spencera, charakteristickým portrétům Percyho Wyndhama Lewise a chvějivějím, ledabyle malovaným portrétům Duncana Granta. Větinu malířů Dalgliesh znal. Skoro vichni ho potěili, třebae cítil, e tito umělci byli velmi ovlivněni kontinentálními, daleko větími malíři. Max Dupayne nebyl schopen získat nejvýznamnějí díla kadého umělce, ale podařilo se mu nashromádit sbírku, která ve své rozmanitosti reprezentovala umění meziválečných let, a to byl koneckonců jeho cíl.

Kdy Dalgliesh vstoupil do galerie, byl tam u jeden návtěvník: hubený mladý mu v dínách, obnoených sportovních botách a silné bundě. Pod jejím objemem jeho nohy vypadaly tenké jako hůlky Kdy k němu Dalgliesh přistoupil blí, spatřil bledou, citlivou tvář. Vlasy měl mladík skryté pod vlněnou čepicí, kterou měl nataenou přes ui. U od té doby, co Dalgliesh veel, stál bez hnutí před válečným obrazem Paula Nashe. Ten obraz si chtěl Dalgliesh také prohlédnout důkladněji, take chvíli stáli tie bok po boku.

Obraz, pojmenovaný Passchendaele 2, neznal. Bylo na něm vechno, hrůza, marnost a bolest, zachycené v tělech těch neznámých zbytečně zemřelých. Tady byl alespoň obraz, který promlouval s větí rezonancí ne jakákoli slova. Nebyla to jeho válka, ani válka jeho otce. Přesto  způsobil nějaký současný konflikt takový veobecný zármutek?

Stáli tam spolu v tichém rozjímání. Dalgliesh u chtěl udělat krok dál, kdy mladý mu řekl: Myslíte, e je to dobrý obraz?

Byla to váná otázka, ale vyprovokovala v Dalglieshovi ostraitost, neochotu jevit se jako vevědoucí. Nejsem malíř, opověděl, ani kunsthistorik. Myslím, e je to velmi dobrý obraz. Rád bych ho měl doma na stěně.

A pro svou ponurost, pomyslel si, by se hodil do jeho poněkud pustého bytu nad Temí. Emma by ho tam ráda viděla, sdílela by to, co teď cítil.

Mladý mu prohlásil: Visíval v domě mého dědečka v Suffolku. Koupil ho, aby si připomněl svého otce, mého praděda. Ten zahynul u Passchendaele.

Jak se dostal sem?

Max Dupayne ho chtěl. Počkal si, a bude děda zoufale potřebovat peníze, a pak ho koupil. Dostal ho levně.

Dalgliesh nemohl přijít na ádnou přiměřenou odpověď. Po chvíli se zeptal: Chodíte se na něj dívat často?

Ano. Nemůou mi v tom zabránit. Kdy jsem na podpoře v nezaměstnanosti, nemusím platit. Pak se otočil k Dalglieshovi a řekl: Prosím vás, zapomeňte, co jsem vám řekl. Nikdy předtím jsem o tom s nikým nemluvil. Jsem rád, e se vám ten obraz líbí.

Otočil se a rychle odeel. Byl to ten okamik komunikace beze slov před obrazem, který v něm probudil tak nečekanou důvěru? Mohl ovem lhát, ale Dalgliesh si to nemyslel. Zamyslel se nad tím, jak bezskrupulózní byl asi Max Dupayne, kdy holdoval své posedlosti. Rozhodl se, e o tom setkání nic Ackroydovi neřekne a poté, co jetě jednou pomalu obeel sál, vyel po irokém schoditi z haly zpátky do galerie vrad.

Conrad seděl v jednom z křesel u krbu, na stole před sebou měl rozprostřenou spoustu knih a časopisů a jetě se nechystal k odchodu. Jestlipak jsi věděl, oslovil Dalglieshe, e v případě vrady Wallaceové se objevil dalí podezřelý? Dolo k tomu teprve nedávno.

Ano, přikývl Dalgliesh. Slyel jsem to. Jmenoval se Parry, viď? Ale u je také po smrti. Teď u ten zločin nevyřeí, Conrade. A myslel jsem, e tě zajímá vrada typická pro svou dobu, ne její řeení!

Člověk se do toho zavrtává pořád hlouběji, kamaráde. Ale má úplně pravdu. Nesmím se rozptylovat. Nestarej se o mě, jestli u musí jít. Jdu si do knihovny něco okopírovat a budu tady do pěti, to zavírají. Slečna Godbyová mi laskavě nabídla, e mě sveze na hampsteadskou stanici metra. V té úasné hrudi bije laskavé srdce.

O pár minut později Dalgliesh odjíděl, zcela zaujatý tím, co viděl. Léta mezi válkami, v nich Anglie, pamě seehnutou hrůzami Flander a ztracené generace, klopýtala ostudou, aby pak čelila mnohem větímu nebezpečí a překonala je. Byla to dvě desetiletí mimořádných společenských změn a rozrůznění. Uvaoval, čím ta léta tak fascinovala Maxe Dupaynea, e zasvětil svůj ivot jejich zaznamenání. Vlastně tu zbudoval památník svých mladých let. To on kupoval první vydání beletrie i časopisy, které vycházely Tyto úlomky jsem zachránil před zkázou. Byl to ten důvod? Měl to být památník jeho vlastní nesmrtelnosti? Mělo snad být toto muzeum, které zaloil a pojmenoval po sobě, jeho osobní almunou zapomnění? Moná je to kouzlo společné vem muzeím. Generace odcházejí, ale to, co vyrobily, co napsaly a namalovaly, po čem touily a čeho dosáhly, tady zůstává, tedy alespoň zčásti. Budováním památníků nejen slavným, ale i legiím anonymních mrtvých moná hodláme dosáhnout své vlastní zástupné nesmrtelnosti.

Neměl vak náladu na to, aby se ponořil do mylenek na minulost. Nadcházející víkend bude vytrvale psát a v týdnu, který má před sebou, bude pracovat dvanáct hodin denně. Přítí sobotu a neděli bude mít volno a nic mu ho nezkazí. Uvidí se s Emmou a mylenka na ni mu prosvětlí celý týden stejně tak, jako ho nyní naplnila nadějí. Připadal si zranitelný jako poprvé zamilovaný chlapec. Věděl, e se musí vypořádat se stejnou hrozbou: e jakmile vyřkne to slovo, ona ho odmítne. Ale takhle jako doposud nemohli pokračovat. Musí najít odvahu riskovat odmítnutí, přijmout chvilkový předpoklad, e ho Emma můe milovat. Přítí víkend najde čas, místo, a co je nejdůleitějí, slova, která je konečně rozdělí nebo spojí.

Náhle si viml, e má na klopě saka stále tu modrou samolepku. Strhl ji, zmačkal do kuličky a strčil do kapsy Byl rád, e to muzeum navtívil. Ten nový záitek ho bavil a mnohé z toho, co viděl, obdivoval. Ale řekl si, e podruhé tam u nepůjde.

Kapitola 3

Ve své kanceláři, její okna vedla do St. Jamess Parku, nejstarí z Dupayneů vyklízel svůj psací stůl. Dělal to jako vechno ve svém úřednickém ivotě metodicky, promyleně a beze spěchu. Bylo toho málo na vyhození a jetě méně toho, co by si chtěl odnést. Téměř vechna dokumentace jeho úřednického ivota u byla přestěhovaná. Před hodinou převzal uniformovaný messenger poslední akta, obsahující jeho práci posledních minut. Vechno to proběhlo tak tie a neobřadně jako kdykoli jindy Několik osobních knih postupně přestěhoval ze své knihovničky, která teď obsahovala jen oficiální publikace, statistiky zločinů, Archbolda a kopie posledních zákonů. Na ty prázdné police si teď jiné ruce postaví svoje svazky. Pomyslel si, e ví, čí ruce to budou. V jeho očích to bylo nezaslouené povýení, předčasné, jetě nepodloené, ale jeho následovníka u předtím označili za jednoho z těch astných, kterým se v argonu ministerstva říkalo miláčkové bohů.

Takhle byl kdysi označen i on. Tou dobou, kdy dosáhl postu ministrova tajemníka, se o něm hovořilo jako o moném vedoucím odboru. Kdyby vechno dopadlo dobře, teď by odcházel s rytířským titulem, sir Marcus Dupayne, a řada společností v City by mu pohotově nabízela ředitelské místo. To bylo ve, co očekával, co Alison očekávala. Jeho vlastní profesionální ambice byly vysoké, ale ukázněné, byl si vědom nepředvídatelnosti úspěchu. Ctiádost jeho eny byla bezuzdná, příli ji dávala najevo. Někdy si myslíval, e právě proto si vzala jeho. Kadou společenskou událost pořádala s mylenkou na jeho úspěch. Večerní party nebyly shledáními s přáteli, byl to prostě manévr důkladně promylené kampaně. Fakt, e nic z toho, co kdy mohla udělat, nemělo ádný vliv na jeho kariéru, e na jeho ivotě mimo úřad vůbec nezáleelo, s výjimkou toho, kdyby se veřejně zostudil, nikdy nepronikl do jejího vědomí. Občas říkal: Nechci skončit jako biskup, ředitel koly nebo ministr. Nechci být proklínán nebo degradován kvůli tomu, e klaret byl načichlý korkem.

Přinesl si do práce prachovku a teď kontroloval, zda jsou vechny zásuvky psacího stolu čisté. Ve spodní zásuvce nalevo nala jeho pátravá ruka pačka tuky Kolik let, řekl si v duchu, tady asi leí? Prohlédl si prsty pokryté edým prachem a otřel si je do prachovky, kterou pečlivě sloil a pak uloil do plátěného sáčku. Aktovku nechá na stole. Zlaté královské insignie u vybledly, ale přinesly mu vzpomínky: v den, kdy mu poprvé vydali tu oficiální černou aktovku, ty insignie jasně zářily jako odznak úřadu.

Před obědem uspořádal povinnou party na rozloučenou. Náměstek pronesl očekávané poklony podezřele plynně; jako u mnohokrát. Objevil se i ministr a jen jednou se diskrétně podíval na hodinky. Vládla tu atmosféra falené bodrosti, kterou chvilkami střídaly rozpačité odmlky. V půl druhé se lidé začali nenápadně trousit pryč. Byl přece pátek. Volaly je víkendové starosti.

Kdy za sebou naposled zavřel dveře a veel do prázdné chodby, překvapilo ho a trochu znepokojilo, e nic necítí. Určitě by měl něco cítit lítost, mírné uspokojení, malý záchvěv nostalgie, vnitřní proitek rituálu změny. Necítil nic. V recepci ve vstupní hale seděli stejní úředníci jako obvykle a oba měli hodně práce. Ulevilo se mu, protoe ho to zbavilo povinnosti říct jim několik rozpačitých slov na rozloučenou. Rozhodl se, e půjde svou oblíbenou cestou k Waterloo přes St. Jamess Park, po Northumberland Avenue a přes Hungerfordskou lávku pro pěí. Naposled proel létacími dveřmi a po Birdcage Walk zamířil do klidného podzimního parku. Uprostřed můstku přes jezírko se jako vdycky zastavil, aby vychutnal jednu z nejkrásnějích vyhlídek Londýna  pohled přes vodu a ostrov k věím a střechám Whitehallu. Vedle něj se zastavila matka s dítětem zachumlaným v kočárku. Batole vedle ní házelo kachnám kousky chleba. Vzduch se naplnil těbetáním a tlukotem křídel, jak se ptáci strkali a vířili vodu. Tato scéna, kterou v přestávkách na oběd pozoroval víc ne dvacet let, v něm teď vyvolala nedávnou nepříjemnou vzpomínku.

Před týdnem el stejnou cestou. Stála tam osamělá ena a krmila kachny drobky ze svých sendvičů. Obtloustlá, malá ena zahalená do silného tvídového kabátu. Na ui měla naraenou vlněnou čepici. Hodila poslední kousek, otočila se, a kdy ho spatřila, poněkud nesměle se usmála. Od dětství povaoval nečekané důvěrnosti od neznámých lidí za odpudivé. Take bez úsměvu kývl a rychle kráčel dál. Doel ke schodům u sloupu vévody z Yorku, ne mu něco dolo. Nebyla to neznámá osoba, ale Tally Cluttonová, hospodyně v muzeu. Neznal ji jinak ne v hnědém zapínacím overalu, který nosila do práce. Teď ta vzpomínka vyvolala záchvěv podrádění. lo o trapný omyl, ale dal by se napravit při přítím shledání. To bude ovem těí, protoe budou hovořit o její budoucnosti. Domek, ve kterém bydlela, ani platila nájem, by se dal určitě pronajmout za takových tři sta padesát liber týdně. Hampstead nebyl levný, zejména Hampstead s vyhlídkou na Heath. Kdyby se rozhodl vystřídat ji, bylo by neplacené ubytování velkým stimulem. Mohli by přilákat dvojici manelů, ena by uklízela dům, mu by měl na starosti zahradu. Z druhé strany vzato, Tally Cluttonová byla dříč a byla oblíbená. Moná by bylo neprozíravé poruit zavedené uspořádání, kdy je čeká tolik jiných změn. Caroline samozřejmě bude bojovat za to, aby si udreli Cluttonovou i Godbyovou a on se střetu s Caroline bál. S Muriel Godbyovou nebyl ádný problém. Ta ena byla levná a pozoruhodně schopná, co jsou dnes vzácné vlastnosti. Později by mohly vzniknout obtíe s podřízeností. Godbyová si vdycky připadala odpovědná Caroline, co nebylo nelogické, protoe právě tato jeho sestra jí tu práci sehnala. Měl by si podret obě eny. Ten chlapec, Ryan Archer, na tom místě dlouho nevydrí, to je dnes u mladých normální.

Pomyslel si: Ké bych se pro něco dokázal vánivě, nebo aspoň silně zaujmout! Jeho povolání mu u dlouho nepřináelo emocionální uspokojení. I hudba u ztrácela svou moc. Vzpomněl si, jak naposledy, před pouhými třemi týdny, hrál se svým učitelem Bachův koncert pro dvoje housle. Jeho výkon byl přesný, dokonce citlivý, ale nevycházel ze srdce. Moná si za celý ivot politické neutrality, pečlivé dokumentace obou stran jakéhokoli sporu vypěstoval v dui vysilující obezřelost. Ale teď tu byla naděje. Mohl by to nadení a naplnění, po něm prahl, najít v převzetí muzea, které neslo jeho jméno. Pomyslel si: To potřebuji. Mohl bych ho dovést k úspěchu. Nenechám Nevilla, aby mi to vzal. U kdy přecházel přes ulici u Athenaea, odpoutala se jeho mysl od nedávné minulosti. Oivení muzea  to bude zájem, který nahradí a vykoupí ty mrtvé bezvýrazné roky.

Jeho příchod domů do fádně konvenčního domu na předměstí Wimbledonu se neliil od jiných příchodů. Salon byl jako vdycky vzorně naklizený. Z kuchyně se táhla slabá, nevtíravá vůně jídla. Alison seděla u krbu a četla Evening Standard. Kdy vstoupil, pečlivě noviny sloila a vstala, aby přivítala manela.

Objevil se ministr vnitra?

Ne, to se ani nečekalo. Můj ministr přiel.

No, oni vdycky dávali najevo, co si o tobě myslí. Nikdy tě nerespektovali tak, jak by sis zaslouil.

Řekla to méně zatrpkle, ne očekával. Kdy ji pozoroval, pomyslel si, e v jejím hlase zaznívá potlačené vzruení, napůl provinilé a napůl vzdorné.

Otevřel bys sherry, miláčku? poádala ho. V lednici je nová láhev Fino.

Oslovení bylo věcí zvyku. Osoba, kterou představovala světu po dvacet tři let jejich manelství, byla astná a spokojená manelka; jiná manelství mohou politováníhodně selhat, její bylo bezpečné.

Kdy postavil na stůl podnos s pitím, řekla: Byla jsem na obědě s Jimem a Mavis. Chtějí se na Vánoce vydat do Austrálie za Moirou. Napadlo mě, e bych jela s nimi.

Jim a Mavis?

Calvertovi. Musí si je pamatovat. Ona je se mnou ve výboru pro pomoc přestárlým. Byli tu před měsícem na večeři.

Ta zrzavá, jak jí páchlo z úst?

No, to u ní není normální. Musela něco sníst. Ví, jak na nás Stephen a Susie naléhají, abychom je navtívili. A také vnoučata! Byla by to dobrá příleitost, mít na ten let společnost. Musím říct, e téhle části cesty se dost děsím. Jim je tak schopný, e by nám sehnal něco na úrovni.

Já ale nemohu jet tenhle aru přítí rok do Austrálie, namítl. Je tu muzeum. Přebírám vedení. Myslím, e jsem ti to vechno vysvětlil. Bude to práce na celý úvazek, alespoň ze začátku.

To si uvědomuju, miláčku, ale mohl bys vypřáhnout a přijet tam na pár týdnů za mnou. Uniknout zimě.

A jak dlouho bys tam chtěla zůstat?

Půl roku, moná rok. Nemá smysl cestovat tak daleko jen na krátký čas. To bych se sotva dostala z pásmové nemoci. Nebudu celý čas u Stephena a Susie. Nikdo nechce, aby se k němu na celé měsíce nastěhovala tchyně. Jim a Mavis hodlají cestovat. Jack, Mavisin bratr, pojede s námi, take se nebudu cítit de trop. Parta tří nikdy nefunguje.

Pomyslel si: právě naslouchám rozpadu svého manelství. Překvapilo ho, jak málo se ho to dotýká.

Snad si to můeme dovolit, ne? pokračovala. Dostal jsi přece odchodné?

Ano, můeme si to dovolit.

Podíval se na ni nezaujatě, jako by si prohlíel neznámou osobu. V dvaapadesáti byla stále hezká, s pečlivě udrovanou, téměř klinickou elegancí. Dosud mu připadala stále ádoucí, i kdy ne často a aru ne vánivě. Milovali se málokdy, větinou po nějaké době, kdy se pitím a zvykem probuzená sexualita brzy ukojila. Neměli jeden na druhém co poznat, ani nechtěli poznávat. Věděl, e pro ni jsou ty příleitostné neradostné souloe jen potvrzením, e manelství stále existuje. Moná mu byla nevěrná, ale vdycky zachovávala konvence. Její milostné poměry byly spí diskrétní ne tajné. Předstírala, e k nim nedolo a on předstíral, e o nich neví. Jejich manelství se řídilo smlouvou, kterou slova nikdy neratifikovala. On jí poskytoval příjem, ona mu zajiovala pohodlný ivot, uspokojovala jeho záliby, připravovala výborná jídla. Uetřila ho sebemeních starostí o domácnost. Oba respektovali meze tolerance toho druhého v manelství, které bylo kadým coulem praktické. Byla dobrou matkou Stephenovi, jejich jedinému dítěti, i slepě milující babičkou jeho a Susiiných dětí. V Austrálii by ji přivítali vřeleji ne jeho.

Poté, co vyřkla tu zprávu, jako kdyby pookřála. Co bude dělat s tímhle domem? zeptala se. V tak velkém domě zřejmě nebude chtít bydlet! Určitě by teď stál téměř tři čtvrtě milionu. Rawlinsonovi dostali za High Trees est set tisíc, a to ten dům vyadoval velké investice. Kdybys ho chtěl prodat, jetě ne se vrátím, klidně můe. Je mi líto, e tu nebudu, abych ti s tím pomohla, ale jediné, co bude potřebovat, jsou spolehliví stěhováci. Nech to na nich.

Take počítá s tím, e se vrátí, by jen na čas. Moná nebude tohle nové dobrodruství jiné ne ty ostatní, jen bude trvat déle. Pak bude třeba vyřídit spoustu věcí, například její podíl z toho tři čtvrtě milionu.

Ano, patrně ho prodám, přisvědčil, ale zatím není ádný spěch.

Nemohl by ses nastěhovat do bytu v muzeu? Bylo by to praktické.

S tím by Caroline nesouhlasila. Od té doby, co otec umřel, povauje ten byt za svůj domov

Vdy tam ani nebydlí, aspoň ne pořád. Má svůj byt na koleji. Ty bys tam bydlel natrvalo, mohl bys dbát na bezpečnost. Jak si ten byt pamatuji, je příjemný, prostorný. Myslím, e bys to tam měl pohodlné.

Caroline občas potřebuje ze koly vypadnout. To, e si drí ten byt, je její cena za to, e spolupracuje na tom, aby muzeum mohlo slouit veřejnosti. Zná přece smlouvu o svěřenství.

Nikdy jsem ji nepochopila.

Je dost jednouchá. Kadé větí rozhodnutí ohledně muzea včetně jednání o novém pronájmu vyaduje souhlas vech tří svěřenských správců. Kdy to Neville nepodepíe, jsme vyřízení.

Teď se jí zmocnilo skutečné rozhořčení. Třeba měla v plánu opustit ho kvůli milenci, zůstat jinde, nebo se vrátit  podle momentálního rozmaru, ale v jakémkoli sporu s rodinou bude na jeho straně. Byla schopná bojovat nemilosrdně za to, o čem si myslela, e to chce on.

Tak ho musíte s Caroline přinutit! vykřikla. Co to pro něj znamená? Má svou vlastní práci. Nikdy se o muzeum nestaral, ani co se za nehet vejde. Nemůe si nechat zničit celou svou budoucnost kvůli tomu, e Neville nepodepíe kus papíru. Musí mu v tom nesmyslu zabránit.

Zvedl láhev sherry, přeel k ní a znovu naplnil obě sklenky Vstali současně, jakoby k slavnostnímu slibu.

Ano, řekl váně. Pokud to půjde, já o tom Nevilla přesvědčím.

Kapitola 4

V sobotu ráno, jako kadý týden přesně v deset hodin, se v ředitelně koleje lady Swathlingové usadily lady Swathlingová a Caroline Dupayneová k poradě. To, e lo o polooficiální záleitost, kterou by bylo mono zruit jen z důvodů osobní tragédie a přeruit by ji mohla jen káva, kterou přináeli v jedenáct, bylo pro jejich vztah typické. I uspořádání místnosti to vyjadřovalo. Seděly proti sobě ve stejných křeslech u mahagonového stolu před irokým oknem vedoucím na jih. Byl z něho výhled na trávník, pečlivě oetřované keříky růí ukazovaly holé pichlavé stonky nad zkypřenou půdou bez plevele. Za trávníkem se blytěla Teme jako matné stříbro pod ranní oblohou.

Dům v Richmondu byl hlavním přínosem, který lady Swathlingová vloila do jejich společného podniku. Tuto kolu zaloila její tchyně, poté ji zdědil její syn a nyní přela na snachu. A do příchodu Caroline Dupayneové ani kola ani dům za jejího dozoru nijak nevzkvétaly, ale dům zůstával krásný v časech dobrých i zlých. Jeho majitelka, podle názoru svého i druhých, také.

Lady Swathlingová se nikdy neptala sebe samé, zda má svou společnici ráda. Nebyla to otázka, kterou by někdy sobě nebo někomu jinému poloila. Lidé byli uiteční, nebo neuiteční; příjemní, take se s nimi dalo vydret, nebo otravové, kterým bylo lépe se vyhnout. Líbili se jí známí, kteří dobře vypadali, nebo přinejmením byli dobře upravení, a pokud je jejich geny nebo osudy nijak nevyznamenaly, alespoň co nejvíc vyuili toho, co měli. Nikdy nevstoupila do ředitelny na kadotýdenní poradu, ani by pohlédla do oválného zrcadla, které viselo vedle dveří. Ten pohled byl u automatický, ujitění, které jí dával, nepotřebovala. Nebylo třeba uhladit proedivělé vlasy s drahým účesem, který byl lehce leérní, aby nenaznačoval přehnané zaujetí zevnějkem. Dobře uitá sukně jí sahala do půli lýtek, co byla délka, na ní lpěla bez ohledu na změny módy. Kamírovou vestu měla přehozenou úmyslně leérně přes krémovou hedvábnou halenku. Věděla, e působí dojmem elegantní a úspěné eny, která dovede řídit svůj ivot; přesně takhle viděla sebe samu. V osmapadesáti jí záleelo na tom, na čem záleelo u v osmnácti: bylo to vychování a dobrá stavba kostí. Uvědomovala si, e její zjev je pro kolu přínosem stejně jako její titul. Byl to ovem poměrně nový titul z doby Lloyda George a znalci dobře věděli, e tenkrát se propůjčovaly spíe za sluby ministerskému předsedovi a straně ne zemi, ale dnes by o to mohli dbát jen naivkové; titul byl titul.

Milovala ten dům s vání, kterou necítila k ádnému člověku. Nikdy do něj nevstoupila bez drobného fyzického záchvěvu uspokojení, e je její. kola, která nesla její jméno, byla nakonec úspěná, take bylo dost peněz na udrování domu i zahrady, a jetě nějaké zbývaly Věděla, e za tento úspěch vděčí Caroline Dupayneové. Dovedla si vybavit téměř kadé slovo toho rozhovoru před sedmi lety, kdy jí Caroline, která pracovala sedm měsíců jako její osobní asistentka, směle a bez vyzvání předloila plán reformy; zjevně byla motivována spí svým odporem k nepořádku a neúspěchu, ne svými osobními ambicemi.

Dokud neprovedeme změnu, studentky nám budou ubývat. Upřímně řečeno, jsou tu dva problémy: za peníze neposkytujeme hodnotu a nevíme, k čemu tu jsme. Oba problémy jsou fatální. Stále nemůeme ít v minulosti a současné politické uspořádání je na naí straně. Dnes není pro rodiče ádná výhoda, posílat dívky do ciziny  tahle generace bohatých dětí kadou zimu lyuje v Klosters a cestuje odmalička. Svět je nebezpečné místo a pravděpodobně bude jetě nebezpečnějí. Rodiče budou stále víc usilovat o to, aby jejich dcery dostudovaly v Anglii. A co myslíme tím  dostudovaly? Ten pojem je nemoderní, mladým je téměř k smíchu. Nemá smysl nabízet jim obvyklý rozvrh vaření, aranování květin, péče o děti, dobrých způsobů a okořenit to petkou kultury. Také musí být vidět, e rozliujeme. Ne e budeme automaticky přijímat někoho jen kvůli tomu, e taka má na kolné. ádné pitomce; nejsou schopni se nic naučit, ani to nechtějí. Ostatní děti jen táhnou dolů a rozčilují. ádné psychické zmetky  tohle není drahá psychiatrická klinika. A u ádné delikventy. Drobné krádee u Harrodse nebo Harveyho Nickse nejsou nic jiného ne zlodějna u Woolwortha, třebae má mamka konto a taka můe policii zaplatit.

Lady Swathlingová vzdychla. Byly doby, kdy se člověk mohl spolehnout na lidi z určitého prostředí, e se budou chovat určitým způsobem.

Opravdu? Já jsem si toho nevimla. Neúprosně pokračovala: Předevím potřebujeme dávat za peníze hodnotu. Na konci roku nebo osmnáctiměsíčního kursu by měly studentky dostat za svoje úsilí něco, čím by se mohly pochlubit. Musíme ospravedlnit své kolné  Bůh ví, e je dost vysoké. Zaprvé musí být dívky počítačově gramotné. Sekretářské a administrativní znalosti mají vdycky cenu. Pak musíme zajistit, aby plynně mluvily cizími jazyky Pokud u nějakým mluví, naučíme je dalí. Měly bychom zahrnout i vaření: to oblíbené, uitečné a společensky módní, a můeme ho učit na prvotřídní úrovni. Ostatní předměty  společenské dovednosti, péče o dítě, dobré způsoby  by měly být volitelné. Nebyl by problém s uměním. Máme přístup do soukromých sbírek a Londýn je za dveřmi. Myslím, e bychom také mohly pořádat výměny se kolami v Paříi, Madridu a Římě.

Lady Swathlingová se zeptala: Můeme si to dovolit?

První dva roky to bude boj, ale pak se reforma začne vyplácet. Kdy dívka řekne: ,Byla jsem rok u Swathlingové, mělo by to něco znamenat, a také něco platit. Jakmile dosáhnete prestie, stoupne i počet aček.

A to se také stalo. Kolej lady Swathlingové se stala tím, čím ji Caroline Dupayneová chtěla mít. Lady Swathlingová, která nikdy nezapomněla na uráku, také nikdy nezapomněla na přínos. Caroline Dupayneová se stala první spoluředitelkou a pak společnicí. Lady Swathlingová věděla, e bez ní samé kola bude vzkvétat, ale bez její kolegyně ne. Bylo tu i poslední potvrzení splátky dluhu vděčnosti. Mohla by odkázat dům i kolu Caroline. Sama neměla děti, ani ádné blízké příbuzné; nikoho, kdo by si dělal nárok na dědictví. A Caroline v roce 1998 ovdověla  Raymond Pratt ve svém mercedesu naboural do stromu  neměla manela, který by lačnil po podílu. Jetě o tom s Caroline nemluvila, vdy nebyl ádný spěch. Zatím vechno fungovalo dobře. Těila se z vědomí, e alespoň v jedné věci má moc ve svých rukou.

Metodicky probraly agendu toho dopoledne. Lady Swathlingová se zeptala: Máte radost z té nové dívky, Marcie Collinsonové?

Velikou. Její matka je blázen, ale ona ne. Zkouela se dostat na Oxford, ale nevylo jí to. Nemá smysl najímat jí domácího učitele, má maturitu s výborným prospěchem. Znamená to bud Oxford, nebo nic, co není moc racionální, vzhledem k velké konkurenci. K tomu by měla samozřejmě větí anci, kdyby přila ze státní koly. Nepředpokládám, e jí rok u nás nějak moc pomůe, ale to jsem přirozeně nezdůrazňovala. Chtěla by se zde naučit perfektně pracovat s počítačem, to je její hlavní priorita. Z jazyků si vybrala číntinu.

Nebude to problém?

Ani ne. Znám jednoho absolventa v Londýně, který bude rád, e můe dávat individuální hodiny. Ta dívka nemá zájem trávit ten rok v cizině. Vypadá to, e nemá sociální cítění. Řekla, e toho má dost ze koly, a e je sluba v cizině jen formou charitativního imperialismu. Má plnou pusu těch módních frází, ale je chytrá.

No dobře, pokud její rodiče mohou zaplatit



Pokračovaly O přestávce na kávu řekla lady Swathlingová: Potkala jsem minulý týden u Harveyho Nicholse Celii Mellockovou. Zmínila se v rozhovoru o Dupayneově muzeu. Nevím proč. Koneckonců, byla u nás jen dva semestry. Řekla, e je to divné, e ho studentky nikdy nenavtívily

Umění meziválečných let nemáme na rozvrhu, podotkla Caroline. Moderní dívka se moc nezajímá o dvacátá a třicátá léta. Jak víte, tento semestr se specializujeme na moderní umění. Návtěvu Dupayneova muzea lze uspořádat, ale ten čas by se dal uitečněji strávit v Tate Modern.

Pronesla jetě jednu zvlátní věc, kdy odcházela, pokračovala lady Swathlingová. e Dupayneovo muzeum rozhodně návtěvu oplatí a e je vám vděčná za rok 1996. Nevysvětlila to. Zajímalo by mě, jak to myslela.

Pamě lady Swathlingové mohla být děravá, ale ne pokud lo o čísla nebo data. Caroline se natáhla po konvici, aby si dolila kávu. Myslím, e nic. V roce 1996 jsem o ní ani neslyela. Vdycky na sebe upoutávala pozornost. Obvyklá historie: jediné dítě bohatých rodičů, kteří jí poskytnou vechno kromě svého času.

Máte v úmyslu muzeum provozovat dál? Není nějaký problém s pronájmem?

Vyznělo to jako nekodný dotaz. Caroline Dupayneová věděla, e jde o víc. Lady Swathlingová si vdycky cenila jisté vazby své koly s prestiním, byt nevelkým muzeem. Byl to také důvod, proč ivě souhlasila s tím, e se její společnice znovu rozhodla pro své rodinné jméno.

S nájmem není ádný problém, zavrtěla hlavou Caroline. Můj starí bratr a já jsme rozhodnutí. Dupayneovo muzeum bude pokračovat.

Lady Swathlingová se nedala. A co vá mladí bratr?

Neville bude samozřejmě souhlasit. Smlouvu o novém pronájmu podepíe.

Kapitola 5

Bylo pět hodin, sobota 27. října v Cambridgi. Vrby pod mostem Garrett Hostel Bridge skláněly své křehké větévky do temně okrového proudu. Emma Lavenhamová, odborná asistentka anglické literatury, a její přítelkyně Clara Beckwithová z mostu sledovaly, jak proud odnáí luté listy jako poslední zbytky podzimu. Emma nikdy nepřela přes ten můstek, aby se nezastavila a nezahleděla do vody, ale Clara Beckwithová se teď narovnala.

Radi u bychom měly jít. Poslední úsek na Station Road trvá vdycky déle, ne si člověk myslí.

Přijela z Londýna, aby strávila den v Cambridgi s Emmou. Celou tu dobu si povídaly, jedly a procházely se v univerzitní zahradě. Asi v půlce odpoledne pocítily touhu po rychlejím pohybu a rozhodly se jít na nádraí nejdelí cestou, kolem zadních traktů kolejí a pak městem. Emma milovala Cambridge na začátku akademického roku. Léto vnímala jako obraz tetelivých kamenů viděných oparem vedra, stinných trávníků, květin, které vysílaly svou vůni k sluncem rozpáleným zdem, pramiček, které proplouvaly poháněny nacvičenou energií umivou vodou nebo se zvolna pohupovaly pod těkými větvemi, taneční hudby v dálce a volajících hlasů. Ale to nebylo její oblíbené období. Ty týdny v sobě skrývaly něco frenetického, sebejistě mladického a vzbuzujícího hlubokou úzkost. Bylo to trauma zkouek, horečnaté opakování na poslední chvíli, krutý hon za radostmi, které měly brzy skončit, a melancholické vědomí neustálého loučení. Raději ne léto měla začátek akademického roku, dychtivé poznávání nových studentů, zatahování závěsů v setmělých večerech, první hvězdy, vzdálený zvuk disharmonických zvonů a, jako teď, cambridgeskou vůni řeky, mlhy a jílovité půdy Podzim přiel letos pozdě a po jednom z nekrásnějích indiánských lét, jaké pamatovala. Ale nakonec přiel. Pouliční světla zářila na tenkém hnědozlatém koberci listí. Cítila, jak jí ustí pod nohama, a cítila je ve vzduchu stejně jako první hořkosladký závan zimy

Emma na sobě měla dlouhý tvídový plá, vysoké koené boty a byla bez klobouku, tvář jí rámoval zdviený límec kabátu. Clara, která byla o dost mení, sotva své přítelkyni stačila. Měla na sobě dlouhé sako s fleeceovou vlokou a pruhovanou vlněnou čepici nasazenou a po okraj rovných černých vlasů. V kabele přes rameno nesla knihy, které si koupila v Cambridgi, ale kráčela s ní tak lehce, jako by nic neváila.

Clara se do Emmy zamilovala během jejich prvního semestru. Nebylo to poprvé, kdy ji přitahovala ena očividně heterosexuální, ale přijala to zklamání se svým obvyklým věcným stoicismem a rozhodla se, e získá alespoň Emmino přátelství. Studovala matematiku a vystudovala s červeným diplomem. Stálo to za ty tři roky tvrdé dřiny ve vlhkém městě na pláních. Protoe v Cambridgi bylo prakticky nemoné vyhnout se těkému přepracování, mohl člověk vyvinout mimořádné úsilí a získat červený diplom. Netouila po akademické kariéře, zastávala názor, e z muů, kteří se jí věnují, se stávají buď mrzouti, nebo náfukové a eny, pokud se u nich neobjeví jiné zájmy, jsou pak víc ne výstřední. Po univerzitě se rychle přestěhovala do Londýna, kde k Emmině překvapení zastávala úspěné a profitující povolání manaerky investičního fondu v City. Příliv prosperity opadl, na břehu po něm zůstalo zboí neúspěchů a deziluzí, ale Clara přeila. U předtím Emmě vysvětlila, proč si tak nečekaně vybrala právě toto povolání.

Vydělávám si tenhle úplně nerozumný plat, ale pohodlně iju ze třetiny a zbytek investuju. Chlapi se dostávají do stresu, protoe odevzdávají půlmilionové bonusy a začínají ít jako někdo, kdo vydělává milion ročně  drahý dům, drahé auto, drahé oblečení, drahá ena, pití. Pak se ovem děsí toho, e dostanou výpověď. Mě můe firma vyhodit zítra a nebude mi to obzvlá vadit. Můj cíl je vydělat tři miliony, pak toho nechám a začnu dělat to, co doopravdy chci.

A co?

Myslely jsme s Annie, e bychom si mohly otevřít restauraci poblí některé té moderní univerzity je tam stálá skupina zákazníků, kteří touí po sluném jídle za dostupné ceny: domácí polévky, saláty, kde je víc ne nasekaný hlávkový salát a půlka rajčete. Větinou vegetariánské, to ano, ale s fantazií. Myslela jsem na Sussex, na pahorky před Falmerem. Je to takový nápad. Annie je do toho celá havá a kromě toho si myslí, e bychom měly podnikat něco společensky prospěného.

Máloco je společensky prospěnějí ne poskytnout mladým slunou stravu za rozumné ceny.

Kdy jde o to, utratit milion, Annie uvauje v mezinárodním měřítku. Má něco jako komplex matky Terezy.

ly dál v druném mlčení. Pak se Clara zeptala: Jak Giles přijal, es ho nechala?

Jak se dalo čekat, patně. Na tváři se mu postupně objevovala řada emocí  překvapení, nevíra, sebelítost, hněv Vypadal jako herec, který si zkouí výrazy tváře před zrcadlem. Říkala jsem si, jak jsem ho proboha mohla mít ráda.

Ale měla jsi.

To ano, to nebyl problém.

Myslel si, e ho miluje.

Ne, to si nemyslel. Myslel si, e se mi zdá stejně fantastický, jako připadá sám sobě, a e neodolám a vezmu si ho, sníí-li se k tomu, aby mne poádal o ruku.

Clara se zasmála. Pozor, Emmo, to zní zatrpkle!

Ne, jen upřímně. Nikdo z nás nemá být nač hrdý. Vyuívali jsme jeden druhého. On byl má obrana. Já jsem byla Gilesovo děvče; tedy nedotknutelná. Nadřazenost dominantního samce je uznávána i v akademické dungli. Nechali mě na pokoji, abych se mohla soustředit na to, na čem mi opravdu záleelo  na práci. Nebylo to obdivuhodné, ale nebylo to nečestné. Nikdy jsem mu neřekla, e ho miluju. Nikdy jsem to neřekla nikomu.

A teď bys to chtěla vyslovit a slyet, a zrovna od policajta a básníka. Předpokládám, e ten básník je pochopitelnějí. Ale jaký ivot bys s ním měla? Kolik času jste spolu strávili od prvního setkání? Měli jste domluveno sedm schůzek, z nich se uskutečnily čtyři. Adam Dalgliesh má moná radost z toho, e ho můe kdykoli povolat ministr vnitra, komisař i ředitel odboru na vnitru, ale nevím, proč by to mělo těit tebe. Jeho ivot je v Londýně, tvůj je tady.

Nebylo to vdycky kvůli Adamovi, bránila se Emma. Já jsem také musela jednu schůzku zruit.

Čtyři schůzky, kromě toho dezorientujícího zmatku, kdy jste se viděli prvně. Vrada zrovna není obvyklý úvod ke známosti. Vdy o něm nic neví.

Vím toho dost. Vechno vědět nemůu. To nemůe nikdo. To, e ho miluju, neznamená, e mám právo procházet se po jeho dui, jako by to byl můj pokoj na koleji. je to nejuzavřenějí člověk, jakého jsem kdy poznala. Vím o něm věci, na kterých záleí.

Ale je to pravda? zeptala se Emma v duchu. On dobře znal ty temné kvíry lidské due, kde číhají hrůzy, které jsou nad její chápání. Ani ta stralivá scéna u svatého Anselma jí neukázala, co můe provést jeden člověk druhému. Věděla o těch hrůzách z literatury; on je zkoumal denně ve své práci. Kdy se občas nad ránem probudila, měla vidění, v něm se jí zjevoval v temné masce, ruce hladké a neosobní v latexových rukavicích. Čeho se ty ruce nedotkly? Nacvičovala si otázky, ale pochybovala, e bude schopna mu je poloit. Proč to dělá? Je to nutné pro tvou poezii? Proč sis vybral tohle povolání? Nebo si vybralo tebe?

Jako detektiv s ním pracuje jedna ena, řekla po chvíli. Kate Miskinová. Je v jeho týmu. Pozorovala jsem ty dva spolu. Dobře, on je starí ne ona, říkala mu pane, ale bylo mezi nimi takové pouto, blízkost, která jako by vylučovala kadého, kdo není u policie. To je jeho svět. Já tam nepatřím. Nikdy nebudu.

Nevím, proč bys o to měla stát. Je to dost ponurý svět, a on zase nepatří do tvého.

Ovem mohl by Je to básník. Mému světu rozumí. Můeme o něm mluvit  mluvíme o něm. Ale jeho svět je tabu. Nikdy jsem nebyla v jeho bytě. Vím, e bydlí v Queenhithe u Teme, ale nikdy jsem ten byt neviděla. Mohu si ho jen představovat. Je to také část jeho světa. Kdyby mě tam někdy pozval, věděla bych, e je vechno v pořádku, e chce, abych i já patřila do jeho světa.

Moná tě tam pozve přítí pátek večer. Mimochodem, kdy chce přijet?

Chtěla bych jet odpoledním vlakem, take bych přijela do Putney asi v est, jestli bude doma. Adam se pro mě staví ve čtvrt na devět, jestli ti to vyhovuje.

Aby tě uetřil harcování přes Londýn do nějaké restaurace. Je dobře vychovaný. Přinese na usmířenou kytici rudých růí?

Emma se zasmála. Ne, nepřijde s květinami, a kdyby, nebyly by to rudé růe.

Doly a k pomníku obětem války na konci Station Road. Na jeho zdobném podstavci stála socha mladého vojáka, kráčejícího nádherně bezstarostně vstříc smrti. Kdy byl Emmin otec profesorem na koleji, brala chůva Emmu i její sestru na procházky do blízké botanické zahrady. Po cestě domů vdycky udělaly krátkou odbočku, aby děti mohly poslechnout chůvin příkaz a zamávat vojákovi. Chůva, vdova z druhé světové války, u byla dávno po smrti, Emmina matka a sestra také. Z rodiny zůstal naivu jen Emmin otec, který il svůj osamělý ivot mezi svými knihami v činovním domě v Marylebone. Emma nikdy neprola kolem pomníku, aby nepocítila bodnutí viny, e u vojákovi nemává. Bylo to iracionální, ale jí to připadalo jako úmyslná neúcta k něčemu víc, ne jen k válečné generaci.

Na nástupiti se milenci oddávali protahovanému loučení. Několik dvojic se tam procházelo ruku v ruce. Jiná dvojice  chlapec tiskl dívku ke zdi  vypadala nehybně jako slepená.

Náhle se Emma ozvala: Nepřipadá ti to někdy otravné, ten sexuální kolotoč?

Co tím myslí?

Rituál novodobého namlouvání. Ví, jak je to. V Londýně toho zřejmě vidí víc ne já v Cambridgi. Dívka potká chlapce. Jeden druhému se líbí. Vyspí se spolu, někdy hned po první schůzce. Buď to vyjde a stane se z nich uznávaný pár, nebo to nevyjde. Někdy to skončí hned dalí ráno, kdy ona vidí stav koupelny. Nebo je problém dostat ho z postele, aby el do práce, on hned samozřejmě předpokládá, e ona bude vařit kafe a vymačkávat pomeranče. Někdy to vyjde a on se k ní nakonec nastěhuje. Tak to obvykle chodí, ne? Zná nějaký případ, e by se nastěhovala ona k němu?

Maggie Fosterová se nastěhovala ke svému chlapovi, odpověděla Clara. Asi ji nezná. Studuje matiku na Kings a je docela dobrá. Ale je známo, e Gregův byt je mnohem vhodnějí pro jeho práci a e ho nikdo nemůe obtěovat tím, aby si převěoval své akvarely z osmnáctého století.

No dobře, a má svou Maggii Fosterovou. Take se sestěhují. To taky buď funguje, nebo nefunguje, jen pak je ten rozchod trapnějí, draí a vdycky trpký. Je to obvykle proto, e jeden z nich poaduje oddanost, kterou ten druhý nemůe dát. Nebo to vyjde. Rozhodnou se pro uznávané partnerství nebo pro manelství, větinou proto, e enská chce zahnízdit. Matka začne plánovat svatbu, otec spočítá, co to bude stát, teta si koupí nový klobouk. Veobecná úleva vůkol. Zas jedna vyhraná bitva proti morálnímu a společenskému chaosu.

Clara se zasmála. No, je to rozhodně lepí ne seznamovací rituál generace naich babiček. Ona byla dcera velmi úspěného právníka bytem v Leamington Spa. Bylo samozřejmě vyloučeno, aby la do práce. Po kole ila doma a věnovala se tomu co ostatní dcery, zatímco jejich bratři byli na univerzitách: aranování květin, rozdávání álků na čajových dýcháncích, troe úctyhodné charitativní práce, ovem ne toho druhu, aby se dostala do styku s odpornou realitou chudoby, odpovídáním na nudné rodinné dopisy, do nich se její matce nechtělo, pomáháním při zahradních slavnostech. Mezitím vechny matky organizovaly společenský ivot, aby svým dcerám zajistily, e potkají ty pravé mue. Tenisové hry, malé taneční večírky, zahradní slavnosti. V osmadvaceti se dívky začala zmocňovat úzkost; ve třiceti byla na ocet. Bůh pomoz těm oklivým, nemotorným nebo nesmělým.

Těm bůh pomoz i dnes, kdy u o tom mluvíme, řekla Emma. Ten systém je svým způsobem krutý, nemyslí? Jde jen o to, e dnes si to můeme organizovat samy, a je tu alternativa.

Clara se zasmála. Nevím, nač si stěuje. Ty sotva kdy vypadne z kolotoče. Bude tam sedět na zářícím oři a odrazovat vechny, kdo by chtěli přisednout. A proč to nechává vyznít tak, e ten kolotoč je vdycky heterosexuální? Někteří z nás mají těstí, a ti, kteří nemají, se větinou spokojí s druhým nejlepím. A někdy to je skutečně nejlepí.

Já se nechci spokojit s druhým nejlepím. Vím, koho chci a co chci, a není to jen chvilkový poměr. Vím, e pokud se s ním vyspím, bude mě to stát příli mnoho, jestli mě opustí. Postel mě nemůe zavázat víc, ne jsem teď.

Londýnský vlak přisupěl na první nástupitě. Clara odloila svou kabelu a krátce se objaly.

Tak v pátek, řekla Emma.

Clara svou přítelkyni znovu impulzivně objala. Jestli tě v pátek zase vypeče, měla bys začít uvaovat o tom, jestli vy dva máte vůbec nějakou budoucnost.

Jestli se to stane, moná začnu.

Stála na nástupiti, dívala se za vlakem, dokud nezmizel z dohledu, ale nemávala.

Kapitola 6

Slovo Londýn od dětství vyvolávalo v Tallulah Cluttonové kouzelnou představu pohádkového města, světa záhad a vzruení. Řekla si, e ta téměř fyzická touha jejího dětství a mládí nebyla iracionální, ani utkvělá; měla kořeny v realitě. Byla přece rodem Londýňanka, narodila se v dvoupatrovém řadovém domě v úzké ulici v Stepney Její rodiče, prarodiče a prababička z matčiny strany, po které dostala jméno, se narodili v East Endu. Měla na to město dědičné právo. To, e přeila, bylo náhodné, a kdy trochu popustila uzdu fantazii, připadalo jí to magické. Kdy jejich ulici zničilo v roce 1942 bombardování, vytáhli z trosek domu ivou jen ji, tehdy čtyřletou. Připadalo jí, e si na ten okamik vzpomíná, ale ty obrazy moná měly kořeny ve vyprávění její tety o její záchraně. Jak léta míjela, nebyla si jistá, zda si pamatuje tetina slova, nebo samotnou událost; jak ji vytáhli na světlo, edivou od prachu, ale smála se a rozpřahovala ruce, jako by chtěla obejmout celou ulici.

V dětství byla v exilu v rohovém obchůdku na předměstí Leedsu, vychovávali ji matčina sestra s manelem, ale část její due zřejmě zůstala v té zbořené ulici. Vychovávali ji řádně a svědomitě, moná ji i milovali, ale teta ani strýc to nikdy nedali najevo, nato aby to vyslovili. Láska byla něco, co neočekávala, ani nechápala. Vyla ze koly v patnácti. Někteří učitelé poznali, e je inteligentní, ale nic s tím nemohli dělat. Věděli, e na ni čeká obchod.

Potom se v obchodě začal zjevovat mladý mu s mírnou tváří, který tam přicházel pravidelně se strýcem kontrolovat účetní knihy. Přicházel častěji, ne bylo nutné, a začal se o ni zajímat. Zdálo se přirozené, e přijme jeho poněkud nesmělou nabídku sňatku. Koneckonců v bytě nahoře bylo dost místa a v její posteli také. Bylo jí devatenáct. Teta a strýc se netajili tím, jak se jim ulevilo. Terence si u své sluby neúčtoval. Pomáhal v obchodě na částečný úvazek a ivot byl rázem snadnějí. Tally se líbilo pravidelné, by nevynalézavé milování a domnívala se, e je astná. Zemřel na zástavu srdce devět měsíců po narození jejich dcerky a jí znovu začal starý ivot: dlouhé hodiny za pultem, stálá finanční nejistota, vítaný, ale tyranský zvuk zvonku na dveřích obchodu, neefektivní boj s konkurencí nových supermarketů. Srdce jí rvala zoufalá lítost, kdy sledovala tetiny pokusy přilákat zpět staré zákazníky. Ulamovala vnějí listy kapusty a salátu, aby zelenina nevypadala tak povadle, inzerovala slevy, které nikoho neoklamaly, byla ochotna prodávat na úvěr v naději, e účet bude nakonec vyrovnán. Tally měla pocit, e její mládí ovládl pach hnijící zeleniny a drnčení zvonku.

Teta a strýc jí obchod odkázali, a kdy zemřeli, měsíc po sobě, nabídla ho k prodeji. Prodával se patně. Pouze masochisté nebo nebetyční idealisté by měli zájem o záchranu krachujícího obchůdku. Ale prodal se. Nechala si z výtěku deset tisíc liber, zbytek předala dceři, která u dávno odela z domova, a vyrazila do Londýna hledat práci. Nala ji za týden v Dupayneově muzeu, a kdy ji Caroline Dupayneová poprvé provedla po domku a z okna své lonice uviděla Heath, bylo jí okamitě jasné, e přila domů.

Po celé ty přetíené a přísné roky dětství, krátkého manelství i neúspěchu v roli matky sen o Londýně přetrval. V mládí zesílil a získal pevnost cihel a kamene, třpyt slunečního svitu na řece, podobu irokých slavnostních tříd a úzkých vedlejích ulic vedoucích do napůl skrytých dvorů. Historie a mýtus dostaly bydlitě a jméno a vysnění lidé se stali skutečnými. Londýn ji přijal zpátky jako svou vlastní a nezklamal ji. Obrazy ivota mezi válkami v muzeu jí pověděly to, co u věděla: e tento Londýn není tím městem, které znali její rodiče. Jejich město bylo klidnějí, bylo to hlavní město vlídnějí Anglie. Myslela na Londýn, jako myslí námořník na moře; byl to její přirozený ivel, ale jeho moc byla straná a ona jí čelila ostraitě a s úctou. Při výletech ve vední dny i o nedělích si vypracovala ochrannou strategii. Peníze, které jí stačily tak tak na den, měla v sáčku pod kabátem nebo lehkým letním sakem. Jídlo, které potřebovala, mapku autobusových spojů a láhev vody nosila v batůku na zádech. Chodila v pohodlných turistických botách, a pokud měla v plánu dlouhou návtěvu muzea nebo galerie, nosila s sebou lehkou plátěnou stoličku. S tím se pohybovala od obrazu k obrazu, jedna z té malé skupiny, která sledovala přednáky v Národní galerii nebo v Tate, polykala informace jako douky vína, omámená bohatstvím nabízených darů.

V neděli větinou chodila do kostela, tie se těila z hudby, architektury i liturgie, z ní měla spí estetický ne náboenský záitek, ale nalézala v řádu a obřadech naplnění nějaké neidentifikovatelné potřeby. Byla vychována v přísluností k anglikánské církvi, kadou neděli ráno a večer ji posílali do místního farního kostela. Chodila tam sama. Teta se strýcem pracovali patnáct hodin denně v zoufalé snaze udret ten rohový obchůdek při ivotě. Morální kodex, podle kterého ili, byl diktát čistoty, úctyhodnosti a rozvánosti. Náboenství bylo pro ty, kdo na ně měli čas, libůstka pro střední vrstvy. Teď Tally vstupovala do londýnských kostelů se stejnou zvědavostí a očekáváním nového záitku, jako kdy vstupovala do muzea. Vdycky věřila  někdy ke svému údivu  e Bůh existuje, ale nebyla přesvědčena, e by Ho mohly zajímat bohosluby nebo lidské trápení či různé vrtochy a hemení tvorů, které uvedl v ivot.

Kadý večer se vracela do domku na kraji Heathu. Byl to její svatostánek, místo, z něho se vydávala na výpravy a do něho se vracela unavená, ale spokojená. Nikdy za sebou nezavírala s lehkým srdcem. Náboenství, které praktikovala, noční modlitby, které jetě odříkávala, měly kořeny ve vděčnosti. A dosud byla osamělá, ale ne sama. Teď byla sama, ale nebyla osamělá.

I kdyby dolo k nejhorímu a ocitla by se bez domova, byla rozhodnuta nehledat domov u své dcery. Roger a Jennifer Crawfordovi ili hned u Basingstoku v moderním bytě se čtyřmi lonicemi v domě, který stavitelé nazvali obytným komplexem pro náročné. Komplex byl oddělen od kontaminace ostatními domy pro méně náročné eleznými vraty Instalace elezných vrat, kterou si tvrdě vybojovali nájemníci, její dcera a zet povaovali za vítězství práva a pořádku, za ochranu a posílení hodnot majetku a ocenění sociální úrovně. Sotva půl míle od nich bylo obecní sídlitě, jeho obyvatelé byli povaováni za nedostatečně ovládnuté barbary.

Někdy si Tally myslívala, e úspěch dceřina manelství nespočívá jen ve sdílené ctiádosti, ale ve společné ochotě manelů tolerovat skuhrání toho druhého, případně s ním sympatizovat. Uvědomovala si, e za těmito opakovanými stínostmi se skrývá vzájemné sebeuspokojení. Domnívali se, e si vedou velmi dobře, a dost by je namíchlo, kdyby zjistili, e si někdo z jejich přátel myslí něco jiného. Pokud měli opravdovou starost, bylo jí jasné, e je to její nejistá budoucnost, fakt, e je můe jednoho dne poádat, aby jí poskytli domov Byla to starost, které rozuměla a kterou s nimi sdílela.

Nenavtívila svou rodinu u pět let, kromě tří dnů o Vánocích, co byl kadoroční rituál pokrevního spříznění, kterého se vdycky děsila. Přijímali ji se skrupulózní zdvořilostí a přísným lpěním na přijatých společenských normách, které nezakrylo nedostatek skutečné vřelosti nebo pravé sympatie. Nezazlívala jim to  a do té rodiny přináela cokoli, láska to nebyla ale přála si, aby existoval přijatelný způsob, jak se z těchto návtěv omluvit. Měla pocit, e oni to cítí podobně, ale potřeba dodrovat společenské konvence jim v tom brání. Mít u sebe ovdovělou, osaměle ijící matku vnímali jako povinnost, a jakmile se jednou ten zvyk zavedl, nemohla se mu vyhnout bez rizika zlomyslných klepů nebo mírného skandálu. Take přesně na tědrý večer, vlakem, který jí navrhli jako vhodný, přijíděla na nádraí v Basingstoke, kde ji čekal Roger nebo Jennifer, odebrali jí její přetíený kufr jako břímě, kterým také byl, a rozjelo se kadoroční martyrium.

Vánoce v Basingstoku nebyly poklidné. Přijíděli přátelé  elegantní, iví, afektovaní. Měla z nich dojem řady přetopených pokojů, zardělých tváří, ječících hlasů a chraplavé oviálnosti s podtextem sexuality. Lidé ji zdravili, někteří přirozeně laskavě, a ona se usmívala a oplácela jim to, dokud ji Jennifer taktně neodvedla pryč. Nechtěla, aby se její hosté nudili. Pro Tally to byla spí úleva ne pokoření. Neměla čím přispět k rozhovorům o autech, dovolených v cizině, problémech s nalezením vhodné au pair, neefektivnosti místní rady, machinacích výboru zdejího golfového klubu nebo o lehkomyslných sousedech, kteří nezamykali vrata. Vnoučata sotva viděla, s výjimkou vánoční večeře. Clive strávil větinu času ve svém pokoji, kde měl vechny nezbytnosti svého sedmnáctiletého ivota: televizi, video a přehrávač DVD, počítač a tiskárnu, stereo zařízení a reproduktory. Samantha, o dva roky mladí a zjevně neustále natvaná, byla málokdy doma, a pokud ano, trávila hodiny v ústraní se svým mobilním telefonem.

Ale teď je tomu vemu konec. Před deseti dny, po důkladném přemýlení a třech nebo čtyřech konceptech, Tally sepsala dopis. Nevadilo by jim moc, kdyby letos nepřijela? Slečna Caroline nebude o Vánocích ve svém bytě a kdyby také ona odjela, nezbude tu nikdo, kdo by to vechno hlídal. Nebude ten den sama. Má několik přátel, kteří u ji pozvali. Jistě to nebude toté jako s rodinou, ale je si jistá, e oni to pochopí. Dárky jim pole začátkem prosince.

Cítila se poněkud provinile, e v dopise zalhala, ale odpověď přila během několika dní. Byl v ní náznak nesouhlasu s tím, e se Tally nechává tak vykořisovat, ale cítila jejich úlevu. její výmluva zabrala; budou moci snadno vysvětlit svým přátelům, proč matka nepřijela. Tyhle Vánoce stráví sama v domku a u plánovala, co bude celý den dělat. Ranní vycházka do místního kostela a uspokojení z toho, e je v davu, a zároveň mimo, co se jí líbilo, k obědu kuře moná s jedním z těch miniaturních vánočních pudinků, půl láhve vína, půjčená videa, knihy z knihovny a za jakéhokoli počasí procházka po Heathu.

Ale tyhle plány teď byly ohroeny. Den poté, co dostala dceřin dopis, naznačil Ryan Archer, který přiel pracovat do zahrady, e moná bude o Vánocích sám, Major pomýlel na cestu do ciziny. Tally impulzivně navrhla: Nemůe trávit Vánoce ve squatu, Ryane. Přijď na večeři sem, jestli chce. Ale dej mi vědět pár dní předem, abych nakoupila jídlo.

Přijal to, ale váhavě, a ona pochybovala, zda se rozhodne vyměnit kamarády ze squatu za tichou nudu jejího domku. Nicméně pozvání bylo vyřčeno. Kdyby přiel, alespoň by se postarala, aby se pořádně najedl. Poprvé za léta se na Vánoce těila.

Teď vak vechny její plány zastínila nová, akutnějí úzkost. Budou tyto Vánoce poslední, které proije v domku?

Kapitola 7

Rakovina se vrátila a tentokrát to byl rozsudek smrti. Byla to osobní prognóza Jamese Calder-Halea a přijal ji beze strachu, pouze jednoho mu bylo líto: potřeboval čas, aby dokončil svou knihu o meziválečných letech. Nepotřeboval ho moc; byla by hotová za čtyři a est měsíců, i kdyby trochu zpomalil tempo. Tu dobu by mohl jetě povaovat za zaručenou, ale to slovo zamítl hned, jak ho napadlo. Záruka v sobě obsahuje udělení výsady. Udělené kým? jestli zemře dřív, nebo později, bude to výhradně záleitost patologie. Nádor si vybere svůj čas. Nebo jednodueji  bude mít buď těstí, nebo smůlu  a rakovina nakonec zvítězí.

Zjistil, e nedovede věřit, e by něco, co udělá, co kdo udělá pro něj, jeho duevní postoj, jeho odvaha nebo víra v doktory mohly toto nevyhnutelné vítězství odvrátit. Druzí se mohou připravit na ivot v naději, vyslouit si tu posmrtnou poctu po statečném boji. On neměl k boji odvahu, třebae byl nepřítel jetě skrytý v zákopu.

Před hodinou mu jeho onkolog sdělil s profesionálním taktem zprávu, e nemoc u neustupuje. Koneckonců s tím měl spoustu zkueností. Vysvětlil mu monosti dalí léčby a výsledky, je by se daly očekávat, obdivuhodně srozumitelně. Calder-Hale souhlasil s doporučovaným postupem poté, co chvíli předstíral, e uvauje o monostech, ale ta chvíle nebyla moc dlouhá. Konzultace se neodehrávala v nemocnici, ale v primářově ordinaci v Harley Street. Přestoe byl ten den první objednaný pacient, čekárna u se začínala plnit, kdy ho zavolali dál. Primář se tolik snail, e pocioval jako prohřeek proti dobrým mravům, aby vyslovil svou vlastní negativní prognózu. Cítil, e je to on, kdo poskytuje iluzi naděje.

Kdy vyel na Harley Street, rozhodl se vzít si taxi do stanice Hampstead Heath a pak projít Heathem kolem hampsteadských rybníků a viaduktu na Spaniards Road a k muzeu. Zjistil, e v duchu rekapituluje svůj ivot s odtaitým údivem, e těch padesát let, které mu připadaly tak kratičké, ho tu mohlo zanechat s tak chudým odkazem. Fakta se mu vybavovala v krátkých staccatových výrocích. Jediný syn prosperujícího cheltenhamského právníka. Otce se nebál, jedině kdy byl daleko. Matka výstřední, přehnaně konvenční, se snesla s kadým kromě svého manela. kolní docházka: nejdřív otcova stará kola, pak Oxford. Ministerstvo zahraničí a kariéra, převáně na Středním východě, která nikdy nepřekročila práh výjimečnosti. Mohl postoupit výe, ale měl dvě osudné vady: nedostatek ctiádosti a dojem, e nebere státní slubu dostatečně váně. Dobrá komunikativní znalost arabtiny a schopnost vzbuzovat přátelství, ale ne lásku. Krátké manelství s dcerou egyptského diplomata, které se zachtělo anglického manela, ale záhy zjistila, e není ten pravý. ádné děti. Brzký odchod do penze po zjitění maligního nádoru, který nečekaně a znepokojivě přeel do remise.

Postupně, od diagnózy své nemoci, se distancoval od toho, e by od ivota cokoli čekal. Nedolo k tomu vlastně u v předchozích letech? Kdy potřeboval úlevu sexu, musel za to zaplatit, diskrétně, draze a s minimem časových nebo citových výdajů. Nemohl si teď vzpomenout, kdy se naposledy rozhodl, e ty problémy a výdaje u nestojí za to. Spí ne o mrhání duchem na trapnost lo o mrhání penězi na nudu. Emoce, vzruení, triumfy, neúspěchy, radosti i bolesti zůstávaly na kraji jeho ivotní cesty a neměly tu moc, aby ho rozruily. Těko věřit, e tomu někdy bylo jinak.

Nebyla apatie, letargie ducha, jedním ze smrtelných hříchů? Věřícím musela připadat jako svévolná blasfemie v odmítání vekeré radosti, jeho znuděnost byla méně dramatická. Spí se podobala vlídné lhostejnosti, s ní vechny emoce, i příleitostné výbuchy zloby, pouze předstíral. A skutečné předstírání, ta klukovská hra, do které se nechal vtáhnout spí z přátelské ochoty, ne z pocitu povinnosti, pro něj znamenala stejně málo jako vechno ostatní v jeho ivotě, co se netýkalo psaní. Poznal svou důleitost, ale nepřipadal si jako účastník, spí nezaujatě pozoroval snaení ostatních lidí i jejich poetilost.

A teď tady zůstal s nedokončeným úkolem, jediným, který ho v ivotě dovedl nadchnout. Chtěl dopsat svoji historii meziválečných let. Pracoval na ní u osm let, od té doby, co ho Max Dupayne, přítel jeho otce, zavedl do muzea. Fascinovalo ho to a idea, která spala někde v koutku jeho mysli, se probudila k ivotu. Kdy mu Dupayne nabídl neplacenou práci kurátora, dostal k dispozici kancelář a s ní příhodnou pobídku, aby začal psát. Té práci se věnoval s oddaností a nadením, které v něm jiná práce nikdy nevzbudila. Vyhlídka na to, e zemře, ani dílo dokončí, byla nesnesitelná. Nikdo nebude stát o to, aby vydal nedokončenou historii tiskem. Zemře a jediný úkol, kterému dal srdce i dui, zůstane v deskách s napůl čitelnými poznámkami a stohy nezredigovaných strojopisů, které se nacpou do plastikových sáčků a shromádí, aby se zachránily. Někdy ho síla potřeby dokončit tu knihu zneklidňovala. Není přece profesionální historik; ti by zřejmě jeho knihu neposuzovali příli milosrdně. Jeho kniha by ale nezmizela bez povimnutí. Dělal rozhovory s mnoha různými zajímavými lidmi, kterým bylo přes osmdesát; osobní výpovědi obratně propojoval s historickými událostmi. Předkládal originální názory, i kdy někdy podivínské, které by mohly vzbuzovat respekt. Vlastně mu o to nelo, psal sám pro sebe. Z důvodů, které nemohl uspokojivě vysvětlit, viděl své dílo jako ospravedlnění svého ivota.

Kdyby se muzeum zavřelo, jetě ne by knihu dopsal, byl by to jeho konec. Myslel si, e zná názory tří svěřenských správců, a to vědomí bylo trpké. Marcus Dupayne hledal zaměstnání, které by mu propůjčilo presti a zpestřilo mu nudný důchod. Kdyby ten člověk byl úspěnějí, čekaly by na něj ředitelské posty v City, oficiální komise a výbory Calder-Hale by rád věděl, na čem to ztroskotalo. Patrně tomu Dupayne nijak nemohl zabránit; změna vlády,, preference nového ministra zahraničí, změna ve společenské hierarchii. Kdo nakonec získal to místo nahoře, byla často otázka těstí.

Méně si byl jistý, zda muzeum míní dál provozovat Caroline Dupayneová. Zřejmě s tím mělo co do činění udrení rodinného jména. A vdycky byla proti Nevillovi. Pokud si mohl pamatovat, ti dva sourozenci byli vdycky protivníky. Nevěděl nic o jejich dětství, mohl jen tuit kořeny této vzájemné podráděnosti. Zhorovaly je jejich postoje k povolání toho druhého. Neville se netajil tím, e pohrdá vím, co představuje kolej lady Swathlingové. Jeho sestra zase otevřeně shazovala obor psychiatrie. Není to ani vědecká disciplína, jen poslední útočitě zoufalců nebo patlání v novodobých neurózách. Ani neumíte popsat rozdíl mezi duí a mozkem tak, aby to dávalo smysl. V posledních padesáti letech jste pravděpodobně nadělali víc kody ne kterýkoli jiný obor medicíny a pacientům dnes můete pomáhat jen díky tomu, e vám k tomu neurologové a farmaceutické společnosti dali nástroje. Bez jejich tabletek byste byli tam, co před dvaceti lety.

Mezi Nevillem a Caroline nevládla o budoucnosti muzea shoda a jemu bylo jasné, čí vůle bude silnějí. Ne e by měli moc práce s tím, e se muzeum zavře. Kdyby nový nájemce chtěl ten dům získat rychle, nastal by ohromný zápas s časem, bohatý na hádky a finanční komplikace. Byl kurátor; čekali by od něj, e převezme největí břemeno starostí. Zmařily by se vechny jeho naděje, e dokončí svou knihu.

Anglie se těila z krásného října, který se vyznačoval spí jarní nestálostí ne pomalým přechodem roku do mnohobarevného vadnutí. Teď náhle nebe, před chvílí iroká plocha jasně azurové modři, potemnělo valícím se mrakem, hustým jako tovární dým. Spadly první kapky, neměl ani čas otevřít detník, a u ho promočil příval detě. Připadalo mu, e se mu nahromaděná tíha toho mraku vylila přímo na hlavu. Několik yardů od něj stála skupina stromů a on se ukryl pod velkým katanem, připraven, e tam trpělivě počká, a se nebe vyjasní. Nad hlavou viděl přes loutnoucí listí tmavé větve a ucítil, jak mu na tvář pomalu padají kapky. Přemýlel, proč je příjemné cítit ty drobné kapky na kůi, která u osychala po prvním náporu detě. Moná ho jen utěovalo vědomí, e se jetě můe radovat z nabízených darů bytí. Intenzivnějí, mohutnějí, naléhavé fyzické záleitosti ztratily své ostří. Teď, kdy bylo uspokojování chuti k jídlu čím dál náročnějí a sex zřídkakdy naléhavý, mohl si dovolit jednu úlevu  radost z kapek detě padajících na tvář.

Spatřil domek Tally Cluttonové. Kráčel po této úzké stezce z Heathu nesčíslněkrát během posledních čtyř let, ale domek v něm vdycky vzbudil překvapený úas. Vypadal tak útulně, jakoby mezi ty stromy patřil, a přece tu působil jako anachronismus. Moná architekt muzea donucený svým vrtoivým zaměstnavatelem, aby vytvořil repliku osmnáctého století pro vlastní dům, postupoval při projektování tohoto domku jen podle svého vkusu. Umístil jej vzadu za muzeem, mimo dohled, take se jeho klient nemohl moc znepokojovat, e se tam nehodí. Vypadal jako obrázek z dětské kníky, se svými dvěma arkýřovými okny v přízemí, dvěma obyčejnými okny pod prejzovou střechou, úhlednou předzahrádkou s dláděnou cestičkou k předním dveřím i s trávníkem po obou stranách olemovaným ivým plotem. Uprostřed kadého trávníku vyvstával záhonek, na něm pěstovala Tally Cluttonová své bílé bramboříky a fialovo-bílé zimní maceky.

Kdy se přiblíil k zahradní brance, objevila se mezi stromy Tally. Měla na sobě starou plátěnku, kterou větinou nosila na práce na zahradě a nesla proutěný ko a zednickou líci. Řekla mu, i kdy si nepamatoval kdy, e jí je čtyřiaedesát, ale vypadala mladí. Obličej s trochu hrubí pletí u poznamenaly vrásky a znaky stáří, ale byla to dobrá tvář, s bystrýma očima za brýlemi, klidná tvář spokojené eny. Bohudíky se vak nevyznačovala tou rozhodnou a zoufalou veselostí, s jakou se některé stárnoucí eny snaí vzdorovat příznakům věku.

Kdykoli vstoupil na půdu muzea po procházce v Heathu, stavil se v domku, aby zjistil, zda je Tally doma. Kdy to bylo ráno, dostal kávu, odpoledne čaj a ovocný koláč. Tato rutina vznikla asi před třemi lety, kdy ho zastihla prudká bouře bez detníku a přiel s promočeným sakem a nasáklými kalhotami přilepenými k nohám. Viděla ho z okna a vyla ven, nabídla mu, e si u ní můe usuit věci a napít se něčeho teplého. Obava o jeho vzhled zvítězila nad jejím ostychem a on si vděčně připomněl teplo imitovaného ohně v krbu a horkou kávu s malou whisky, kterou mu nabídla. Nezopakovala to pozvání a on cítil, e se obává, aby si nemyslel, e je osamělá a touí po společnosti, nebo e na něj uvaluje jakýsi závazek. Byl to vdycky on, kdo zaklepal nebo zavolal, ale nepochyboval, e jsou jeho návtěvy vítané.

Teď, kdy na ni čekal, prohodil: Nejdu pozdě na kávu?

Jistěe ne, pane Calder-Hale. Jen mezi přeháňkami zasadím cibulky narcisů. Myslím, e líp vypadají pod stromy. Zkouela jsem je dát do těch záhonů uprostřed, ale vypadají tak depresivně, kdy odkvetou. Paní Faradayová tvrdí, e musíme nechat listy úplně zeloutnout a teprve pak je vytáhnout, jinak přítí rok nerozkvetou. Ale to trvá moc dlouho.

Následoval ji na verandu, pomohl jí z priplátě a čekal, zatímco ona si sedla na úzkou lavičku, stáhla si holínky a nazula domácí pantofle. Pak za ní veel do úzké haly a do obývacího pokoje.

Zapnula krb a řekla: Máte dost vlhké kalhoty. Klidně tu seďte a schněte. Já jsem tu s kávou za chvilku.

Čekal, opřel si hlavu o vysoké opěradlo idle a natáhl nohy k teplu. Přecenil své síly a procházka byla příli dlouhá. A teď mu byla jeho únava téměř příjemná. Tento pokoj byl jednou z mála místností, kromě vlastní kanceláře, kde dovedl sedět úplně uvolněně. A jak útulně ho zařídila! Byl nevtíravě pohodlný, nebyl přecpaný, přezdobený nebo uvědoměle enský. Krb byl původní viktoriánský, ale s modrými delftskými kachlemi a ozdobným elezným dýmníkem. Koené křeslo, ve kterém spočíval, s vysokým opěradlem a pohodlnými područkami, přesně vyhovovalo jeho výce. Proti němu stálo podobné, ale mení křeslo, na něm sedávala Tally. Výklenky na kadé straně krbu vyplňovaly police s jejími knihami o historii a o Londýně. Věděl, e to město je její váeň. Z předchozích rozhovorů se dozvěděl, e má také ráda ivotopisy i autobiografie, ale několik románů, které vlastnila, byli klasikové v koených vazbách. Uprostřed pokoje stál malý kulatý stůl se dvěma viktoriánskými idlemi s vysokými opěradly Pootevřenými dveřmi vpravo zahlédl v hale obdélníkový dřevěný stůl se čtyřmi idlemi  patrně tam původně bývala jídelna. Nikdy v jejím domku neviděl někoho cizího a připadalo mu, e její ivot je uzavřen do těch čtyřech stěn jej’ho obývacího pokoje. Okno vedoucí na jih mělo irokou římsu a na ní se skvěla sbírka afrických fialek, bledých, temně fialových i bílých.

Přila s kávou a suenkami a on s jistým úsilím vstal a vyel jí naproti, aby od ní převzal podnos. Ucítil příjemné aroma a překvapilo ho, jakou dostal ízeň.

Kdy byli spolu, větinou mluvil o vem, co ho zrovna napadlo. Měl podezření, e by ji okovala jen stupidita nebo krutost, stejně jako jeho. Nebylo nic, co by nemohl říci. Někdy jeho hovor připomínal spí samomluvu, ale její odpovědi byly vdycky vítané a často překvapivé. Teď se zeptal: Nedeprimuje vás utírat prach a uklízet v galerii vrad, pohled na ty mrtvé oči na mrtvých fotografiích, na ty mrtvé tváře?

Asi u jsem si na ně zvykla, odpověděla. Tím nemyslím, e by mi připadaly přátelské. To by bylo hloupé. Prostě patří k muzeu. Kdy jsem tam přila poprvé, představovala jsem si, jak jejich oběti trpěly, nebo jak trpěli sami vrahové, ale u mě nedeprimují. Mají to za sebou, ne? Udělali, co udělali, zaplatili za to a zemřeli. Teď u netrpí. V naem světě je toho tolik, pro co se dá truchlit, e by bylo zbytečné truchlit nad starými křivdami. Občas se v duchu ptám, kam vichni odeli  nejen vrahové a jejich oběti, ale vichni lidé, vyfotografovaní v muzeu. Také se tak ptáte?

Ne, tu otázku si nekladu. To protoe to vím. Umíráme jako zvířata, ze stejných příčin a kromě několika astných ve stejných bolestech.

A to je konec?

Ano, není to úleva.

Take na tom, jak se chováme, vůbec nezáleí, kromě naeho ivota?

Kde jinde by na tom mělo záleet, Tally? Mně připadá dost těké chovat se přiměřeně sluně tady a teď, nato abych si lámal hlavu, jak získat nějaké skautské body pro nějaký smylený posmrtný ivot.

Zvedla jeho álek a znovu jej naplnila. Myslím, e to je díky těm nedělním kolám a pravidelným návtěvám kostela. Moje generace pořád napůl věří, e budeme povoláni k odpovědnosti.

To moná ano, ale ten tribunál bude tady, na Korunním soudě, a soudce bude mít na hlavě paruku. A tomu se s trokou inteligence větina z nás můe vyhnout. Co si představujete vy, velkou účetní knihu se sloupci má dáti, dal a anděla zapisovatele, který to vechno zaznamenává?

Mluvil vlídně, jako vdycky s Tally Cluttonovou. Usmála se. Tak nějak. Kdy mi bylo asi osm, myslela jsem si, e ta kniha vypadá jako velká červená účetní kniha, kterou měl strýc v obchodě. Na deskách bylo černě napsáno Účty a stránky měly červené okraje.

Víra má svůj společenský smysl, prohodil. Zatím jsme nenali efektivní náhradu. Teď vytváříme vlastní morálku: ,To, co chci, je správné, a mám právo to mít. Starí generace jetě můe být zatíena nějakou lidovou pamětí idovsko-křesanské viny, ale u přítí generace to zmizí.

Jsem ráda, e se toho nedoiju.

Nebyla naivní, to věděl. Teď se usmívala, tvář měla klidnou. A byla její soukromá morálka jakákoli, pokud zahrnovala jen dobrotu srdce a zdravý rozum, co víc bylo potřeba?

Myslím, e muzeum je oslava smrti, poznamenala. ivoty mrtvých lidí, předměty, které vyrobili, věci, které povaovali za důleité, jejich atstvo, jejich domy, jejich denní potřeby, jejich umění.

Ne. Muzeum je o ivotě. Je o ivotě jednotlivce, o tom, jak ho il. Je o ivotě společnosti těch dob, o muích a enách, kteří organizovali své spolky. Je o pokračujícím ivotě Homo sapiens. Nikdo s trochou lidské zvědavosti nemůe mít muzeum nerad.

Vlídně namítla: Já je mám ráda, ale myslím, e sama iju v minulosti. Ne ve své vlastní, ta byla nezajímavá a obyčejná ale v minulosti vech těch lidí, kteří byli Londýňany přede mnou. Nikdy tam nechodím sama, to člověk nemůe.

Pomyslel si: I ta procházka po Heathu znamená pro kadého z nás něco jiného. Vímal si proměn stromů, oblohy, měl rád měkkost trávníku pod nohama. Ona si představovala pradleny z tudorovských dob, které praly prádlo v čistých potocích a věely je na hlodáové keře, aby uschlo; vozy a kočáry, je se drkotaly z dusného Londýna v době moru a velkého poáru, aby naly útočitě v některé z vesnic nad Londýnem; Dicka Turpina čekajícího na koni pod přístřeím stromů.

Vstala, aby odnesla podnos do kuchyně. Zvedl se a vzal jí ho z rukou. Její tvář, hledící do jeho, se poprvé zasmuila. Budete ve středu na schůzi  na té, kde se rozhodne o budoucnosti muzea?

Ne, Tally, nebudu. Nejsem správce. Muzeum má jen tři svěřenské správce  sourozence Dupayneovy. Nikomu z nás nic neřekli. Jsou to jen fámy.

Můou ho skutečně zavřít?

To ano, bude-li Neville Dupayne trvat na svém.

Ale proč? Vdy tady nepracuje. Sotvakdy se v muzeu staví, kromě pátků, kdy si tu vyzvedá auto. Nemá o muzeum zájem, tak proč by mu na něm mělo záleet?

Protoe nenávidí to, co povauje za nai národní posedlost minulostí. Muzeum je vhodný cíl pro tuto nenávist. Zaloil ho jeho otec, utratil za něj spousty peněz, nese jeho rodinné jméno. Chce se zbavit víc ne jen muzea.

A můe?

Ovem, pokud nepodepíe novou nájemní smlouvu. Já bych se toho nebál. Caroline Dupayneová je velmi cílevědomá ena. Pochybuju, e by jí Neville dokázal vzdorovat. Musí udělat jen to, e podepíe kus papíru.

Hloupost těchto slov ho udeřila, hned jak je vyřkl. Copak někdy bylo podepsat se jménem tak bezvýznamné? Lidé jsou jediným podpisem odsouzeni nebo omilostněni. Podpis mohl znamenat vydědění nebo přinést jmění. Podepsat nebo nepodepsat mohlo rozhodnout mezi ivotem a smrtí. To pravděpodobně neplatilo o podpisu Nevilla Dupaynea na nové nájemní smlouvě. Kdy odnáel podnos do kuchyně, byl rád, e mohl odvrátit pohled od té ztrápené tváře. Takhle jetě Tally neviděl. Náhle si uvědomil, jaká obrovská změna ji čeká. Tenhle domek, tenhle obývací pokoj byl pro ni stejně důleitý jako pro něj jeho kniha. A bylo jí přes edesát. Dnes to ovem není povaováno za stáří, ale není to věk na hledání nového místa a nového domova. Volných míst je spousta; zkuené hospodyně se nikdy nehledají snadno. Ale tohle místo a tahle práce pro ni byly jako stvořené.

Zaplavila ho neutěitelná lítost a pak za chvíli fyzická slabost tak silná, e musel rychle poloit podnos na stůl a chvíli odpočívat. Současně přilo přání, aby tak mohl něco udělat, třeba jí sloit k nohám nádherný dar, který by to vechno napravil. Pohrával si chvíli se směnou mylenkou, e by ji mohl učinit svojí dědičkou. Věděl vak, e tohoto výstředně velkorysého činu není schopen  tědrost tomu nemůe říkat, vdy tou dobou u ádné peníze nebude potřebovat. Vdycky il podle svého příjmu a zbývající kapitál byly rodinné peníze, které odkázal v poslední vůli, pečlivě sepsané notářem před patnácti lety, svým třem synovcům. Vídal je jen zřídkakdy a nestaral se o to, co si o něm myslí. Proč by měl dbát o jejich dobré mínění po jeho smrti? Co kdyby přece nael sílu udělat jednu poslední, nádhernou výstřednost, která by pro někoho jiného znamenala tolik?

Pak zaslechl její hlas: Není vám nic, pane Calder-Hale?

Nic, ujistil ji. Jsem úplně v pořádku, Tally Díky za kávu. A nemějte starost o tu středu. Mám pocit, e to dobře dopadne.

Kapitola 8

Teď bylo půl dvanácté. Tally uklidila v muzeu ráno, ne se otevřelo, a pak neměla ádné povinnosti kromě toho, e musela s Muriel Godbyovou provést závěrečnou kontrolu před uzavřením muzea v pět hodin. Měla ale nějakou práci v domku a s panem Calder-Halem. Ryan, chlapec, který pomáhal s těím úklidem a na zahrahradě, přijde se svými sendviči v jednu hodinu.

S prvním záchvěvem chladnějích podzimních dní Tally Ryanovi navrhla, aby obědvali v jejím domku. Během léta ho vídala, jak odpočívá opřený zády o strom, s otevřenou takou po boku. Ale kdy se začalo ochlazovat, bral si jídlo do kůlny, kde byla uloena sekačka na trávu, sedával tam na obrácené bedně. Zdálo se jí nepatřičné, e nikdo nedbá na jeho pohodlí, a tak nesměle vyřkla svou nabídku. Nechtěla, aby se cítil zavázaný, nebo naopak v rozpacích, kdy odmítne. Ale on její nabídku ochotně přijal a od té doby přijíděl pravidelně se svou papírovou takou a plechovkou coca-coly přímo k ní.

Nechtěla jíst s ním  to by jí připadalo jako poruení jejího nejhlubího soukromí  take se zařídila tak, e snědla svůj lehký oběd ve dvanáct hodin, aby bylo vechno sklizené, a přijde Ryan. Kdy vařila polévku, trochu mu nechala, zvlá v chladnějích dnech, a on to zjevně vítal. Potom uvařil pro oba kávu, jak ho to naučila  opravdovou kávu, ádné granule  a naservíroval ji. Nikdy se nezdrel déle ne hodinu a ona si zvykla, e uslyí na pěině jeho kroky kadé pondělí, středu a pátek, co byly jeho pracovní dny. Nikdy nelitovala toho prvního pozvání, ale v úterý a čtvrtek vdycky pociovala provinilou úlevu, e má ten den úplně pro sebe.

Kdy ho o to první den nesměle poádala, zul si na verandě pracovní boty, pověsil sako a veel jen v ponokách do koupelny, nače si k ní přiel sednout. Přinesl s sebou pach země a trávy a slabou muskou vůni, kterou měla ráda. Byla ohromena, jak čistě a křehce vdycky vypadal. Jeho ruce měly ulechtilý dívčí tvar, co bylo ve zvlátním rozporu s jeho svalnatými paemi.

Tvář měl kulatou, iroké lícní kosti, plet slabě růovou, působila hebce jako semi. Jeho velké hnědé oči byly posazené daleko od sebe, s těkými víčky, nos zvednutý a bradu uprostřed dělila hluboká rýha. Vlasy měl ostříhané hodně nakrátko, take zcela odkrývaly kulatý tvar hlavy. Tally připadalo, e má dětskou tvář, jen s větíma očima, které vak postrádaly jakoukoli stopu dospělé zkuenosti. Jen jeho oči se vyznačovaly tou zjevnou nevinností. Mohl zvednout víčka a zírat na svět s odzbrojující bezstarostností, nebo vrhnout zneklidňující postranní pohled, poučený a vychytralý. Tento rozpor odráel to, co věděl; podivné drobky moudrosti, které sbíral jako odpadky na cestě, kombinované s udivující ignorancí irokých oblastí znalostí, která její generace získala, jetě ne la do koly.

Nala ho díky kartičce umístěné na nástěnku s volnými místy v místní prodejně novin. Paní Faradayová, dobrovolnice, která měla na starosti zahradu, poukázala na to, e shrabávat spadané listí a prořezávat keře a mladé stromky je u na ni moc. Právě ona navrhla, aby tam vyvěsili inzerát, a neobraceli se na místní pracovní úřad. Tally jí dala telefonní číslo do domku; o muzeu se nezmínily. Kdy zatelefonoval Ryan, pohovořily s ním s paní Faradayovou a slíbily mu, e bude přijat na měsíc na zkouku. Předtím poádaly o reference.

Mohl by někdo, pro koho jsi pracoval, Ryane, o tobě něco napsat a doporučit tě?

Pracuju pro majora. Čistím mu stříbro a dělám různé práce v jeho bytě. Poádám ho.

ádné dalí informace jim nedal, ale za dva dny přiel dopis z adresy v Maida Vale:

Váená paní!

Ryan Archer mi sdělil, e pomýlíte na to, nabídnout mu práci údrbáře/zahradníka. Není obzvlá ikovný, ale vykonával pro mě nějaké domácí práce uspokojivě a je ochoten se učit, zajímá-li ho něco. Nemám ádnou zkuenost s jeho schopnostmi v zahradničení, pokud existují, ale pochybuji, e by dokázal rozeznat maceku od petunie. Pracovní dobu dodruje dost liknavě, ale kdy přijde, je schopen pod dozorem vykonávat těkou práci. Podle mých zkueností jsou lidé buď poctiví, nebo nepoctiví, a s tím se nic nenadělá. Ten chlapec je poctivý.

Na základě tohoto nepříli nadeného doporučení a se souhlasem paní Faradayové ho přijala.

Slečna Caroline se o to příli nezajímala a Muriel odmítla vekerou zodpovědnost. Domácí práce si organizujte sama, Tally. Nechci se vám do toho plést. Slečna Caroline souhlasila s tím, e dostane minimální mzdu, a já ho vyplatím kadý den, ne odejde, z částky na drobné výdaje. Budu ovem poadovat potvrzení. jestli bude potřebovat ochranný oděv, půjde to z tých peněz. Raději ho kupte vy, nenechávejte to na něm. Můe tady vykonávat těí úklid podlah, včetně schodů, ale nechci ho vidět v jiné části muzea bez dozoru.

Tally vysvětlila: Major Arkwright, který na něj poslal reference, tvrdí, e je poctivý.

To můe být, ale taky můe být upovídaný, a my nevíme, zda jsou poctiví i jeho kamarádi. Myslím, e paní Faradayová a vy byste měly po tom zkuebním měsíci sepsat oficiální zprávu o tom, jak si vede.

Tally si pomyslela, e se Muriel sice nechce vměovat do domácích prací, ale chová se podle očekávání. Experiment zatím fungoval. Ryan byl ovem nepředvídatelný  nikdy si nemohla být jista, zda se objeví, kdy ho čekali  ale jak měsíce plynuly, začal být spolehlivějí, jistě proto, e potřeboval koncem dne peníze na ruku. Sice nebyl nijak hrr do práce, ale nebyl ani lenoch a paní Faradayová, kterou nebylo snadné potěit, si ho zřejmě oblíbila.

Toho rána uvařila kuřecí polévku z kostí, které zbyly od včerejí večeře, a on ji teď srkal s evidentní radostí, tíhlé prsty si ohříval o álek.

Chce to hodně odvahy, zabít někoho? zeptal se.

Nikdy jsem vrahy nepovaovala za odváné, Ryane. Jsou to spí zbabělci. Někdy člověk potřebuje víc odvahy, aby nevradil.

Nevím, co tím myslíte, paní Tally.

Já vlastně taky ne. Byla to jen taková poznámka. Spí hloupá, jak mi teď připadá. Vrada není příjemné téma.

Ne, ale je zajímavé. Neříkal jsem vám, e mě pan Calder-Hale vzal minulý pátek do muzea?

Ne, Ryane.

Viděl, jak pleju přední záhon, kdy přicházel. Řekl mi ,dobré jitro, tak já se ho zeptal: ,Mohl bych se podívat do muzea? On na to: ,Můe, ale jde o to, jestli smí. Já nevím, proč bys nesměl. Pak mi řekl, a se umeju a počkám na něj v přední hale. Myslím, e paní Godbyové se to nelíbilo, podle toho, jak se po mně koukla.

To bylo od pana Calder-Halea hezké, e tě vzal, řekla Tally Kdy tu pracuje  bylo to správné, es měl monost to vidět.

Proč jsem tam nemohl jít dřív, a sám? Nedůvěřují mi?

Není to tím, e bychom ti nedůvěřovali. Prostě slečna Godbyová nemá ráda lidi, kteří tam chodí podle libosti bez placení. Platí to pro kadého.

Pro vás ne.

To ani nejde, Ryane. Já tam chodím utírat prach a uklízet.

Nebo pro slečnu Godbyovou.

Ona je přece sekretářka-recepční. Musí mít monost tam kdykoli chodit. Jinak by muzeum nefungovalo. Někdy musí provázet návtěvníky, kdy tu není pan Calder-Hale.

Pomyslela si, ale neřekla: Nebo je nepovauje za dost důleité. Místo toho se zeptala:

Líbilo se ti muzeum?

Líbila se mi galerie vrad.

Propána, pomyslela si. Vlastně to nebylo tak překvapivé. Nebyl by jediný návtěvník, který se nejdéle zdrel právě v tomto sále.

Ta plechová truhla, vyhrkl. Myslíte, e je to opravdu ta, co do ní vrah nacpal Violettino tělo?

To přepokládám. Starý pan Dupayne byl velmi úzkostlivý, pokud lo o to, odkud předměty pocházely Nevím, jak k některým přiel, ale myslím, e měl kontakty.

Dojedl polévku a teď vyndal z taky své sendviče: silné plátky bílého chleba, mezi ně byl vloený salám.

Take kdybych zved víko, viděl bych skvrny od krve? zeptal se.

Nesmí otevírat víko, Ryane. Exponátů se nikdo nesmí dotýkat.

Ale kdybych to udělal?

Asi bys nějakou skvrnu spatřil, ale nikdo si nemůe být jistý, e je to Violettina krev.

Můou se udělat testy.

Určitě je provedli. Ovem i kdy je to lidská krev, neznamená to, e je její. Tenkrát jetě neznali DNA. Ryane, není to morbidní rozhovor?

Zajímalo by mě, kde je Violette teď.

Pravděpodobně na brightonském hřbitově. Nejsem si jistá, e to někdo ví. Byla to prostitutka, chudá enská, a moná nebyly ani peníze na řádný pohřeb. Moná ji pohřbili ve společném hrobě  říkalo se mu hrob chudých.

Ale bylo to tak? uvaovala Tally Moná se díky své proslulosti vyvihla mezi ty, které po smrti čekají pocty. Moná měla přepychový pohřeb, koně s černými chocholy, davy čumilů kráčely za kočárem, v místních a moná i v celostátních novinách uveřejnili fotografie. jak absurdní by to připadalo Violette, kdy byla mladá, léta předtím, ne byla zavraděna, kdyby jí někdo předpověděl, e bude po smrti slavnějí ne zaiva, e téměř sedmdesát let po její vradě budou o jejím pohřbu hovořit ena a chlapec v úplně jiném světě, který by si ani neuměla představit.

Zvedla oči a slyela, e Ryan říká: Myslím, e se mě pan Calder-Hale zeptal jen proto, e chtěl vědět, co tu dělám.

Ale Ryane, on ví, co tu dělá. Jsi zahradník na částečný úvazek.

Chtěl vědět, co dělám v ty ostatní dny.

A co jsi mu řekl?

Řekl jsem mu, e pracuju v baru poblí Kings Cross.

Ale je to pravda, Ryane? Myslela jsem, e pracuje pro toho majora.

Pracuju pro majora, ale kadému nevykládám věci, do kterých mu nic není.

O pět minut později, kdy Tally sledovala, jak si obouvá své pracovní boty, uvědomila si znovu, jak málo o něm ví. Řekl jí, e byl v dětském domově, ale ne proč, ani kde. Občas jí řekl, e ije ve squatu, někdy zas tvrdil, e bydlí u majora. Byl uzavřený, ale ona také  a to platilo pro vechny u Dupayneů. Pomyslela si: Pracujeme společně, často se spolu vidíme, někdy denně, mluvíme, radíme se, máme společný cíl. A v srdci kadý z nás nosí své nepoznatelné já.

Kapitola 9

Toho dne čekala doktora Nevilla Dupaynea poslední návtěva u pacienta. Velmi se jí děsil. Jetě předtím, ne zaparkoval a zamkl auto, si začal dodávat odvahy k tomu martyriu  pohlédnout do očí Ady Gearingové, do těch očí, je se na něj upřou s němou prosbou, jakmile otevře dveře. Vystoupit těch několik schodů do prvního patra bylo stejně únavné, jako by stoupal a do nejvyího poschodí. U dveří bude chvíli čekat; vdycky čekával. Albert dokonce i ve své katatonické fázi reagoval na zvuk zvonku. Někdy s hrůzou, která ho vtiskla zpět do křesla, někdy z něj naopak překvapivě rychle vstal a odstrčil enu, aby byl u dveří první. Pak se setkal s Albertovýma očima; se starýma očima, které stále dovedly planout tak odlinými emocemi jako strach, nenávist, podezíravost, beznaděj.

Dnes večer si téměř přál, aby otevřel spí Albert. Proel chodbou k prostředním dveřím. Bylo na nich kukátko, dva bezpečnostní zámky a kovová sít přitlučená k jedinému oknu hřebíky. Předpokládal, e je to nejlacinějí způsob, jak zajistit bezpečnost, ale vdycky ho to zneklidňovalo. Kdyby Albert byt zapálil, dalo by se uniknout jedině těmito dveřmi. Ne zazvonil, chvíli postál u dveří. Stmívalo se. Jak rychle teď uplynul den a nepozorovaně se vplíila tma, teď kdy se posunuly hodiny zpátky. Světla na chodbách se rozsvítila, a kdy vzhlédl, spatřil vysoký dům tyčící se v temnotě jako velká výletní loď.

Věděl, e není moné zazvonit tie, přesto byl jeho prst na zvonku opatrný. Dnes večer nebylo čekání delí ne obvykle. Musela se přesvědčit, e Albert sedí ve svém křesle, uklidněný po otřesu ze zazvonění. Po chvíli zaslechl skřípění zámku a u mu otevřela dveře. Hned jí lehce stiskl ruku a vkročil dovnitř. Znovu za ním zamkla a zasunula zástrčku.

Kdy ji následoval krátkou chodbou, řekl: Je mi to líto. Volal jsem do nemocnice, ne jsem odeel, ale na speciální jednotce nemají ádné volné místo. Albert je v seznamu, první na řadě.

Doktore, u je tady takhle osm měsíců, řekla. Zřejmě čekáme, a někdo umře.

Ano, přisvědčil. A někdo umře.

Byl to stejný rozhovor, jaký vedli posledního půl roku. Ne veel do obývacího pokoje, ona u brala za kliku, zeptal se: Jak to jde?

Nikdy nechtěla mluvit o manelovi, kdy u toho seděl, třebae nic neviděl, ani neslyel. Dnes byl klidný, odpověděla. Ale minulou středu utekl ven, byla tu zrovna sociální pracovnice, a vyel ze dveří, ne jsem ho stačila zadret. Kdy ho to popadne, je rychlý. U byl dole ze schodů a na hlavní ulici, ne jsme ho chytily Musely jsme se s ním poprat. Lidi se dívají, nevědí, co děláte, kdy takhle vlečete starého člověka. Sociální pracovnice se ho snaila přemluvit, mluvila na něj jak na děcko, ale on ji neposlouchal. Mám strach, e se jednou dostane ven na ulici a zabije se.

Z toho má opravdu strach, pomyslel si. Iracionalita té představy v něm probudila směsici smutku a podráděnosti. Její manel vězel hluboko v močále Alzheimerovy choroby. Mu, kterého si vzala, se změnil ve zmateného a někdy i násilnického cizího člověka, který nebyl schopen jí poskytnout pocit společenství nebo podporu. Byla fyzicky vyčerpaná tím, jak se snaila o něj pečovat. Ale lo o jejího manela. Děsila ji představa, e by se mohl dostat na ulici a přijít o ivot.

Malý obývací pokoj s květovanými záclonami, které visely vzorovanou stranou k oknu, omelý nábytek, solidní staromódní plynový krb  vechno to vypadalo přiblině stejně, kdy se sem Gearingovi nastěhovali. Teď vak stál v rohu televizor s velkou obrazovkou a pod ním video. Také věděl, e kapsu v zástěře paní Gearingové nadouvá mobilní telefon.

Usedl mezi ně na své obvyklé místo. Strávil s nimi stanovenou půlhodinu. Nepřinesl dobré zprávy a nemohl jim nabídnout nic jiného ne to, co předtím, ale alespoň jim mohl věnovat svůj čas. Udělal to, co vdycky, seděl tam tie, jako by měl k dispozici celé hodiny, a poslouchal. V pokoji bylo přetopeno. Plynový krb syčel a sálal. Nevillovi otékaly nohy a v hrdle mu vysychalo. Vzduch čpěl, byl to sladkokyselý pach starého potu, smaených jídel, nevypraného atstva a moči. Kdy ho vdechoval, mohl rozliit jednotlivé pachy.

Albert seděl nehybně ve svém křesle. Zkroucené ruce měl pevně sevřené na područkách. Oči hledící na doktora byly naplněny mimořádnou zlobou. Byl v pantoflích, měl na sobě vytahané tmavomodré tepláky s bílými lampasy a kabátek od pyama přikrytý dlouhou edou vestou.

Řekl, vědom si nesmyslnosti své otázky: Jak to zvládáte? Chodí sem jetě paní Nugentová?

Náhle spustila bez zábran. U se nestarala, zda jí manel rozumí. Moná si konečně začínala uvědomovat, jak zbytečné jsou ty eptané konzultace přede dveřmi.

Ale jo, chodí. Teď u kadý den. Bez ní bych se neobela. Je to starost, doktore. Kdy má Albert patnou náladu, říká jí strané věci kvůli tomu, e je černá. Opravdu děsné. Já vím, e on to tak nemyslí, vím, e je to tím, e je nemocný, ale proč to má ona poslouchat. Nikdy takový nebýval. je tak hodná, nic si z toho nedělá, ale mě to rozčiluje. Slyela to ta enská odvedle, paní Morrisová. Řekla, e jestli se to dovědí na sociálce, dají ho k soudu, e je rasista, a dostane pokutu. Paní Nugentovou nám prý vezmou a postarají se o to, abychom u nikoho nedostali, bílého, nebo černého. Moná toho paní Nugentová i tak začne mít dost a půjde někam, kde nebude muset poslouchat takové věci. Nemůu vám vypovědět, jak se před ní stydím. Ivy Morrisová má pravdu. Můete se dostat před soud za to, e jste rasista. Je to v novinách. Jak bych zaplatila pokutu? Sotva s penězma vyjdu.

Lidé jejího věku a vrstvy byli příli hrdí, aby si stěovali na svou chudobu. To, e se poprvé zmínila o penězích, naznačovalo hloubku její úzkosti. Řekl pevně: Nikdo vás nedá k soudu. Paní Nugentová je rozumná a zkuená ena. Ví, e je to Albertovou nemocí. Chtěla byste, abych promluvil se sociální slubou?

Udělal byste to, doktore? Od vás by to vzali líp. Já jsem z toho tak nervózní! Pokadé, kdy slyím klepání na dveře, myslím, e je to policie.

Nebude to policie.

Zůstal jetě dvacet minut. Naslouchal, jako u mnohokrát předtím, jejím obavám, e Alberta vezmou z její péče. Věděla, e to nemůe zvládnout, ale něco  moná vzpomínka na manelský slib  bylo jetě silnějí ne potřeba úlevy Znovu se pokusil ujistit ji, e ivot v nemocnici na speciální jednotce bude pro Alberta lepí, e se mu tam dostane péče, kterou mu doma nemůe dát, e ho bude moci navtěvovat, kdykoli bude chtít, e pokud bude Albert moci porozumět, pochopí to.

Moná, řekla. Ale odpustí mi?

Jaký mělo smysl, pomyslel si, přesvědčovat ji, e se nemusí cítit provinile? Stále ji svíraly dva dominantní city, láska a vina. Jakou moc má on, který jí přináí světskou a nedokonalou moudrost, aby ji zbavil něčeho tak hluboce zakořeněného, tak podstatného?

Udělala mu čaj, ne odeel. Vdycky mu vařila čaj. Nechtěl ho a ona musela potlačovat netrpělivost, kdy se snaila přimět Alberta, aby pil, přemlouvala ho jako dítě. Konečně se mohl zvednout a jít.

Zavolám zítra do nemocnice, řekl, a dám vám vědět, jestli je něco nového.

Ve dveřích se na něj podívala a řekla: Doktore, já myslím, e u takhle nemůu dál.

Byla to poslední slova, která vyřkla, kdy se dveře mezi nimi zavíraly. Vykročil do chladného večera a naposled slyel zaskřípění závory.

Kapitola 10

Bylo něco po sedmé hodině a ve své malé, ale naklizené kuchyňce pekla Muriel Godbyová suenky Patřilo k její práci od té doby, co nastoupila u Dupayneů, připravovat suenky k čaji slečny Caroline, kdy byla v muzeu, a pro čtvrtletní schůze správců. Věděla, e zítřejí schůze bude nesmírně důleitá, ale to nebyl důvod pro to, aby měnila svůj zaběhaný postup. Caroline Dupayneová měla ráda suenky kořeněné, máslové, pěkně křupavé a upečené do světlehněda. Ty u upekla a teď chladly na polici. Muriel začala s přípravami na plněné koíčky Ty, jak to cítila, se k čaji správců tolik nehodily Doktor Neville měl ve zvyku opřít si svůj zákusek o álek s čajem, take se roztekla čokoláda. Pan Marcus je ale měl rád a byl by zklamaný, kdyby se nepodávaly.

Vyloila jednotlivé ingredience tak pečlivě, jako by to natáčela televize: lískové oříky, loupané mandle, sypátko s cukrem, kandované třeně, směs citronové kůry a hrozinek, lehačku a tabulku kvalitní hořké čokolády. Kdy ji sekala, zmocnil se jí záhadný a prchavý pocit, příjemné splynutí due a těla, které nezaila, dokud nenastoupila u Dupayneů. Takové splynutí se objevilo málokdy a nečekaně a cítila je jako jemné chvění krve v cévách. Předpokládala, e je to těstí. Zastavila se s noem nad oříky a vychutnávala si tu chvíli. Zajímalo by ji, jestli tohle lidé cítí větinu ivota, nebo třeba po část dětství. K ní to nikdy nepatřilo. Ten pocit pominul a ona se s úsměvem znovu dala do práce.

Pro Muriel Godbyovou byla léta dětství a do jejích estnácti let jako odpykávání trestu v otevřené věznici, jako rozsudek, proti kterému nebylo odvolání, za přečin, který jí nikdy nebyl přesně vysvětlen. Přijala parametry, duevní i fyzické, svého věznění: polovina dvojdomku z třicátých let na nezdravém předměstí Birminghamu, s černými pseudotudorovskými skříenými trámy, malou zahrádkou za domem a s vysokými ploty, které zahrádku chránily před zvědavostí sousedů. Hranice se roziřovaly a k jednotné kole, do ní chodila deset minut městským parkem s matematicky přesnými záhony a s předvídatelně obměňovanými květinami: jarními narcisy, letními mukáty, podzimními jiřinami. Brzy pochopila vězeňský zákon přeití: neupozorňovat na sebe a vyhýbat se problémům.

alářník byl její otec. Ten podměrečný pedantský muík se samolibým drením těla a mírnými, napůl nestydatými sadistickými sklony, které prozíravě drel v mezích přijatelných pro jeho oběti. V matce spatřovala spoluvězeňkyni, ale společné netěstí v nich nevypěstovalo ani sympatii, ani soucit. Obě věděly, e existují věci, které je lepí nevyslovit, poruit mlčení by mělo katastrofální následky. Kadá hýčkala svou bídu v opatrných rukách, kadá si udrovala odstup, jako by se bála znečistit se nejasnými zločiny té druhé. Muriel přeila díky své odvaze, mlčenlivosti a skrytému vnitřnímu ivotu. Triumfy jejích nočních fantazií byly dramatické a exotické, ale nikdy si nenamlouvala, e to je něco jiného ne hra, uitečný prostředek, jak učinit ivot snesitelnějím, ale své fantazie si nepletla se skutečností. Mimo její vězení byl skutečný svět a ona se jednoho dne osvobodí a zdědí ho.

Vyrůstala s vědomím, e otec miluje jen její starí sestru. Kdy bylo Simone čtrnáct, jejich vzájemná posedlost byla u tak hluboká, e ani Muriel, ani matka nepochybovaly o její nadřazenosti. Simone dostávala dárky, dobroty, nové aty, o víkendu ji otec brával na výlety. Kdy Muriel musela jít spát do svého malého pokoje v zadní části domu, stále slyela zvuk jejich hlasů, Simonin polohysterický smích. Matka byla jejich sluka, ale bez slučiny mzdy. Moná také uspokojovala jejich potřeby svým nedobrovolným voyeurstvím.

Muriel nebyla závistivá, ani natvaná. Simone neměla nic, oč by stála. Kdy jí bylo čtrnáct, znala u Muriel datum svého vysvobození: své estnácté narozeniny Musela se jen postarat o to, aby se řádně uivila, a nikdo ji nedonutí, aby se vrátila domů. Její matce, je si moná nakonec uvědomila, e nemá ádný ivot, se podařilo vyklouznout z té role nenápadné a nezpůsobilé hospodyně a matky. Lehký zápal plic nemůe nikoho zabít, kromě těch, kdo nechtějí bojovat. Kdy Muriel viděla svou matku v rakvi v kapli posledního odpočinku  co byl eufemismus, který naplňoval Muriel bezmocnou zuřivostí  naposledy shlédla do tváře té neznámé eny. Jakoby se tie, spokojeně usmívala. To tedy byla jedna cesta, jak se osvobodit, ale ne její.

O devět měsíců později, o svých estnáctých narozeninách, odela z domova a zanechala Simone a otce jejich poitkářskému symbiotickému světu spikleneckých pohledů, letmých doteků a dětských radostí. Měla podezření, co spolu dělají, ale nikdy se nedozvěděla pravdu, ani o ni nedbala. Neřekla jim nic o svém úmyslu. V dopise, který zanechala otci na poličce nad krbem, jen oznámila, e odchází z domova, najde si práci a postará se o sebe. Znala své přednosti, ale méně vnímala své nedostatky. Pracovnímu trhu nabízela výborný prospěch u závěrečných zkouek, zběhlost v těsnopise a psaní na stroji, hlavu otevřenou nové technice, inteligenci a ukázněnou mysl. Odela do Londýna s penězi, které si etřila od svých čtrnáctých narozenin, nala si bydlení v levné garsonce a začala hledat práci. Mohla nabídnout loajalitu, oddanost a energii a zarmoutilo ji, e tyto vlastnosti měly mení hodnotu ne lákavějí dary  fyzická přitalivost, společenská drunost a vůle potěit. Dostala práci snadno, ale v ádné nezůstala dlouho. Neměnně odcházela po vzájemné dohodě, příli hrdá na to, aby protestovala nebo ádala odkodnění, kdy dolo k očekávanému rozhovoru, v něm jí zaměstnavatel navrhl, e by byla astnějí na jiném místě, kde by lépe vyuila svou kvalifikaci. Zaměstnavatelé jí dávali dobré reference, zejména chválili její přednosti. Důvody jejího odchodu bývaly taktně zamlené: často je vlastně sami neznali.

Nikdy u pak neviděla otce a sestru, ani o nich neslyela. Kdy přijela domů dvanáct let poté, byli oba po smrti, Simone spáchala sebevradu a otec zemřel o dva týdny později na infarkt. Ta zpráva, v dopise od otcova právníka, ji dostihla a po esti týdnech. Pocítila jen neurčitou a bezbolestnou lítost, kterou občas vyvolá tragédie druhých. To, e Simona zvolila tak dramatický konec, v ní vzbudilo jen údiv, e k tomu její sestra nala odvahu. Jejich úmrtí změnilo její ivot. Neměli ádné jiné příbuzné a ona zdědila rodinný dům. Nevrátila se do něj, ale dala pokyny realitní kanceláři, aby nemovitost i se vím vybavením prodala.

Díky tomu se osvobodila od garsonek. Nala si prostý cihlový domek v South Finchley, v jedné z těch polovenkovských ulic, které stále přetrvávají i na vnitřních předměstích. Měl malá oklivá okna pod vysokou střechou a působil neatraktivně, ale byl solidně postavený a poskytoval přiměřené soukromí. Před domem bylo parkovitě pro vůz, který si teď mohla dovolit. Usadila se v prázdném domě a postupně kupovala pouitý nábytek, malovala pokoje, ila závěsy.

Její pracovní ivot byl méně uspokojivý, ale čelila patným časům statečně. Tahle vlastnost jí nikdy nechyběla. Její předposlední místo písařky a recepční u lady Swathlingové bylo pod úroveň její kvalifikace. Náhle se jí zde nabídla nová perspektiva. Slečna Dupayneová jí navrhla, e by mohla pracovat jako její osobní asistentka. To byla katastrofa. Pohrdala studentkami, kritizovala je za to, e jsou hloupé, arogantní a nevychované, rozmazlené potomstvo nouveaux riches. Jakmile si toho vimly, rychle jí ty antipatie vrátily Zjistily, e je přehorlivá, protivná, eredná a postrádá uctivost, kterou očekávaly od níe postavené osoby. Stala se snadným terčem jejich stíností a cílem jejich ertů. Některé z nich byly přirozeně zlomyslné, jiné s ní jednaly zdvořile, ale vechny ji svorně shazovaly. I ty laskavějí se o ní nevyjadřovaly jinak ne jako o PG  Příerné Godbyové.

Před dvěma lety nastala krize. Muriel nala deník jedné ze studentek a dala si ho do zásuvky ve stole recepce. Chtěla ho dívce předat, a si půjde pro potu. Neměla důvod, aby po majitelce deníku pátrala. Dívka ji obvinila z toho, e si deník schválně nechala. Začala na ni ječet. Muriel na ni hleděla s chladným pohrdáním. Rudé vlasy měla dívka upravené do bodců, v chřípí zlatý cvoček a její silně nalíčená ústa na ni chrlila sprostoty Chňapla po deníku s posledními slovy:

Lady Swathlingová vám vzkazuje, abyste za ní přila do kanceláře. Řeknu vám proč. Chce vás vyrazit! Vy nejste typ osoby, kterou kolej potřebuje na recepci. Jste eredná a blbá a my budeme hrozně rády, e vypadnete!

Muriel seděla tie, a pak sáhla po své kabelce. Čekal na ni vyhazov. Uvědomovala si, e za ní přila Caroline Dupayneová. Mlčky k ní vzhlédla. Caroline promluvila první.

Právě jsem byla u lady Swathlingové. Myslím, e je docela správné, e odsud odejdete. Je vás pro tuhle práci koda. Potřebuju sekretářku-recepční do Dupayneova muzea. Bohuel nebudete mít víc peněz, ale jsou tu reálné vyhlídky. Pokud máte zájem, navrhuju vám, abyste teď la do kanceláře a dala výpověď, ne lady Swathlingová cokoli řekne.

A to také Muriel udělala. Nakonec nalezla místo, ve kterém si připadala oceněná.

Udělala dobře. Nala svou svobodu. Ani si to uvědomovala, nala také lásku.

Kapitola 11

Bylo po deváté, kdy skončila poslední návtěva Nevilla Dupaynea a on odjel do svého bytu s výhledem na Kensington High Street. Pokud měl v Londýně schůzky daleko od sebe, nebo pokud by cesta hromadnou dopravou byla příli komplikovaná, jezdil raději roverem. Vůz, který miloval, červený jaguar z roku 1963 typ E, nechával zamčený v garái u muzea a vyzvedal si jej obyčejně v pátek v est hodin. Byla to obvyklá praxe, e pracoval od pondělka od čtvrtka, aby měl na víkend volno a mohl odjet z Londýna, co se pro něj stalo ivotně důleité. Pro rovera měl povolení k parkování pro rezidenty, ale znechucovalo ho objídět blok, ne nael místo, do kterého se s vozem mohl vmáčknout. Nevyzpytatelné počasí se opět odpoledne změnilo a teď el těch sto yardů ke svému bytu v hustém mrholení.

Bydlel v nejvyím patře velkého poválečného čináku, architektonicky bezvýznamného, ale dobře udrovaného a pohodlného. Jeho rozměr a neurčitá konformita, dokonce i sevřené řady stejných oken jako prázdných anonymních tváří jako by zajiovaly anonymitu, po které touil. Nikdy na ten byt nemyslel jako na svůj domov. Pro něj to bylo jen slovo, k němu se nepojily ádné konkrétní asociace a které by jen s obtíemi definoval. Přijal byt jako útočitě, jeho nezbytný klid jen podtrhoval neustálý tlumený hluk runé ulice pět pater pod ním, připomínající příjemné rytmické umění vzdáleného moře. Kdy za sebou zamkl a nastavil alarm, sesbíral z koberce rozházené dopisy, odhodil aktovku, vstoupil do obývacího pokoje a zatáhl dřevěné aluzie před světly Kensingtonu.

Byt byl pohodlný. Kdy ho před nějakými patnácti lety koupil poté, co se přestěhoval do Londýna z Midlands po konečném krachu jeho manelství, dal si práci s tím, e vybral minimum nezbytných kousků kvalitního moderního nábytku. Neměl důvod na tom nic měnit. Občas rád poslouchal hudbu, tak si pořídil pičkové a drahé stereo. Neměl velký zájem o techniku, poadoval jen, aby účinně fungovala. Pokud se přístroj porouchal, nahradil jej dalím modelem, protoe peníze byly méně důleité ne úspora času a trable s vyřizováním opravy. Telefon nenáviděl. Byl v hale a on ho zřídkakdy zvedal, raději si kadý večer poslechl nahrané vzkazy. Ti, kdo by ho potřebovali nutně, včetně sekretářky v nemocnici, měli číslo jeho mobilního telefonu. Nikdo jiný je neměl, ani jeho dcera a sourozenci. Jaký mělo dopad to, e je vyloučil, s tím si nedělal starost. Věděli, kde ho najít.

Kuchyně byla tak nepouívaná, jako by byla právě nainstalována. ivil se svědomitě, ale vaření ho moc netěilo, take se převáně spoléhal na hotová jídla, která si kupoval v supermarketech na hlavní třídě. Otevřel lednici a rozhodoval se, zda si dá rybí piroh s mraeným hrákem nebo musaku, kdy se ozval zvonek ode dveří. Ten zvuk, hlasitý a vytrvalý, slýchal tak málokdy, e ho to okovalo, jako by uslyel buení na dveře. Málo lidí vědělo, kde bydlí, a nikdo z nich by nepřiel bez předchozího upozornění. Přeel ke dveřím a stiskl knoflík interkomu, doufaje, e to bude někdo cizí, kdo si spletl zvonky. Srdce mu pokleslo, kdy zaslechl hlučný rezolutní hlas své dcery.

Tati, to jsem já, Sarah. Volala jsem ti. Musím tě vidět. Nedostal jsi ty vzkazy?

Ne, bohuel. Teď jsem přiel. Jetě jsem si nepustil záznamník. Pojď nahoru.

Uvolnil přední dveře a čekal na zakvílení výtahu. Dnes měl perný den a zítra bude řeit jiný, ale stejně zapeklitý problém, budoucnost Dupayneova muzea. Potřeboval čas, aby si promyslel taktiku, odůvodnění své neochoty podepsat nový pronájem, argumenty, které bude muset shromádit, aby mohl účinně vzdorovat rozhodnutí bratra a sestry Doufal v poklidný večer, v něm by mohl dospět ke konečnému rozhodnutí. Teď stěí dosáhne potřebného klidu. Sarah by nepřila, kdyby nebyla v průvihu.

Jakmile otevřel dveře a vzal od ní priplá a detník, bylo mu jasné, e ten průvih je závaný. Od dětství Sarah nedovedla ovládat, nato pak skrývat sílu svých citů. Její záchvaty vzteku byly odmalička vánivé a vyčerpávající. Chvilky těstí a vzruení byly bouřlivé, její stavy zoufalství nakazily oba rodiče jejím smutkem. To, jak vypadala, co měla na sobě, vdycky prozrazovalo zmatek jejího vnitřního ivota. Pamatoval si jeden večer  tak před pěti lety?  kdy povaovala za vhodné, aby ji její nejnovějí milenec navtívil na jeho adrese. Stála tam, kde nyní, tmavé vlasy sloitě načesané, tváře jí zářily radostí. Kdy se na ni díval, překvapilo ho, jak je krásná. Teď její postava jako by sklesla do postoje předčasného středního věku. Rozcuchané vlasy měla staené dozadu a tvář zoufale zasmuilou. Kdy se díval do její tváře, tak podobné jeho, a přesto tak záhadně jiné, viděl, jak je neastná. Její zapadlé tmavé oči jako by se soustředily na vlastní ubohost. Svezla se do křesla.

Co by sis dala? zeptal se. Víno, kávu, čaj?

Klidně víno. Cokoli má otevřené.

Bílé, nebo červené?

Proboha, táto! Není to fuk? Tak dobře, červené.

Vzal ze skřínky s víny nejblií láhev a přinesl ji se dvěma sklenkami. A co jídlo? Jedla jsi? Zrovna si chci ohřát něco k večeři.

Nemám hlad. Přila jsem, protoe musíme vyřídit nějaké věci. Zaprvé, jak u moná ví, odeel ode mě Simon.

Takhle to bylo. Nepřekvapilo ho to. Setkal se s jejím milencem, s kterým teď ila, jen jednou a hned si uvědomil s návalem zmatené lítosti a podráděnosti, e je to dalí omyl. Její ivot ovládal neměnný vzorec. Její lásky byly stravující, impulzivní a intenzivní. Teď ve čtyřiatřiceti letech její potřebu láskyplného závazku ivilo vzrůstající zoufalství. Věděl, e nemůe říct nic, co by ji utěilo, a e cokoli řekne, přijme s nevolí. V pubertě ji zanedbával kvůli své práci a rozvod jí poskytl novou příleitost ke stínostem. Jediné, co po něm kdy chtěla, byla praktická pomoc.

Kdy se to stalo? zeptal se.

Před třemi dny.

A je to definitivní?

Samozřejmě je to definitivní, bylo to jasné celý měsíc, ale já to neviděla. A teď musím vypadnout někam pryč, doopravdy pryč. Chci jet do ciziny.

A co tvá práce, co kola?

Vybodla jsem se na ni.

To chce říct, e jsi dala od přítího čtvrtletí výpověď?

Nedala jsem výpověď. Prostě jsem odela středem. Nevrátím se do tý zatracený dungle před tabulí, aby se děti hihňaly mým sexuálním neúspěchům.

Ale prosím tě? Jak by mohly?

Proboha ivého, táto, vra se na zem! Jasně e to vědí. Povaujou to za svoji věc. Je to dost zlý, kdy ti někdo řekne, e nejsem ádná učitelka, kdy jsem dobrá akorát k tomu, abych si nechala líbit kopačky.

Ale učí na druhém stupni! Jsou to děti!

Ty děti vědí v jedenácti o sexu víc, ne já věděla ve dvaceti. A já jsem se připravovala na výuku, ne na to, abych půl dne vyplňovala formuláře a zbytek trávila udrováním kázně mezi pětadvaceti zlobivýma, hubatýma, agresivníma fakanama, kteří nemají naprosto ádný zájem o učení. Jenom marním svůj ivot. U nechci.

Vechny nemohou být takové.

Jistě e nejsou, ale je jich dost, aby se v té třídě nedalo učit.

Mám tam dva kluky s diagnózou, která vyaduje ústavní psychiatrickou léčbu. Byli tak vyhodnoceni, ale není pro ně místo. Take co se stane? Hodí je zpátky k nám. Ty jsi psychiatr. Je to úkol pro tebe, ne pro mě.

Ale jen tak odejít! To se ti nepodobá. Je to podraz na ostatní učitele.

Ředitel to zvládne. Posledních pár měsíců mě dost podporoval. No, ale odela jsem.

A co byt? Koupili jej společně, to věděl. Půjčil jí kapitál na zálohu a předpokládal, e se hypotéka splácí z její výplaty.

Byt samozřejmě prodáme, odpověděla. Ale teď není naděje na to, abychom se dělili o zisk. ádný zisk nebude. O ten jsme přili kvůli tomu azylovému domu, který se staví naproti pro mladistvé delikventy bez domova. Ná právník měl zjistit, jak to je, ale nemá smysl alovat ho pro nedbalost. Musíme ten byt prodat za tolik, kolik můeme dostat. Nechávám to na Simonovi. Vyřídí to rychle, protoe ví, e je právně zodpovědný za hypotéku. Já jedu pryč. Jde o to, tati, e potřebuju peníze.

Kolik? zeptal se.

Tolik, abych mohla pohodlně ít v cizině jeden rok. Neádám o to tebe  alespoň ne přímo. Chtěla bych svůj podíl na zisku z muzea. Chtěla bych, aby se zavřelo. Pak si od tebe můu vzít slunou půjčku  dejme tomu dvacet tisíc liber  a splatím ti to, a se muzeum uzavře. Vichni máme na něco nárok, ne, tedy správcové i vnoučata?

Ale nevím, kolik to bude, odpověděl. Podle smlouvy o svěřenství se vechny cenné předměty, včetně obrazů, nabídnou jiným muzeím. Dostaneme z toho podíly, a se to prodá. Myslím, e na kadého by to mohlo být těch dvacet tisíc liber. Nepočítal jsem to.

To bude stačit. Zítra je schůze správců, ne? Ptala jsem se na to po telefonu tety Caroline. Ty přece nechce, aby muzeum pokračovalo! Vdycky jsi říkal, e se děda staral o muzeum víc ne o kohokoli z rodiny Byla to jeho soukromá váeň. Stejně teď není k ničemu. Strýček Marcus si myslí, e by z něj dovedl něco udělat, ale to nepůjde. Jen tam bude cpát peníze, a nakonec ho stejně bude muset pustit. Chci, abys mi slíbil, e nepodepíe novou smlouvu o pronájmu. Tak si od tebe budu moct půjčit s čistým svědomím. Jinak si od tebe peníze nevezmu, kdy nebude naděje, e bych ti je mohla vrátit. U toho mám dost, být někomu dluna a muset být vděčná.

Sarah, ty nemusí být vděčná.

e ne? Nejsem pitomá, táto. Já vím, e dát mi prachy je pro tebe snazí ne mě milovat, vdycky jsem to tak brala. Věděla jsem u jako dítě, e láska je něco, co dává svým pacientům, ale ne mně nebo mámě.

Byla to stará písnička, kterou slyel u mnohokrát, od eny i od Sarah. Věděl, e je na tom něco pravdy, ale ne tolik, kolik si s matkou myslely Ta stínost byla příli zřejmá, příli zjednoduená a příli příhodná. Vztah mezi nimi byl delikátnějí a sloitějí, ne mohlo vysvětlit to psychologické teoretizování. Nic nenamítl, ale vyčkával.

Chce přece, aby se muzeum zavřelo, ne? naléhala. Přece ví, co udělalo tobě i babičce. Je to minulost, tati. Je o mrtvých lidech a mrtvých letech. Vdycky jsi říkal, e jsme příli posedlí naí minulostí, sháněním a sbíráním dokladů o ní. Proboha, nemůe se jednou postavit svému bratrovi a sestře?

Láhev vína zůstala neotevřená. Teď, zády k dceři, silou vůle ovládl ruku, aby se netřásla, otevřel Margaux a nalil dvě sklenky. Myslím, e muzeum by se mělo zavřít, prohlásil, a to na zítřejí schůzi určitě řeknu. Nečekám, e budou ostatní souhlasit. Bude to bitva vůle.

Co myslí tím určitě? Jako by to říkal strýc Marcus. Musí vědět u teď, co chce, aby se stalo. Nemusí nic dělat, e? Ani je nemusí přesvědčovat. Vím, e bys udělal cokoli, jen aby ses vyhnul rodinné hádce. Vechno, co musí udělat, je odmítnout podepsat nový pronájem k příslunému datu a jít jim z cesty. Nemůou tě nutit.

Podal jí víno a zeptal se: Jak brzy potřebuje ty peníze?

Během několika dní. Chtěla bych odletět na Nový Zéland. Je tam Betty Carterová. Tu si asi nepamatuje, studovaly jsme spolu. Vzala si Novozélanďana a vdycky moc stála o to, abych k nim přijela na dovolenou. Myslím, e bych začala na jiním ostrově a pak bych se moná přesunula do Austrálie a potom do Kalifornie. Chtěla bych rok takhle ít a nemuset pracovat. Potom se rozhodnu, co budu dělat dál. Učení to nebude.

Nemůe to uspěchat. Mohou tu být poadavky na víza, rezervace míst v letadle. Teď není příznivá doba na odjezd z Anglie. Svět je neklidnějí, nebezpečnějí.

Dalo by se namítnout, e to je právě doba na to, aby člověk vypadl a odjel co nejdál. O terorismus tady nebo kdekoli jinde se nestarám. Musím odjet. Vechno, nač jsem sáhla, jsem zbodala. Mám dojem, e zeílím, kdy v týhle zatracený zemi zůstanu jetě měsíc.

Mohl říct: Ale sebe vezme s sebou. Neřekl to. Věděl, s jakým pohrdáním  a bylo by to oprávněné pohrdání  by přijala tu otřepanou frázi. Teta Sally v jakémkoli enském časopise by pro ni mohla udělat toté. Teď lo o ty peníze. Mohl bych ti dnes dát ek, kdybys chtěla. A pokud jde o zavření muzea, budu neoblomný. Je to koneckonců správné.

Sedl si proti ní. Nedívali se na sebe, ale alespoň spolu pili víno. Náhle po ní zatouil tak silně, e kdyby stáli, prostě by k ní přikročil a vzal by ji do náručí. Byla to láska? Věděl vak, e jde o něco méně bouřlivého, o něco, co dovedl zvládnout. Byla to směsice lítosti a viny, jakou cítil i ke Gearingovým. Ale dal slib, a to takový, o něm věděl, e jej musí splnit. Věděl také, a to uvědomění přilo s vlnou znechucení, e je rád, e dcera odjede. Jeho přetíený ivot bude snadnějí, kdy bude jeho jediné dítě na druhém konci světa.

Kapitola 12

Doba, kdy měla ve středu 30. října začít schůze správců  ve tři hodiny  byla naplánována tak, jak pochopil Neville, aby vyhovovala Caroline, která měla ráno i večer své závazky. Jemu se to nehodilo. Po obědě nebyl nikdy nejivějí a navíc bude nutné přeorganizovat odpolední návtěvy u pacientů. Měli se sejít v knihovně v prvním patře, jako obvykle při těch příleitostech, kdy spolu museli jednat jako svěřentí správci. Uprostřed místnosti stál obdélníkový stůl se třemi pevnými svítidly pod pergamenovými stínítky Bylo to vhodné místo, ale ne takové, jaké by si Neville vybral. Měl příli mnoho vzpomínek na to, jak sem vstupoval jako dítě, povolán otcem, s rukama zvlhlýma a buícím srdcem. Otec ho nikdy neudeřil; jeho slovní krutost a neskrývané pohrdání prostřední dítě mnohem rafinovaněji zraňovaly a zanechávaly neviditelné, ale trvalé jizvy Nikdy o otci nemluvil s Marcusem a Caroline, a pokud ano, tedy co nejobecněji. Oni zjevně trpěli málo nebo vůbec ne. Marcus byl vdycky samostatné, osamělé a nemluvné dítě, později výborný ve kole i na univerzitě. Proti tlakům rodinného ivota byl vyzbrojen nepředstavitelnou soběstačností. Caroline, nejmladí a jedinou dceru, měl otec vdycky nejraději, ovem pouze do té míry, v ní uměl dávat najevo lásku. Jeho ivot bylo muzeum. Jeho ena s ním nedovedla soupeřit, nebo nalézt alespoň malou útěchu v dětech, a vzdala boj tím, e umřela před svou čtyřicítkou.

Přijel včas, ale Marcus a Caroline u tady na něj čekali. Zajímalo by ho, zda byli předem domluveni. Domlouvali se před schůzkou na své strategii? Ale ovem: kadý manévr této bitvy bude předem naplánovaný. Kdy vstoupil, stáli spolu na vzdáleném konci místnosti a teď vykročili k němu. Marcus nesl černou aktovkou.

Caroline vypadala, e je vystrojená do boje. Měla na sobě černé kalhoty s proukovanou edobílou blůzou z lehké vlny, červený hedvábný átek uvázaný u krku. Jeho cípy vlály jako vlajka vzbouřenců. Marcus, jako by chtěl podtrhnout oficiální důleitost schůzky, si vzal oblek jako do kanceláře, stereotyp vzorného státního úředníka. Vedle něj Neville cítil, e v odřeném pripláti a nedbale vykartáčovaném, obnoeném edém obleku vypadá jako chudý příbuzný. Byl přece primář a teď, kdy nemusel platit alimenty, rozhodně nebyl chudý. Mohl si klidně dovolit nový oblek, kdyby na to měl čas a energii. Teď poprvé si při setkání se svými sourozenci připadal nevhodně oblečený. Jetě víc ho popudilo, e ten pocit byl iracionální a poniující. Viděl Marcuse jen málokdy jinak ne v obleku. Jen o dovolené chodil v khaki ortkách, proukovaném tričku nebo v silném svetru ke krku. Ani to ho nezměnilo, pečlivá leérnost jen zdůraznila jeho základní konformitu. Neformálně oblečený připadal vdycky Nevillovi trochu směný, jako přerostlý skaut. Jedině v dokonale uitých oblecích vypadal přirozeně.

Neville si sundal plá, hodil ho na idli a přeel ke stolu uprostřed místnosti. Tři idle byly povytaené od stolu. U kadé leely na stole desky z manilového papíru a vedle nich stála sklenice. Na tácu mezi dvěma lampami stála karafa s vodou. Neville sáhl po osamocené idli, protoe byla nejblí. Sotva dosedl, uvědomil si, e ho to hned od začátku fyzicky i psychicky znevýhodňuje. Ale u seděl a nemohl se donutit, aby si přesedl.

Marcus a Caroline zaujali svá místa. Jen krátkým pohledem Marcus prozradil, e ta samotná idle byla přichystána pro něj. Aktovku si poloil vedle. Nevillovi připadalo, jako by ten stůl byl nachystaný pro ústní zkouky Nebylo pochyb, kdo z nich je zkouející; nedalo se pochybovat o tom, kdo propadne. Připadalo mu, e ty ke stropu sahající zasklené police plné knih ho tlačí dolů, vrátila se mu zpátky představa z dětství, e jsou patně upevněné a e se vytrhnou ze zdi, nejdřív se budou hroutit zvolna, pak v hromobití padajících koených foliantů, a knihy ho pohřbí pod svou vraednou líhou. Temné výklenky za jeho zády vyvolávaly stejný vzpomínkový strach z číhajícího nebezpečí. Galerie vrad, je měla podle očekávání budit jetě mocnějí, byt méně osobní hrůzu, v něm budila pouze lítost a zvědavost. Jako adolescent zde stával a přemítavě pohlíel do těch nečitelných tváří, jako by jim intenzita jeho pohledu mohla vyrvat něco z jejich straných tajemství. Zíral do Rouseovy tupé a hlupácké tváře. To byl mu, který nabídl tulákovi, e ho sveze, s úmyslem upálit ho zaiva. Neville si uměl představit, s jakou vděčností se unavený poutník plhal do auta a ke své smrti. Rouse měl alespoň tolik milosrdenství, e ho nejdřív ubil nebo aspoň přikrtil do bezvědomí, ale jistě za tím byl spí praktický zřetel ne lítost. Tulák byl nepoznaný, bezejmenný, nehledaný, dodnes neidentifikovaný. Jen jeho straná smrt mu získala pochybnou proslulost. Společnost, která se o něj tak málo starala za jeho ivota, ho pomstila s pouitím celé palety právních prostředků.

Čekal, a Marcus beze spěchu otevře aktovku, vytáhne své papíry a nasadí si brýle. Děkuji vám, e jste přili, začal. Připravil jsem troje desky s dokumenty, které potřebujeme. Nezařadil jsem tam kopie svěřenské listiny  podmínky koneckonců vichni dobře známe  ale mám ji v aktovce, kdyby se někdo z vás na ni chtěl odvolat. Odstavec podstatný pro nai dnení diskusi je bod 3. Jím se stanoví, e vechna větí rozhodnutí týkající se muzea, včetně projednání nového pronájmu, jmenování vyích úředníků a vekeré přírůstky v ceně nad 500 liber musí odsouhlasit svými podpisy vichni tři svěřentí správci. Současný pronájem vyprí 15. listopadu tohoto roku a jeho obnovení tudí vyaduje tři podpisy. V případě, e by se muzeum prodávalo nebo zavíralo, listina stanoví, e vechny obrazy oceněné na víc ne 500 liber a vechna první vydání knih budou nabídnuta vyjmenovaným muzeím. Tateova galerie má přednostní právo na obrazy a Britská knihovna na první vydání knih a na rukopisy Vechny zbývající věci se prodají a zisk bude rozdělen mezi úřadující svěřenské správce a vechny přímé potomky naeho otce. To znamená, e výtěek bude rozdělen mezi nás tři, mého syna a jeho dvě děti a Nevillovu dceru. jasný úmysl naeho otce při zaloení rodinného svěřenství je tudí, aby muzeum pokračovalo ve své existenci.

Slovo si vzala Caroline. Muzeum musí pokračovat. Čistě pro zajímavost, kolik bychom dostali, kdyby se zavřelo?

Kdyby na smlouvě o pronájmu nebyly nae tři podpisy?

Jetě jsem nedal provést ocenění, take jsou to jen mé odhady. Větina předmětů, které zbudou po vyřízení darů, má značný historický nebo sociologický význam, ale na trhu asi nebudou příli cenné. Můj odhad je ten, e bychom kadý dostali dvacet pět tisíc liber.

No, je to pěkná suma, ale zas ne taková, aby stála za to, prodat dědictví.

Marcus otočil stránku ve svém fasciklu. Kopii nové nájemní smlouvy máte v příloze B. Podmínky kromě ročního nájemného jsou ve vech podstatných ohledech stejné. Lhůta je na třicet let, nájemné musí být kadých pět let znovu sjednáno. Uvidíte, e náklady jsou stále rozumné, opravdu velmi výhodné a mnohem příznivějí, ne v jaké bychom mohli doufat na volném trhu. Jak víte, je to proto, e majitel má zakázáno pronajmout budovu komukoli kromě organizace zabývající se literaturou nebo výtvarným uměním.

To vechno víme, ozval se Neville.

To si uvědomuju. Myslel jsem, e bude uitečné zopakovat ta fakta, ne přistoupíme k rozhodování.

Neville se upřeně zadíval na díla H. G. Wellse na protějí polici. Jestlipak je teď jetě někdo čte? Musíme rozhodnout, jak se postavíme k případnému uzavření, prohlásil. Měl bych vám hned oznámit, e nemám v úmyslu podepsat novou nájemní smlouvu. Je načase, aby se Dupayneovo muzeum zavřelo. Myslel jsem, e bude správné, kdy vám svůj názor oznámím hned na začátku.

Nastalo ticho, které trvalo několik vteřin. Neville se přinutil pohlédnout do jejich tváří. Ani Marcus, ani Caroline nedali nic najevo, nevyjádřili ani překvapení. Tato salva byla počátkem bitvy, kterou očekávali a na kterou byli připraveni. Neměli pochybnosti o jejím výsledku, spí jim lo o nejefektivnějí strategii.

Marcusův hlas, který se poté ozval, byl klidný. Myslím, e to rozhodnutí je předčasné. Nikdo z nás nemůe efektivně rozhodnout o budoucnosti muzea, dokud neuváíme, zda můeme pokračovat po finanční stránce. Jak například bude působit změna dosavadního nájemného a jaké změny je třeba provést v muzeu, abychom je dovedli do jedenadvacátého století?

Měli byste si uvědomit, řekl Neville, e dalí diskuse je plýtvání časem. Nejednám impulzivně. Přemýlím o tom od té doby, co otec zemřel. Je čas, aby se muzeum zavřelo a exponáty se přemístily jinam.

Ani Marcus, ani Caroline neodpověděli. Neville u nevznesl dalí námitky. Opakování by jeho věc jedině oslabilo. Je lepí nechat je mluvit a pak prostě a rychle zopakovat své rozhodnutí.

Jako by Neville nepromluvil, Marcus pokračoval: Příloha C obsahuje mé návrhy na reorganizaci a efektivnějí financování muzea. Předkládám účty za minulý rok, čísla o návtěvnosti a plánované náklady Uvidíte, e jsem navrhl financovat nový pronájem prodejem jediného obrazu. Moná Nashe. To by odpovídalo podmínkám svěřenství, bude-li celý výtěek věnován na efektivnějí chod muzea. Jeden obraz můeme pustit bez příli velké kody. Koneckonců, Dupayneovo muzeum není předevím obrazová galerie. Pokud máme reprezentativní díla větích umělců toho období, můeme galerii ospravedlnit. Dále se musíme podívat na personální obsazení. James Calder-Hale tu vykonává efektivní a uitečnou práci a můe zatím pokračovat, ale navrhuji, abychom později přijali kvalifikovaného kurátora, má-li se muzeum rozvíjet. V současnosti se ná personál skládá z Jamese, Muriel Godbyové jako recepční, Tallulah Cluttonové, která v muzeu uklízí, s výjimkou těkých úklidových prací, a toho chlapce Ryana Archera, zahradníka na půl úvazku a údrbáře. Pak máme dvě dobrovolné pracovnice, paní Faradayovou, která dohlíí na zahradu a pozemky, a paní Stricklandovou, kaligrafku. Obě nám prokazují uitečné sluby.

Můe na ten seznam klidně připsat i mě, upozornila Caroline. Jsem tady alespoň dvakrát týdně. Vlastně to tady vedu, od té doby, co otec umřel. Existuje-li tu nějaké celkové řízení, vykonávám ho já.

ádné celkové řízení neexistuje, to je právě problém, řekl Marcus klidně. Nepodceňuji to, co dělá, Caroline, ale celá ta struktura je vysloveně amatérská. Máme-li provést podstatné změny, musíme začít myslet profesionálně, abychom přeili.

Caroline se zamračila. Nepotřebujeme podstatné změny. To, co máme, je jedinečné. No dobře, je to malé. Nikdy to nepřiláká veřejnost jako rozsáhlejí muzeum, ale to nae bylo zaloeno za tímto účelem a ten plní. Z čísel, které jsi nám předestřel, to vypadá, jako bys doufal, e sem přitáhne oficiální finanční prostředky Na to zapomeň. Z loterie nedostaneme ani libru, proč taky? A pokud ano, museli bychom získat grant, co je nemoné. Místní úřady u jsou pod těkým tlakem  jako vechny  a ústřední vláda nemá ani na to, aby adekvátně financovala velká národní muzea, Victoriino a Albertovo nebo Britské muzeum. Souhlasím, e musíme zvýit příjmy, ale ne tím, e prodáme svou nezávislost.

Veřejné prostředky čerpat nebudeme, zavrtěl hlavou Marcus. Ani od vlády, ani od místních úřadů, ani z loterie. Stejně bychom je nedostali. I kdyby, litovali bychom toho. Pomyslete na Britské muzeum: nějakých pět milionů v červených číslech. Vláda trvá na politice volného vstupného, financuje muzeum neadekvátně, oni zabředají do problémů a musí zpátky na vládu s prosíkem. Proč neprodají ten obrovský nadbytečný inventář, neúčtují rozumné vstupné pro vechny kromě citlivých skupin a nezískají tak skutečnou nezávislost?

Nemohou podle práva disponovat s dary, namítla Caroline, a nemohou existovat bez podpory. Souhlasím s tím, e my můeme. A nevím, proč by muzea a galerie měly být zadarmo. Jiné kulturní podniky také nejsou  klasické koncerty, divadla, taneční show, BBC  jestli ovem BBC jetě produkuje kulturu. Mimochodem, pus z hlavy, e pronajme ten byt. Ten byl můj od té doby, co otec umřel, a já ho potřebuju. Nemůu ít v garsonce u Swathlingové.

Marcus řekl klidně: Nemyslel jsem, e bych tě připravil o byt. Pro exponáty je nevhodný a přístup jediným výtahem nebo přes galerii vrad by nebyl praktický. O místo nemáme nouzi.

A taky si nemysli, e se zbaví Muriel nebo Tally. Obě dvě si své nedostatečné platy víc ne zasluhují.

Nepomýlel jsem na to, e bych se jich chtěl zbavit. Zejména Godbyová je tak výkonná, e by jí byla koda. Mám v úmyslu pověřit ji dalími úkoly  ani bych se samozřejmě míchal do toho, co dělá pro tebe. Ale na recepci potřebujeme někoho sympatičtějího a vstřícnějího. Myslel jsem, e bychom na místo sekretářky-recepční přijali absolventku univerzity. S nezbytnými znalostmi, samozřejmě.

Ale jdi do háje, Marcusi! Jakou absolventku? Z koíkářské univerzity? Měl bys být rád, e je gramotná. Muriel umí zacházet s počítačem, internetem a zná účetnictví. Najdi mi absolventku univerzity, která to vechno bude dělat za její plat! To bys musel mít setsakra těstí.

Neville se do tohoto rozhovoru nezapojil. Protivníci se mohou na sebe vrhat, ale v podstatě mají stejný cíl: udret muzeum v chodu. Počká si na svou anci. Byl překvapený, a ne poprvé, jak málo své sourozence zná. Nikdy si nemyslel, e mu jeho povolání psychiatra dává klíč k lidské dui, ale ádné jiné dvě due pro něj nebyly větí záhadou ne právě tyhle, s nimi sdílel falenou blízkost pokrevního spříznění. Marcus byl určitě sloitějí, ne naznačoval jeho pečlivě ovládaný byrokratický zevnějek. Hrál na housle na téměř profesionální úrovni; to u něco znamená. A pak to jeho vyívání! Ty bledé, pěstěné ruce ovládaly zvlátní dovednosti. Kdy pozoroval bratrovy ruce, představil si ty dlouhé prsty s manikúrou v pohyblivé montái činností: jak píou elegantní ifry na oficiální dokumenty, tisknou struny houslí, navlékají do jehly hedvábí nebo se pohybují, jako zrovna teď, nad metodicky připravenými papíry. Bratr Marcus se svým nudným konvenčním předměstským domem, svou ultractihodnou manelkou, která o něj pravděpodobně nikdy v ivotě neměla strach, se svým úspěným synem  lékařem, který se teď věnuje své lukrativní kariéře v Austrálii. A Caroline. Kdy se vlastně začal dozvídat, co je středem jejího ivota? V té kole nikdy nebyl. Pohrdal vím, co reprezentovala  privilegovanou přípravu na ivot v zahálce a přepychu. Její ivot byl pro něj záhadou. Podezíral ji, e ji manelství zklamalo, ale přece trvalo jedenáct let. Jaký teď měla sexuální ivot? Bylo těké věřit, e je nejen samotářka, ale navíc ije i v celibátu. Neville si začal uvědomovat svou únavu. Do nohou ho začaly brát křeče a dalo mu práci udret oči otevřené. Donutil se k bdělosti a slyel Marcusův klidný, neuspěchaný hlas.

Výzkumy, které jsem provedl během posledního měsíce, mě vedou k jednomu nevyhnutelnému závěru. Pokud má Dupayneovo muzeum přeít, musí se změnit, a to změnit od základů. Nemůeme u pokračovat jako malý specializovaný sklad minulosti pro pár vědců, výzkumníků nebo historiků. Musíme se otevřít veřejnosti a vidět se v rolích vychovatelů a pomocníků, ne pouhých stráců dávno mrtvých desetiletí. Měli bychom se někam zařadit. Tu strategii vytyčila nae vláda v květnu 2000 v publikaci Centra pro společenskou změnu: muzea, galerie a archivy pro vechny. Vidí jako prioritu sociální zlepení a prohlauje, e muzea by měla  a teď cituji: identifikovat lidi, kteří jsou vyloučeni ze společnosti, zaangaovat je a poznat jejich potřeby

vyvíjet projekty, které směřují k zlepení ivotů lidí, ohroených vyloučením ze společnosti. Musíme v sobě vidět činitele společenské změny.

Teď byl Carolinin smích zároveň sarkastický i přirozeně srdečný. Paneboe, Marcusi, já se divím, e ses nikdy nestal ministrem! Má vechno, co je k tomu potřeba. Jsi úplně nasáklý tou jejich hantýrkou. Co tedy máme dělat? Jít do Highgate a Hampsteadu a zjiovat, které skupiny lidí nás jetě nepoctily návtěvou? Udělat závěr, e máme málo svobodných matek se dvěma dětmi, gayů, lesbiček, drobných obchodníků, etnických menin? A pak co? Lákat je na kolotoč pro děti, álek čaje zdarma nebo balonek, který si budou smět odnést? Kdyby muzeum dělalo svou práci pořádně, lidé, kteří mají zájem, by přili, a nebyli by jen z jedné třídy. Byla jsem v Britském muzeu minulý týden se skupinou ze koly. V půl esté se vyrojili lidé vech moných druhů  mladí, staří, vyhlíející zámoně, odrbaní, černí, bílí. Navtěvují muzeum, protoe je zadarmo a je skvělé. My nemůeme být ani jedno, ani druhé, ale můeme pokračovat v tom duchu, v jakém otec muzeum zaloil. Proboha, dělejme to tak i nadále. Bude to těké i tak.

Jestli obrazy půjdou do jiných galerií, nic se neztratí, podotkl Neville. Budou veřejně vystavené. Lidé se na ně budou moci dívat, moná to bude mnohem víc lidí.

Caroline se zatvářila přezíravě. To není tak jisté. Spí je to vysoce nepravděpodobné, řekla bych. Tateova galerie má tisíce obrazů, pro které nemá místo na vystavení. Pochybuji, e by Národní galerie nebo Tate měly zájem o to, co jim můeme nabídnout. U meních provinčních galerií by to mohlo být jiné, ale není záruka, e by je chtěly. Ty obrazy patří sem. Jsou částí plánované a souvislé historie meziválečných desetiletí.

Marcus zavřel desky a poloil na ně sloené ruce. Jsou dvě věci, na které bych chtěl poukázat, jetě ne Neville promluví. První je tato. Podmínky svěřenství mají zajistit, aby Dupayneovo muzeum pokračovalo ve své činnosti. To můeme povaovat za jisté. To znamená, Neville, e tě nemusíme o naí věci přesvědčovat. Je na tobě, abys přesvědčil nás. A zadruhé: jsi si jistý vlastními motivy? Není tu monost, e to, co je za tvým nesouhlasem, nemá nic společného s racionálními pochybami o tom, je-li muzeum finančně ivotaschopné nebo plní-li uitečnou funkci? Není moné, e jsi motivován pomstou  pomstou na otci  a chce mu oplatit, e pro něj muzeum znamenalo víc ne rodina, víc ne ty? Jestli mám pravdu, není to trochu dětinské, neřku-li nečestné?

Ta slova, vrená přes stůl Marcusovým monotónním, nevýrazným hlasem, bez zjevné nevraivosti  rozumný mu předkládá rozumnou teorii  udeřila Nevilla silou fyzické rány. Cítil, e ve své idli ucukl. Věděl, e jeho tvář musí prozrazovat jeho prudkou a zmatenou reakci, nezvládnutou vlnu oku, hněvu a překvapení, která mohla jen potvrdit Marcusovo obvinění. Očekával boj, ale ne to, e se jeho bratr odváí na tak nebezpečné bojitě. Uvědomoval si, e se Caroline naklonila dopředu s očima upřenýma na jeho tvář. Čekali, co odpoví. Byl v pokuení jim říct, e jeden psychiatr v rodině stačí, ale odolal tomu; nebyla to chvíle na lacinou ironii. Místo toho, po odmlce, která trvala aspoň půl minuty, nael hlas a mohl promluvit klidně. I kdyby to byla pravda  a není to víc pravda o mně ne o jiném členu rodiny  mé rozhodnutí by se nezměnilo. Nemá smysl v téhle diskusi pokračovat, zejména upadne-li do psychologického portrétování. Nemám v úmyslu podepsat nový pronájem. A teď se musím vrátit ke svým pacientům.

V tom okamiku mu zazvonil mobil. Chtěl ho na dobu schůze vypnout, ale zapomněl na to. Teď přiskočil ke kabátu a zalovil v kapse. Slyel hlas své sekretářky Ani se nemusela hlásit jménem.

Volali z policie. Chtěli tebe, ale já jim řekla, e to vyřídím. Paní Gearingová se pokusila zabít sebe i manela. Předávkování léky a plastikové sáčky přes hlavu.

Jsou v pořádku?

Zachránili Alberta. Ten to přeije. Ona zemřela.

Kdy promluvil, připadaly mu jeho rty podivně nateklé a tvrdé. Diky, es mi to řekla. Promluvíme si později.

Ukončil hovor a ztuhle se vrátil ke své idli, překvapený, e ho nohy vůbec unesou. Uvědomoval si Carolinin nezúčastněný pohled. Řekl: Promiňte. Volali mi, e ena jednoho mého pacienta spáchala sebevradu.

Marcus vzhlédl od svých papírů. Nebyla to tvoje pacientka? Něčí manelka?

Nebyla moje pacientka.

Jestlie to nebyla tvoje pacientka, nebylo přece nutné, aby tě s tím někdo obtěoval.

Neville neodpověděl. Seděl s rukama sevřenýma v klíně a bál se, e si sourozenci vimnou, jak se mu třesou. Zmocnil se ho stralivý hněv, tak fyzický, e se mu udělalo na zvracení. Potřeboval ho vyvrhnout, jako by se v tom páchnoucím proudu mohl zbavit bolesti i viny Pamatoval si poslední slova Ady Gearingové: Já u takhle nemůu dál. Myslela to váně. Byla stoická a nestěovala si, jen si uvědomila svou mez. Řekla mu to, a on to neslyel. Bylo zvlátní, e si ani Caroline, ani Marcus očividně nepovimli ničivého zmatku jeho sebeznechucení. Podíval se přes stůl na Marcuse. Jeho bratr se soustředěně mračil, ale ani nevypadal znepokojeně, u si začínal formulovat argumenty a vymýlet strategii. Carolinina tvář byla čitelnějí: zbělela hněvem.

Na pár vteřin znehybněli v ivém obraze konfliktu; nikdo z nich neslyel, e se otevřely dveře. Teď upoutal jejich pozornost teprve pohyb. Ve dveřích stála Muriel Godbyová s naloeným podnosem. Slečna Caroline mě poádala, abych ve čtyři hodiny přinesla čaj, oznámila. Mohu ho naservírovat teď?

Caroline kývla a začala odsunovat papíry stranou, aby udělala na stole místo. Neville to náhle u nemohl snést. Vstal, chňapl po svém pláti a naposledy se k nim obrátil.

Já jsem skončil. Dál nemám co říct. Vichni tu jen ztrácíme čas. Můete klidně začít plánovat uzavření. Ten pronájem nikdy nepodepíu. Nikdy! A nemůete mě k tomu donutit.

Na chvíli spatřil v jejich tvářích křeč znechuceného pohrdání. Věděl, jak se na něj dívají  jako na odbojné dítě, které si vylévá svůj bezmocný hněv na dospělých. Ale on nebyl bezmocný. Měl moc, a oni to věděli.

Poslepu zamířil ke dveřím. Nevěděl ani, jak se to stalo, jestli paí zavadil o podnos, nebo zda Muriel Godbyová udělala krok v instinktivním protestu, aby mu zastoupila cestu. Podnos jí vyklouzl z rukou. Neville se kolem ní prosmýkl, uvědomil si jen její zděený výkřik, proud kouřícího čaje a třesk padajícího porcelánu. Bez ohlédnutí seběhl ze schodů, sledován udiveným pohledem paní Stricklandové, sedící v recepci, a vyřítil se z muzea.

Kapitola 13

Středa 30. října, den schůze svěřenských správců, začala pro Tally stejně jako kadý jiný den. Před svítáním zala do muzea a strávila hodinu normální prací. Muriel přila brzy. Nesla ko a Tally usoudila, e jako obyčejně upekla suenky správcům k čaji. Tally si vybavila úsloví ze kolních let  připlhává u kantorů  a pocítila k Muriel záchvěv soucitu, v něm rozeznala hanebnou směsici lítosti a lehkého pohrdání.

Kdy se Muriel vrátila z malé kuchyňky na konci haly, popsala jí program na dneek. Muzeum, s výjimkou knihovny, se otevře a odpoledne. Paní Stricklandová má přijít, ale bylo jí řečeno, e bude pracovat v obrazové galerii. Můe také zastoupit Muriel v recepci, a bude servírovat čaj. Paní Faradayová telefonovala, e je nastydlá a nepřijde. Tally by tedy mohla dohlédnout na Ryana, pokud dnes milostivě nastoupí, aby nemohl vyuít nepřítomnosti paní Faradayové.

Kdy se Tally vrátila do domku, byla neklidná. Obvyklá procházka po Heathu, kterou podnikla navzdory deti, měla za následek jen to, e ji neobyčejně unavila, ani uklidnila její dui nebo tělo. V poledne zjistila, e nemá hlad, a rozhodla se odloit oběd, skládající se z polévky a míchaných vajec, dokud nepřijde Ryan. Dnes si přinesl půl malého bochníku nakrájeného tmavého chleba a plechovku sardinek. Klíček ke konzervě praskl, kdy ji otevíral, take si musel dojít do kuchyně pro otvírák. Ten byl na plechovku příli velký a Ryan ten úkol zpackal, olej vystříkl na ubrus. Pach rybiček se rozířil po celém domku. Tally chtěla otevřít dveře a okno, ale venku se zvedl vítr a po okenním skle stékaly praménky detě. Kdy se vrátila ke stolu, pozorovala, jak Ryan roztírá rozdrcené rybičky na chléb noem na máslo, a ne tím, který mu nachystala. Zdálo se jí malicherné upozorňovat ho na to, ale náhle si přála, aby odeel. Najednou přestala mít chu na míchaná vejce a místo toho si v kuchyni otevřela konzervovanou rajskou polévku s fazolemi. S velkým álkem a polévkovou lící si v obývacím pokoji sedla ke stolu vedle Ryana.

Řekl s ústy plnými chleba: Je to pravda, e se má muzeum zavřít, a nás vyrazej?

Tally se ovládla natolik, e jí v hlase nezaznělo znepokojení. Kdo ti to řekl, Ryane?

Nikdo. Jen tak jsem to zaslech.

To jsi poslouchal za dveřmi?

Ani jsem nemusel. Luxoval jsem v pondělí v hale a slečna Caroline mluvila u recepce s paní Godbyovou. Povídala: ,Jestli ho ve středu nepřesvědčíme, muzeum se jednodue zavře. Ale já myslím, e dostane rozum. Pak řekla paní Godbyová něco, čemu jsem nerozuměl. Jen jsem slyel, co jí odpověděla slečna Caroline, ne odela. Prý ,Nechte si to pro sebe!

Take  neměl by sis to nechat pro sebe?

Upřel na Tally svůj bezelstný pohled. No, ale slečna Caroline to přece neříkala mně, e jo? Dnes je středa. Odpoledne se ti tři mají sejít.

Tally obemkla prsty svůj álek, ale nezačala pít. Bála se, e by úkon zvednutí líce ke rtům prozradil, jak se jí chvějí ruce. Překvapuje mě, kolik jsi toho slyel, prohodila. Jistě mluvily dost tie.

Jo, to jo. Jako by to bylo tajemství. Já slyel jen poslední slova. Ale ony si nevimly, e tam uklízím. Jako bych tam nebyl. A jestli si mě vimly, třeba si myslely, e to v hluku vysavače neuslyím. Moná jim bylo fuk, jestli to uslyím, nebo ne, protoe na tom nezáleí. Já nejsem důleitej.

Promluvil beze stopy zloby, ale oči nespustil z její tváře, a ona věděla, e čeká na odpověď. Na talíři mu zbyla poslední kůrka chleba a on, s očima stále upřenýma na její tvář, ji začal drobit a pak válet drobky do malých kuliček, které uspořádal po okraji talíře.

Jistěe jsi důleitý, Ryane, namítla pevně, a ta práce, kterou tu dělá, také. Nesmí si myslet, e jsi tu nedoceněný. To by bylo hloupé.

Mně je to fuk, jestli si mě ceněj, nebo ne. Dostávám plat, ne? Kdyby se mi ta práce nelíbila, el bych pryč. Teď to vypadá, e budu muset.

Starost o něj na chvíli převáila její osobní obavy. Kam půjde, Ryane? Jakou práci bude hledat? Má nějaké plány?

Myslím, e major pro mě nějaké plány má. Je na plánování bezvadnej. Co budete dělat vy, paní Tally?

O mě neměj starost, Ryane. Pro hospodyně je dnes spousta míst. Inzertní stránky v The Lady jsou jich plné. Nebo můu jít do penze.

Ale kde budete bydlet?

Ta otázka byla nevítaná. Naznačovala, e on jaksi ví o její nevyřčené obavě. Mluvil o tom někdo? Vyslechl něco? Představila si útrky takového rozhovoru. S Tally bude problém. Nemůeme ji jen tak vyrazit. Pokud vím, nemá kam jít.

Vyrovnaně řekla: To bude záviset na té práci, e? Počítám, e zůstanu v Londýně. Ale nemá smysl se rozhodovat, dokud nevíme, jak to tady dopadne.

Pohlédl jí do očí a ona téměř uvěřila, e mluví upřímně. Mohla byste jít do squatu, kdyby vám nevadilo bydlet s ostatními. Eviny dvojčata jsou dost uřvaný a trochu smrděj. Není to tam patný  teda mně to úplně vyhovuje  ale vám by se to asi nelíbilo.

Jistěe by se jí tam nelíbilo. Jak si jen na chvíli mohl myslet něco jiného? Snail se, by nepřiměřeně, upřímně jí pomoci, nebo na ni něco hrál? Ta mylenka byla nepříjemná. Ovládla hlas, aby zněl laskavě, i kdy trochu pobaveně. Na to asi nedojde, díky, Ryane. Squat je pro mladé. A nemyslí, e by ses měl dát do práce? Brzy se stmívá a ty má na západní zdi prořezávat uschlý břečtan.

Bylo to vůbec poprvé, kdy mu naznačila, e by měl jít. Okamitě vstal bez zjevné zloby. Sebral několik drobků z ubrusu, pak vzal svůj talíř, nů a sklenici vody do kuchyně a vrátil se s mokrým hadříkem, kterým se pokouel odstranit skvrny od oleje.

Snaila se, aby jí v hlase nezazněl podráděný tón. Nech to, Ryane. Musím ten ubrus vyprat.

Upustil hadřík na stůl a odeel. Úlevou vydechla, kdy se za ním zavřely dveře.

Odpoledne se vleklo. Zaměstnávala se malými úkoly v domku, byla příli neklidná, ne aby si sedla a četla. Náhle jí přilo nesnesitelné, e neví, co se děje, nebo, kdy u se to nemůe dozvědět, trčí tady, jako by ji mohli ignorovat. Nebude těké vymyslet si omluvu pro to, e půjde do muzea a promluví s Muriel. Paní Faradayová se zmínila o tom, e by potřebovala vysázet podél příjezdové cesty víc cibulek. Mohla by na to Muriel věnovat částku z peněz na drobné výdaje?

Sáhla po plátěnce a natáhla si na hlavu kapuci. Venku stále prelo, bylo to řídké nehlučné mrholení, kapky se třpytily na vavřínových listech a studeně bodaly do tváří. Kdy dola ke dveřím, vyel z nich Marcus Dupayne. el rychle, tvář měl odhodlanou a zřejmě ji neviděl, přestoe proel těsně kolem ní.

Vimla si, e ani nezavřel přední dveře. Byly trochu pootevřené, take do nich strčila a vela do haly. Svítily tam jen dvě lampy na stole recepce, u něho stály Caroline Dupayneová s Muriel; obě si oblékaly plátě. Hala za nimi byla neznámé a záhadné území plné temných stínů a erých výklenků, ústřední schoditě vedlo kamsi do černé prázdnoty Nic tady nebylo důvěrně známé nebo prosté nebo uklidňující. Na okamik se jí zjevily tváře z galerie vrad, oběti i vrazi sestupovali v tichém a pomalém procesí dolů ze tmy. Uvědomila si, e ty dvě eny se otočily a pozorují ji. Pak se obraz rozbil.

Caroline Dupayneová řekla spěně: Tak tedy, Muriel, nechám na vás, abyste zamkla a nastavila alarm.

S krátkým pokývnutím, které nebylo určené ani Muriel, ani Tally, přikročila ke dveřím a vyla ven.

Muriel otevřela skříňku s klíči a vyndala klíč od předních dveří a bezpečnostního zámku. Slečna Caroline a já jsme proly sály, take tu nemusíte zůstávat, oznámila. Měla jsem nehodu s čajovým podnosem, ale u jsem to uklidila. Odmlčela se a pak dodala: Myslím, e byste si měla shánět nové zaměstnání.

Myslíte jenom mě?

Nás vechny. Slečna Caroline mi řekla, e se o mě postará. Zřejmě vymyslela něco, o čem bych mohla uvaovat. Ale jinak ano, týká se to nás vech.

Co se stalo? Dospěli správci k nějakému rozhodnutí?

Oficiálně jetě ne. Ale měli dost nepříjemnou schůzi. Odmlčela se, a pak řekla, jako by ji těilo sdělovat patnou zprávu: Doktor Neville chce, aby se muzeum zavřelo.

A můe to prosadit?

Můe prosadit, aby se u neotevřelo. Co je jedno a toté. Neříkejte nikomu, e to víte ode mě. Jak jsem řekla, není to zatím oficiální, ale vy tu koneckonců pracujete u osm let. Myslím, e máte právo být varována.

Tally ovládla hlas, aby se jí nerozechvěl. Díky, e jste mi to řekla, Muriel. Jistě, nepovím to nikomu. Kdy myslíte, e to bude definitivní?

Můete to povaovat za definitivní u teď. Nový pronájem se musí podepsat do patnáctého listopadu. Take pan Marcus a slečna Caroline mají dva týdny na to, aby přemluvili bratra, aby si to rozmyslel. On si to ale nerozmyslí.

Dva týdny. Tally zadrmolila své díky a vykročila ke dveřím. Kdy se vracela do domku, cítila, e má kotníky jako spoutané a ramena se jí hrbí pod fyzickou slabostí. Přece ji nemohou vyhodit za dva týdny! Rychle přemýlela. Tak to nebude, to přece nejde. Jistě to budou týdny, spí měsíce, moná i rok, ne se nastěhují noví nájemci. Nejdříve se budou muset přestěhovat vechny exponáty a nábytek, a bude kam, a to nelze provést ve spěchu. Řekla si, e bude mít spoustu času na rozhodnutí, co dál. Neměla iluze o tom, e by noví nájemci měli radost z toho, e zůstane v domku. Budou ho potřebovat pro vlastní zaměstnance, to jistě. Ani si nedělala iluze, e by její úspory stačily na sebemení byt v Londýně. Investovala je prozíravě, ale teď, v době hospodářské recese, u nerostly. Stačily by moná na zálohu, ovem jak by mohla, kdy jí je přes edesát a nemá zajitěný příjem, ádat o hypotéku, nebo si ji dovolit? Ale jiní lidé přeili horí katastrofy; nějak to zvládne.

Kapitola 14

Ve čtvrtek se nestalo nic zvlátního a o budoucnosti nebylo řečeno nic oficiálního. Nikdo z Dupayneů se neobjevil a do muzea proudil jen tenký pramínek návtěvníků, kteří Tally připadali jako sklíčená a oputěná skupina lidí bloumajících po místnostech, jako by se ptali, co tu vůbec chtějí. V pátek ráno otevřela Tally muzeum v osm hodin jako obvykle, umlčela poplaný systém a znovu ho nastavila, pak rozsvítila vechna světla a zahájila obchůzku. Protoe tam předchozího dne přilo málo lidí, nepotřeboval ádný ze sálů v prvním patře uklidit. Přízemí, které bývalo nejvíc zalapané, uklízel Ryan. Na některých vitrínách byly otisky, které musela otřít, zejména v galerii vrad, a také bylo třeba vyletit povrch stolů a idlí.

Muriel přila jako obvykle přesně v devět a den v muzeu začal. Podle předchozí domluvy měla přijít skupina vysokokolských učitelů z Harvardu. Návtěvu vyjednal pan Calder-Hale, který je provede, ale toho galerie vrad příli nezajímala, take tuhle část prohlídky obvykle přebírala Muriel. Přestoe přijal názor, e vrada můe být symbolická i reprezentativní pro dobu, v ní byla spáchána, přel se, e na to lo poukázat, ani se zasvětil celý sál vrahům a jejich obětem. Tally věděla, e se odmítal ířit o exponátech nebo návtěvníkům cokoli vysvětlovat, a neústupně trval na tom, e by se truhla neměla otevírat jen kvůli tomu, aby si údajné skvrny od krve mohli prohlíet návtěvníci, kteří touí rozechvět se hrůzou.

Muriel měla svou nejnemilosrdnějí náladu. V deset hodin vyhledala Tally, ta právě za garáí hovořila s Ryanem o tom, které keře by měl ostřihat a zda by měli zavolat paní Faradayové, která tu jetě nebyla. Muriel na ni vyjela: Musím načas odejít z recepce. Potřebují mě v galerii vrad. Kdybyste byla souhlasila, e si pořídíte mobil, aspoň bych věděla, e vás dostihnu, kdy nejste u sebe.

Tallyina neochota pořídit si mobil byla stálým zdrojem stíností, ale Tally byla neoblomná. Mobily si oklivila nejen proto, e lidé měli ve zvyku nechávat je zapnuté v galeriích a v muzeích a hulákali do nich bezvýznamné vásty, kdy seděla v autobuse na svém oblíbeném předním sedadle horního patra a sledovala proměnlivou scénu dole. Věděla, e její nenávist k mobilním telefonům sahá dál. Iracionálně, ale nevyhnutelně jí jejich zvonění připomínalo naléhavý zvuk, který ovládal její ivot v dětství i dospělosti  řinčení zvonku nad dveřmi obchodu.

Kdy Tally seděla za stolem, vydávala ty malé lepicí vstupenky, které byly Murieliným nástrojem ke zjiování počtu návtěvníků, a poslouchala tlumený bzukot hlasů z obrazové galerie, zlepila se jí nálada. Dnení den zrcadlil její rozpoloení. Ve čtvrtek si obloha lehla na město, neproniknutelná jako edý koberec, jako by chtěla pohltit jeho ivot a energii. I na okraji Heathu chutnal vzduch po sazích. Ale v pátek ráno se počasí proměnilo. Vzduch byl stále chladný, ale ivějí. V poledne ohnul tenké vrky stromů čerstvý vítr, prohnal se keři a provoněl ovzduí zemitou vůní pozdního podzimu.

Zatímco Tally seděla u recepce, přila paní Stricklandová, jedna z dobrovolných pomocnic. Byla amatérská kaligrafka a chodila k Dupayneovým ve středu a v pátek; seděla v knihovně a psala tam nové popisky k exponátům, čím plnila trojí úkol, protoe byla schopna zároveň odpovídat na větinu otázek návtěvníků o knihách i rukopisech a zároveň diskrétně sledovat jejich počínání. V půl druhé znovu zavolali Tally do recepce, Muriel toti odela do kanceláře, aby se naobědvala. Ačkoli proud návtěvníků u tou dobou zeslábl, muzeum působilo ivěji ne v minulých týdnech. Ve dvě se dokonce utvořila malá fronta. Kdy se Tally usmívala na příchozí a vracela jim drobné, její optimismus vzrůstal. Moná se přece jen najde nějaký způsob, jak udret muzeum při ivotě. Ale pořád nikdo nic neříkal.

Krátce před pátou hodinou vichni návtěvníci odeli a Tally se naposled vrátila, aby s Muriel provedla poslední obchůzku. Za starých časů pana Dupaynea to byl pouze její úkol, ale Muriel se týden poté, co nastoupila, okamitě k Tally připojila a Tally instinktivně vytuila, e je v jejím zájmu neprotivit se chráněnce slečny Caroline, take nic nenamítala. Jako obvykle spolu procházely jednotlivými sály, zamykaly dveře obrazové galerie a knihovny, scházely do suterénu do místností archivu, které byly celý den jasně osvětleny, protoe elezné schoditě by mohlo být nebezpečné. Vechno bylo v pořádku. Návtěvníci tu dnes nenechali nic ze svých osobních věcí. Svědomitě přikryly vitríny koenými kryty. Několik časopisů, které byly rozloeny v knihovně na stole v umělohmotných obalech, bylo jen třeba úhledněji srovnat. Zhasly za sebou světla.

Vrátily se do hlavní haly a zahleděly se do tmy na schodech. Tally se jako jindy zamyslela nad zvlátní povahou této tiché prázdnoty Pro ni se muzeum po páté hodině změnilo v záhadné a neznámé území, jak se to často stává veřejným prostorám, kdy vichni lidé odejdou a vkrade se do nich ticho jako zlověstný a cizí duch, aby převzalo vládu nad nočními hodinami. Pan Calder-Hale odeel se svou skupinou hostí u před polednem, slečna Caroline opustila muzeum ve čtyři a brzy potom si Ryan vyzvedl svou denní mzdu a pěky se vydal na hampsteadskou stanici metra. Teď tu zůstaly jen Tally, Muriel a paní Stricklandová. Muriel se nabídla, e paní Stricklandovou sveze k metru, a ve čtvrt na est, o trochu dřív ne obvykle, obě odely Tally sledovala, jak vůz odjídí z příjezdové cesty, a pak se tmou vydala ke svému domku.

Teď se zvedl vítr a v prudkých poryvech zbavoval její mysl optimismu, který jí byl vlastní za denního světla. Kdy s ním bojovala na cestě k domku, v duchu litovala, e v něm nenechala rozsvícená světla.

Od Murielina příchodu se naučila být etrná, ale topení a světlo v domku mělo samostatný přívod, a třebae si nikdo nestěoval, Tally věděla, e její účty jsou pod dohledem. A Muriel měla samozřejmě pravdu. etřit teď bylo důleitějí ne kdy jindy Ale kdy se Tally blíila k temnému obrysu domku, přála si, aby v obývacím pokoji zářila skrz závěsy světla a ujiovala ji, e tady je stále jetě její domov Ve dveřích se zastavila a vyhlédla přes park na vzdálené mihotání světel Londýna. I kdy u byla tma a Heath byl jen černým prázdným prostorem pod nočním nebem, byl to stále její milovaný, důvěrně známý domov.

Z křoví se ozval praskot a objevil se Kocour. Bez projevu lásky, nebo aspoň potvrzení její přítomnosti se přiloudal po cestičce, sedl si přede dveře a čekal, a je otevře.

Kocour byl tulák. I Tally musela připustit, e by si ho nikdo z vlastní vůle nevybral. Byl to největí kocour, jakého kdy viděla, sytě rezavý s plochou hranatou tváří, ve které bylo jedno oko ní ne druhé, měl ohromné tlapky na křivých nohách a ocas, kterým málokdy vyjadřoval jiné city ne nelibost. Vynořil se z hlubin parku loni v zimě a seděl přede dveřmi po dva dny, dokud Tally, zřejmě nemoudře, nevystrčila přede dveře misku s kočičí potravou. Tu zhltl v několika soustech, protáhl se otevřenými dveřmi do obývacího pokoje a zmocnil se křesla u krbu. Ryan, který ten den pracoval, ho ostraitě sledoval ode dveří.

Pojď dál, Ryane. Nezaútočí na tebe. Je to jen kočka. Nemůe za to, jak vypadá.

Ale je to obr! Jak mu budete říkat?

Jetě jsem na to nemyslela. Zrzek a Rezoun jsou moc obyčejné. A stejně asi odejde.

Nevypadá, e by se mu chtělo někam chodit. Nejsou vechny zrzavé kočky vlastně kocouři? Mohla byste mu říkat Kocour.

A to mu zůstalo.

Reakce Dupayneových a personálu muzea, vyslovované v přítích týdnech, jak se se zvířetem postupně setkávali, nebyly nadené. Nesouhlas jasně zazněl ve vyjádření Marcuse Dupaynea: Neměl obojek, co znamená, e si ho nikdo moc necenil. Předpokládám, e byste mohla dát inzerát, aby si ho majitel vyzvedl, ale ten je nejspí rád, e ho má z krku. Jestli si ho necháte, Tally, dbejte na to, aby se nedostal do muzea.

Paní Faradayová na něj pohlédla s odporem zahradnice, povzdechla jen, e bude asi nemoné udret ho mimo trávník. Paní Stricklandová zvolala: To je ale ereda, chudák kočka! Nebylo by lepí ji utratit? Asi byste si ji neměla nechávat, Tally. Můe mít blechy Nepustíte ji do blízkosti knihovny, viďte? Jsem alergická na chlupy.

Od Muriel Tally nečekala ádné sympatie a ta je také neprojevila. Měla byste dát pozor, aby se to zvíře nedostalo do muzea. Slečna Caroline by s tím rozhodně nesouhlasila a já mám dost jiné práce, ne abych ho jetě hlídala. A doufám, e v domku neinstalujete kočičí dvířka. Přítí obyvatel by je určitě nechtěl.

Jen Neville Dupayne vypadal, e si ničeho neviml.

Kocour si vbrzku zavedl denní řád. Tally ho nakrmila, kdy vstala, a on pak zmizel. Sotvakdy byl vidět dřív ne pozdě odpoledne, kdy si sedl přede dveře a čekal, a bude vputěn ke svému druhému jídlu. Poté opět zmizel a do devíti, kdy se doadoval vputění, občas se sníil k tomu, e krátce usedl Tally na klín, nače zabral své oblíbené křeslo, dokud se Tally nechystala spát a nevypustila ho na noc ven.

Otevřela plechovku sardinek, co bylo jeho oblíbené jídlo, a pocítila, e je nečekaně ráda, e ho vidí. Nakrmit ho byla součást jejího kadodenního řádu a teď, kdy byla budoucnost nejistá, byl tento řád těivým potvrzením normality a drobnou obranou proti rozvratu. Takový bude i její večer. Zakrátko se vypraví na svou večerní přednáku o georgiánské architektuře Londýna. Konala se kadý pátek v est hodin v místní kole. Kadý týden přesně v půl esté tam Tally vyráela na kole a přijíděla dost brzy na to, aby si dala kávu a sendvič v hlučné anonymitě kantýny.

V půl esté, ve astné nevědomosti o hrůzách, které ji čekají, zhasla, zamkla domek, vyvedla kolo ze zahradní kůlny, rozsvítila a energicky se rozjela po příjezdové cestě.

Kniha druhá

PRVNÍ OBĚ

Pátek 1. listopadu  úterý 5. listopadu

Kapitola 1

Úhledně napsané oznámení na dveřích číslo 5 potvrdilo Tally to, co u ji napadlo, kdy na chodbě neviděla ádné lidi: přednáka byla zruena. Paní Maybrooková onemocněla, ale doufala, e tu přítí pátek bude. Pokud jde o dneek, vechny studenty zve pan Pollard na svou přednáku o Ruskinovi a Benátkách v čísle 7. Tally pocítila nechu věnovat se byt jen hodinu novému předmětu, jinému přednáejícímu a neznámým tvářím. Toto bylo poslední, třebae mení zklamání dneního dne, který začal tak slibně tím, e občas vysvitlo slunce, je podporovalo rostoucí naději, e vechno můe dopadnout dobře. Ale po setmění se to změnilo. Sílící nárazový vítr a obloha téměř bez hvězd budily skličující pocit, e dobře nedopadne nic. A teď tahle zbytečná cesta. Vrátila se k oputěnému kolu a odemkla zámek. Bylo načase vrátit se do důvěrně známého pohodlí domku, ke knize nebo k videu; zpátky do Kocourovy nenáročné, byt sobecké společnosti.

Nikdy předtím jí cesta domů nepřipadala tak únavná. Nebylo to jen tím, e se do ní co chvíli neočekávaně opřel náraz větru. Nohy měla jako z olova, kolo se stalo těkým břemenem, které jen s vynaloením vekeré síly poháněla kupředu. Byla to úleva, kdy po čekání v krátkém procesí aut na Spaniards Road přejela na druhou stranu ulice a na příjezdové cestě se opřela do pedálů. Dnes jí to připadalo nekonečné. Tma za mouhami světla byla téměř hmatatelná, dusila její dech. Nakláněla se nad řídítka, sledovala kruh svého světla na asfaltu jako přelud. Nikdy předtím jí tma takhle nenaháněla hrůzu. Stalo se jí téměř večerní rutinou projít malou zahrádkou u domku na kraji Heathu, vdechovat zemitou vůni půdy a rostlin sílící tmou a pozorovat vzdálená mihotavá světla Londýna, jasnějí ne myriády pendlíkových hlaviček na nebeské klenbě. Ale dnes u ven nepůjde.

Kdy vyjela z poslední zatáčky a konečně spatřila domek, náhle zabrzdila ve zděeném zmatku  pohled, pach i zvuky způsobily, e se jí rozbuilo srdce, jako by se jí chtělo rozskočit v hrudi  někde nalevo od muzea hořelo. Buď gará, nebo zahradní kůlna byly v plameni. A pak se to stalo. Rychle k ní přijídělo velké auto, jeho reflektory ji oslnily Neměla čas se vyhnout ani si něco pomyslet, ne do ní vrazilo. Instinktivně sevřela řídítka, cosi ji zvedlo ve změti světla, zvuku a kovu, nače ji to hodilo na okraj trávníku pod roztočená kola bicyklu. Leela tam několik vteřin, na chvíli ochromená a příli zmatená, ne aby se mohla pohnout. I mylení měla paralyzované. Pak se vzchopila a pokusila se odstrčit kolo. Ke svému překvapení zjistila, e to jde, e ruce a nohy fungují. Byla pohmoděná, ale nebyla váně zraněná.

Ztěka se vyhrabala na nohy, opírajíc se o kolo. Auto zastavilo. Vnímala muskou postavu a hlas, který řekl: je mi to moc líto. Nestalo se vám něco?

Ten hlas byl působivý a osobitý, za jiných okolností by jej povaovala za konejivý. Tvář, která se nad ní skláněla, byla také osobitá. Ve slabém osvětlení příjezdové cesty ho na pár vteřin spatřila jasně  světlé vlasy, hezká tvář, oči svítily zoufalou naléhavostí.

Jsem úplně v pořádku, děkuji, řekla. Vlastně jsem u nejela a spadla jsem na trávu. Opakovala: Jsem v pořádku.

Mluvil velmi znepokojeně, ale teď jí neulo, jak horečně si přeje, aby byl pryč. Dřív ne domluvila, rozběhl se k autu. Ve dveřích se otočil. Pohlédl za sebe na plameny, které vyskočily vý, a přes rameno na ni zavolal: Vypadá to, e si někdo dělá ohýnek. A pak auto se zaburácením odjelo.

Ve zmatku té chvíle a zoufalých obav, aby se dostala k ohni včas a přivolala hasiče, se ani v duchu nezeptala, kdo to mohl být a proč se tu ocitl, kdy je muzeum zavřené. Ale jeho poslední slova rozezněla stralivou vzpomínku. Řeč a obraz se na okamik spojily ve zděeném poznání. Byla to slova vraha Alfreda Arthura Rouse, který klidně odcházel od hořícího auta, v něm uhořela jeho obě.

Kdy se Tally pokouela nasednout, zjistila, e kolo je nepouitelné. Ráfek předního kola byl zprohýbaný. Odhodila kolo na trávu a rozběhla se k ohni, buící srdce bubnovalo doprovod k jejím dusajícím krokům. Jetě ne doběhla ke garái, bylo jí jasné, e ohnisko poáru je tam. Jetě hořela střecha a nejvyí plameny lehaly z malé skupinky břízek napravo od garáe. Ui jí naplnilo kvílení větru, sykot a praskot ohně, drobné exploze jako výstřely z pistole, jak z horních větví odpadávaly mení větévky, je jako při ohňostroji na okamik zazářily proti temnému nebi, a pak jí ohořelé spadly k nohám.

V otevřených dveřích garáe stanula přimraena hrůzou. Hlasitě vykřikla: To ne, proboha, ne! Úzkostný výkřik jí ode rtů odnesl dalí poryv větru. Jen několik vteřin vydrela zírat, pak zavřela oči, ale ta hrůzná scéna nezmizela. Bylo zbytečné vrhnout se dovnitř a pokusit se o záchranu; nebylo koho zachraňovat. Pae, která trčela z otevřeného vozu tuhá jako pae straáka, bývala masem, svaly a cévami s teplou pulzující krví. Zčernalá koule, která byla vidět skrz rozbité přední sklo, utkvělý kleb zubů bíle zářil v zuhelnatělém mase, bývala lidskou hlavou. Teď na ní nic lidského nebylo.

V mysli jí naskočil ivý obraz, kresba, kterou jednou viděla ve svých knihách o Londýně, hlavy popravených zrádců nabodnutých na kůly na London Bridge. Ta vzpomínka přinesla chvilkovou dezorientaci, kdy se jí zazdálo, e tento okamik není tady a teď, ale e je to halucinace, přicházející z dávných století v propletenci reálné a vymylené hrůzy Ta chvíle minula a Tally se vrátila do skutečnosti. Musí zatelefonovat hasičům, a to rychle. Vlastní tělo jí připadalo jako mrtvá váha přitisknutá k zemi, svaly tuhé jako elezo. Ale to také pominulo.

Později si nevzpomněla, jak dola ke dveřím domku. Stáhla rukavice a odhodila je, vyhledala studený kov svazku klíčů ve vnitřní kapse kabelky a pokusila se utkat se dvěma zámky. Kdy manévrovala s bezpečnostním klíčem, nahlas si řekla: Jen klid, jen klid. A trochu se uklidnila. Ruce se jí jetě třásly, ale to děsné buení srdce se ztiilo a podařilo se jí otevřít.

Jakmile byla v domku, mysl se jí s kadou vteřinou rozjasňovala. Stále jetě nemohla zvládnout třas rukou, ale alespoň mylenky měla jasné. Nejdřív zavolat hasiče.

Na čísle 999 zvedli telefon za několik vteřin, ale čekání se přesto zdálo nekonečné. Kdy se jí enský hlas zeptal, jakou slubu poaduje, řekla: Hoří tady, a velmi to spěchá. V hořícím autě je tělo. Kdy se jí pak na lince ozval druhý, muský hlas, klidně mu popsala nezbytné detaily, na které se ptal, pak si oddechla úlevou a zavěsila. Pro to zuhelnatělé tělo se u nedá nic udělat, i kdyby hasiči přijeli seberychleji. Ale pomoc tu bude brzy  odborníci, profesionálové, lidé, kteří to mají v popisu práce. Sejmou z jejích ramen tu stranou líhu odpovědnosti a bezmoci.

A teď musí zavolat Marcusu Dupayneovi. Pod telefonem, který stál na malém dubovém stolku, měla v plastovém obalu kartičku se jmény a čísly lidí, které měla zavolat v případě nouze. A do minulého týdne byla v čele seznamu Caroline Dupayneová, ale sama slečna Caroline ji instruovala, e teď, poté, co Marcus Dupayne odeel do penze, by měl být o vech mimořádných událostech informován první.

Téměř okamitě se ozval enský hlas. Tally řekla: Paní Dupayneová? Tady je Tally Cluttonová z muzea. Je tam pan Dupayne, prosím vás? Bohuel tu dolo ke stranému netěstí.

Hlas byl strohý. O jaké netěstí jde?

Hoří gará. Zavolala jsem hasiče. Teď na ně čekám. Můe pan Dupayne rychle přijet, prosím?

Není tady. Odjel na návtěvu k Nevillovi do jeho bytu v Kensingtonu. A teď hlas zazněl přlcře. Je tam jaguar doktora Dupaynea?

Je v garái. Bohuel, vypadá to, e je v něm tělo.

Nastalo ticho. Moná hovor vypadl. Tally neslyela ani dech.

Potřebovala, aby ta enská zavěsila, aby mohla zavolat Caroline Dupayneové. Takhle jí tu zprávu sdělovat nechtěla.

Pak paní Dupayneová promluvila. Její tón byl naléhavý, velitelský, nepřipoutěl ádné námitky Podívejte se, jestli je tam manelovo auto. Modré BMW. Okamitě. Já počkám.

Bylo rychlejí poslechnout ne se hádat. Tally oběhla dům zezadu a doběhla na parkovitě, stíněné věncem keřů. Bylo tam zaparkované jediné auto, rover doktora Nevilla. Vrátila se k telefonu a chňapla po sluchátku. Není tam modré BMW, paní Dupayneová.

Opět nastalo ticho, ale tentokrát rozeznala malé vydechnutí, jakoby vzdech úlevy. Hlas byl nyní klidnějí. Řeknu to manelovi, jakmile se vrátí. Mají k nám přijít na večeři nějací lidé, take to nebude trvat dlouho. Na mobilu ho nestihnu, protoe ho vypíná, kdy řídí. Mezitím zavolejte Caroline. Pak zavěsila.

To Tally nemusela připomínat. Samozřejmě je třeba informovat slečnu Caroline. V tomto případě měla větí těstí. Telefon na koleji byl přepnutý na záznamník a Tally si počkala jen na první slova Carolinina nahraného vzkazu, nače zavěsila a zkusila mobil. Caroline ho zvedla okamitě. Tally byla překvapená, jak klidně a stručně je schopna tu zprávu podat.

Tady je Tally, slečno Caroline. Bohuel, dolo tu k stranému netěstí. Hoří vůz doktora Nevilla a gará, poár se íří a na stromy. Volala jsem hasiče a zkouela jsem sehnat pana Marcuse, ale není doma. Odmlčela se a pak vyhrkla to téměř nesdělitelné: Slečno Caroline, ve voze je tělo!

Bylo zvlátní, e hlas slečny Caroline mohl znít tak normálně, tak klidně. Říkáte mi, e někdo uhořel v autě mého bratra?

A náhle byl hlas naléhavý. Kdo je to? Je to bratr?

Já nevím, slečno Caroline. Já nevím. Tally slyela, jak jí hlas přechází v zoufalé kvílení. Sluchátko jí vyklouzlo z rozechvělých rukou. Přiloila si je k levému uchu.

Carolinin hlas zněl netrpělivě. Jste tam, Tally? A co muzeum?

To je v pořádku. Hoří jen gará a ty stromy vedle. Zavolala jsem hasiče.

Náhle Tally ztratila sebevládu a z očí jí vytryskly horké slzy a hlas jí selhal. A dosud cítila hrůzu a strach. Teď se jí poprvé zmocnil nesmírný smutek. Nebylo to tím, e by měla doktora Nevilla ráda, vdy ho ani moc neznala. Slzy jí vytryskly z hlubího zřídla, nebyla to jen lítost nad muem, který je mrtvý a zemřel stranou smrtí. Věděla, e jsou jen částečně reakcí na ok a hrůzu. Kdy rozháněla slzy mikáním a snaila se uklidnit, pomyslela si: Je to vdycky stejné, kdy umře někdo, koho jsme znali. Tak trochu pláčeme nad sebou; ale tento okamik hlubokého alu byl víc ne jen smutné přijetí vlastní smrtelnosti, byla to část univerzálního smutku nad krásou, hrůzou a krutostí světa.

A teď Caroline promluvila pevně, autoritativně a zvlátně konejivě. Dobře, Tally. Vedla jste si dobře. Přijedu hned. Bude to trvat asi půl hodiny, ale u jedu.

Tally zavěsila a chvíli stála bez hnutí. Má zavolat Muriel? Kdyby slečna Caroline chtěla, aby přijela, řekla by jí to? Ale Muriel bude uraená a rozzlobená, jestli ji nezavolají. Tally cítila, e by nemohla čelit vyhlídce na Murielinu nelibost. Koneckonců to byla osoba, která muzeum efektivně řídila. Z poáru se přes víkend stane místní senzace. To určitě. Takové zprávy se vdycky rozíří. Muriel se to musí dozvědět hned teď.

Zavolala na to číslo, ale ozval se obsazovací tón. Zavěsila a zkusila to znovu. Pokud Muriel právě telefonuje, sotva zvedne mobil, ale stálo to za pokus. Po čtyřech zazvoněních uslyela Murielin hlas. Tally se stačila jen představit a Muriel na ni vyjela: Proč mi voláte na mobil? jsem přece doma!

Ale telefonovala jste.

Ne, netelefonovala. Odmlčela se, pak řekla: Počkejte chvíli, ano? Pak nastala opět pauza, tentokrát kratí. Telefon u postele jsem měla patně zavěený. O co jde? Kde jste?

Znělo to svárlivě. Nerada se přiznává k sebemení chybičce, pomyslela si Tally. Jsem v muzeu, řekla. Ta moje přednáka byla zruena. Je mi lito, ale mám hroznou zprávu. V garái vznikl poár a bylo tam auto doktora Nevilla. A je tam mrtvé tělo. Někdo tam uhořel. Obávám se, e je to doktor Neville. Zavolala jsem hasiče a informovala jsem slečnu Caroline.

Tentokrát bylo mlčení delí. Tally zvolala: Muriel, jste tam? Slyela jste to?

Muriel odpověděla: Ano, slyela. Je to děsivé. Víte určitě, e je mrtvý? Nemohla jste ho odtamtud vytáhnout?

Ta otázka byla absurdní. U mu nebylo pomoci, odvětila Tally

Předpokládám, e je to doktor Neville?

Kdo jiný by mohl být v jeho voze? řekla Tally. Ale nevím to určitě. Nevím, kdo to je. Vím jen, e je po smrti. Chcete přijet? Myslela jsem, e byste to měla vědět.

Oveme přijedu. Odcházela jsem z muzea poslední. Měla bych tam být. Budu tam co nejdřív A neříkejte slečně Caroline, e je to doktor Neville, dokud to nebudeme vědět určitě. Můe to být kdokoli. Komu jetě jste to řekla?

Volala jsem panu Marcusovi, ale jetě nebyl doma. Manelka mu to vyřídí. Měla bych zavolat panu Calder-Haleovi?

Muriel promluvila netrpělivě. Ne. To nechte na slečně Caroline, a přijede. Ani nevím, k čemu by tam byl. Zůstaňte, kde jste. A prosím vás, Tally



Ano, Muriel?

Mrzí mě, e jsem na vás tak vyjela. A přijedou hasiči, zůstaňte doma. Budu tam co nejdřív.

Tally zavěsila a přela ke dveřím domku. V praskání ohně a hukotu větru rozeznala zvuk motoru. Vyběhla před dům a vykřikla úlevou. Velké hasičské auto, s reflektory zářícími jako světlomety, se blíilo jako obrovská pohádková obluda, osvětlilo domek i trávník, jeho rachot otřásl křehkým klidem. Kvapně se k němu rozběhla a zbytečně gestikulovala směrem k plamenům poáru. Z Tallyiných beder spadla ohromná tíha. Konečně dorazila pomoc.

Kapitola 2

Zástupce komisaře Geoílrey Harkness nechával rád iroká okna své kanceláře v estém patře nezakrytá závěsy Stejně jako Adam Dalgliesh o patro níe. Před rokem proběhla v Novém Scotland Yardu reorganizace a stěhování. Dalgliesh teď z okna viděl.příjemnějí, téměř přírodní scénu St. Jamess Parku, z téhle dálky to ovem byl spí příslib ne výhled. Změny v parku ho upozorňovaly na střídání ročních období: jarní pučící stromy, křehká lutá a zlatá barva podzimu, v zimě spěchající chodci se zdvienými límci. V časném létě se na trávníku náhle objevila lehátka z pestrého plátna a napůl oblečení Londýňané sedávali na upravené trávě jako na obraze od Seurata. Kdy v letních večerech kráčel domů parkem, slýchal občas dechové crescendo armádní kapely a vídal hosty královniných zahradních slavností.

Harknessův výhled nenabízel nic z téhle rozmanitosti ročních dob. Po setmění v kterémkoli ročním období vyplňovalo celou zeď panorama Londýna, vykreslené a slavnostně osvětlené. Věe, most, domy a ulice byly ověeny perky, broemi a náhrdelníky diamantů a rubínů, v jejich světle byla černá stuha Teme jetě tajemnějí. Ten velkolepý pohled zmenoval Harknessovu kancelář. Kancelářský nábytek, přiměřený jeho hodnosti, působil jako omelý kompromis a jeho osobní mementa, pochvaly a četná uznání od zahraničních policejních sborů vypadaly naivně jako dětské trofeje.

Předvolání ve formě ádosti přilo od zástupce komisaře, ale Dalglieshovi bylo jasné od té vteřiny, kdy k němu vstoupil, e se nejedná o běný případ Metropolitní policie. Seděl tam Maynard Scobie ze zvlátního útvaru s jedním kolegou, kterého Dalgliesh neznal, ale nikdo se ho neobtěoval představit. Co vak bylo významnějí, stál tam Bruno Denholm z MI5 a díval se z okna. Poté se otočil a zaujal místo vedle Harknesse. Tváře obou muů byly výmluvné. Zástupce komisaře vypadal popuzeně, Denholm měl ostraitý, ale rozhodný výraz člověka, který je v menině, ale má zbraň těího kalibru.

Harkness bez úvodu spustil: Dupayneovo muzeum, soukromé muzeum meziválečných let. V Hampsteadu na okraji Heathu. Neznáte ho náhodou?

Byl jsem tam před týdnem.

To nám pomůe, aspoň doufám. Já o něm nikdy neslyel.

Není moc známé. Oni si nedělají ádnou reklamu, i kdy teď se to třeba změní. Mají nové vedení. Převzal je Marcus Dupayne.

Harkness přeel ke konferenčnímu stolku. Měli bychom si sednout. Můe to nějaký čas trvat. Dolo tam k vradě  přesněji k podezřelému úmrtí, o něm se vyetřovatel poárů domnívá, e je to vrada. Ve svém jaguaru v garái u muzea tam uhořel Neville Dupayne. Měl prý ve zvyku si tam kadý pátek v est hodin večer vyzvednout vůz a odjet na víkend. Tenhle pátek si tam na něj zřejmě někdo počkal, chrstl mu na hlavu benzin a zapálil ho. To je jedna monost. Chtěli bychom, abyste ten případ převzal vy.

Dalgliesh pohlédl na Denholma. Protoe jste tu vy, předpokládám, e na tom máte nějaký zájem.

Jen okrajový, ale rádi bychom ten případ vyřídili co nejdřív. Známe jen holá fakta, ale vypadá to nekomplikovaně.

Tak proč já?

Denholm řekl: Jde o to, aby se to vyřeilo s minimálním rozruchem. Vrada vdycky přitahuje publicitu, ale my nechceme, aby do toho novináři moc rýpali. Máme tam kontakt, Jamese Calder-Halea, který tam vystupuje coby kurátor. Je to bývalý zaměstnanec ministerstva zahraničí a expert na Střední východ. Mluví arabsky a jetě asi dvěma dialekty. Před čtyřmi lety odeel do penze ze zdravotních důvodů, ale s přáteli zůstal ve styku. Co je důleitějí, oni jsou ve styku s ním. Občas nám dodává chybějící kousky do skládačky a chceme v tom pokračovat.

Zaměstnáváte ho? zeptal se Dalgliesh.

Ne tak docela. Občas je třeba něco mu zaplatit. V podstatě je to externista na volné noze, ale uitečný.

MI5 nemá radost, e nám sděluje tuhle informaci, ale trvali jsme na tom, protoe je pro nás důleitá, řekl Harkness. Necháte si to ovem pro sebe.

Mám-li provádět vyetřování vrady, prohlásil Dalgliesh, musím to říct svým inspektorům. Také doufám, e nebudete mít námitky proti tomu, e Calder-Halea zatknu, paklie Nevilla Dupaynea zabil.

Denholm se usmál. Určitě zjistíte, e je mimo podezření. Má alibi.

To jistě, pomyslel si Dalgliesh. MI5 zapracovala rychle. Jejich první reakce na zprávu o té vradě byla, e se spojili s Calder-Halem. Kdyby alibi obstálo, mohli by ho vyloučit ze seznamu podezřelých a vichni by byli spokojení. Ale účast MI5 zůstávala komplikací. Oficiálně mohou povaovat za vhodné dret se stranou; neoficiálně budou sledovat kadý jeho krok.

A jak to navrhujete podat místnímu oddělení? zeptal se. Napovrch je to prostě dalí případ. Podezřelá smrt sotva ospravedlňuje povolání zvlátního vyetřovacího útvaru. Můou chtít vědět proč.

To pro Harknesse nebyl problém. To se dá zařídit. Pravděpodobně nadhodíme, e byl někdo z Dupayneových minulých pacientů veledůleitá osoba a chce spolehlivě dopadnout jeho vraha. Nikdo toho nemusí moc vysvětlovat. Důleité je, aby se ten případ vyřeil. Vyetřovatel poárů je momentálně na místě a Marcus Dupayne a jeho sestra také. Není nic, co by vám zabraňovalo, abyste začal hned teď, e?

Musel zavolat Emmě. Kdy se vrátil do své kanceláře, zaplavil ho pocit sklíčenosti tak prudce, e mu připomněl polozapomenutá dětská zklamání a přinesl mu toté pověrčivé přesvědčení, e se proti němu obrátil zlovolný osud, který ho neuznal za hodna těstí. Objednal rohový stůl v Břečanu na devět hodin. Dali by si pozdní večeři a víkend by strávili spolu. Důkladně promyslel načasování. Jeho schůze v Yardu mohla trvat do sedmi; objednat jídlo dřív by mohlo znamenat katastrofu. Naplánoval to tak, e vyzvedne Emmu v bytě její přítelkyně Clary v Putney ve čtvrt na osm. Teď u by měl být na cestě.

Jeho sekretářka by mohla zruit rezervaci v restauraci, ale nikdy po ní nechtěl, aby předávala i zcela banální vzkazy Emmě, a teď to také neudělá; u to by se blíilo prozrazení něčeho ze soukromí, které si pečlivě střeil. Kdy vyukával čísla na svém mobilu, v duchu si říkal, zda to není naposled, kdy uslyí její hlas. To pomylení ho děsilo. Jestli se rozhodne, e tohle poslední zklamání bude konečné, on byl rozhodnutý k jednomu: naposled se setkají tváří v tvář.

Telefon zvedla Clara. Jakmile poádal, aby zavolal Emu, vyhrkla: e jste ji zase vypekl?

Chtěl bych mluvit s Emmou. Je tam?

la ke kadeřnici. Bude tu kadou chvíli. A u nevolejte. Vyřídím jí to.

Raději bych jí to řekl sám. Řekněte jí, e zavolám později.

Ani mě nenapadne, odsekla. Vai pozornost teď zřejmě vyaduje nějaká odporná mrtvola, e. Odmlčela se, pak řekla konverzačním tónem: Jste parchant, Adame Dalglieshi.

Pokusil se, aby v jeho hlase nezněl nával hněvu, ale věděl, e k ní musí dorazit, ostrý jako vihnutí biče. To je moné, ale raději bych to slyel od samotné Emmy. Je samostatná. Nepotřebuje oetřovatelku.

Sbohem, komandere, řekla. Já to Emmě vyřídím, a zavěsila.

A teď k jeho zklamání přibyl vztek na sebe, ne na Claru. Ten hovor nezvládl, byl nesmyslně hrubý na enu, a ta ena je Emmina přítelkyně. Rozhodl se chvíli počkat a pak zavolat znovu. Ony i on budou mít čas na rozmylenou, co říci.

Ale kdy posléze zavolal, zvedla to opět Clara. Emma se rozhodla odjet do Cambridge, sdělila mu. Odela před pěti minutami. Vá vzkaz jsem jí vyřídila.

Hovor skončil. Obrátil se ke skříni, aby z ní vyndal kufřík s vybavením pro vyetřování vrady, a znovu slyel Clařin hlas: Vai pozornost teď vyaduje nějaká odporná mrtvola.

Musí Emmě napsat. Telefonovali si tak málo, jak jen to bylo moné, a věděl, e to byl on, kdo v tichosti zavedl tu neochotu komunikovat, kdy nebyli spolu. Shledal, e ho to znechucuje a zároveň v něm budí úzkost, kdy slyí její hlas, ale nevidí její tvář. Měl vdycky strach, e ten hovor můe přijít nevhod, e můe upadnout do banalit. Napsaná slova byla stálejí, a tudí měla větí anci, e si zapamatuje i nevhodná vyjádření, ale písemný text mohl alespoň promyslet. Teď jí napsal stručně, vyjádřil svou lítost a zklamání prostě a nechal na ní, aby řekla, zda a kdy by ho chtěla vidět. Mohl by přijet do Cambridge, jakmile se to bude hodit. Podepsal se jednodue Adam. A doposud se vdycky setkávali v Londýně. Byla to ona, kdo podstupoval nepohodlí cesty, a on usoudil, e ona se v Londýně cítí méně zavázaná, e je spí v citovém bezpečí tam, kde to lze povaovat za společnou půdu. Napsal adresu pečlivě, nalepil známku a vloil obálku do kapsy Hodí dopis do schránky na potě proti Novému Scotland Yardu. V duchu počítal, za jak dlouho můe doufat v odpověď.

Kapitola 3

Bylo za pět minut osm a detektivové inspektoři Kate Miskinová a Piers Tarant spolu popíjeli v hospodě u řeky mezi mosty Southwark a London Bridge. V této části nábřeí poblí southwarkské katedrály bylo runo jako vdycky před koncem pracovního dne. Model Drakeovy plachetnice Golden Hinde ve skutečné velikosti, instalovaný mezi katedrálou a hostincem, se u před časem pro návtěvníky zavřel na noc, ale byla tam jetě malá skupinka, která pomalu krouila kolem černých dubových boků lodi a zírala na stěně, jako by se divila, co Kate také vdycky napadlo, jak tak malé plavidlo mohlo v estnáctém století obeplout svět po rozbouřených mořích.

Kate i Piers měli za sebou hektický a otravný den. Kdy byl zvlátní útvar pro vyetřování dočasně bez práce, přidělovali je k jiným oddělením. Tam se necítili doma a oba si uvědomovali nevyslovenou nelibost kolegů, kteří povaovali zvlátní útvar komandera Dalglieshe pro vrady za mimořádně privilegovaný. Někteří si nali chytré a občas i agresivnějí způsoby, jak jim nechat pocítit, e k nim nepatří. V půl osmé se vřava v hospodě stala neúnosnou, take rychle dojedli rybu s hranolky a poté, co na sebe rychle kývli, přestěhovali se se svými sklenicemi ven na téměř oputěnou terasu. Stávali tam spolu často, ale dnes Kate vnímala to, e mlčky opustili hlučný výčep a vyli do tiché podzimní noci, jako loučení. Směsice hlasů za nimi byla ztlumená. Silný pach řeky překryl pivní výpary; stáli tu spolu a zírali na Temi, její temná pulzující kůe byla rozdrásána a chvěla se myriádami světel. Byl nízký stav vody a mohutný, kalný příliv se vyčerpal v tenkém prouku pinavé pěny, která se přelévala přes oblázky na břehu. Směrem k severovýchodu, nad věemi elezničního mostu a Cannon Street se vznáel nad městem dóm svatého Pavla jako fata morgana. Po břehu si vykračovali rackové; náhle se tři z nich zvedli a se svárlivým křikem a tlukotem křídel přelétli Kate nad hlavou, nače se usadili na dřevěném zábradlí terasy, jejich bílé hrudi svítily do temnoty řeky.

Je to dnes naposled, co jsme takhle spolu na pivu? uvaovala Kate. Piers měl slouit jetě tři týdny, ne se dozví, zda byl schválen jeho přesun ke speciální jednotce. Moc to chtěl a dlouho to plánoval, ale Kate věděla, e jí bude chybět. Kdy před pěti lety poprvé přiel k útvaru, pomyslela si, e je to jeden z nejpřitalivějích důstojníků, se kterým kdy slouila. Nebylo to jen tím, e byl hezký; byl o něco mení ne ona, měl dlouhé opičí ruce, iroká ramena a mazáckou tvrdost ve výrazné tváři. Jeho pěkně tvarovaná ústa byla citlivá a jakoby stále připravená usmát se vlastnímu vtipu a jemný náznak komediantství měla i jeho lehce zakulacená tvář s klesajícím obočím. Kate si zvykla respektovat ho jako kolegu i mue a vyhlídka, e se bude muset přizpůsobovat někomu jinému, ji netěila. Jeho sexualita u ji nevzruovala. Oceňoval její práci a její místo v útvaru příli na to, aby je ohrozil pro prchavé uspokojení z tajného poměru. U Metropolitní policie se nic neutajilo moc dlouho, a ona viděla příli mnoho kariér a ivotů, které spěly ke krachu po této svůdně snadné cestě. ádný poměr nebyl víc předem odsouzený k nezdaru ne ten zaloený na chtíči, nudě a touze po vzruení. Pro Kate nebylo těké udrovat odstup ve vem kromě pracovních záleitostí.

Piers střeil své city a své soukromí stejně pečlivě jako ona. Poté, co s ním pracovala pět let, věděla toho o jeho ivotě mimo policii jen o málo víc, ne kdy nastoupil. Věděla, e má byt nad obchodem v jedné z těch úzkých ulic City. Jeho vání je zkoumání uliček kolem Square Mile, skrytých kostelů a tajemné, historií obtíené řeky. Ale nikdy ji nepozval do svého bytu, ani ona ho nikdy nepozvala do svého bytu, jen se nalézal na sever od místa, kde teď stáli. Kdy jste nuceni čelit tomu nejhorímu, co si mui i eny dovedou vzájemně provést, kdy máte atstvo nasáklé pachem smrti, musíte mít místo, kde se můete fyzicky i psychicky zavřít před vím kromě sebe. Měla podezření, e Adam Dalgliesh ve svém vysokém bytě na řece v Queenhithe cítí toté. Nevěděla, zda závidět eně, která si myslela, e má moc naruit toto soukromí, nebo ji litovat.

Jetě tři týdny a Piers bude pravděpodobně pryč. Serant Robbins u odeel, konečně dolo k jeho dlouho očekávanému povýení na inspektora. Kate připadalo, e jejich druná skupina, která drela pohromadě křehkou rovnováhou jejich osobností a sdílené loajality, se rozpadá.

Bude mi chybět serant Robbins, poznamenala.

Mně ne. Ta jeho nesnesitelná charakternost mě obtěovala. Nikdy jsem nemohl zapomenout, e je to laický kazatel. Měl jsem pocit, jako by mě pořád soudil. Robbins je příli dobrý na to, aby to mohla být pravda.

No, Metropolitní nepřetéká nadměrnou poctivostí.

Nech toho, Kate! Kolik zná darebáků mezi policisty? S nimi si to vyřídíme. Je zvlátní, jak si veřejnost myslí, e policie je o tolik ctnostnějí ne společnost, ze které vyla.

Kate chvíli mlčela. Pak se ozvala: Proč jde ke speciální jednotce? Bude mít problémy se přizpůsobit. Myslela jsem, e to zkouí na MI5. Není to tvá ance dostat se mezi mladé pány ze soukromých kol, a ne mezi upachtěný plebs?

Jsem policista. Jestli s tím někdy seknu, kvůli MI5 to nebude. Moná by mě pokouela MI6. Na chvíli se odmlčel. Vlastně jsem se zkouel dostat do výzvědné sluby, kdy jsem vyel z Oxfordu. Můj tutor se domníval, e bych mohl vyhovovat, a zařídil obvyklé diskrétní pohovory Komise nebyla tého názoru.

Od Pierse to bylo mimořádné přiznání a podle jeho přehnaně ledabylého tónu Kate poznala, co to Pierse stálo. Ani se na něj podívala, řekla: Oni ztratili, Metropolitní získala. Teď máme Francise Benton-Smitha. Zná ho?

Jen zběně, odpověděl Piers. Je to hezoun  tátu má Angličana, mámu Indku, proto tak vypadá. Mamka je pediatrička, taka učí na základce. Je ctiádostivý. Chytrý, ale trochu moc okatě prospěchářský. Bude ti při kadé příleitosti pochlebovat. Znám ten typ. Jdou do téhle sluby, protoe se povaují za vzdělance a předpokládají, e tu mezi těmi dělňasy budou zářit. Zná tu teorii: vezmi zaměstnáni, kde bude od začátku chytřejí ne ostatní, a při troe těstí se vyplhá po jejich hřbetech.

To je nefér, namítla Kate. Ani to nemůe vědět. Vlastně popisuje sebe. Copak jsi sem nenastoupil právě proto? Pokud jde o koly, byl jsi a nadbytečně vzdělaný. Co tvé oxfordské studium teologie?

To jsem ti přece vysvětlil. Byla to nejjednoduí cesta, jak se dostat na Oxbridge. Dnes bych se ovem jenom přesunul do nějaké zuboené státní koly ve vnitřním Londýně a při troe těstí by vláda donutila Oxford, aby mě vzal. A stejně, Bentona nebude muset snáet nijak dlouho. Jde fáma, e bude během pár měsíců vrchní inspektorkou.

Ta eptanda se k ní donesla. Copak to nebylo to, oč také usilovala? Nebyla to ctiádost, která ji vyzdvihla z toho zabarikádovaného bytu v sedmém patře paneláku ve vnitřním Londýně k bytu, který jí připadal jako ta nejvyí meta, které lze dosáhnout? Metropolitní policie, u které nyní slouila, nebyla tatá policie, do ní nastupovala. Změnila se, ale to i celá Anglie, vlastně i svět. A změnila se i Kate. Po Macphersonově zprávě u nebyla taková idealistka, byla cyničtějí, pokud lo o machinace politického světa, a dávala si také větí pozor na pusu. Mladí detektiv konstábl Miskinová byla naivně bezelstná, ale přila o něco cennějího ne o naivitu. Metropolitní vak nepřila o její loajalitu a Adam Dalgliesh o její vánivou oddanost. Řekla si, e nic nemůe zůstat stejné. Oni dva budou brzy jediní původní členové zvlátního vyetřovacího útvaru, a jak dlouho můe zůstat Dalgliesh?

Děje se něco s Dalglieshem? zeptala se.

Co by se mělo dít?

Jen mám dojem, e poslední měsíce je pod větím tlakem ne normálně.

Diví se? Komisaři dělá něco jako pobočníka. Nic se bez něj neobejde. A jde o boj proti terorismu, kolení detektivů, neustálou kritiku nepořádků u policie, Burrellův případ, vztahy s MI5 a věčné schůze s hlavouny  pojmenovala jsi to správně, je pod tlakem. To jsme vichni. On je na to zvyklý. Pravděpodobně to potřebuje.

Zajímalo by mě, jestli si s ním ta ena zahrává, ta z Cambridge. Ví  ta, co jsme se s ní setkali v případu svatého Anselma.

Nae krásná Emma? A co myslí tím zahrává?

Nezkouej dělat chytrého, Piersi! Zatraceně dobře ví, co myslím.

To nevím, můe tím myslet cokoli  od toho, e kritizuje jeho poezii, a po to, e se s ním odmítá vyspat.

Ty myslí, e spolu nespí?

Prokrista, Kate! Jak to mám vědět? A nepomyslela jsi na to, e můe být úplně vedle? Co kdy si s ní zahrává Dalgliesh? O posteli nic nevím, ale určitě s ním neodmítá povečeřet, jestli tě to zajímá. Viděl jsem je před pár týdny v Břečanu.

Jak jsi proboha sehnal stůl v Břečanu?

Nesehnal jsem ho ani tak já, jako ta dívka, s kterou jsem tam byl. Hřeil jsem nad své poměry  a bohuel, i nad svůj příjem. No, ale u stolu v rohu tam seděli oni dva.

Zvlátní shoda.

Ani ne. To je Londýn. Dřív nebo později potká kadého, koho zná. To právě sexuální ivot tak komplikuje.

Viděli tě?

Dalgliesh jo, ale já byl tak taktní a tak společensky na výi, e jsem se bez pozvání nevnucoval  a pozvání nepřilo. Měla oči jen pro Adama. Řekl bych, e alespoň jeden z nich je zamilovaný, jestli tě to nějak potěí.

Kate to nepotěilo, ale ne stačila odpovědět, zazvonil jí mobilní telefon. Pozorně poslouchala a po půlminutovém mlčení řekla: Ano, pane. Piers je se mnou. Rozumím. U jedeme, a vsunula mobil zpátky do kapsy

Tipoval bych, e to byl éf.

Podezření na vradu. Nějaký mu uhořel ve svém autě v Dupayneově muzeu, kousek od Spaniards Road. Máme ten případ převzít. Dalgliesh je v Yardu a sejde se s námi v tom muzeu. Přiveze nám nae kufříky.

Zaplabůh, e jsme se najedli. Ale proč my? Co je na té smrti zvlátruMo?

To Dalgliesh neřekl. Vezmeme tvoje auto nebo moje?

Moje je rychlejí, ale tvoje je tady. Kdy uváí, jak je Londýn ucpaný a starosta blbne se semafory, byli bychom tam stejně rychleji na kole.

Čekala, a odnese jejich prázdné sklenice zpátky do výčepu. Je to zvlátní, pomyslela si. Jeden člověk umře a útvar stráví dny, týdny, moná i delí čas tím, e bude řeit jak a proč a kdo. Byla to vrada, jedinečný zločin. Náklady na vyetřování nikdo nevyčíslí. I kdyby nikoho nezatkli, případ se neuzavře. Přesto mohou teroristé v kadé minutě rozsévat smrt po tisících. Neřekla to Piersovi, kdy se vrátil. Věděla, co by jí odpověděl. Teroristy neřeíme. Tohle je nae práce. Vrhla poslední pohled na řeku a následovala ho do vozu.

Kapitola 4

Dnení příjezd byl úplně odliný od jeho první návtěvy Kdy Dalgliesh zabočil s jaguarem na příjezdovou cestu, připadala mu znepokojivě neznámá. Matné osvětlení řady lamp na sloupech jen zdůrazňovalo okolní tmu a hradba keřů se zdála hustí po stranách cesty, je mu dnes připadala uí ne posledně. Za jejich neproniknutelnou temnotou vzpínaly křehké kmeny stromů své napůl obnaené větve k modročernému nebi. Kdy vyjel z poslední zatáčky, vyvstal před ním dům, tajemný jako přelud. Přední dveře byly zavřené a okna tvořila černé obdélníky, jediné světlo svítilo nalevo v přízemí. V dalí cestě mu zabránila páska a ze tmy se vynořil uniformovaný policista. Dalglieshe očividně očekávali; policistovi stačil jen letmý pohled na průkaz prostrčený oknem, zasalutoval a odstranil sloupky, na nich byla upevněna zábrana.

Nepotřeboval ádnou radu k tomu, aby se dostal k místu poáru. Třebae tmu u neosvětlovaly ádné plameny, nalevo od domu stále stoupaly malé obláčky tiplavého dýmu a v ovzduí tkvěl silný zápach spáleného kovu, silnějí ne jakýkoli podzimní pach ohně z dříví. Zahnul doprava a popojel na parkovitě skryté za ivým plotem z vavřínů. Jízda do Hampsteadu byla pomalá a únavná. Ani ho nepřekvapilo, e Kate, Piers a Benton-Smith dorazili před ním. Také viděl, e tu zaparkovala i dalí auta: luxusní BMW, Mercedes 190, Rover a Ford Fiesta. Vypadalo to, e přijeli Dupayneovi a alespoň jeden ze zaměstnanců.

Kate podala Dalglieshovi zprávu, kdy jim z vozu podával jejich kufříky a čtyři ochranné obleky Přijeli jsme před pěti minutami, pane. Na místě je pracovník laboratoře z vyetřování poárů. Fotografové zrovna odjíděli, kdy jsme přijeli.

A rodina?

V muzeu je pan Marcus a jeho sestra, slečna Caroline Dupayneová. Oheň objevila hospodyně, paní Tallulah Cluttonová. Ta je ve svém domku za muzeem se slečnou Muriel Godbyovou, sekretářkou a recepční. Jetě jsme s nimi nemluvili, jen jsme jim řekli, e jste na cestě.

Dalgliesh se otočil k Piersovi. Řekněte jim, prosím vás, e se u nich stavím co nejdřív Nejdřív vezmeme paní Cluttonovou, pak Dupayneovy. Zatím s Benton-Smithem rychle prohledejte pozemek. Bude to nejspí neplodná činnost, ale radi to proveďte. Pak přijďte za mnou na místo činu.

Odebrali se s Kate k poářiti. Na to, co zbylo z garáe, svítily dva reflektory, a kdy přili blí, spatřil naplno osvětlenou scénu, jakoby připravenou k natáčení. Vdycky měl podivný pocit z místa, kde byla spáchána vrada, jakmile je osvítili. Působilo jako něco umělého, jako by vrah tím, e zničí svou obě, zbavil i ty nejběnějí okolní předměty jakéhokoli zdání skutečnosti. Hasiči se svými vozidly byli pryč, poární stříkačky vyryly hluboké koleje do travnatého okraje cesty, který převálcovaly těké cívky s hadicemi.

Vyetřovatel poárů slyel, e přicházejí. Byl přes sto osmdesát centimetrů vysoký, měl bledou tvář a husté rezavé vlasy. Na sobě měl modrou kombinézu a holínky a kolem krku mu visela plynová maska. S planoucí kticí vlasů, kterou reflektory jetě zdůraznily, a výraznou ostře řezanou tváří tam na okamik stanul jako nějaký mytický stráce brány pekelné, potřeboval u jen zářící meč, aby byla iluze dokonalá. Pak obraz zmizel, on jim vyel rázným krokem vstříc a stiskl Dalglieshovi ruku.

Komander Dalgliesh? Douglas Anderson, vyetřování poárů. Tohle je Sam Robertsová, moje asistentka. Sam byla tíhlá dívka s výrazem téměř dětské dychtivosti a s hřívou tmavých vlasů.

Poněkud stranou postávaly dalí tři postavy ve vysokých botách a bílých kombinézách se sundanými kapucemi. Anderson je představil: Myslím, e znáte Briana Clarka a dalí techniky.

Clark zvedl ruku na pozdrav, ale nepohnul se. Dalgliesh nikdy nezail, e by někomu podal ruku, i v situacích, kdy by toto gesto bylo na místě. Jako by se bál, e jakýkoli lidský kontakt přenese částečky stop. Zajímalo by ho, jestli hosté, které pozve Clark na večeři, neriskují, e jejich álky od kávy označí jako předměty doličné a posype daktyloskopickým prákem. Clark věděl, e místo vrady je třeba ponechat nedotčené, dokud je neobhlédne policejní vyetřovatel a nezaznamenají fotografové, ale neskrýval svou netrpělivost, aby se mohl vrhnout do práce. Jeho dva kolegové, viditelně uvolněnějí, stáli za ním jako kostýmovaní stráci, připravení ujmout se své role v jakémsi ezoterickém obřadu.

Dalgliesh a Kate v bílých plátích a rukavicích přikročili ke garái. To, co z ní zbylo, stálo asi dvacet yardů od muzea. Střecha byla téměř úplně zničená, ale tři zdi jetě stály a otevřené dveře nenesly ádné stopy po ohni. Za garáí býval pás mladých stromků a tíhlých vzrostlých stromů, z nich vak nezůstalo nic, jen roztřepené pahýly zčernalého dřeva. Asi osm yardů od garáe stála mení kůlna s vodovodním kohoutkem napravo ode dveří. Kupodivu tato kůlna byla jen lehce oehnutá.

Dalgliesh s Kate po boku mlčky postál u vchodu do garáe a pohledem pomalu přejíděl po místě zločinu. Scéna byla beze stínů, předměty měly tvrdé obrysy, barvy v silném světle reflektorů vybledly, kromě přední části dlouhé kapoty, které se plameny nedotkly, take zářila sytou červení, jako by ji právě čerstvě nalakovali. Plameny vyskočily a na střechu z vlnitého laminátu a přes očouzené okraje bylo vidět noční nebe a mihotavé hvězdy. Čtvercové okno nalevo, asi metr od řidičova sedadla, mělo popraskané a zčernalé sklo. Gará byla malá  zřejmě to byla původně dřevěná kůlna  s nízkou střechou. Po obou stranách auta zbýval sotva metr volného místa a mezi předkem karoserie a dvoukřídlými vraty tak pouhých třicet centimetrů. Křídlo vrat po Dalglieshově pravici bylo doiroka otevřené, levé, na řidičově straně auta, vypadalo, jako by je někdo začal zavírat. Levé křídlo se nahoře i dole zavíralo na západky a pravé bylo opatřeno patentním zámkem. Dalgliesh viděl, e klíč je na místě. Na levé zdi byl vypínač a Dalgliesh si poviml, e árovku někdo vyrouboval z objímky V rohu mezi pootevřenými vraty a stěnou stál pětilitrový kanystr na benzin. roubovací víčko chybělo.

Douglas Anderson stál za napůl otevřenými dveřmi auta, pozorný a mlčenlivý jako ofér, který je zve, aby se posadili. Dalgliesh s Kate přikročili k mrtvole. Byla zhroucená na sedadle řidiče a trochu stočená napravo, pozůstatky levé pae těsně u boku, ale pravá byla odhozená stranou v jakési parodii protestu. Nedovřenými dveřmi viděli loket a několik ohořelých zbytků atstva, které přilnuly ke svalům. Celá hlava byla ohořelá a oheň zasáhl i tělo a po kolena. Zuhelnatělá tvář se smazanými rysy byla obrácená k nim a hlava, černá jako vyhořelá zápalka, vypadala nepřirozeně malá. Ústa zela ve klebu, jen působil a groteskně. Jedině zuby, které bíle svítily ve zčernalém obličeji, a malá prasklina na lebce svědčily o tom, e jde o mrtvého člověka. Z vozu vycházel zápach spáleného masa, zuhelnatělého textilu a méně výrazný, ale patrný pach benzinu.

Dalgliesh pohlédl na Kate. Obličej měla v záři reflektorů nazelenalý a ztuhlý v masku vytrvalosti. Vzpomněl si, e se jednou přiznala k tomu, e má strach z poáru. Nepamatoval si proč a kdy, ale ten fakt se uloil v jeho mysli jako vechno ostatní z toho mála, co mu kdy důvěrně svěřila. Náklonnost, kterou k ní cítil, měla kořeny v její sloité osobnosti i v jejich společných záitcích. Byla v ní obsaena úcta k jejím kvalitám policistky i k odvaze a rozhodnosti, díky ní se dostala tam, kde teď byla, napůl otcovská obava o její bezpečnost i přitalivost, kterou pro něj měla jako ena. Ta nikdy nebyla zjevně sexuální. Nezamilovával se snadno a nechu k sexuálnímu vztahu s kolegyní pro něj  a domníval se, e i pro Kate  byla určující. Kdy pohlédl na její napjaté rysy, pocítil nával ochranitelské sympatie. Na okamik uvaoval o tom, e by pro ni nael nějakou omluvu a poslal by pro Pierse, ale nevyslovil ji. Kate byla příli inteligentní, prohlédla by to a Piers také; nechtěl ji pokořit, zvlátě ne před muským kolegou. Instinktivně k ní přistoupil trochu blí a její rameno se lehce dotklo jeho pae. Cítil, jak se narovnala. Kate to zvládne.

Kdy přijeli hasiči? zeptal se Dalgliesh.

Byli tu ve tři čtvrtě na sedm. Kdy viděli, e v autě je tělo, zavolali policejního poradce pro vrady Asi ho znáte, pane, je to Charlie Unsworth. Dělal u Metropolitní technika pro zjiování stop. Ten provedl předběnou prohlídku, celkem brzy to posoudil jako podezřelé úmrtí a zavolal na útvar pro vyetřování poárů při Metropolitní. Jak víte, jsem na telefonu dvacet čtyři hodin a ke mně se ten hovor dostal v sedm dvacet osm. Rozhodli jsme se zahájit vyetřování okamitě. Pohřebáci odvezou tělo, hned jak skončíte. U jsem volal do márnice. Provedli jsme předběnou prohlídku auta, ale musíme je převézt do Lambethu. Mohou tam být otisky.

Dalglieshovi zalétly mylenky k jeho poslednímu případu, na koleji svatého Anselma. Kdyby teď stál na jeho místě otec Sebastian, udělal by znamení kříe. Jeho vlastní otec, umírněný anglikánský kněz, by sklonil hlavu v modlitbě a přila by slova, posvěcená staletým uíváním. Pomyslel si, e oba by měli to těstí, aby vyvolali instinktivní reakce, které mohly těmto straným zuhelnatělým pozůstatkům propůjčit uznání, e lo o lidskou bytost. Bylo třeba udělit smrti důstojnost, potvrdit, e tyto ostatky, které se brzy stanou policejním dokladem a budou označeny, převáeny, rozebírány a hodnoceny, mají pořád svůj význam, přesahující ohořelou karoserii jaguara nebo pahýly mrtvých stromů.

Dalgliesh zprvu nechal hovořit Andersona. Bylo to poprvé, co se seli, ale věděl, má víc ne dvacetiletou praxi, pokud jde o úmrtí způsobená ohněm. Byl to on, ne Dalgliesh, kdo tu byl expertem. Co nám můete povědět? zeptal se ho.

Není pochyby o ohnisku poáru, je to hlava a horní část těla. Oheň se větinou omezil, jak vidíte, na prostřední část auta. Plameny zachvátily měkkou střechu, která byla staená, a pak vyskočily a k vlnitému laminátu střechy garáe. Okenní tabulky zřejmě popraskaly árem, který způsobilo vniknutí vzduchu a vzplanutí ohně. Proto se plameny rozířily a na stromy Pokud by se to nestalo, oheň se mohl vyčerpat, ne by si toho kdokoli viml, myslím kdokoli v Heathu nebo na Spaniards Road. Ovem paní Cluttonová by to poznala okamitě, jak by se vrátila, a by hořelo, nebo ne.

A příčina ohně?

Téměř určitě benzin. Samozřejmě to budeme schopni hodně brzy určit. Odebrali jsme vzorky atstva a řidičova sedadla a získáme okamitou indikaci z detektoru Sniffer, zda jsou tam přítomny uhlovodíky. Ovem Sniffer je neurčí přesně. Pro potvrzení bude třeba provést plynovou chromatografii a ta, jak víte, trvá asi týden. Ale ani to není potřeba. Ucítil jsem benzin z jeho kalhot a z části spáleného sedadla, hned jak jsem veel do garáe.

A tohle je zřejmě onen kanystr, ukázal Dalgliesh. Ale kde je víčko?

Tady, pane. Nedotkli jsme se ho. Anderson ho zavedl dozadu. Víčko leelo ve vzdáleném rohu.

Nehoda, sebevrada, nebo vrada? uvaoval Dalgliesh. Měli jste čas to předběně posoudit?

Nebyla to nehoda, pane, tu můete vyloučit. A nemyslím si, e to byla sebevrada. Podle mých zkueností sebevrahové, kteří se polévají benzinem, kanystr neodhazují. Nael byste ho nejspí hned u nohou na podlaze vozu. Ale jestli se polil a odhodil kanystr, proč není víčko hned u něj, nebo pohozené na podlaze auta? Vypadá to, jako by víčko odrouboval někdo, kdo stál vzadu v levém rohu. Nemohlo se zakutálet dozadu do garáe. Beton je dost rovný, ale podlaha se svauje od zadní zdi ke dveřím. Její sklon není větí ne deset centimetrů, a tak by se to víčko, pokud by se vůbec kutálelo, nalo někde blízko kanystru.

A vrah  ozvala se Kate, pokud existoval  musel stát ve tmě. V lampě není árovka.

Pokud by árovka praskla, řekl Anderson, očekávali byste, e bude na místě. Někdo ji odstranil. Samozřejmě to mohl udělat někdo úplně nevinný, třeba paní Cluttonová nebo Dupayne sám. Ale paklie árovka praskne, větinou ji tam necháte, dokud nepřinesete jinou a nevyměníte ji. A pak ten bezpečnostní pás. Ten pás je spálený, ale přezka je na místě. Zapnul si bezpečnostní pás. To jsem zatím v případě sebevrady neviděl.

Třeba se bál, aby si to v poslední chvíli nerozmyslel, take se připoutal, navrhla Kate.

Ale to je dost nepravděpodobné. S hlavou politou benzinem a se krtnutou zápalkou  jakou máte anci na rozmýlení?

Take obraz, který teď vidíme, je tento. Vrah vyroubuje árovku, stojí ve tmě v garái, odroubuje víčko na kanystru s benzinem, zápalky má buď v ruce, nebo v kapse. Protoe ho čeká manipulace s kanystrem a se sirkami, patrně povauje za vhodné odhodit víčko. Jistě by neriskoval to, e by si ho nechal v kapse. Věděl, e celou věc musí provést velmi rychle, jestlie chce odtamtud uniknout, ani sám chytí. Obě  předpokládáme, e je to Neville Dupayne  otevře vrata garáe patentním klíčem. Ví, kde najde vypínač. Vidí nebo vytuí, e chybí árovka, kdy se nerozsvítilo. Nepotřebuje ji, protoe musí udělat jen několik kroků k autu. Nastoupí a zapne si bezpečnostní pás. To je trochu divné. Chtěl přece jenom vyjet z garáe, pak musel vystoupit a zavřít vrata. Moná to připásání bylo instinktivní. Pak se vrah pohne ze svého stínu. Myslím, e to byl někdo, koho znal, koho se nebál. Otevře dveře vozu a chce promluvit, a v tom okamiku na něj vrah vychrstne benzin. Útočník má sirky po ruce, jednou krtne, hodí ji na Dupaynea a rychle uteče. Nechce obíhat auto zezadu; rychlost je teď vechno. Přivře dveře auta, aby měl místo na proklouznutí, a uteče. A opravdu, má těstí a vyvázne bez zranění. Můeme najít otisky, ale je to nepravděpodobné. Tento vrah  pokud existuje  měl rukavice. Levé křídlo vrat garáe je napůl zavřené. Moná chtěl zavřít obě, aby nebyly vidět plameny, ale pak se rozhodl neztrácet čas. Musel se dát na útěk.

Ta vrata mi připadají těká. Pro enu by bylo obtíné rychle zavřít byt jen jedno křídlo, podotkla Kate.

Dalgliesh se zeptal: Byla paní Cluttonová sama, kdy objevila ten poár?

Ano, pane, byla na cestě z večerní koly. Nejsem si jistý, co tady dělá, ale myslím, e se stará o exponáty, utírá prach a tak podobně. Bydlí v domku jině od budovy muzea, s výhledem na Heath. Okamitě ze svého domku zavolala hasiče a také se spojila s panem Marcusem Dupaynem a jeho sestrou Caroline. Také zatelefonovala zdejí sekretářce a recepční, jisté slečně Muriel Godbyové. Ta bydlí blízko odsud a přijela sem první. Slečna Dupayneová dorazila po ní a její bratr brzy nato. Vechny je dríme v bezpečné vzdálenosti od garáe. Dupayneovi se nemohou dočkat, a vás uvidí, a trvají na tom, e neodejdou, dokud nebude odvezeno tělo jejich bratra. Za předpokladu, e je to jeho tělo.

Naznačuje nějaký důkaz, e není?

Ne. Nali jsme v kapse jeho kalhot klíče. V prostoru pro zavazadla je víkendová taka, ale nic, co by potvrzovalo identifikaci. Jsou tu jeho kalhoty, e ano. Kolena nejsou spálená. Ale já těko



Samozřejmě. Pozitivní identifikace můe počkat na pitvu, ale o jeho totonosti se váně nedá pochybovat.

Ze tmy za světlem reflektorů se vynořili Piers a Benton-Smith. V okolí nikdo. ádná neznámá vozidla. V zahradní kůlně je sekačka na trávník, kolo a obvyklá změ zahradnického náčiní. ádný kanystr s benzinem. Dupayneovi se objevili před pěti minutami. Jsou u netrpěliví.

To je pochopitelné, pomyslel si Dalgliesh. Neville Dupayne byl přece jejich bratr. Vysvětlete jim, e nejdřív musím mluvit s paní Cluttonovou, řekl Piersovi. Přijdu za nimi, hned jak to půjde. Pak se sem s Benton-Smithem vrate. Kate a já budeme v domku.

Kapitola 5

Hned jak dorazili hasiči, navrhl jejich velitel Tally, aby zůstala ve svém domku, ale byl to spí rozkaz ne ádost. Věděla, e chtějí, aby jim nepřekáela, a sama si nepřála být někde u garáe. Potom zjistila, e je mezi čtyřmi stěnami příli neklidná, a tak vyla ven, obela dům zezadu a přes parkovitě zamířila na příjezdovou cestu, kde přecházela sem a tam a poslouchala, kdy zaslechne první zvuky přijídějícího auta.

První dorazila Muriel. Trvalo jí to déle, ne Tally čekala. Kdy zaparkovala svou fiestu, Tally na ní vychrlila svůj příběh. Muriel poslouchala mlčky, pak pevně řekla: Nemá smysl čekat venku, Tally. Hasiči nechtějí, abychom se jim tam pletly Pan Marcus a slečna Caroline přijedou tak rychle, jak to jen půjde. Měly bychom počkat v domku.

Tally řekla: To mi říkal i velitel hasičů, ale mě to hnalo ven.

Muriel se na ni ve světle lamp zadívala zblízka. Teď jsem tu já. Raději zůstaneme v domku. Pan Marcus a slečna Caroline budou vědět, kde nás najdou.

Vrátily se do domku spolu. Tally se usadila ve svém obvyklém křesle, Muriel naproti ní a seděly mlčky, co obě dvě zřejmě potřebovaly. Tally neměla představu, jak dlouho to trvalo. Ticho přeruil zvuk kroků na cestičce. Muriel vstala rychleji a pospíila si k předním dveřím. Tally slyela směsici tlumených hlasů a pak se Muriel vrátila s panem Marcusem. Několik vteřin na něj Tally nevěřícně zírala. Tak straně zestárl, pomyslela si. Tvář měl popelavou, ilky na vystouplých lícních kostech mu vyvstaly jako zanícené krábance. Pod bledou pokokou měl svaly u úst a brady tak napjaté, e jeho tvář vypadala jako napůl paralyzovaná. Kdy vak promluvil, Tally překvapilo, e jeho hlas zněl téměř stejně jako předtím. Mávnutím odmítl její nabídku, aby se posadil, a zůstal stát bez jediného hnutí, zatímco ona znovu vyprávěla svůj příběh. Poslouchal mlčky a do konce. Tally si přála, jakkoli to bylo nepřiměřené, nějak mu vyjádřit soustrast, take mu nabídla kávu. Odmítl tak příkře, e nevěděla, zda ji vůbec slyel.

Pak řekl: Pokud vím, je na cestě důstojník ze Scotland Yardu. Počkám na něj v muzeu. Moje sestra u je tady Přijde za vámi později.

Teprve u dveří se zastavil a zeptal se: Je vám dobře, Tally?

Ano, děkuji vám, pane Marcusi. Úplně dobře. Hlas se jí zlomil a dodala: Je mi to moc líto, opravdu, moc líto.

Kývl a vypadalo to, jako by chtěl něco říct, ale pak vyel ze dveří. Za několik minut po jeho odchodu zazvonil zvonek. Muriel opět rychle doběhla ke dveřím. Vrátila se sama a řekla, e to byl policista, který se chtěl přesvědčit, zda jsou v pořádku, a vzkázal jim, e se u nich co nejdříve zastaví komander Dalgliesh.

Tally se znovu uvelebila do svého křesla u krbu. Dveře na verandu i přední dveře byly zavřené, take v předsíni byla cítit jen stopa zápachu spálenitě, a tak si tady u krbu mohla téměř představovat, e se venku nic nezměnilo. Závěsy s Morrisovým vzorem zelených lístků byly zataené. Muriel zapnula krb na nejvyí teplotu, a dokonce Kocour se tajemně vrátil a natáhl se na kobereček před krbem. Tally věděla, e venku na sebe pokřikují muské hlasy, nohy ve vysokých botách dupou po promočeném trávníku, oslnivě září reflektory, ale tady, v zadní části domku, bylo ticho. Zjistila, e je vděčná Muriel za to, e je tu s ní, za její klidné autoritativní vystupování, za její mlčení, které bylo vlídné a téměř druné.

Teď se Muriel zvedla. Vy jste nevečeřela a já také ne. Musíme něco sníst. Zůstaňte sedět, já se o to postarám. Máte třeba vajíčka?

V ledničce je krabice, odpověděla Tally. Jsou od slepic s výběhem.

To je dobře. Ne, jen seďte. Určitě najdu, co je potřeba.

Jak je to zvlátní, pomyslela si Tally, cítit v takové chvíli úlevu kvůli tomu, e má v kuchyni vzorně uklizeno, e ráno vyměnila utěrku a vejce jsou čerstvá. Přemáhala ji obrovská duevní vyčerpanost, která neměla nic společného s únavou. Kdy se opřela ve svém křesle a nechala pohled bloudit po pokoji, vnímala kadý předmět, jako by se chtěla ujistit, e se nic nezměnilo, e svět je stále důvěrně známé místo. Uklidňující zvuky z kuchyně téměř lahodily jejím smyslům, take zavřela oči a naslouchala. Zdálo se jí, e je Muriel pryč dlouho, ale pak se objevila s prvním ze dvou podnosů a obývací pokoj se naplnil vůní vajec a toustů s máslem. Sedly si ke stolu proti sobě. Míchaná vajíčka byla vynikající, jemná a teplá a trochu opepřená. Kadý talíř přizdobila hrstkou petrelky Tally bylo divné, kde se tu vzala, ale pak si vzpomněla, e včera dala svazek této bylinky do hrníčku na lince.

Muriel připravila čaj. Myslela jsem, e čaj se hodí k míchaným vajíčkům víc ne káva, ale můu ji uvařit, budete-li chtít.

Ne, děkuji, Muriel. Tohle je bezvadné. Jste moc hodná.

Opravdu byla hodná. Tally si neuvědomovala, jaký má hlad, dokud nezačala jíst. Míchaná vajíčka a horký čaj ji osvěily. Cítila uklidňující přesvědčení, e patří k muzeu, e není pouhá hospodyně, která jen uklízí a pečuje o něj, vděčná za útočitě v malém domku, ale cítila se jako člen malé skupiny nadenců, je povaovala muzeum za svůj společný úkol. Ale jak málo je znala! Pomyslela by si někdy, e ji Murielina společnost můe tak těit? Čekala by, e Muriel bude klidná a výkonná, ale její laskavost ji překvapila. Muriel si samozřejmě hned po svém příjezdu začala stěovat, e se má kůlna s benzinem zamykat; říkala to Ryanovi několikrát. Ale pak téměř okamitě přestala láteřit a jala se naslouchat Tallyině vyprávění a řeit situaci.

Teď se ozvala: Jistě tu nebudete chtít být přes noc sama. Nemáte nějaké přátele nebo příbuzné, k nim byste mohla jít?

A dosud Tally ani nepomyslela na to, e tu bude sama, a vichni odejdou, ale najednou ji ta představa zaplavila vlnou strachu. Kdyby zavolala do Basingstoku, Jennifer a Roger by pro ni rádi přijeli a odvezli by ji k sobě. Koneckonců by to nebyla obyčejná návtěva. Tallyina přítomnost by alespoň poprvé byla ivým zdrojem vzruení a dohadů pro celou ulici. Samozřejmě by měla zavolat Jennifer a Rogerovi, raději dřív neli později. Nestačí, e se o té nehodě dozvědí a z novin. Ale můe to počkat do zítřka. Teď byla příli unavená, ne aby zvládala jejich otázky a zájem. Jen jedno bylo jisté: nechtěla odejít z domku. Měla napůl pověrčivý strach, e jakmile ho jednou opustí, u ji nepřijme zpátky

Bude mi tu dobře, Muriel, ujistila svou společnici. Jsem zvyklá být sama. Vdycky jsem se tu cítila v bezpečí.

To si myslím, ale dnes v noci je to jiné. Proila jste straný ok. Slečna Caroline nebude chtít ani slyet o tom, e byste tu zůstala sama. Patrně vám navrhne, abyste s ní jela na kolej.

Při té představě se cítila stejně nepříjemně jako při vyhlídce na pobyt v Basingstoku. Hlavou jí zavířily nevyslovené námitky. Noční koili a upan měla vzorně čisté a v pořádku, ale staré; jak by vypadaly v bytě slečny Caroline na koleji lady Swathlingové? A co snídaně? Snídala by v bytě slečny Caroline, nebo ve společné kolní jídelně? To první by ji uvedlo do rozpaků. A s hlučnou zvědavostí plné místnosti puberaček by se také nedovedla srovnat. Ty obavy jí připadly dětinské a poniující ve srovnání s tou hrůzou venku, ale nemohla si je vyhnat z hlavy.

Nastalo ticho, pak Muriel navrhla: Mohla bych tu dnes zůstat přes noc, pokud byste chtěla. Nebude to trvat dlouho, ne si dojedu pro něco na spaní a zubní kartáček. Pozvala bych vás k sobě, ale myslím, e byste radi byla tady.

Tallyiny smysly okamitě zbystřily. Ty bys radi byla tady, ne bys mě měla u sebe, pomyslela si. Ta nabídka měla udělat dojem na slečnu Caroline, stejně jako pomoci Tally. Ale přesto za ni byla vděčná. Kdyby vás to moc neobtěovalo, Muriel, byla bych ráda, kdybyste na dnení noc mohla zůstat.

Díky Bohu, pomyslela si, e je rezervní postel nově povlečená, i kdy nikoho nečekám. Donesu tam termofor, zatímco bude Muriel pryč, a na noční stolek bych mohla postavit jednu africkou fialku a dát tam nějaké knihy. Aby tu měla pohodlí. Zítra tělo odvezou a já budu v pořádku.

Pokračovaly v jídle mlčky, pak se ozvala Muriel: Potřebujeme nabrat sílu na to, a přijede policie. Musíme se na jejich otázky připravit. Myslím, e bychom měly být opatrné v hovoru s policií. Nechceme, aby si odnesli patný dojem.

Jak to myslíte  opatrné  Muriel? Prostě jim řekneme pravdu.

Jistěe jim řekneme pravdu. Myslím, e bychom jim neměly říkat věci, které se nás netýkají, o rodině, o naem rozhovoru po té schůzi správců, například. Neměly bychom jim říkat, e doktor Neville chtěl, aby se muzeum zavřelo. Jestli to budou chtít vědět, řekne jim to pan Marcus. Opravdu to není nae starost.

Já jsem jim to říkat nechtěla, pronesla Tally usoueně.

Já taky ne. Je důleité, aby si neudělali patný názor.

Tally se zděsila. Ale Muriel, byla to přece nehoda, musela to být nehoda! Vy myslíte, e se policie domnívá, e s tím má něco společného rodina? Tomu nemohu uvěřit. Je to absurdní. Je to hrozné!

Ovem, ale je to věc, které se policie můe chytit. Já jen říkám, e bychom měly být opatrné. A budou se vás samozřejmě ptát na toho automobilistu. Budete jim moci ukázat pokozené kolo. To bude důkaz.

Důkaz čeho, Muriel? Myslíte, e mě můou podezírat, e jim lu, e se nic z toho nestalo?

I to je moné, ale budou potřebovat nějaký důkaz. Policie nevěří ničemu. K takovému mylení jsou vykoleni. Tally, jste si naprosto jistá, e jste ho nepoznala?

Tally byla zmatená. Nechtěla se bavit o té nehodě, ne teď a ne s Muriel. Nepoznala jsem ho, odpověděla, ale kdy na to teď myslím, měla jsem dojem, e jsem ho u někdy předtím viděla. Nemůu si vzpomenout, kdy a kde, ale v muzeu to nebylo. Pamatovala bych si, kdyby sem chodil pravidelně. Moná jsem ho jen viděla v novinách nebo v televizi. Nebo je podobný někomu, koho dobře znám. Mám jen takový pocit. Ale je to k ničemu.

No, jestli to nevíte, tak to nevíte. Ale měla byste se pokusit přijít na to. Je koda, e jste si nezapamatovala číslo auta.

Sběhlo se to moc rychle, Muriel. Odjel hned potom, co jsem se vykrábala na nohy. Ani mě nenapadlo, e bych si měla zjistit číslo. Byla to jenom malá nehoda, nebyla jsem zraněná. To jsem jetě nevěděla o panu Nevillovi.

Zaslechly klepání na přední dveře. Ne Tally vstala, Muriel byla na nohou. Přivedla dva lidi, vysokého tmavovlasého mue s enou, která u s nimi předtím mluvila.

To je komander Dalgliesh a toto detektiv inspektor Miskinová, představila je. Pak se otočila k Dalglieshovi. Dali byste si kávu? Nebo je tu čaj, jestli byste chtěli. Nebude to trvat dlouho.

Začala na stole skládat álky a talíře.

Kávu si dáme moc rádi, řekl komander Dalgliesh.

Muriel pokývla a bez dalího slova odnesla naloený tác. Teď té nabídky lituje, pomyslela si Tally. Raději by tu zůstala a poslouchala, co budu říkat. Ráda by věděla, zda komander přijal kávu jen proto, e s ní chce chvíli hovořit sám. Sedla si ke stolu na protějí idli, zatímco inspektorka Miskinová se posadila u krbu. Kocour jí kupodivu náhlým skokem přistál na klíně a uvelebil se tam. Něco takového dělal málokdy, ale vdycky návtěvníkům, kteří nesnáeli kočky. Slečna Miskinová se s Kocourem nemazlila. Opatrně, ale rozhodně ho odsunula na kobereček.

Tally pohlédla přes stůl na komandera. Obličeje dělila na jemně modelované a tesané. Tato tvář byla tesaná. Byla to hezká autoritativní tvář a tmavé oči, které hleděly do jejích, byly laskavé. Měl přitalivý hlas, to vdycky povaovala za důleité. A pak si vzpomněla na Murielina slova. Policie nevěří nikomu, k tomu mylení byli vykoleni.

Byl to pro vás stralivý ok, paní Cluttonová. Budete schopna odpovědět nám na pár otázek? Pomohlo by nám, kdybychom vechna fakta zjistili co nejdříve, ale jestli byste raději počkala, můeme se vrátit zítra dopoledne.

Ne, to prosím vás ne. Raději bych s vámi mluvila teď. Jsem v pořádku. Nechci čekat přes noc.

Můete nám, prosím vás, povědět, co přesně se stalo od té doby, co se muzeum dnes večer zavřelo, a doteď? Nespěchejte. Pokuste se vybavit si kadý detail, i kdyby vám připadal nedůleitý.

Tally vyprávěla svůj příběh. Pod Dalglieshovým pohledem si uvědomovala, e ho vypráví dobře a jasně. Měla iracionální potřebu, aby to schválil. Slečna Miskinová si vzala notes a nenápadně si dělala poznámky, ale kdy se na ni Tally podívala, spatřila inspektorčiny oči upřené na svoji tvář. Nikdo z nich ji nepřeruil, dokud hovořila.

Nakonec komander Dalgliesh řekl: To odjídějící auto, které vás porazilo  říkáte, e tvář řidiče vám přila trochu povědomá. Myslíte, e byste si mohla vzpomenout, kdo to je nebo kde jste ho viděla?

To asi ne. Pokud jsem ho někdy předtím viděla, vzpomněla bych si na to hned. Moná ne na jeho jméno, ale na to, kde jsem ho viděla. Tak to nebylo. Bylo to mnohem nejistějí. Jen jsem měla dojem, e ho znám, e jsem třeba někde viděla jeho fotografii. Ale moná e se jen podobá někomu známému, herci v televizi, sportovci nebo spisovateli, někomu takovému. Je mi líto, e vám nemohu být víc nápomocná.

Moc jste nám pomohla, paní Cluttonová, opravdu moc. Poádáme vás, abyste přila zítra do Yardu, a se vám to bude hodit, podívat se na nějaké fotografie a moná promluvit s některým z naich výtvarníků. Společně třeba vytvoříte podobu onoho mue. Je jasné, e musíme toho řidiče vystopovat, pokud to půjde.

A teď vela Muriel s kávou. Uvařila ji z čerstvě namletých zrnek a celý domek naplnila příjemná vůně. Slečna Miskinová přila ke stolu a pili kávu společně. Pak, po Dalglieshově vybídnutí, vyprávěla svůj příběh Muriel.

Odela z muzea ve čtvrt na est. Muzeum se zavřelo v pět a ona obvykle dokončovala svou práci tak do půl esté, kromě pátku, kdy se snaila odejít o trochu dřív. S paní Cluttonovou zkontrolovaly vechno, co tam zanechali návtěvníci. Svezla paní Stricklandovou, dobrovolnou pracovnici, k hampsteadské stanici metra a pak jela domů do South Finchley. Přijela tam asi ve tři čtvrtě na est. Nevimla si, v kolik hodin přesně jí volala Tally na mobil, ale mohlo to být tak v est čtyřicet. Okamitě se vrátila do muzea.

Tady ji inspektorka Miskinová přeruila. Je moné, e poár vznikl po zapálení benzinu. Skladoval se v objektu benzin, a pokud ano, kde?

Muriel pohlédla na Tally. Benzin tady byl, naléval se do sekačky na trávník. Zahradu nemám na starosti, ale věděla jsem, e tu benzin je. Myslím, e o něm musel vědět kadý. Říkala jsem Ryanu Archerovi, který dělá na zahradě, e by měl tu kůlnu zamykat. Zahradní nářadí a stroje jsou drahé.

Ale pokud víte, kůlna se nezamykala?

Ne, řekla Tally. Na dveřích ani není zámek.

Můe si některá z vás vzpomenout, kdy viděla naposled ten kanystr?

Opět na sebe pohlédly Muriel pak zavrtěla hlavou. Já jsem v kůlně nějaký čas nebyla. Nemohu si vzpomenout, kdy jsem tam naposled něco dělala.

Ale říkala jste zahradníkovi, aby kůlnu zamykal? Kdy to bylo?

Brzy poté, co se přinesl ten benzin. Obstarala ho paní Faradayová, dobrovolnice, která pracuje na zahradě. Myslím, e to bylo v půlce září, ale přesné datum vám říct nemůu.

Děkuji vám. Budu potřebovat jména a adresy vech, kdo pracují v muzeu, včetně dobrovolníků. Patří to mezi vae úkoly, slečno Godbyová?

Muriel se trochu začervenala. Jistě. Mohu vám dát ta jména hned dnes večer. Půjdete-li si do muzea promluvit s panem Dupaynem a slečnou Dupayneovou, mohla bych jít s vámi.

To není třeba, odmítl komander. Jména dostanu od pana Dupaynea. Zná někdo z vás jméno servisu, kde se starali doktoru Dupayneovi o jaguara?

Odpověděla Tally. Byl to Stan Carter v Duncanově autoopravně v Highgate. Občas jsem ho vídala, kdy vracel auto po provedeném servisu, a povídali jsme si.

Na nic dalího se detektivové nezeptali. Oba vstali, Dalgliesh napřáhl ruku k Tally. Děkuji vám, paní Cluttonová. Moc jste nám pomohla. Jeden z mých podřízených s vámi zůstane ve spojení. Budete tady? Asi to nebude nic příjemného, zůstat v domku přes noc.

Teď promluvila Muriel. Odměřeně prohlásila: Souhlasila jsem, e strávím noc s paní Cluttonovou. Slečnu Dupayneovou by přirozeně ani nenapadlo nechat ji tady samotnou. Budu v práci jako obvykle v pondělí v devět hodin, ale myslím, e pan a slečna Dupayneovi budou chtít muzeum uzavřít, alespoň do pohřbu. Pokud byste mě potřebovali zítra, samozřejmě přijdu.

Nemyslím, e to bude nutné, zavrtěl hlavou komander Dalgliesh. Budeme poadovat, aby se muzeum včetně jeho pozemků pro veřejnost uzavřely, alespoň na přítí tři nebo čtyři dny. Místo činu budou hlídat policejní konstáblové, dokud se tělo a vůz neodvezou. Doufal jsem, e by to mohlo být dnes, ale vypadá to, e se to podaří a zítra za svítání. Ten automobilista, kterého viděla paní Cluttonová  říká vám něco jeho popis?

Nic, odpověděla Muriel. Připadá mi jako typický návtěvník muzea, ne jako někdo konkrétní, koho bych znala. Je smůla, e si Tally nezapamatovala číslo vozu. Ale to, co řekl, je zvlátní. Nevím, jestli jste navtívil galerii vrad, komandere, kdy jste tu byl, s panem Ackroydem, ale jeden z vystavených případů je smrt upálením.

Ano, znám Rouseův případ. A pamatuji si, co Rouse řekl. Zdálo se, e čeká, zda některá z nich jetě něco nepoznamená. Tally jezdila očima od něj k inspektorce Miskinové. Nikdo z nich nic neříkal. Vyhrkla: Ale to není toté! To není moné! Tohle byla nehoda!

Stále nikdo z nich nepromluvil. Pak se ozvala Muriel: Ale Rouseův případ nebyl nehoda, e?

Nikdo neodpověděl. Zrudlá Muriel hleděla z komandera na inspektorku Miskinovou, jako by zoufale touila po potvrzení.

Je příli brzy, řekl Dalgliesh tie, abychom mohli s jistotou říct, proč doktor Dupayne zemřel. Zatím víme jenom  jak. Vidím, paní Cluttonová, e máte na dveřích bezpečnostní zámky a na oknech zástrčky. Ne e bych si myslel, e jste tu v nějakém nebezpečí, ale bylo by rozumné přesvědčit se, zda jste vechno pozamykaly, ne půjdete spát. A po setmění neotevírejte dveře.

Tally řekla: To já nikdy. Člověk neví, kdo můe přijít poté, co se muzeum zavře. Ale já se tu nikdy nebojím. A skončí dnení noc, budu zas v pořádku.

O chvíli později se policisté s dalími diky za kávu odporoučeli. Jetě ne odeli, inspektorka Miskinová oběma enám podala kartičku s telefonním číslem. Kdyby je cokoli napadlo, mají hned zavolat. Muriel, která si tu celou dobu počínala jako doma, s nimi dola ke dveřím.

Tally osaměla u stolu a upřeně se zahleděla na dva hrnečky od kávy, jako by ty obyčejné předměty měly moc přesvědčit ji, e se její svět nezhroutil.

Kapitola 6

Dalgliesh vzal s sebou na výslech Dupayneových Pierse, Kate a Benton-Smitha nechal u vyetřovatele poárů a potom, jestlie to bude nutné, promluvit jetě naposledy s Tally Cluttonovou a Muriel Godbyovou. Kdy doli a před muzeum, s překvapením zjistili, e dveře vchodu jsou otevřené. Z haly se linul pruh světla a osvětloval záhon ozdobných keřů před domem, take vypadaly jako na jaře. Na pískové cestičce se malé oblázky blytěly jako drahokamy. Ne s Piersem vstoupili dovnitř, Dalgliesh stiskl zvonek. Napůl otevřené dveře mohly být míněny jako opatrné pozvání, i kdy tento předpoklad by se měl brát s rezervou. Vstoupili do iroké haly. Prázdná a úplně tichá vypadala jako ohromné jevitě pro nějaké současné drama. Téměř si představil postavy, které po své naráce vejdou dveřmi v přízemí a vystoupí po ústředním schoditi, aby zaujaly svá místa v dokonale nacvičených pózách.

Jakmile na mramoru zazněly jejich kroky, objevili se ve dveřích obrazové galerie Marcus a Caroline Dupayneovi. Caroline Dupayneová poodstoupila stranou a pokynula jim, aby veli. Během několika vteřin, které zabralo představování, si Dalgliesh uvědomoval, e on s Piersem jsou podrobováni stejně pečlivé prohlídce jako Dupayneovi. Dojem, který na něj udělala Caroline Dupayneová, byl okamitý a zvlátní. Byla stejně vysoká jako její bratr  něco málo pod sto osmdesát centimetrů měla iroká ramena a dlouhé údy. Měla na sobě kalhoty a k nim sako z jemného tvídu v doplňkové barvě a svetr s rolákem. Slova jako hezká nebo krásná byla nepatřičná. Její obličej s vysokými lícními kostmi a výraznou, ale jemnou linií brady působil vzneeně. Tmavé vlasy, jen lehce prokvetlé stříbrem, měla nakrátko ostříhané a sčesané z čela ve velkých vlnách  účes vypadal leérně, ale Dalgliesh měl podezření, e ho bylo dosaeno drahým sestřihem. Její tmavé oči se zabodly do jeho a několik vteřin pozorně a vyzývavě setrvaly. Pohled nebyl otevřeně nepřátelský, ale Dalglieshovi bylo jasné, e v té eně má případného protivníka.

Bratr jí byl podobný jen tmavými vlasy, ty měl jetě víc proedivělé, a vysedlými lícními kostmi. Měl hladkou tvář a oči měly niterný pohled člověka, který se zabývá duevní činností a důkladně se kontroluje. Pokud chyboval, lo o selhání úsudku, nikoli o impulzivnost nebo nedbalost. Tenhle mu přistupoval ke vemu v ivotě systematicky, a to se vztahovalo i na smrt. Metaforicky řečeno, by si i teď poslal pro spis, vyhledal by precedens a v duchu by promyslel správnou reakci. Nedával najevo nic ze sestřina nepokrytého antagonismu, ale jeho oči, hlubí ne její, byly ostraité. Byly také znepokojené. Moná tohle vechno byla mimořádná událost, na ni precedens nenabízel řeení. Téměř čtyřicet let ochraňoval svého ministra zahraničí. Kdo asi, uvaoval Dalgliesh, mu bude stát za to, aby ho chránil teď?

Viděl, e sourozenci sedí na konci místnosti u krbu ve dvou křeslech s rovnými opěradly. Mezi křesly stál nízký stolek, na něm byla kávová konvice, dbánek s mlékem a dva álky Také dvě sklenky na destilát, dvě vinné sklenky, láhev vína a láhev whisky. Jen jedna vinná sklenka byla pouitá. Jediné dalí sezení představovala plochá, kůí potaená lavička uprostřed místnosti.

Marcus Dupayne se rozhlédl po galerii, jako by si náhle uvědomil tento nedostatek. V kanceláři jsou nějaké skládací idle. Donesu je, navrhl. Otočil se k Piersovi. Moná byste mi mohl pomoci. Byl to příkaz, ne ádost.

Čekali mlčky. Caroline Dupayneová přela k obrazu od Nashe a vypadalo to, e ho studuje. Za pár vteřin se její bratr a Piers objevili se idlemi a pečlivě je rozestavili před ta dvě křesla, v nich předtím seděli bratr se sestrou. Kontrast mezi hlubokým pohodlím kůe a přísnými lakami skládacích idlí mluvil sám za sebe.

Nejste v muzeu poprvé, e? řekl Marcus Dupayne. Nebyl jste tu před týdnem? Zmínil se o tom James Calder-Hale.

Dalgliesh přikývl. Ano, byl jsem tu minulý pátek s Conradem Ackroydem.

Byla to příjemnějí návtěva ne tahle. Odpustte mi, e vnáím tento nepřiměřeně společenský tón do toho, co pro vás musí být předevím úřední návtěva. Ostatně i pro nás.

Dalgliesh pronesl obvyklá slova soustrasti. Jakkoli pečlivě byla volena, vdycky mu připadala banální a jaksi neomalená, protoe předstírala citovou angaovanost na smrti oběti. Caroline Dupayneová se zamračila. Moná nesnáela tyhle zdvořilostní fráze, které povaovala jednak za neupřímné, jednak za plýtvání časem. Dalgliesh se jí nedivil.

Je mi jasné, e máte svou práci, komandere, ozvala se, ale my tu na vás čekáme přes hodinu.

Bohuel, je to zřejmě jen první z mnoha nepříjemností, odpověděl Dalgliesh. Potřeboval jsem mluvit s paní Cluttonovou. Byla u poáru první. Cítíte se oba na to, abyste teď odpovídali na nae otázky? Pokud ne, můeme se vrátit zítra.

Byla to Caroline, kdo odpověděl. Jistě se zítra vrátíte tak jako tak, ale proboha, a u máme tyhle úvodní záleitosti za sebou. Myslela jsem si, e jste byli v domku. Jak je Tally Cluttonové?

Je otřesená a rozruená, jak se dá předpokládat, ale zvládá to. Je tam s ní slečna Godbyová.

A určitě vaří čaj. Anglická specialita při vech katastrofách. My, jak vidíte, jsme si dopřáli něco silnějího. Vám nic nenabídnu, komandere. Známe předpisy. Zřejmě není pochyb o tom, e to tělo v autě je bratrovo?

Bude třeba provést oficiální identifikaci, odvětil Dalgliesh, případně to dokáe zubní karta a DNA. Ale já si nemyslím, e je tu prostor pro pochyby Je mi to líto. Odmlčel se, a pak řekl: Má jiné blízké příbuzné kromě vás?

Tentokrát odpověděl Marcus Dupayne. Hlas měl klidný, jako by oslovoval svou sekretářku. Má neprovdanou dceru. Sarah. Bydlí v Kilburnu. Neznám přesnou adresu, ale má ji moje ena. Měla ji na seznamu vánočních gratulací. Poté, co jsem přijel sem, volal jsem eně, a ona jela do Kilburnu sdělit Sarah tu zprávu. Očekávám, e mi pak odtamtud zavolá.

Budu potřebovat celé jméno a adresu slečny Dupayneové, poádal Dalgliesh. Samozřejmě ji dnes v noci nebudeme obtěovat. Očekávám, e vae ena jí poskytne pomoc i podporu.

Marcus Dupayne se lehce zamračil, ale odpověděl nevzrueně. Nikdy jsme si nebyli blízcí, ale přirozeně uděláme, co bude v naich silách. Myslím, e jí ena nabídne, e u ní zůstane přes noc, pokud si to bude přát. Nebo můe Sarah přijet k nám, samozřejmě. Kadopádně ji buď já, nebo sestra vyhledáme zítra dopoledne.

Caroline Dupayneová se netrpělivě zavrtěla a stroze řekla: Moc jí toho povědět nemůeme, viďte? Sami nic nevíme jistě. Bude ovem chtít vědět, jak její otec zemřel. To bychom chtěli od vás slyet i my.

Krátký pohled, který Marcus Dupayne vrhl na sestru, mohl být varovný. Předpokládám, e je jetě brzy na oficiální prohláení, ale můete nám říct aspoň něco? Například jak ten poár vznikl, byla to tedy nehoda?

Poár vznikl v autě. Osobu, která v něm seděla, někdo polil benzinem a zapálil. V ádném případě to nemohla být nehoda.

Nastalo ticho, které trvalo asi čtvrt minuty, pak promluvila Caroline Dupayneová: Tak alespoň tohle je jasné. Říkáte, e poár někdo zaloil úmyslně.

Ano, povaujeme to za podezřelé úmrtí.

Opět se rozhostilo ticho. Vrada, to těkopádné, nekompromisní slovo, jako by nevyslovené rezonovalo v tichém prostoru. Bylo třeba poloit dalí otázku a bylo pravděpodobné, e v nejlepím případě bude nevítaná a v nejhorím způsobí bolest. Někteří vyetřovatelé povaovali za přijatelnějí odloit vechno vyptávání a na dalí den; to nebyla Dalglieshova praxe. První hodiny po podezřelém úmrtí jsou nejdůleitějí. Ale jeho předchozí slova  Cítíte se na to, abyste odpovídali?  nebyla jen formální. V tomto stadiu  a to povaoval za zajímavé  to byl Dalgliesh, kdo řídil rozhovor.

Mám jednu otázku, kterou je těké poloit i zodpovědět, řekl pak. Víte o něčem v bratrově ivotě, co by mohlo způsobit, e by chtěl skoncovat se ivotem?

Byli na tento dotaz připraveni; vdy tu spolu byli hodinu. Ale jejich reakce ho překvapila. Opět nastalo ticho, o něco delí, ne by bylo úplně normální, a on získal dojem kontrolované ostraitosti těch dvou Dupayneových, kteří na sebe ani nepohlédli. Podezíral je, e se spolu domluvili, nejen co budou říkat, ale i kdo promluví první. Byl to Marcus.

Můj bratr nebyl člověk, který by se svěřoval se svými problémy, moná byl nejuzavřenějí z celé rodiny. Ale nikdy mi nezavdal příčinu, abych si myslel, e má sebevraedné sklony či mylenky. Kdybyste mi tuhle otázku poloil před týdnem, odpověděl bych vám mnohem přesvědčivěji, e je ten nápad absurdní. Teď si tím nemohu být tak jistý. Kdy jsme ve středu měli poslední schůzi svěřenských správců, vypadal víc stresovaný ne normálně. Měl starost  to my vichni  o budoucnost muzea. Nebyl přesvědčen o tom, e máme dost zdrojů na to, abychom ho udreli v chodu, a jeho vlastní instinkt hovořil pro uzavření. Ale vypadalo to, e není schopen vyslechnout argumenty, nebo o tom rozumně diskutovat. Během naí schůze volal někdo z nemocnice a sdělil mu, e manelka jednoho z jeho pacientů spáchala sebevradu. To ho hrozně rozruilo a brzy poté z naí schůze odeel. Nikdy předtím jsem ho v takovém stavu neviděl. Nedomnívám se, e byl zralý na sebevradu; ta mylenka mi pořád připadá absurdní. Jen říkám, e byl ve velkém stresu a e mohl mít starosti, o nich my nic nevíme.

Dalgliesh pohlédl na Caroline Dupayneovou. Neviděla jsem ho několik týdnů před tou schůzí, řekla. Určitě vypadal rozrueně a vystresovaně, ale pochybuji, e by to bylo kvůli muzeu. Neměl o ně absolutně ádný zájem a já s bratrem jsme to ani neočekávali. Seli jsme se takhle poprvé, bylo to jen úvodní jednání. Zřizovací listina svěřenství hovoří jednoznačně, ale je sloitá, a je toho hodně k řeení. Nepochybovala jsem o tom, e Neville by posléze změnil názor. Měl svůj díl rodinné hrdosti. Pokud byl váně ve stresu  a myslím, e byl  můete to přičíst jeho zaměstnání. Moc se staral a moc ho proíval, a byl po léta přepracovaný. Moc o jeho ivotě nevím, ale tohle ano. Oba to víme.

Ne stačil Marcus něco říci, dodala Caroline rychle: Mohli bychom pokračovat někdy jindy? Oba jsme v oku, unavení a moc nám to nemyslí. Zůstali jsme tady, protoe jsme chtěli být u toho, a budou odváet Nevillovo tělo, ale teď víme, e dnes v noci to nebude.

Uskuteční se to co nejdříve zítra ráno, odpověděl Dalgliesh. Dnes se to bohuel nestihne.

Caroline Dupayneová zřejmě zapomněla na to, e si přála výslech ukončit. Netrpělivě řekla: Je-li to vrada, tak u máte hlavního podezřelého. Tally Cluttonová vám řekla o tom automobilistovi, který odsud odjíděl tak rychle, e ji porazil. Najít ho je jistě naléhavějí úkol ne nás tu vyslýchat.

Najdeme ho, pokud to bude moné, ujistil ji Dalgliesh. Paní Cluttonová prohlásila, e má dojem, e u ho někde viděla, ale nemůe si vzpomenout, kdy a kde. Snad víte, kolik z něj zahlédla při tom krátkém setkání. Vysoký světlovlasý mu, hezký a s mimořádně příjemným hlasem. Řídil velký černý vůz. Nepřipomíná vám ten popis někoho?

Mám dojem, e se hodí asi na sto tisíc lidí ve Velké Británii, odsekla Caroline. Váně čekáte, e vám řekneme jeho jméno?

Dalgliesh se nepřestal ovládat. Moná znáte někoho, přítele nebo pravidelného návtěvníka muzea, kdo vám mohl vytanout na mysli, kdy jste slyeli popis paní Cluttonové.

Caroline Dupayneová neodpověděla. Místo ní promluvil její bratr: Odpuste mé sestře, máte-li dojem, e není vstřícná. Oba chceme spolupracovat. Je to nae přání i nae povinnost. Ná bratr zemřel příernou smrtí a my chceme jeho vraha  existuje-li nějaký  přivést před soud. Moná by dalí výslech mohl počkat do zítřka. Já zatím budu přemýlet o tom záhadném automobilistovi, ale asi vám s ním nepomůu. Moná to byl pravidelný návtěvník muzea, ale nikdo, koho bych znal. Není pravděpodobnějí, e tady nedovoleně zaparkoval a dostal strach, kdy spatřil oheň?

To by bylo moné vysvětlení, připustil Dalgliesh. Jistěe můeme nechat dalí otázky na zítra, ale jedno bych si rád vyjasnil teď. Kdy jste naposled viděli svého bratra?

Bratr a sestra na sebe pohlédli. Odpověděl Marcus Dupayne. Já ho viděl dnes večer. Chtěl jsem si s ním promluvit o budoucnosti muzea. Ta schůze ve středu nedopadla dobře a nedospěli jsme k ádnému závěru. Říkal jsem si, e by bylo dobré, kdybychom my dva probrali tu věc v klidu spolu. Věděl jsem, e sem v est přijde pro auto a odjede v něm jako obvykle kadý pátek večer. Take jsem přijel za ním do jeho bytu asi v pět hodin. Bydlí na Kensington High Street a tam se nedá parkovat, take jsem nechal auto na parkoviti v Holland Parku a el parkem pěky. Nebyla to vhodná chvíle na návtěvu.

Neville byl stále rozruený a rozzlobený a neměl náladu bavit se o muzeu. Uvědomil jsem si, e nemá smysl, abych tam zůstával, a za deset minut jsem odeel. Cítil jsem potřebu rozchodit to zklamání, ale měl jsem strach, aby se park na noc nezavřel. Tak jsem el zpátky k vozu po Kensington Church Street a Holland Park Avenue. Provoz na Avenue byl hustý  vdy byl pátek večer. Kdy Tally Cluttonová volala ke mně domů tu zprávu o poáru, nemohla mě ena zastihnout na mobilu, take jsem,se to dozvěděl, a kdy jsem dorazil domů. To bylo několik minut poté, co telefonovala Tally, a pak jsem hned odjel sem. Moje sestra u tady byla.

Take vy jste poslední, kdo viděl vaeho bratra ivého. Měl jste dojem, kdy jste od něj odcházel, e je nějak nebezpečně deprimován?

Ne. Kdyby to tak bylo, neodeel bych.

Dalgliesh se otočil ke Caroline Dupayneové. Ta řekla: Naposled jsem viděla Nevilla na té schůzi svěřenských správců ve středu. Od té doby jsem ho neviděla, ani neslyela  a kvůli budoucnosti muzea, nebo kvůli něčemu jinému. Upřímně, nemyslela jsem si, e bych s ním něco svedla. Myslela jsem si, e se na té schůzi choval podivně a e bychom mu měli nějakou dobu dát pokoj. Zřejmě budete chtít vědět, kde jsem vude byla dnes večer. Chodím obvykle v pátek nakupovat jídlo na víkend do M&S anebo Selfridges nebo jsem ve svém bytě u lady Swathlingové, případně ve svém bytě tady. Nebylo snadné najít místo na zaparkování, ale měla jsem to těstí, e jsem nala jedno u parkovacích hodin. Vdycky vypínám mobil, kdy nakupuji, a znovu jsem ho zapnula a v autě. Mohlo být něco po esté, protoe jsem zmekala začátek zpráv Tally volala asi půl hodiny nato, kdy jsem jetě byla v Knightbridgi. Okamitě jsem se vrátila.

Bylo načase tento rozhovor ukončit. Dalgliesh neměl problém jednat se sotva skrývaným antagonismem Caroline Dupayneové, ale viděl, e ona i bratr jsou velmi unavení. Marcus vypadal téměř vyčerpaně. Oba potvrdili, e si jejich bratr kadý pátek v est hodin večer vyzvedával svého jaguara, ale neměli tuení, kam jezdil; nikdy se ho neptali. Caroline dala najevo, e povauje tuto otázku za nesmyslnou. Neočekávala, e se jí bude Neville vyptávat, co dělá o víkendech, tak proč by se měla ptát ona jeho? Jestli vedl dvojí ivot, přála mu to. Okamitě přiznala, e věděla, e je v kůlně kanystr s benzinem, protoe byla u toho, kdy ho slečna Godbyová paní Faradayové platila. Marcus Dupayne prohlásil, e a donedávna byl v muzeu zřídkakdy Věděl vak, e mají motorovou sekačku, take předpokládal, e se někde skladuje benzin. Oba trvali na tom, e nemají tuení, kdo by jejich bratrovi mohl přát něco zlého. Bez námitek přijali poadavek, aby se pozemky muzea i muzeum samotné veřejnosti uzavřely, zatímco policie bude pokračovat ve vyetřování na místě činu. Marcus řekl, e stejně byli rozhodnuti uzavřít muzeum asi tak na týden, případně je znovu otevřít a po bratrově kremaci.

Bratr se sestrou vyprovodili Dalglieshe a Pierse ze dveří tak úsluně, jako by to byli váení hosté. Policisté vyli do noci. Na východ od domu spatřil Dalgliesh světlo reflektorů; tam střeili dva policejní konstáblové prostor za páskou zamezující přístup do garáe. Po Kate a Benton-Smithovi ani stopy; patrně u byli na parkoviti. Vítr ustal, ale kdy tam Dalgliesh chvíli mlčky postál, slyel tiché evelení, jako by poslední závan jetě uměl v keřích a jemně setřásal prořídlé listí. Večerní obloha byla jak dětská kresba; nerovnoměrná plocha indiga s cákanci umudlaných mraků. Jaké je asi nebe v Cambridgi? Emma u teď bude doma. Bude vyhlíet na velké nádvoří Trinity, nebo  jako to dělával on  kráčet po nádvoří v neklidné nerozhodnosti? Anebo to bylo horí? Přesvědčila se během té dlouhé cesty do Cambridge o tom, e u ho nebude chtít vidět?

Přinutil se myslet na aktuální záleitosti. Caroline Dupayneová úzkostlivě trvá na monosti sebevrady, poznamenal, a její bratr hraje s ní, byt trochu neochotně. Z jejich úhlu pohledu je to celkem pochopitelné: Ale proč by Dupayne páchal sebevradu? Chtěl, aby se muzeum zavřelo. Teď kdy je mrtvý, dva ijící svěřentí správci se postarají o to, aby zůstalo otevřené.

Náhle potřeboval být sám. Chtěl bych se naposled podívat na poářitě, řekl. Jedete s Kate, e? Řekněte jí a Bentonovi, e se za hodinu sejdeme v mé kanceláři.

Kapitola 7

Bylo půl dvanácté, kdy se Dalgliesh a jeho tým seli v komanderově kanceláři, aby si probrali dosavadní postup. Piers se posadil na jednu ze idlí k podlouhlému konferenčnímu stolku před oknem. Byl vděčný, e si Dalgliesh nevybral pro tuto poradu jeho kancelář. Ta byla jako obvykle ve stavu organizovaného nepořádku. Sice tam vdycky okamitě nael vechno, co potřeboval, ale nikdo, kdo tu místnost viděl, by to nepovaoval za moné. Dalgliesh by to ovem nekomentoval, to Piers věděl; sám éf byl metodicky pořádný, ale od podřízených vyadoval pouze poctivost, oddanost a výkonnost. Paklie jich dosahovali uprostřed změti věcí, neměl důvod se vměovat. Ale Piers byl rád, e tmavé kritické oči Benton-Smitha nepřejedou přes ty hory papírů na jeho stole. Svůj byt ve městě naopak udroval v téměř úzkostlivém pořádku, jako by to byla dalí cesta, jak oddělit soukromí a pracovní ivot.

Budou pít kávu bez kofeinu. Kate, jak věděl, nemohla po sedmé hodině pozřít kofein, aby tím neriskovala bezesnou noc, a připadalo jim bezúčelné a zbytečné vařit kávu nadvakrát. Dalglieshova sekretářka u byla dávno doma; kávu odeel udělat Benton-Smith. Piers na ni čekal bez nadení. Káva bez kofeinu mu připadala jako protimluv, ale alespoň to, e ji Benton-Smith musí uvařit a umýt hrnky, ukáe tomuhle serantovi, kde je jeho místo. V duchu se ptal, proč ho ten chlap tak popuzuje; odpor by byl příli silný výraz. Ne e by nesnáel, jak dobře Benton-Smith vypadá, co jetě podporovala jeho zdravá sebedůvěra; bylo mu jedno, jestli jsou kolegové hezčí ne on, tvalo by ho, kdyby byli inteligentnějí nebo úspěnějí. Trochu překvapený vlastním postřehem si pomyslel: To protoe je, stejně jako já, ambiciózní a ambiciózní stejným způsobem. Na povrchu nemůeme být rozdílnějí. Pravda je taková, e ho nesnáím proto, e jsme si tak podobní.

Dalgliesh a Kate se posadili na své idle a seděli mlčky. Piersovy oči, které byly upřeny na panorama světel, je se táhlo za oknem v pátém patře, přejely po místnosti. Dobře ji znal, ale teď měl znepokojivý dojem, e ji vidí poprvé. V duchu se bavil tím, e odhadoval charakter jejího uivatele z několika stop čtverečních, které měl k dispozici. Byla to na první pohled kancelář starího důstojníka, vybavená tak, aby odpovídala představám policisty jeho hodnosti o pracovně. Na rozdíl od svých kolegů Dalgliesh necítil potřebu zdobit si zdi zarámovanými citacemi, fotografiemi nebo odznaky zahraničních policejních sborů. Aru na psacím stole neměl ádnou fotografii. Pierse by překvapilo, kdyby tu nael nějaký důkaz éfova soukromého ivota. Jen dvě věcí byly neobvyklé. Jednu stěnu úplně pokrývala police s knihami, ale ty, jak Piers věděl, nebyly příli ovlivněny osobním vkusem. Na policích se nacházela odborná knihovna: zákony, oficiální zprávy, příručky, materiály o případech, svazky o historii, Archboldova publikace o trestním právu, svazky o kriminologii, soudním lékařství a historii policie a také statistiky zločinnosti za posledních pět let. Dalím neobvyklým rysem byly litografie Londýna. Piers předpokládal, e se jeho éfovi nelíbila úplně holá zeď, ale i výběr těch obrázků vykazoval určitý neosobní přístup. Nevybral si samozřejmě oleje; olejomalby by byly nevhodné a příli okázalé. Jeho kolegové, pokud si vůbec litografií vimli, je zřejmě povaovali za znak výstředního, ale nekodného vkusu. Nemohly nikoho urazit, pomyslel si Piers, a zaujmout mohly jen ty, kdo měli nějaké ponětí, kolik musely stát.

Benton-Smith veel s kávou. Dalgliesh občas při těchto nočních poradách přistoupil ke své skříni a vytáhl láhev červeného vína. Dnes ovem ne. Piers se rozhodl, e si kávu nevezme, přitáhl si karafu s vodou a nalil si sklenku.

Jak budeme říkat tomu nevypátranému vrahovi? oslovil je Dalgliesh.

Měl ve zvyku nechat tým diskutovat o případu, ne zasáhl, ale nejdřív měli rozhodnout o jméně pro svou nespatřenou a zatím nepoznanou kořist. Dalgliesh neměl rád obvyklé policejní přezdívky.

Odpověděl mu Benton-Smith. Co kdybychom mu říkali Vulkán  bůh ohně?

Připravil se, aby byl první, pomyslel si Piers. No, je to aspoň kratí ne Prométeus.

Měli před sebou otevřené zápisnilcy. Dobře, souhlasil Dalgliesh. Začala byste, Kate?

Kate upila kávy, zřejmě zjistila, e je příli horká, a poodstrčila hrnek. Ne vdycky se Dalgliesh obracel na nejstarího z jejich týmu, aby začal, ale tentokrát to udělal. Kate u si promyslela, jak nejlépe podat své argumenty. Začali jsme povaovat smrt doktora Dupaynea za vradu, zahájila svou řeč, a to, co jsme se dosud dozvěděli, tento názor zatím potvrzuje. Nehoda je vyloučena. Tím benzinem ho někdo musel polít, a a se to stalo jakkoli, bylo to úmyslné. Proti sebevradě svědčí fakt, e měl zapnutý bezpečnostní pás, e byla odstraněna árovka nalevo od vrat, a také zvlátní poloha kanystru i roubovacího uzávěru. Ten se nael v nejzazím rohu a samotný kanystr asi dva metry od dveří auta. S dobou smrti není problém. Víme, e doktor Dupayne garáoval svého jaguara v muzeu a vyzvedával jej kadý pátek v est hodin. Máme také svědectví Tallulah Cluttonové, potvrzující dobu smrti na estou hodinu nebo krátce poté. Take hledáme někoho, kdo věděl o pohybech doktora Dupaynea, měl klíč ke garái a věděl, e v nezamčené kůlně je kanystr .s benzinem. Chtěla bych dodat, e vrah musel znát i program paní Cluttonové. Věděl, e kadý pátek pravidelně navtěvuje večerní přednáky Ale nejsem si jistá, zda je to relevantní. Vulkán mohl provést předběný průzkum. Mohl vědět, kdy se muzeum zavírá a e paní Cluttonová bude po setmění ve svém domku. Byla to rychlá vrada. Mohl očekávat, e bude pryč, ne paní Cluttonová uslyí nebo ucítí poár.

Kate se odmlčela. Dalgliesh se zeptal: Má někdo nějakou poznámku k tomu, jak to shrnula Kate?

Byl to Piers, kdo se rozhodl přihlásit se jako první. Nebyla to impulzivní vrada, byla pečlivě naplánovaná. O zabití nemůeme uvaovat. Vzhledem k tomu jsou podezřeli Dupayneova rodina a personál muzea. Vichni měli nezbytné znalosti, vichni měli motiv Dupayneovi chtěli, aby muzeum nadále zůstalo otevřené, toté si zřejmě přála i Muriel Godbyová a Tallulah Cluttonová. Godbyová by ztratila pěkné místo, Cluttonová by přila o místo i o domov.

Nezabije člověka takovým hrozným způsobem, jen abys nepřiel o místo, namítla Kate. Muriel Godbyová je očividně schopná a zkuená sekretářka. Ta nezůstane dlouho bez práce. Toté Tallulah Cluttonová. ádná dobrá hospodyně nemusí být dlouho bez místa. I kdyby nemohla tu práci najít rychle, jistě má rodinu. ádnou z nich nemohu váně podezírat.

Dokud nevíme víc, je předčasné hovořit o motivech, podotkl Dalgliesh. Nic dosud nevíme o soukromém ivotě Nevilla Dupaynea, o lidech, se kterými pracoval, kam jezdil kadý pátek poté, co si tady vzal svého jaguara. A pak je tu problém tajemného automobilisty, který srazil paní Cluttonovou.

Pokud existuje, zapochyboval Piers. Máme jen její odřenou ruku a zkroucený ráfek kola, které to naznačují. Mohla si pád vymyslet a důkazy zfalovat. K tomu, abyste zprohýbali kolo bicyklu, není třeba velká síla. Mohla s ním pratit o zeď.

Benton-Smith byl zticha. Posléze se ozval: Nevěřím, e s tím měla něco společného. V domku jsem nebyl, ale myslím, e je to poctivá svědkyně. Mně se líbila.

Piers se opřel o opěradlo idle a pomalu si přejel prsty po obroučce brýlí. Řekl předstíraně klidně: A co to s tím má do činění? Posuzujeme důkazy. Jestli se člověku někdo líbí, nebo ne, na tom přece nezáleí.

U mě jo, prohlásil Benton-Smith. Dojem, který svědek dělá, je součást důkazu. Aspoň pro porotu, tak proč ne pro policii? Neumím si představit, e by Tallulah Cluttonová spáchala tuhle vradu, ostatně ani jinou, kdy u o tom mluvíme.

Předpokládám, e pro tebe bude hlavním podezřelým Muriel Godbyová spí ne někdo z Dupayneů, protoe je méně atraktivní ne Caroline Dupayneová, a Marcus musí být z obliga, protoe ádný státní úředník není schopen vrady.

Benton-Smith tie řekl: Ne. Ne. Můj hlavní podezřelý by byla proto, e tato vrada  jeli to vrada  byla spáchána někým, kdo je chytrý, ale ne tak chytrý, jak si on nebo ona myslí. To ukazuje spí na Godbyovou ne na někoho z Dupayneů.

Chytrý, ale ne tak, jak si myslí? opakoval Piers. Ty bys měl tenhle jev znát.

Kate pohlédla na Dalglieshe. Věděl, e soupeření můe vyetřování přikořenit; nikdy nechtěl mít tým vzájemně se obdivujících konformistů. Jene Piers to teď přehnal. Dalgliesh by ho ovem nikdy nepokáral před mladím důstojníkem.

Také to neudělal. Místo toho se obrátil k Benton-Smithovi. Vae odůvodnění je přesvědčivé, serante, ale je nebezpečné příli se jím řídit. I inteligentní vrah má mezery ve znalostech a zkuenostech. Vulkán třeba čekal, e vůz exploduje a mrtvola, gará i vůz se úplně zničí, a nejspí nepočítal s tím, e se paní Cluttonová objeví na scéně tak brzy. Ničivý oheň mohl strávit větinu stop. Ale nechme psychologizování a soustřeďme se na to, co je třeba udělat.

Kate se otočila k Dalglieshovi. Věříte té historce paní Cluttonové, pane? Nehoda, prchající automobilista?

Ano. Vyzvali jsme ho v médiích, aby se přihlásil, ale jestli to neudělá, bude ho těké vystopovat. Vechno, co máme, je její prchavý dojem, ale byl pozoruhodně ivý, e? Tvář, která se nad ní skláněla, s výrazem  jak ho popsala paní Cluttonová  hrůzy smíené se soucitem. Vypadá takhle ná vrah? Mu, který úmyslně chrstl benzin na svou obě a upálil ji zaiva? Ten by se odtamtud hleděl co nejrychleji dostat. Je pravděpodobné, e by se zastavil kvůli tomu, e srazil z kola starí paní? A pokud ano, projevoval by takovou starost?

Ta poznámka, kterou prohodil o ohýnku, upozornila Kate, to je naráka na Rouseův případ. Určitě na paní Cluttonovou a slečnu Godbyovou udělala dojem. Ani jedna z nich mi nepřipadá jako chorobná lhářka nebo iracionální osoba, ale viděla jsem, e je to znepokojilo. Jistěe to není vrada podle návodu. Jediný fakt, který je společný oběma zločinům, je mrtvý mu v hořícím autě.

Piers prohodil: Patrně jde o náhodnou shodu, je to poznámka, kterou by za těch okolností utrousil leckdo. Prostě chtěl ospravedlnit, e ten oheň ignoruje. Jako Rouse.

Ty eny ale zneklidnilo, pokračoval Dalgliesh, e ta dvě úmrtí mohou mít společného víc ne několik slov Bylo to zřejmě poprvé, kdy v duchu připustily, e by Dupayne mohl být zavraděn. Ale je to komplikace. Pokud by se nenael a my bychom dostali některého podezřelého před soud, bude svědectví paní Cluttonové dar pro obhajobu. Máte nějaké dalí poznámky k tomu, jak nám to podala Kate?

Benton-Smith seděl bez hnutí a mlčky. Teď promluvil. Domnívám se, e jde o případ sebevrady

Piers popuzeně řekl: Tak do toho, doka to.

Neříkám, e to byla sebevrada, říkám, e důkazy pro vradu nejsou tak silné, jak tvrdíme. Dupayneovi nám řekli, e manelka jednoho z jeho pacientů spáchala sebevradu. Moná bychom měli objevit proč. Neville Dupayne mohl být z té smrti víc vyřízený, ne si jeho sourozenci uvědomují. Obrátil se ke Kate. A k tomu, co jste uvedla vy, paní inspektorko. Dupayne měl zapnutý bezpečnostní pás. Domnívám se, e se chtěl ujistit, e je připoutaný a znehybněný. Nebylo riziko, e a se zapálí, změní rozhodnutí, vrhne se z vozu, rozběhne se do vysoké trávy a začne se tam válet? Chtěl zemřít, a to v jaguaru. Pak je tu ta poloha kanystru a víčka. Proč by proboha dával kanystr hned k autu? Nebylo by přirozenějí nejdřív odhodit víčko a pak kanystr? Proč by se měl starat o to, kam spadnou?

A co ta chybějící árovka? ozval se Piers.

Nemáme ádný důkaz o tom, jak dlouho tam chyběla. Zatím jsme se nemohli spojit s Ryanem Archerem. Mohl ji vyroubovat, to mohl vlastně kadý  třeba sám Dupayne. Nemůete postavit případ vrady na chybějící árovce.

Ale nenali jsme ádný dopis na rozloučenou, namítla Kate. Lidé, kteří sejdou ze světa vlastní rukou, větinou chtějí vysvětlit proč. A vybrat si takovouhle smrt! Vdy ten člověk byl lékař, měl přístup k lékům. Mohl by si je vzít s sebou a umřít v jaguaru, jestli to chtěl. Proč by se zapaloval a umíral v hrozných bolestech?

Bylo to zřejmě velmi rychlé, řekl Benton-Smith tie.

Piers vzplanul. Čerta starého rychlé! Ne dost! Tvoji teorii neberu, Bentone. Jetě začne tvrdit, e Dupayne tu árovku vyrouboval sám a umístil kanystr tam, kde jsme ho nali, aby jeho sebevrada vypadala jako vrada! Pěkný dárek na rozloučenou pro rodinu. Čin nedůtklivého dítěte nebo ílence.

Je to jedna monost, pitl Benton-Smith.

Jo, moný je vechno! rozčilil se Piers. Třeba to udělala Tallulah Cluttonová, protoe měla poměr s Dupaynem a on jí dal kopačky kvůli Muriel Godbyové! Proboha, zůstaň na zemi!

Je jeden fakt, který by mohl podpořit teorii sebevrady, připustil Dalgliesh. Pro Vulkána muselo být těké polít Dupayneovi hlavu benzinem z kanystru. lo by to hrozně pomalu. Pokud Vulkán potřeboval svou obě rychle zasáhnout, třebae jen na několik vteřin, musel by benzin přelít do něčeho jako kbelík. Buď to, nebo ho nejdřív pratit. Budeme pokračovat v prohledávání pozemku, jen co se rozední, ale i kdyby vrah pouil kbelík, pochybuji, e by se nael.

V kůlně ádný kbelík není, oznámil Piers, ale Vulkán si ho mohl přinést. Přelil do něj benzin v garái, ne v kůlně, jetě ne odmontoval tu árovku. Pak kopl kanystr do rohu. Měl jistě snahu co nejméně se věcí dotýkat, i kdy měl rukavice, ale bylo důleité, aby kanystr zůstal v garái, mělo-li to vypadat jako nehoda nebo sebevrada.

Vmísila se Kate, stěí přemáhala vzruení. Pak, po vradě, mohl Vulkán odloit vechno své ochranné oblečení do kbelíku. Bylo dost lehké zbavit se důkazů. Kbelík byl patrně takový obyčejný, z umělé hmoty. Mohl ho rozdupat a hodit do kontejneru, do popelnice nebo do příkopu.

Zatím jde pouze o dohady, uzavřel to Dalgliesh. Jsme v nebezpečí, e začneme teoretizovat, jetě ne zjistíme fakta. Posuneme se trochu dál, ano? Musíme stanovit úkoly na zítřek. Já a Kate jsme domluveni, e se v deset hodin setkáme se Sarah Dupayneovou. Třeba získáme nějakou informaci, co její otec dělal o víkendech. Mohl vést dvojí ivot a v tom případě se musíme dozvědět, kde to bylo, koho vídal, se kterými lidmi se znal. Předpokládáme, e vrah se nejdřív dostal do kůlny, provedl své přípravy a čekal ve tmě v garái, ale je moné, e Dupayne nepřijel sám. Mohl přivést Vulkána s sebou, nebo s ním tady mít smluvenou schůzku. Piersi, vy a Benton-Smith byste měli pohovořit s mechanikem v Duncanově autoopravně, je to nějaký Stanley Carter. Dupayne se mu mohl svěřit. V kadém případě by měl mít nějakou představu o tom, kolik toho Dupayne kadý týden najezdil. A potřebujeme znovu vyslechnout Marcuse a Caroline Dupayneovy a ovem také Tallulah Cluttonovou a Muriel Godbyovou. A se vyspí, mohou si vzpomenout na něco, co nám neřekli. Pak jsou tady dobrovolné pracovnice, paní Faradayová, která pracuje na zahradě, a paní Stricklandová, kaligrafka. Viděl jsem paní Stricklandovou v knihovně, kdy jsem byl v muzeu pětadvacátého října. Potom tu samozřejmě máme Ryana Archera. Je divné, e ten major, u kterého údajně bydlí, nezvedá telefon. Ryan by měl přijít v pondělí v deset hodin do práce, ale my s ním potřebujeme mluvit dřív. A jetě jedno svědectví musíme ověřit. Paní Cluttonová řekla, e kdy volala Muriel Godbyové na pevnou linku, bylo obsazeno, take jí zavolala na mobil. Historku Godbyové známe, prý nebylo správně zavěeno. Bylo by zajímavé zjistit, zda byla doma, kdy ten hovor brala. Na tyhle věci jste expert vy, serante, e ano?

Expert ne, pane, ale mám jistou praxi. U mobilu jsou u kadého telefonátu, včetně vzkazů na hlasovou schránku a SMS zpráv, zaznamenány mimo jiné čísla volajícího a volaného, časové údaje, destinace a informace o základní stanici, přes kterou se spojení uskutečnilo. Údaje se uchovávají několik měsíců a policie si je můe vyádat, je-li to nutné. Byl jsem u případů, kde jsme je dostali, ale pokadé to nevyjde. Zejména ve městech není moné určit polohu přesněji ne na několik set metrů, moná i míň. Také je ta sluba přetíená. Moná bychom museli čekat.

Ty záznamy bychom měli mít k dispozici, rozhodl Dalgliesh. Musíme také promluvit s manelkou Marcuse Dupaynea. Pravděpodobně potvrdí výpověď svého mue, e měl v úmyslu navtívit ten večer svého bratra.

Je to jeho ena, take asi ano, přisvědčil Piers. Měli dost času, aby se na té výpovědi dohodli. Ale to neznamená, e to ostatní je pravda. On mohl dojít ke svému vozu, odjet do muzea, zabít bratra a jet domů. Potřebujeme podrobněji prozkoumat časové údaje, ale myslím, e je to moné.

Vtom zazvonil Piersovi telefon. Zmáčkl tlačítko a poslouchal, pak řekl: Myslím, serante, e byste měl spí mluvit s komanderem Dalglieshem, a předal telefon éfovi.

Dalgliesh mlčky naslouchal. Díky, serante, řekl po chvíli. V Dupayneově muzeu máme podezřelé úmrtí a Archer by mohl být důleitý svědek. Musíme ho najít. Zařídím, aby dva z mých důstojníků navtívili majora Arkwrighta co nejdříve, a bude zas v pořádku a doma. Vrátil telefon Piersovi a oznámil: Byl to serant Mason z Paddingtonu. Právě se vrátil do bytu majora Arkwrighta v Maida Vale poté, co ho byl navtívit v nemocnicí Panny Marie. Kdy major dnes večer asi v sedm přiel domů, zaútočil na něj Ryan Archer pohrabáčem. ena v bytě pod nimi slyela ránu, jak major upadl, a zavolala ambulanci a policii. Není těce zraněný. Má povrchní ránu na hlavě, ale nechají si ho v nemocnici přes noc. Dal serantu Masonovi svoje klíče, aby se policie mohla vrátit do bytu a zkontrolovat, zda jsou okna bezpečně zavřená. Ryan Archer tam není. Po tom napadení upláchl a dosud o něm nemají zprávy Myslím, e je nepravděpodobné, e bychom ho viděli v pondělí ráno zase v práci. Je po něm vyhláeno pátrání a my přenecháme hledání těm, kdo na to mají lidi.

A teď priority na zítřek, změnil téma Dalgliesh. Kate a já ráno zajdeme za Sarah Dupayneovou a potom půjdeme do bytu Nevilla Dupaynea. Piersi, a s Benton-Smithem skončíte v autoopravně, domluvte si, e s Kate zajdete za majorem Arkwrightem. Potom někdy potřebujeme pohovořit s oběma dobrovolnicemi, paní Faradayovou a paní Stricklandovou. Volal jsem Jamesi Calder-Haleovi. Zprávu o vradě přijal klidně, jak jsem čekal, a souhlasil, e se s námi setká v neděli v deset hodin, to se bude v muzeu věnovat nějaké soukromé práci. Zítra v devět bychom se měli dozvědět místo a čas pitvy. Chtěl bych, abyste tam la vy, Kate, s Bentonem. A vy, Bentone, zařiďte, aby se paní Cluttonová mohla podívat do Roguesovy fotobanky. Je nepravděpodobné, e by někoho poznala, ale malířův dojem spolu s jejím popisem by mohl být uitečný. Něco z toho můe zbýt na neděli nebo na pondělí. A se ta zpráva vynese, získá určitě pořádnou publicitu médií. Natěstí se toho dnes pořád děje tolik, e určitě nebudeme na první stránce. Spojíte se s někým z oddělení pro styk s veřejností, Kate? A podívejte se na moností pronájmu, je potřeba, abychom si tu mohli najmout místnost, kterou budeme pouívat jako sluebnu. Nemá smysl, abychom obtěovali kolegy v Hamspsteadu, u takhle tam mají dost těsno. Nějaké dalí otázky? Budeme ve spojení, protoe zítra budu moná muset program měnit.

Kapitola 8

Bylo půl dvanácté. Tally, oblečená do vlněného upanu, vzala z věáčku klíč a odemkla zámeček na svém okně u postele. Byla to slečna Caroline, která trvala na tom, aby se domek zabezpečil hned poté, co převzala odpovědnost za muzeum od otce, ale Tally nerada spala při zavřeném okně. Ted je doiroka otevřela a vpustila dovnitř čerstvý vzduch, který přináel mír a ticho noci. Na tuhle chvíli na konci dne se vdycky těila. Věděla, e mír za jejím oknem je přeludem. Venku ve tmě se dravci přibliovali ke své kořisti, vedla se nekonečná válka o přeití a vzduch se chvěl miliony zvuků rvaček a plíení, neslyitelných pro její ucho. A dnes tu byl jetě jeden obraz: bílé zuby svítící jako kleb ve zčernalé tváři. Věděla, e tuhle vzpomínku nebude moci úplně zapudit. Její intenzita se můe zmenit pouze tím, e ji přijme jako stranou skutečnost, s ní bude muset ít. Ve světě rozervaném válkou se musí miliony lidí vyrovnat se svými hrůzami. Alespoň u necítila silný zápach spálenitě. Přes tichý park se zahleděla tam, kde se světla Londýna třpytila jako otevřená perkovnice v nedozírné temnotě, která nebyla nebem ani zemí.

Zajímalo by ji, zda Muriel ve vedlejím malém pokoji u usnula. Vrátila se do domku později, ne Tally čekala, a vysvětlila jí, e se byla doma osprchovat; raději se sprchovala, ne koupala ve vaně. Přivezla jetě půllitr mléka, vločky, které měla ráda k snídani, a krabici ovomaltiny Ohřála mléko a vyrobila nápoj pro obě, pak společně seděly u televize a sledovaly noční zprávy, protoe nechat plynout pohyblivé obrázky před nevidoucíma očima alespoň poskytovalo iluzi normality Jakmile program skončil, daly si dobrou noc. Tally byla vděčná Muriel, e tu zůstala, ale byla ráda, e zítra odejde. Také byla vděčná slečně Caroline. Ona a pan Marcus přili do domku poté, co komander Dalgliesh a jeho tým konečně odeli. Slečna Caroline promluvila za oba.

je nám to moc líto, Tally. Je to pro vás strané. Chceme vám poděkovat, e jste byla tak statečná a jednala tak pohotově. Nikdo by to nemohl udělat líp.

K Tallyině velké úlevě neměli ádné otázky a nezdreli se. Je to divné, pomyslela si, e se musela stát tahle tragédie, aby objevila, e má slečnu Caroline ráda. Byla to ena, kterou lidé buď milovali hodně, nebo vůbec ne. Tally si uvědomovala, e je to i otázka moci, kterou slečna Caroline má, a trochu se za to zastyděla. Bylo to prostě tak, e slečna Caroline by jí mohla ivot v muzeu znepříjemnit, ale rozhodla se, e to neudělá.

Domek ji zachránil jako vdycky. Bylo to místo, kde po těch dlouhých letech odříkání a sebepřemáhání otevřela náruč ivotu, podobně jako v té chvíli, kdy ji velké, ale jemné ruce vyzvedly z hromady trosek do světla.

Vdy hleděla do té tmy za oknem beze strachu. Brzy poté, co sem nastoupila, jí starý zahradník, který u byl v penzi, s gustem vyprávěl o dávné vradě, ke které dolo v budově muzea za královny Viktorie, tenkrát to ovem byl soukromý obytný dům. Zálibně popisoval mrtvolu slutičky, která leela pod mohutným dubem na okraji Heathu s proříznutým hrdlem. Dívka byla těhotná a povídalo se, e její smrt má na svědomí její zaměstnavatel nebo jeden z jeho dvou synů. Někteří lidé tvrdili, e její duch, který nemá pokoje, v noci stále bloudí Heathem. Podle Tally tam nikdy nebloudil, její obavy a úzkosti měly hmotnějí povahu. Jen jednou pocítila opravdový strach, smíený se zájmem, kdy zahlédla pod tím dubem jakýsi pohyb, dvě temné postavy se spolu vynořily ze tmy, něco si řekly a pak se rozely V jedné z nich poznala pana Calder-Halea. Nebylo to poprvé, kdy ho tady v noci viděla s nějakým společníkem. Nikdy se o tom ani jemu, ani nikomu jinému nezmínila. Nic jí do toho nebylo.

Přivřela okno a konečně ulehla. Spánek stále nepřicházel. Jak tam leela ve tmě, události toho dne se jí začaly vynořovat v mysli, kadá chvíle byla ivějí, jasněji osvětlená ne ve skutečnosti. A tam, kam její pamě nedosáhla, bylo něco prchavého a nevyřčeného, usadilo se to někde v koutku její mysli jako neurčitá, nekonkrétní obava. Moná ten neklid povstal pouze z viny, e toho neudělala dost, e nese svým způsobem část odpovědnosti, e kdyby nela do svého večerního kurzu, mohl být doktor Neville jetě naivu. Věděla, e pocit viny je iracionální, a rozhodně se pokusila vyhnat si ho z hlavy. Zatímco upírala oči na bledý obdélník napůl otevřeného okna, vrátila se jí vzpomínka z dětských let, jak sedí sama v poloeru ponurého viktoriánského kostela na předměstí Leedsu a naslouchá večerní pobonosti. Osvi nás v temnotách, prosíme tě, ó Pane, a ochraň nás svou velkou milostí ode vech nebezpečenství této noci; pro lásku tvého jediného syna, naeho spasitele Jeíe Krista. S obrazem té zuhelnatělé hlavy před očima se nahlas pomodlila a dola útěchy

Kapitola 9

Sarah Dupayneová bydlela ve třetím poschodí historického domu v nevýrazné ulici řadových domů z devatenáctého století na okraji Kilburnu. Zástupci realitních kanceláří raději v inzerátech uváděli, e se jedná o West Hampstead. Naproti číslu estnáct byl malý plácek neupravené trávy a rozjeených keřů, kterému by se s nadsázkou mohlo říkat park, ale stěí byl něco víc ne zelená oáza. Dva napůl zbořené domy vedle se teď změnily ve stavenitě; evidentně se přestavovaly na jediné obydlí. U plotů malých předzahrádek dost často visely cedulky realitních kanceláří, jedna i před číslem estnáct. Jen několik domů hlásalo svými zářícími dveřmi a opravenými fasádami, e ulici začala kolonizovat nadějná vrstva mladých zbohatlíků. Ulice, která se nacházela nedaleko kilburnské stanice metra a lákadel Hampsteadu, měla i přesto ten nepořádný, lehce zpustlý vzhled místa, kde lidé jen přespávají.

Napravo ode dveří čísla estnáct byly tři zvonky Dalgliesh stiskl ten, u něj bylo na kartičce napsáno DUPAYNE. Jméno pod ním bylo rozmazané a téměř nečitelné. Na zazvonění odpověděl enský hlas a Dalgliesh se představil. Hlas řekl: Nemá smysl, abych vám mačkala bzučák, protoe ten krám nefunguje. Půjdu dolů.

Ani ne za minutu se přední dveře otevřely. Dalgliesh a Kate spatřili enu, pevně stavěnou, s výraznými rysy a těkými tmavými vlasy sčesanými z irokého čela a v týle staenými átkem. Kdyby je nosila rozputěné, dodávaly by jí bohémského vzezření. Její tvář bez líčidla, kromě jasné rtěnky, a také bez vekeré energie působila nápadně zranitelně. Dalgliesh si pomyslel, e jí je asi dost přes třicet; stopy pustoivého času teď vynikly: dlouhé vrásky na čele, malé kolmé vrásky nespokojenosti v koutcích irokých úst. Měla na sobě černé kalhoty a halenku bez límce s volnou koilí z nachové vlněné látky. Neměla podprsenku a těké prsy se jí při chůzi pohupovaly.

Kdy poodstoupila, aby mohli vejít, představila se: Jsem Sarah Dupayneová. Bohuel, není tu výtah. Pojďte nahoru, prosím. Kdy promluvila, ucítili z jejích úst slabý závan whisky.

Předela je a rozhodně stoupala do schodů. Dalgliesh si pomyslel, e je mladí, ne se původně jevila. Vypětí posledních hodin ji oloupilo o jakékoli zdání mladosti. Překvapilo ho, kdy zjistil, e je sama. V takové době by určitě měla u sebe někoho mít.

Z bytu, do kterého je zavedla, viděli na malou oázu zeleně naproti. Nalevo byla dvě okna a otevřené dveře zřejmě vedly do kuchyně. Byt byl velmi světlý, ale působil neútulně. Dalgliesh získal dojem, e jej jeho obyvatelé vybavili s jistou péčí a nákladně, ale teď e ztratili zájem a odstěhovali se, ne-li fyzicky, tedy citově. Vymalované stěny hyzdily mouhy, jako by se z nich odstraňovaly obrazy, a viktoriánský krb zdobila pouze jediná Doultonova váza s dvěma snítkami bílých chryzantém. Květiny u zvadly. Pokoji dominovala moderní pohovka, potaená kůí. Dalí velký kus nábytku představovala dlouhá knihovna, která pokrývala celou jednu stěnu. Na zpola prázdných policích leely knihy porůznu zpřeházené a popadané přes sebe.

Sarah Dupayneová je vybídla, aby se posadili, a sama si sedla na koenou pohovku u krbu. Dali byste si kávu? zeptala se. Alkohol asi nesmíte, e? Myslím, e mám v lednici dost mléka. Sama piju, jak jste si moná vimli, ale s mírou. Klidně mohu odpovídat na otázky, nemusíte mít starost. Nebude vám vadit, kdy si zapálím?

Ani počkala na odpověď, sáhla do kapsy koile a vytáhla krabičku cigaret a zapalovač. Zatímco čekali, zapálila si a začala lačně vtahovat kouř, jako by jí nikotin mohl zachránit ivot.

Omlouvám se, e vás musíme obtěovat tak brzy po tom otřesu z otcovy smrti, začal Dalgliesh. Ale v případě podezřelého úmrti jsou první dny vyetřování obvykle ty nejdůleitějí. Potřebujeme získat základní informace co nejrychleji.

Podezřelé úmrtí? Určitě? To znamená vradu. Teta Caroline myslela, e by to mohla být sebevrada.

Udala nějaký důvod, proč si to myslí?

Ani ne. Říkala, e jste přesvědčeni, e to nemohla být nehoda. Vechno je ale pravděpodobnějí ne vrada. Prosím vás, kdo by chtěl zavradit mého otce? Byl psychiatr. Nebyl to drogový dealer nebo něco podobného. Pokud vím, neměl ádné nepřátele.

Musel mít přinejmením jednoho, prohodil Dalgliesh.

Vmísila se Kate. Hovořil s vámi o někom, kdo mu mohl přát něco zlého?

Přát mu něco zlého? Takhle se mluví u policie? Polít ho benzinem a upálit ho  to určitě znamená přát mu něco zlého. Paneboe, to byste měla říct jetě jednou! Ne, neznám nikoho, kdo by mu přál něco zlého. Zdůraznila kadé slovo, hlas nabitý sarkasmem.

Jeho vztahy se sourozenci byly dobré? pokračovala Kate. Vycházeli spolu?

Vy nejste zrovna citlivka, co? Ne, myslím, e se občas nenáviděli a do morku kostí. To je v rodinách obvyklé, nevimla jste si? Dupayneovi k sobě nemají nijak blízko, ale to není tak nenormální. Tím chci říct, e rodina můe být nefunkční, ani se její členové polévají benzinem a zapalují.

Jaký byl jeho postoj k podepsání nové nájemní smlouvy? zeptal se Dalgliesh.

Řekl, e ji nepodepíe. Byla jsem ho navtívit v úterý, večer předtím, ne měli mít schůzi správců. Řekla jsem mu, e si myslím, e by měl vytrvat a nepodepsat to. Chtěla jsem svůj díl peněz, abych byla upřímná. On uvaoval jinak.

Kolik by kadý svěřenský správce dostal?

To byste se musel zeptat mého strýčka. Myslím, e tak pětadvacet tisíc. To dneska není ádné jmění, ale mně by to stačilo, abych nemusela rok nebo dva pracovat. Táta chtěl muzeum zavřít z mnohem chvályhodnějích důvodů. Domníval se, e se příli zabýváme minulostí, e je to jakási národní nostalgie, e nás to zdruje od řeení současných problémů.

Kdy otec odjíděl na víkend, zřejmě si pravidelně bral auto z garáe v pátek v est. Víte, kam jezdil? zeptal se Dalgliesh.

Ne. Nikdy mi to neřekl a já se ho nikdy neptala. Vím, e býval o víkendech mimo Londýn, ale neuvědomila jsem si, e jezdil kadý pátek. Zřejmě proto pracoval tak dlouho v těch čtyřech vedních dnech, aby měl volnou sobotu a neděli. Moná vedl dvojí ivot. Doufám, e to tak bylo. Přála bych mu, aby zail trochu těstí, ne umřel.

Ale nikdy se nezmínil, e se třeba s někým schází? naléhala Kate. Nemluvil o tom s vámi?

My jsme si nepovídali. To neznamená, e bychom spolu nebyli zadobře. Já ho milovala. Jen jsme prostě moc nekomunikovali. On byl přepracovaný, já byla přepracovaná, ili jsme v různých světech. O čem jsme si měli povídat? Myslím, e na konci dne byl na tom asi stejně jako já, zhroucený a vyčerpaný před televizí. A taky po větinu večerů pracoval. Proč by jezdil do Kilburnu, jen aby mi řekl, jaký měl děsný den? Ale měl enskou, můete se zkusit zeptat jí.

Víte, kdo to je?

Ne, ale počítám, e vy to zjistíte. Je to vae práce  chytat lidi.

Jak víte, e měl nějakou enu?

Poádala jsem ho, jestli si mohu na jeden víkend půjčit jeho byt, kdy jsem se sem stěhovala z Balhamu. Byl hodně opatrný, ale já to poznala. Trochu jsem tam čmuchala, to eny dělávají. Neřeknu vám, jak jsem to zjistila, uetřím vás ruměnců. Vlastně mi do toho nic nebylo. Přála jsem mu těstí. Mimochodem, říkala jsem mu táto. O mých čtrnáctých narozeninách mi navrhl, e mu můu říkat Neville. Zřejmě si myslel, e by se mi líbilo, aby byl spí můj kamarád ne otec. Je to trend. No, mýlil se. Já mu chtěla říkat tatínku a lézt mu na klín. Legrační, co? Ale můu vám říct jedno. A vám říká zbytek rodiny, co chce, táta by se sám nezabil. To by mi nikdy neudělal.

Kate viděla, e má slzy na krajíčku. Přestala potahovat z cigarety a odhodila ji, napůl dokouřenou, do prázdného krbu. Ruce se jí třásly.

Teď byste neměla být sama, řekl Dalgliesh. Nemáte přítele, který by tu s vámi zůstal?

Nikdo mě nenapadá. A nechci, aby tu strýček Marcus chrlil soustrastné fráze nebo mě teta Caroline jízlivě pozorovala, proč neprojevuju nějaké emoce; chtěla by ze mě mít pokrytce.

Můeme přijít později, navrhl Dalgliesh, jestli teď nechcete pokračovat.

Jsem v pořádku. Jen pokračujte. Stejně si nemyslím, e tu budete jetě bůhvíjak dlouho. Myslím tím, e vám toho asi u moc povědět nemůu.

Kdo dědí po vaem otci? Mluvil s vámi někdy o poslední vůli?

Ne, ale předpokládám, e jsem to já. Kdo jetě by tu byl? Nemám sourozence a má matka vloni zemřela. Stejně by nedostala nic. Rozvedli se, kdy mi bylo deset. Ona od té doby ila ve panělsku a já ji u nikdy neviděla. Podruhé se neprovdala, protoe chtěla alimenty, ale jeho to moc neochudilo. A nečekám, e by něco odkázal Caroline nebo Marcusovi. Jetě dnes zajdu do kensingtonského bytu a najdu tam jméno tátova právníka. Ten byt bude mít také jistou cenu. Otec nakupoval rozumně. Zřejmě se tam taky budete chtít podívat.

Ano, přisvědčil Dalgliesh. Potřebujeme se podívat do jeho písemností. Moná bychom tam mohli přijít ve stejnou dobu. Máte klíč?

Ne, nechtěl, abych vstupovala do jeho ivota a zase z něj odcházela. Já s sebou větinou přináím problémy a mám dojem, e to chtěl vdycky vědět předem. Nenali jste klíče u  v jeho kapse?

Ano, máme svazek klíčů. Radi bych si byl půjčil vae.

Přepokládám, e ty tátovy jsou součást důkazního materiálu. Můe nás tam pustit vrátný. Vy tam jděte, jak se vám to hodí, já bych tam byla radi sama. Mám v plánu strávit rok v cizině, a se ty záleitosti vyřídí. Musím počkat, a se ten případ vyřeí? Tedy, mohu odjet po soudním vyetřování a pohřbu?

Budete chtít? zeptal se Dalgliesh tie:

Asi ne. Táta mě varoval, e není úniku. Nesete si s sebou sebe. Je to otřepané, ale pravdivé. Teď budu mít o dost větí zavazadlo, e?

Dalgliesh a Kate se zvedli. Dalgliesh napřáhl ruku. Ano. Je mi to líto.

Promluvili a venku, kdy kráčeli k autu. Kate byla zamylená. Zajímají ji peníze. Jsou pro ni důleité.

Tak důleité, aby zabila otce? Očekávala, e se muzeum zavře. Mohla si být jistá, e nakonec dostane svých pětadvacet tisíc.

Moná je chtěla spí dřív ne později. Cítí se něčím vinna.

Protoe ho nemilovala, nebo alespoň ne dost, řekl Dalgliesh. Pocit viny je od truchlení neoddělitelný. Ale je to kvůli něčemu jinému ne kvůli vradě otce, jakkoli je hrozná. Potřebujeme se dozvědět, co dělal o víkendech. Piers a Benton-Smith mohou něco dostat z toho mechanika z autoopravny, ale myslím, e nejlepí na to bude Dupayneova sekretářka. Je toho málo, co sekretářka o svém éfovi neví. Zjistěte, kdo to je, Kate, domluvte s ní schůzku, nejlépe jetě dnes. Dupayne byl primář psychiatrie u svatého Osvalda. Tam bych to zkusil nejdřív.

Kate se ponořila do telefonního seznamu, pak zavolala do nemocnice. Ne ji přepojili na linku, kterou potřebovala, uplynulo několik minut. Hovor trval pouze minutu; Kate větinou poslouchala.

S rukou zakrývající sluchátko sdělila Dalglieshovi: Sekretářkou doktora Dupaynea je paní Angela Faradayová. V sobotu dopoledne pracuje, ale klinika se zavírá ve čtvrt na jednu. Od té doby a do dvou hodin bude v kanceláři sama. Take vás během té doby můe kdykoli přijmout. Očividně nechodí na obědy, nosí si sendviče do kanceláře.

Poděkujte jí, Kate, a řekněte, e přijdu v půl druhé.

Kdy si domluvili schůzku a ukončili hovor, poznamenala Kate: Je zajímavé, e se jmenuje stejně jako dobrovolná zahradnice v muzeu. Tedy, pokud je to náhoda. Faraday není obvyklé jméno.

Jestlie to není shoda okolností a jsou příbuzné, řekl Dalgliesh, otevírá to řadu zajímavých moností. V mezičase se podíváme, co nám můe povědět kensingtonský byt.

Za hodinu měli zaparkovaný vůz a stáli u dveří. Vechna tlačítka zvonků byla očíslována, ale jména chyběla, kromě bytu číslo čtrnáct, kde bylo napsáno VRÁTNÝ. Přispěchal za půl minuty poté, co Kate stiskla zvonek, přičem si jetě po cestě navlékal sako uniformy Byl to podsaditý mu se smutnýma očima a těkým knírem, kterým Kate připomínal mroe. Řekl jí své příjmení, které bylo dlouhé, sloité a znělo polsky. Třebae byl málomluvný, nebyl neochotný a odpovídal na jejich otázky pomalu, ale dostatečně pohotově. Zřejmě u se doslechl o smrti Nevilla Dupaynea, ale nezmínil se o ní a Dalgliesh také ne. Kate si pomyslela, e jejich opatrnická diskrétnost dodává rozhovoru punc jakési neskutečnosti. V odpovědi na jejich otázky vrátný řekl, e doktor Dupayne byl velmi tichý pán. Vídal ho málokdy a nemůe si vzpomenout, kdy spolu naposledy mluvili. Pokud měl doktor Dupayne nějaké návtěvy, on je nikdy neviděl. Má dva klíče ke kadému bytu ve své kanceláři. Na jejich ádost jim bez reptání podal klíče k bytu číslo jedenáct, poadoval jen potvrzení.

Ale jejich etření nebylo bezvýsledné. Byt s výhledem na Kensington High Street nalezli neosobně naklizený jako apartmá, připravené pro budoucí nájemníky Vzduch byl trochu nevětraný, Dupayne byl natolik opatrný, e i v tomto patře před odjezdem na víkend zavíral vechna okna. Poté, co obeli obývací pokoj a dvě lonice, si Dalgliesh pomyslel, e snad nikdy neviděl obydlí oběti, které by tak málo prozrazovalo cokoli ze soukromého ivota. Okna byla opatřena dřevěnými aluziemi, jako by se vlastník bál, e vybrat si záclony u by mohlo prozradit jeho osobní vkus. Na bíle natřených stěnách nevisely ádné obrazy. Knihovna obsahovala asi tucet lékařských svazků, ale jinak se Dupayneova četba omezovala převáně na ivotopisy a historii. Jeho hlavní zájem ve volném čase spočíval zjevně v poslechu hudby. Reprodukční techniku měl moderní a skříňka s CD svědčila o tom, e dává přednost klasice a neworleanskému jazzu.

Dalgliesh nechal Kate, aby prozkoumala lonice, a usadil se u psacího stolu. Tady, jak očekával, byly vechny papíry pečlivě uspořádány. Pravidelně se opakující účty platil Dupayne trvalým příkazem, nejjednoduím způsobem. Účty za gará mu posílali čtvrtletně a platil je vdycky za několik dní. Jeho portfolio představovalo kapitál přes dvě stě tisíc liber, které prozíravě rozloil. Bankovní výpisy, zaloené v koených deskách, nevykazovaly ádné velké platby ani významné výběry. Pravidelně a tědře přispíval na charitu, hlavně na organizace, zabývající se duevním zdravím. Dalglieshovi připadly zajímavé jedině výpisy z kreditních karet, kde se kadý týden objevovaly platby za venkovský hostinec nebo hotel. Místa to byla různá a platby nevelké. Dalo by se ovem snadno zjistit, zda se ty výdaje týkaly Dupaynea samotného, nebo dvou osob, ale s tím Dalgliesh mínil počkat. Pravda vyjde moná najevo jinou cestou.

Kate se vrátila z lonice. V lonici pro hosty je ustláno, oznámila, ale nic nesvědčí o tom, e by tam někdo nedávno bydlel. Myslím, e Sarah Dupayneová měla pravdu, pane. Měl v tomhle bytě enu. Ve spodní zásuvce je sloen bavlněný upan a troje kalhotky. Jsou vyprané, ale nevyehlené. Ve skříňce v koupelně má deodorant, který pouívají převáně eny, a skleničku s dalím kartáčkem na zuby.

To můe patřit jeho dceři, řekl Dalgliesh.

Kate s ním pracovala příli dlouho, ne aby upadala do rozpaků. Ale teď trochu zčervenala, i hlas se jí poněkud změnil. No, ty kalhotky asi nepatří jeho dceři. Proč by tu měla kalhotky, ale ne noční koili nebo pantofle u postele? Myslím, e pokud sem přila milenka, které se líbilo, kdy ji svlékal, určitě si s sebou přinesla čisté kalhotky. Ten upan ve spodní zásuvce je na mue moc malý a jeho vlastní visí na dveřích koupelny.

Jestlie s ním ta ena kadý pátek cestovala, pronesl Dalgliesh, zajímalo by mě, kde se setkávali, jestli se pro ni stavoval, nebo zda na něj čekala u muzea. To vypadá nepravděpodobně. Bylo by tu riziko, e někdo bude pracovat déle a uvidí ji. Zatím jsou to vechno dohady. Uvidíme, co nám poví ta sekretářka. Vyzvednu vás v muzeu, Kate. Rád bych el za Angelou Faradayovou sám.

Kapitola 10

Piers věděl, proč si Dalgliesh vybral jeho a Benton-Smitha, aby promluvili s mechanikem Stanem Carterem. Dalgliesh přistupoval k autu pouze jako k prostředku, který ho má dopravit z jednoho místa na druhé. Potřeboval, aby bylo spolehlivé, rychlé, pohodlné a příjemné na pohled. Jeho současný jaguar ta kritéria splňoval. Neviděl ádný důvod k dalí debatě o jeho přednostech nebo k přemýlení, jaké dalí modely by stály za zkuební jízdu. Řeči o autech ho nudily. Piers, který ve městě málokdy řídil a rád chodil pěky ze svého bytu v City do Nového Scotland Yardu, sdílel éfův postoj, ale spojoval jej s ivým zájmem o modely a výkon. Jestli řeč o autech povzbudí Stana Cartera, aby byl vstřícnějí, pak se o nich Piers bude klidně bavit.

Duncanova autoopravna sídlila na rohu postranní ulice, kde Highgate přechází do Islingtonu. Vysokou zeď z edých londýnských cihel, umudlanou v místech, kde se majitelé pokoueli převáně neúčinně odstranit graffitti, přeruovala dvojkřídlá brána opatřená visacím zámkem. Obě křídla byla otevřená. Uvnitř vpravo byla malá kancelář. Mladá ena s nepřirozeně lutými vlasy sepnutými velkou plastovou sponkou, která vypadala jako kohoutí hřebínek, seděla u počítače, nad ní se nakláněl robustní mu v černé koené bundě a studoval obrazovku. Narovnal se, kdy Piers zaklepal, a otevřel dveře.

Piers rozmáchle otevřel náprsní taku s průkazem a řekl: Policie. Vy jste vedoucí?

Zaměstnavatel mi tak říká.

Rádi bychom mluvili s panem Stanem Carterem. Je tady?

Ani se namáhal pohlédnout na průkaz, mu trhl hlavou směrem dozadu. Tamhle vzadu. Pracuje.

To my taky, ucedil Piers. Dlouho ho nezdríme.

Vedoucí se vrátil k monitoru a zavřel dveře. Piers a Benton-Smith obeli poslední modely BMW a volkswagenu, které zřejmě patřily zaměstnancům. Za nimi se prostor otevíral do velké dílny se stěnami z nabílených cihel a vysokou ikmou střechou. Vzadu se tyčila dřevěná ploina, která tvořila horní patro, na pravé straně vedl nahoru ebř‘k. Přední část ploiny zdobila řada nablýskaných chladičů jako trofeje dobyté v boji. Na levé zdi visely ocelové regály a vude byly různé nástroje  někdy na hácích a označené, ale větinou dělaly dojem organizovaného nepořádku. Místnost na Pierse působila dojmem, který dobře znal z podobných pracovi, a sice e se kadý krám schovává, nebo by se někdy mohl hodit, a Carter v té změti určitě nael vechno, co potřeboval. Na podlaze stála řada kyslíkových a acetylenových láhví, plechovky s lakem a ředidlem, zatímco nad regály visely klíče, klínové řemeny, různá těsnění, svářečské masky a několik stříkacích pistolí. Dílnu osvětlovaly dvě zářivky. Studený vzduch páchl lakem a slabě olejem. Dílna byla prázdná a tichá, znělo tu jen pomalé klepání, je se ozývalo zpod edého Alvise z roku 1940, který stál na rampě. Piers se nahrbil a zavolal: Pane Cartere?

Klepání ustalo. Zpod vozu se vysunuly dvě nohy a pak tělo, oblečené ve pinavé kombinéze a silném svetru s rolákem. Stan Carter se vykrábal na nohy, vytáhl ze své prostřední kapsy hadr, pomalu si otřel ruce, kadý prst zvlá, zatímco sledoval policisty pevným, nevzrueným pohledem. Oni hleděli na malého lachovitého muíka s pleí, kterou lemoval věneček hustých edivých vlasů, ostříhaných hodně nakrátko. Měl vysoké čelo, dlouhý pičatý nos a tvář bledou jako člověk, jeho pracovní ivot se odehrává v uzavřených prostorách. Mohl by být povaován za mnicha, ale v těch pronikavých a ostraitých očích nebylo nic rozjímavého. Navzdory své výce se drel velmi zpříma.

Bývalý voják, pomyslel si Piers. Představil je a pak řekl: Jsme tu, abychom se vás zeptali na pana Dupaynea. Víte, e je mrtvý?

Jo. Zřejmě zavraděný. Jinak byste tu nebyli.

Víme, e jste se mu staral o jeho jaguara. Můete nám říct, jak dlouho to děláte a jaký je postup?

V dubnu to bude dvanáct let. On řídí, já se starám o auto. Pořád stejná procedura. Kadý pátek v est hodin s ním vyjede z garáe v muzeu a vrací se pozdě v neděli nebo v pondělí ráno do půl osmé.

A nechává vůz tady?

Větinou s ním jede do svý garáe. Aspoň pokud vím. Já tam obvykle jezdím kadý týden v pondělí nebo v úterý a přivezu vůz sem. Tady provedu servis, auto umyju a vyletím, zkontroluju olej a vodu, doplním benzin, udělám, co je potřeba. Rád měl to svý auto bez poskvrnky.

A co kdy je přivezl rovnou sem?

Normálka. Nechal ho tady kvůli servisu. Věděl, e jsem v půl osmý tady, take kdy mi něco potřeboval říct o autě, nejdřív přijel sem a jel do muzea taxíkem.

Kdy se sem doktor Dupayne s tím vozem vracel zvenku, mluvil o víkendu, říkal třeba, kde byl?

Ten se nebavil o ničem jiném ne o autě. Moná prohodil pár slov o počasí, kdy tak.

Kdy jste ho viděl naposled? vmísil se Benton-Smith.

Před čtrnácti dny v pondělí. Přivezl sem auto hned po půl osmý.

Jak vám připadal? Byl deprimovaný?

Asi jako kadej druhej v pondělí ráno, kdy leje.

Jezdil rychle? zeptal se Benton-Smith.

Já se nekoukal. Myslím, e dost rychle. Nemá smysl mít takovýhle éčko jaguara, kdy se chcete loudat.

Jen by mě zajímalo, kam a se dostal, pokračoval Benton-Smith. Přivedlo by nás to k tomu, kam jezdil. To vám asi neříkal, co?

Ne. Mně nic nebylo po tom, kam jezdil. U jste se na to ptali.

Ale musel jste si vimnout ujetých mílí, řekl Piers.

To jsem mohl. Ta kára potřebuje servis po kadých třech tisících mílích. Nebylo toho moc. Seřídit karburátory chvíli trvalo, ale byla to dobrá maina. lapala jak hodinky celou dobu, co jsem ji měl na starosti.

Z roku 1961, e? Myslím, e Jaguar u krásnějí model nevyrobil.

Nebyl bez vady, zavrtěl hlavou Carter. Pro některý řidiče je moc těký a kadýmu se taky nelíbí ta kastle, ale doktoru Dupayneovi jo. On měl to auto moc rád. A kdy u musel odejít, řek bych, e by byl rád, e on i jaguar odeli spolu.

Piers přeel ten překvapivý výtrysk sentimentality a zeptal se: A co ujeté míle?

Málokdy pod sto mil za víkend. Častějc tak sto padesát, dvě stě. Někdy jetě o dost víc. To teda spí kdy se vracel a v pondělí.

A byl sám? zeptal se Piers.

Jak to mám vědět? Nikdy jsem s ním nikoho neviděl.

Heleďte, pane Cartere, vy přece musíte mít tuení, jestli měl společnost, vyjel na něj Benton-Smith. Týden co týden jste tu káru udroval, uklízel. Vdycky tam zůstanou nějaké důkazy. Třeba jiný pach.

Carter na něj nevzrueně pohlédl. Jakej pach myslíte? Kuřecí křidýlka a hranolky? Obyčejně jezdil se staenou střechou za kadýho počasí kromě detivýho. Dodal u poněkud natvaně: Nikoho jsem neviděl a necítil nic neobvyklého. Co je mi po tom, s kým jezdil?

A co klíče? zeptal se Piers. Kdy jste v pondělí nebo v úterý vyzvedával auto v muzeu, musel jste mít klíče k jaguaru i ke garái.

To jo. Visej v kanceláři ve skříňce na klíče.

Je ta skříňka zamčená?

Větinou jo, a klíč je v psacím stole v uplíku. Kdy nejsou Sharon nebo pan Morgan v kanceláři, zamykají ji.

Take je odtamtud mohl vzít i někdo jiný?

Nevím jak. Tady je pořád někdo a vrata se v sedm zamykají na visací zámek. Kdy dělám přesčas, dostanu se dovnitř dveřma za rohem, mám k nim vlastní klíč. Je tam zvonek. Doktor Dupayne věděl, kde mě najde. A ty klíče od aut nejsou nijak označený. My víme, kterej je kterej, ale nevím, jak by se toho dopídil někdo jinej.

Otočil se, podíval se na Alvis s jasným náznakem, e má moc práce a e u vechno, co bylo třeba, řekl. Piers mu poděkoval a dal mu svou vizitku. Poádal ho, a mu zavolá, kdyby si později vzpomněl na něco důleitého, co neuvedl.

V kanceláři Bill Morgan potvrdil informace o klíčích ochotněji, ne Piers očekával, ukázal jim skříňku, vzal z pravé zásuvky psacího stolu klíč, několikrát zamkl a odemkl, jako by chtěl předvést, jak hladce funguje. Spatřili několik obvyklých řad věáčků ádný z nich nebyl označený.

Kdy kráčeli k vozu, který nějakým zázrakem nezdobil lístek s výzvou k zaplacení parkovného, řekl Benton-Smith: Moc jsme z něj nedostali.

Pravděpodobně vechno, co lo. Jaký mělo smysl ptát se ho, jestli byl Dupayne deprimovaný? Neviděl ho čtrnáct dní. Kromě toho stejně víme, e to nebyla sebevrada. A neměl jste na něj být tak strohý ohledně toho spolucestujícího. Tenhle typ nereaguje na zastraování.

Nemyslím, e jsem ho zastraoval, pane, řekl Benton-Smith upjatě.

To ne, ale u jste se k tomu blíil. Uhněte, serante, řídit budu já.

Kapitola 11

Nebylo to poprvé, kdy Dalgliesh navtívil nemocnici svatého Osvalda. Vzpomínal si na dvě předchozí příleitosti, kdy tady jetě jako detektiv serant vyslýchal dvě oběti pokusu o vradu. Nemocnice stála na náměstí v severozápadním Londýně, a kdy dojel k otevřené elezné bráně, viděl, e zvnějku se toho moc nezměnilo. Mohutná budova z devatenáctého století z cihel okrové barvy, s hranatými věemi, velkými oblými klenbami a úzkými gotickými okny připomínala spí viktoriánský vzdělávací ústav nebo ponurý shluk kostelů ne nemocnici.

Nael místo pro svého jaguara bez problémů na parkoviti pro návtěvníky a proel pod krytým vchodem ke dveřím, je se automaticky otevřely, kdy se k nim přiblíil. Uvnitř vak dolo ke změnám. Příchozího vítal velký moderní pult recepce se dvěma úřednicemi a napravo od vchodu vedly otevřené dveře do čekárny vybavené koenými křesly a nízkým stolkem s časopisy.

Neohlásil se u recepce; zkuenost ho naučila, e lidí, kteří vstoupí do nemocnice sebejistě, se málokdy někdo zeptá, kam jdou. Mezi nesčetnými ukazateli se nacházel jeden s ipkou vyznačující směr k psychiatrické ambulanci a on tam zamířil. Omelost, kterou si pamatoval z předchozích návtěv, byla tatam. Zdi byly čerstvě vymalované a visela na nich řada zarámovaných hnědých fotografií z dějin nemocnice. Dětské oddělení z roku 1870 s postýlkami s ohrádkou, děti s ovázanými hlavami a s křehkými vánými tvářemi, viktoriánské dámy se sukněmi s honzíky a s obrovskými klobouky na návtěvě v nemocnici, sestry v uniformách po kotníky a s vysokými čepci zavázanými pod bradou. Visela tam fotografie nemocnice pokozené bombardováním po útoku V2 a dalí, které zachycovaly tenisový a fotbalový tým nemocnice, dny otevřených dveří, příleitostnou návtěvu člena královské rodiny

Psychiatrická ambulance se nacházela v suterénu a on seel podle ipek po schodech dolů do čekárny, která teď téměř zela prázdnotou. Tam narazil na dalí recepci, kde za stolem seděla u počítače atraktivní asijská dívka. Dalgliesh oznámil, e má schůzku s paní Angelou Faradayovou, a dívka s úsměvem pokynula ke vzdáleným dveřím a sdělila mu, e kancelář paní Faradayové je vpravo. Zaklepal a hlas, který slyel v telefonu, ho okamitě pozval dál.

Místnost byla malá a přeplněná registračkami. Sotva se tu nalo místo na jediný stůl, idli a jedno křeslo. Z okna uviděl zadní zeď z okrových cihel. Pod ní byl úzký záhon, na něm rostla velká hortenzie, teď bez listí a s uschlými stonky, s chomáči suchých květů, je měly okvětní lístky pastelově zbarvené a tenké jako papír. Vedle ní ivořil neořezaný růový keř s hnědými scvrklými listy a s jediným nedomrlým růovým poupětem.

eně, která k němu vztáhla ruku, bylo podle jeho odhadu něco přes třicet. Viděl bledou, inteligentní tvář s jemnými rysy. Ústa měla malá, ale s plnými rty. Tmavé vlasy jí padaly přes vysoké čelo a tváře. Oči pod vysokými oblouky obočí byly ohromné a Dalglieshe napadlo, e nikdy neviděl v lidských očích tolik bolesti. tíhlé tělo bylo napjaté, jako by jen silou vůle přemáhalo smutek, který hrozil, e je roztřese v záchvatu pláče.

Neposadíte se? řekla a pokynula ke křeslu s rovným opěradlem, které stálo vedle stolu.

Dalgliesh na chvíli zaváhal, pomyslel si, e to musí být křeslo Nevilla Dupaynea, ale ádné jiné místo k sezení tam nebylo a on si řekl, e jeho instinktivní neochota je poetilá.

Nechala na něm, aby začal: Je od vás pěkné, e jste mě přijala. Smrt doktora Dupaynea musela být straný ok pro lidi, kteří ho znali a pracovali s ním. Kdy jste se to doslechla?

V místním rozhlase dnes časně ráno. Neuváděli ádné podrobnosti, jen řekli, e v Dupayneově muzeu uhořel nějaký mu. Hned mi bylo jasné, e to byl Neville.

Nepodívala se na Dalglieshe, ale svírala a rozvírala ruce, které jí leely v klíně. Prosím vás, musím to vědět, vypravila ze sebe. Někdo ho zavradil?

Zatím si nemůeme být jisti. Myslím, e je to pravděpodobné. Kadopádně musíme toto úmrtí povaovat za podezřelé. Pokud se ukáe, e to byla vrada, pak toho o oběti potřebujeme zjistit co nejvíc. Proto jsem tady Jeho dcera nám řekla, e pro otce pracujete u deset let. Za deset let se lidé dobře poznají. Doufám, e i mě pomůete lépe ho poznat.

Pohlédla na něj a on neuhnul očima. V jejím pohledu četl nesmírnou naléhavost. Připadal si jako před soudem. Ale bylo tu i něco víc; prosba o jakési nevyřčené ujitění, e můe mluvit otevřeně a on e ji pochopí.

Čekal. Milovala jsem ho, řekla prostě. est let jsme byli milenci. Před třemi měsíci to skončilo. Sex skončil, láska ne. Myslím, e Nevillovi se ulevilo. Měl starosti s neustálým utajováním, podváděním. Bylo to pro něj těké i bez toho. Měl o obavu míň, kdy jsem se vrátila k Selwynovi. Tedy, já jsem ho vlastně nikdy neopustila. Myslím, e jeden z důvodů, proč jsem si vzala Selwyna, byl ten, e jsem v hloubi srdce věděla, e Neville mě nebude chtít věčně.

Začal ten poměr z vaí iniciativy, nebo z jeho? zeptal se Dalgliesh tie.

Obou, ale hlavně z mé. Můj mu je dobrý a milý člověk a já ho miluju. Ne snad tak, jak miluju Nevilla, ale byli jsme astní jsme astní. A pak je tu Selwynova matka. S tou se zřejmě setkáte. Pracuje jako dobrovolnice v Dupayneově muzeu. Není to zrovna příjemná paní, ale zboňuje syna a byla na nás hodná, koupila nám dům, auto, byla za něj astná. Začala jsem si uvědomovat, jak hluboce je můu ranit. Selwyn je z těch lidí, kteří milují absolutně. Není moc chytrý, ale o lásce něco ví. Nikdy mě nepodezíral, ani si nedovedl představit, e bych ho mohla podvádět. Začala jsem mít pocit, e to, co je mezi mnou a Nevillem, je patné. On zřejmě nic podobného nepocioval, nemá enu, o kterou by se musel starat, a s dcerou si nejsou moc blízcí. Ale nebyl nijak moc zarmoucený, kdy ten poměr skončil. Víte, já ho vdycky milovala víc ne on mě. On měl tak runý ivot, plný stresu, e se mu moná ulevilo, kdy mu jedna starost ubyla  starost o mé těstí, o to, e to praskne.

A prasklo to?

Pokud vím, tak ne. Nemocnice jsou úasné drbárny  asi jako vechny instituce  ale my jsme byli velmi opatrní. Teď je mrtvý a já si o něm s nikým nemůu promluvit. Je to divné, ale je to úleva mluvit o něm s vámi. Byl to dobrý člověk, komandere, a dobrý psychiatr. On si to o sobě nemyslel. Nikdy nedovedl mít takový odstup, jaký by potřeboval pro klid své due. Příli se staral o stav psychiatrické sluby, hrozně si to bral. My jsme jedna z nejbohatích zemí světa a nedovedeme se postarat o staré, mentálně choré, o ty, kteří celý ivot pracovali, přispívali, bojovali s těkostmi a chudobou. A teď kdy jsou staří a trpí duevními poruchami a potřebují láskyplnou péči, moná i nemocniční lůko, nabízíme jim tak málo. Také měl starost o své schizofrenické pacienty, o ty, kteří neberou léky Myslel si, e by měly být útulky, místa, kam by mohli být přijati v době své krize, kam by se uchylovali rádi. A pak ty případy Alzheimera! Někteří z pečovatelů se potýkají s hroznými problémy. Nemohl se odpoutat od jejich utrpení.

Za předpokladu, e byl chronicky přepracovaný, řekl Dalgliesh, není divu, e nechtěl věnovat muzeu víc času ne dosud.

Nevěnoval mu ádný čas. Chodil jednou za čtvrt roku na schůze správců, to víceméně musel. Jinak se drel stranou a nechával vechno na sestře.

Neměl zájem?

Bylo to silnějí. On muzeum nenáviděl. Tvrdil, e u mu uloupilo z jeho ivota dost.

Vysvětlil vám, co tím myslí?

Myslel na své dětství. Moc o něm nemluvil, ale nebylo astné. Neměl dost lásky Jeho otec věnoval vekerou svou energii muzeu. Taky peníze, i kdy dost musel utratit za vzdělání dětí přípravky, soukromé koly, prestiní univerzity. Neville někdy mluvil o své matce, ale já nabyla dojmu, e to nebyla silná ena, psychicky ani fyzicky. Příli se bála manela, ne aby před ním ochránila děti.

Dalgliesh si pomyslel: Nebylo tam moc lásky, ale kde jí je moc? A chránit před čím? Před násilím, zneuíváním, nedostatkem péče?

Neville si myslel, e jsme příli posedlí minulostí  historií, tradicemi, věcmi, které sbíráme, pokračovala. Říkal, e vechno zaneřádíme mrtvými ivoty, mrtvými idejemi, místo toho, abychom řeili problémy současnosti. Ale sám byl posedlý svou vlastní minulostí. Tu nemůeme zruit, e? Je za námi, ale přitom pořád s námi. Je to stejné, pokud jde o zemi i o člověka. Minulost se prostě odehrála. Díky ní jsme takoví, jací jsme, musíme jí porozumět.

Neville Dupayne byl psychiatr, pomyslel si Dalgliesh. Musel chápat víc ne kdo jiný, jak ta silná nezničitelná chapadla mohou proniknout do ivota a omotat dui.

Teď kdy začala mluvit, bylo jasné, e nemůe přestat. Asi to nevysvětluju moc dobře. Já to tak prostě cítím. Nemluvili jsme o tom často, o jeho dětství, o ztroskotaném manelství, o muzeu. Nebyl čas. Kdy jsme si utrhli večer pro sebe, chtěl jedině jíst, milovat se, spát. Nechtěl vzpomínat, potřeboval úlevu. Alespoň tu jsem mu mohla dát. Někdy poté, co jsme se pomilovali, jsem si říkala, e toté pro něj mohla udělat kterákoli ena. Kdy jsem tam leela, připadalo mi, e jsem mu vzdálenějí, ne kdy mi tady na klinice diktuje a probíráme spolu jeho schůzky na týden. Kdy někoho milujete, touíte splnit mu kadé přání. Ale to nejde. Můeme dát jen to, co ten druhý člověk chce přijmout. Promiňte, ani nevím, proč vám to vechno vykládám.

Copak to pořád není takové? napadlo Dalglieshe. Lidé se mi svěřují, nemusím se jich ptát, dobývat to z nich, řeknou to sami. Začalo to, jetě kdy byl mladý detektiv serant, a tenkrát ho to překvapilo a fascinovalo, inspirovalo to jeho poezii, přináelo to napůl zahanbující uvědomění, e pro detektiva je to uitečný dar. Cítil i lítost. Od dětství znal hluboké hoře ivota a to také napájelo pramen jeho poezie. Mám důvěru lidí a pouívám ji k tomu, abych jim nasadil elízka, pomyslel si.

Myslíte, e tlaky z jeho zaměstnání, netěstí, na kterém měl účast, ho dohnaly tak daleko, e u nemohl dál?

Aby se zabil? Spáchal sebevradu? Nikdy! Teď její hlas nabyl na důrazu. Nikdy, nikdy. Sebevrada byla něco, o čem jsme občas mluvili. Byl zásadně proti. Nemyslím sebevradu velmi starých lidí nebo smrtelně nemocných; to vichni chápeme. Mluvím o mladých. Neville říkal, e sebevrada je často aktem agrese a zanechává strané břímě viny na rodině a přátelích. Nenechal by své dceři takové dědictví.

Děkuji vám, řekl tie Dalgliesh. Hodně mi to pomůe. Je tu jetě jedna věc. Víme, e doktor Dupayne nechával svého jaguara v garái u muzea, kadý pátek večer hned po esté hodině s ním odjíděl a vracel se pozdě v neděli nebo časně ráno v pondělí. My ovem potřebujeme vědět, kam o těch víkendech jezdil, jestli někoho pravidelně navtěvoval.

Myslíte, jestli vedl druhý ivot, tajný ivot bez ohledu na mě?

Musíme vědět, zda ty víkendy nemají co dělat s jeho smrtí. Jeho dcera nemá tuení, kam jezdil, a zřejmě se ho na to neptala. Paní Faradayová náhle vstala ze idle a přela k oknu. Ne, ta se neptala. Pochybuju, e by se někdo z rodiny ptal nebo e to někoho zajímalo. Vedli oddělené ivoty, spí jako královská rodina. Často jsem si říkala, zda je to kvůli jejich otci. Neville o něm občas mluvíval. Nevím, proč se ten člověk obtěoval mít děti. Jeho váeň byla muzeum, získávání exponátů, utrácení peněz za dalí a dalí. Neville svou dceru miloval, ale cítil se vůči ní provinile. Víte, obával se, e se chová úplně stejně, e své práci věnuje péči a pozornost, které by měl dávat Sarah. Myslím, e proto chtěl, aby se muzeum zavřelo. A také proto, e potřeboval nějaké peníze.

Pro sebe? zeptal se Dalgliesh.

Ne, pro ni.

Vrátila se ke svému stolu. A řekl vám někdy, kam jezdí na ty víkendy?

Ne kam jezdí, ale co dělá. Ty víkendy byly jeho osvobození. Miloval to auto. Nebyl mechanik a neuměl je opravovat ani udrovat, ale moc rád řídil. Kadý pátek jel na venkov a tam chodil na túry. Chodil celou sobotu a neděli. Bydlel v malých hostincích, venkovských hotelech, někdy v penzionech se snídaní. Měl rád dobré jídlo a pohodlí, take si pečlivě vybíral. Ale nejezdil pravidelně na stejná místa. Nechtěl, aby lidi byli zvědaví, co je zač, nebo se ho začali ptát. Toulal se v údolí Wye, po dorsetském pobřeí, někdy jezdil k moři do Suílolku nebo Norfolku. Díky těm samotářským procházkám daleko od lidí, od telefonu, od města si zachoval duevní zdraví.

Hleděla na své ruce, které měla sepnuté před sebou na psacím stole. Ale teď zvedla oči a pohlédla na Dalglieshe a on s pocitem lítosti znovu spatřil ty temné studny neutěitelné bolesti. Její hlas měl blízko k pláči. Jezdil sám, vdycky sám. To potřeboval, a to bolí. Ani mě nechtěl. Poté, co jsem se vdala, by bylo těké odjet, ale zvládla bych to. Strávili jsme spolu tak málo času, vdycky jen pár ukradených hodin v jeho bytě. Ale o víkendech nikdy Nikdy jsme spolu neproili ty dlouhé hodiny, kdy bychom se procházeli, povídali si, strávili celou noc ve stejné posteli. Nikdy, nikdy.

Dalgliesh tie řekl: Zeptala jste se ho někdy, proč to nechtěl?

Ne. Příli jsem se bála, e by mi mohl říct pravdu: e potřebuje svoji samotu víc ne mě. Odmlčela se. Ale něco jsem udělala. Nikdy se to nedozví, a teď u na tom nezáleí. Zařídila jsem si, abych přítí víkend měla volno. Znamenalo to zalhat manelovi i tchyni, ale já to udělala. Chtěla jsem poádat Nevilla, aby mě jednou jedinkrát vzal s sebou. Opravdu jen jednou, to bych mu slíbila. Kdybych s ním proila jen ten jeden víkend, myslím, e bych pak byla ochotná odejít.

Seděli mlčky Mimo kancelář běel ivot nemocnice, zrození a smrt, bolest a naděje; obyčejní lidé, kteří konají neobyčejnou práci; nic z toho k nim nedoléhalo. Pro Dalglieshe bylo těké vidět takový al, ani hledal slova útěchy Nemohl vak nabídnout ádná. Jeho práce byla vypátrat vraha jejího milence. Neměl právo budit v ní mylné domnění, e přiel jako přítel.

Počkal, a se ena uklidní, pak řekl: Mám jetě jednu poslední otázku. Měl nějaké nepřátele, některé pacienty, kteří by mu mohli přát něco zlého?

Pokud by ho někdo nenáviděl tak, aby mu přál smrt, myslím, e bych to věděla. Nebyl příli milován, na to byl moc velký samotář, ale váili si ho a měli ho rádi. Samozřejmě je tu vdycky riziko. Psychiatři ho přijímají a já nepředpokládám, e by byl ve větím ohroení ne personál úrazovky a pohotovosti, zejména v sobotu večer, kdy přiváejí opilé nebo zfetované pacienty. Slouit tam, to je teprve nebezpečné povolání. To je svět, jaký jsme si vytvořili. Někteří pacienti samozřejmě mohou být agresivní, ale ti nemohou plánovat vradu. A vůbec, jak by věděli o jeho autě a o tom, e s ním kadý pátek pravidelně odjídí?

Jeho pacienti ho budou postrádat, prohodil Dalgliesh.

Někteří, a to jetě jen krátce. Ti větinou mysli jen na sebe. Kdo se o mě teď bude starat? Koho uvidím na klinice přítí středu? A já budu muset nadále vídat jeho rukopis v lékařských zprávách. Ráda bych věděla, jak dlouho to bude trvat, ne zapomenu i na jeho hlas.

U se ovládala, ale najednou se jí hlas změnil. Strané je, e nemůu truchlit, veřejně ne. Není nikdo, s kým bych mohla o Nevillovi mluvit. Lidé slyeli drby o jeho smrti a spekulují. Jsou samozřejmě otřesení, a jistě je to doopravdy rmoutí. Ale jsou také vzruení. Násilná smrt je straná, ale je také zajímavá. Vidím jim to na očích. Vrada vechno kolem nakazí. Bere toho tolik, nejen ivot.

Ano, je to zločin, který vechno zamoří, přisvědčil Dalgliesh.

Náhle se nahlas rozplakala. Přikročil k ní a ona se k němu přitiskla, rukama se chytila klop jeho saka. Viděl, e je ve dveřích klíč, moná nezbytné bezpečnostní opatření, a napůl v náručí s ní přeel ke dveřím a otočil jím. Vzlykala: Promiňte, promiňte, ale pláč neustával. Viml si dalích dveří na protějí stěně, posadil ji jemně na idli a otevřel je. K jeho úlevě to bylo tak, jak očekával. Vedly do chodbičky, v ní napravo byla společná toaleta. Vrátil se k paní Faradayové, je se u trochu utiila, a pomohl jí ke dveřím, nače je za ní zavřel. Zdálo se mu, e slyí umění tekoucí vody. Nikdo nezaklepal ani nevzal za kliku druhých dveří. Za tři minuty byla zpět, navenek klidná, vlasy učesané a beze stopy toho usedavého pláče, kromě oteklých tváří.

Promiňte, muselo to pro vás být trapné, řekla.

Není třeba se omlouvat. Mně je jen líto, e vám nemohu nabídnout ádnou útěchu.

Pokračovala upjatě, jako by mezi nimi neproběhlo nic ne krátké oficiální setkání. Pokud je jetě něco, co potřebujete vědět, něco, s čím bych vám mohla pomoci, prosím, zavolejte mi. Chtěl byste mé číslo domů?

Moc byste mi pomohla, souhlasil Dalgliesh. Načmárala číslice do svého notesu, vytrhla list a podala mu ho.

Jetě bych byl vděčný, kdybych mohl projít zprávy pacientů a podívat se, zda tam není něco, co by mohlo pomoci při vyetřování. Pacient, který by na něj mohl být rozzlobený, případně ho chtěl alovat, nespokojený příbuzný, cokoli, co by mohlo naznačovat, e měl nepřítele mezi těmi, které léčil.

Nevěřím, e by to bylo moné. Kdyby si to myslel, věděla bych o tom. Kromě toho, zprávy pacientů jsou důvěrné. Nemocnice by nesouhlasila, aby se cokoli předalo bez přísluného povolení.

To vím. Pokud to bude nutné, to povolení dostanu.

Vy jste zvlátní policista, zavrtěla hlavou. Ale policista jste. Nebylo by moudré na to zapomenout.

Vztáhla k němu ruku a on ji krátce stiskl. Byla velmi chladná.

Kdy kráčel chodbou k čekárně a předním dveřím, pocítil náhlou potřebu dát si kávu. Přepadla ho po spatření ipky, ukazující k bistru. Na začátku své kariéry tady při kadé návtěvě nemocnice stihl rychlé jídlo nebo álek čaje. Vzpomněl si, e bistro vedla Liga přátel nemocnice, a zauvaoval, zda jetě vypadá stejně. Určitě zůstalo na stejném místě, byla to místnost est krát tři metry s výhledem na malou vydláděnou zahrádku. Zeď z edých cihel proti vysokému klenutému oknu zesilovala dojem, e je v kostele. Stolky, které si pamatoval, s červenými kostkovanými ubrusy, byly nahrazeny masivnějími s umakartovým povrchem, ale pult po levé straně ode dveří se syčícím kávovarem a skleněnými policemi, na nich byla vyloena jídla, byl stejný. Menu se také trochu změnilo: pečené brambory s různými náplněmi, fazole a vejce s toustem, rohlíky se unkou, rajská a zeleninová polévka a spousta koláčů a zákusků. Panovalo tu ticho. Lidé, kteří přili poobědvat, u odeli a na postranním stolku pod nápisem se ádostí, aby sem lidé odkládali pouité nádobí, se vrila velká hromada pinavých talířů. Seděli tady jen dva mohutní dělníci v kombinézách u vzdáleného stolku a mladá ena s dítětem v kočárku. Vypadala, e si vůbec nevímá děcka, které se s prstem v puse houpalo na idli a nemelodicky si u toho prozpěvovalo, poté se zastavilo a bez hnutí pozorovalo Dalglieshe velkýma zvědavýma očima. Jeho matka seděla se álkem čaje před sebou, zírala do zahrady a levou rukou neustále houpala kočárek. Nedalo se odhadnout, zda její tragickou nevímavost způsobila únava nebo smutek. Dalgliesh si uvědomil, e nemocnice je mimořádný svět, v něm se lidské bytosti nakrátko setkávají, kadý z nich nese své břímě naděje, trýzně nebo zoufalství, a přesto je tento svět podivně známý a vstřícný, paradoxně zároveň děsivý i těivý.

Káva, kterou mu u pultu podala starí ena, byla laciná, ale dobrá, a on ji vypil rychle; náhle pocítil touhu být odtamtud pryč. Tenhle krátký oddech si v tom runém dni vychutnal. Vyhlídka na výslech starí paní Faradayové nabyla na zajímavosti i významu. Jestlipak věděla o nevěře své snachy? A pokud ano, jak moc jí na ní záleelo?

Kdy znovu doel na hlavní chodbu, náhle před sebou zahlédl Angelu Faradayovou. Zastavil se, jako by si prohlíel jednu z hnědých fotografií, a umonil mladé eně, aby se mu vyhnula. Kdy dola a do čekárny, objevil se tam mladý mu a Dalgliesh zároveň zaslechl zvuk jejích kroků. Mu měl výjimečně krásnou tvář, citlivou, s velkýma jasnýma očima. Dalglieshe si neviml. Oči měl jen pro svou enu, vzal ji za ruku a tvář se mu náhle rozzářila důvěrou a téměř dětskou radostí.

Dalgliesh počkal, a vyjdou ze dveří. Z nějakého důvodu, který neuměl vysvětlit, to bylo setkání, které by raději neviděl.

Kapitola 12

Major Arkwright bydlel v prvním patře přestavěného stylového domu v Maida Vale. Dům byl pečlivě udrovaný a obehnaný elezným plotem, který vypadal jako čerstvě nalakovaný. Mosazná tabulka, naletěná do stříbrné běli, nesla jména čtyř nájemníků. Po obou stranách dveří stály soudky s vavřínovými keři. Piers stiskl zvonek a z interkomu se vzápětí ozval muský hlas. Výtah v domě nebyl.

Kdy Kate s Piersem vyli nahoru po schodech pokrytých kobercem, čekal je major Arkwright v otevřených dveřích. Byl to upravený malý muik, oblečený v dobře padnoucím obleku sladěném s vestou a vázankou, která zřejmě patřila k odznakům příslunosti k jeho pluku. Knír, tenoučká linka kontrastující s hustým obočím, měl blednoucí rezavou barvu. Vlasy neviděli. Celou hlavu, která vypadala neobvykle malá, pokrývala těsná muelínová čapka, pod ní zahlédli čtvereček bílé gázy nad levým uchem. Piers si pomyslel, e v té čapce vypadá jako pierot, zestárlý, ale stále plný chuti do ivota. Jasně modré oči se na Pierse a Kate zahleděly hodnotícím, ale nikoli nepřátelským pohledem. Jejich průkazy ho zjevně nezaujaly, pouze pokýval hlavou, jako by oceňoval, e přili přesně včas.

Major očividně sbíral staroitnosti, zejména staffordshireské pamětní figurky. Úzká hala jimi byla tak zaplněná, e Kate a Piers vstoupili opatrně, jako by vcházeli do přecpaného staroitnictví. Po celé zdi se táhla úzká police, na ní měl vystavenou impozantní sbírku: vévoda z Clarence, neastný syn Edvarda VII., a jeho snoubenka princezna May; královna Viktorie ve slavnostní róbě; Garibaldi na koni; Shakespeare opírající se o sloup z hromady knih, hlavu podepřenou pravou rukou; významní viktoriántí kazatelé hřímající ze svých kazatelen. Na protějí zdi visela různorodá sbírka předmětů předevím z viktoriánské éry: siluety v oválných rámech, zarámovaná výivka s letopočtem 1852, malé olejomalby venkovských scén z devatenáctého století, na nich čeledíni a jejich rodiny, vyhlíející nepřesvědčivě nakrmeně a čistě, skotačili nebo poklidně seděli před svými malebnými chaloupkami. Piersovo zkuené oko postřehlo vechny detaily jediným pohledem, s jistým údivem, e a doposud tu nic nepřipomínalo majorovu vojenskou kariéru.

Provedl je obývacím pokojem, který působil pohodlně, přestoe byl přecpaný vitrínami s dalími staffordshireskými figurkami. Pak proli krátkou chodbičkou do zimní zahrady, která byla vystavěna nad venkovní zahrádkou. Stála zde čtyři proutěná křesla a stolek se skleněnou deskou. Police dole u stěn obsahovaly pozoruhodný výběr rostlin, větinou stálezelených a jetě kvetoucích.

Major se posadil a pokynul Piersovi a Kate k dalím křeslům. Působil tak bodře a pohodově, jako by se setkal se starými přáteli. Jetě ne Piers nebo Kate stačili promluvit, vyhrkl chraplavým staccatovým hlasem: U se kluk nael?

Jetě ne, pane.

Najdete ho. Ten se určitě nevrhl do řeky. Takový není. Vyplave, jakmile se dozví, e není po mně. O tu nai hádku se nemusíte zajímat  ale ona vás nezajímá, je to tak? Máte důleitějí starosti. Nevolal bych ambulanci ani policii, kdyby mě paní Perrifieldová  bydlí pode mnou  neslyela upadnout a nevyběhla nahoru. Myslí vechno dobře, ale ráda se plete do cizích věcí. Ryan do ní narazil, kdy utíkal z domu. Byl jsem trochu omráčený  no, vlastně v bezvědomí. Divím se, e nezavolala hasiče, vojsko a já nevím koho jetě. V ádném případě nevznesu obvinění.

Piers vak potřeboval získat rychlou odpověď na jednu základní otázku. Nezajímá nás ta hádka, pane, alespoň ne v první řadě. Můete nám říct, kdy přiel Ryan Archer včera večer domů?

Bohuel ne. Byl jsem v South Kensingtonu na aukci staffordshireské keramiky. Jeden nebo dva kousky se mi tam moc líbily. Jene za oba někdo nabídl víc ne já. Dřív jsem kupoval jeden pamětní kousek za třicet liber. Kde jsou ty časy!

A přiel jste domů kdy?

Asi tak v sedm. Potkal jsem před aukční síní kamaráda a li jsme do místní hospody na jedno. Ryan u byl doma, kdy jsem se vrátil.

A co dělal, pane?

Koukal ve svém pokoji na televizi. Pronajal jsem si dalí televizor. Kluk sleduje jiné programy ne já a já mám večer rád jisté soukromí. Ale celkem to funguje dobře.

Jak vám připadal, kdy jste přiel domů? zeptala se Kate.

Jak to myslíte?

Byl nervózní, rozruený, jiný ne normálně?

Já ho prvních patnáct minut neviděl. Jen jsem na něj zavolal a on odpověděl. Ani si nepamatuju, co říkal. Pak přiel do pokoje a začali jsme se hádat. Byla to moje vina.

Můete nám říct, jak to přesně bylo?

Vzniklo to, kdy jsme se začali zbavit o Vánocích. Chtěl jsem ho vzít do Říma, objednal jsem hotel, zajistil letenky Řekl, e si to rozmyslel, e je pozvaný, aby strávil Vánoce s někým jiným, se enou.

Kate pečlivě volila slova. Rozčililo vás to? Cítil jste zklamání, árlivost?

ádnou árlivost, dostal jsem vztek. U jsem ty letenky koupil.

Věřil jste mu?

Ani ne, o té eně ne.

Co tedy?

Bylo zřejmé, e se mu do Říma nechce. Myslel jsem, e mi to mohl říct, jetě ne jsem ty letenky zaplatil. A také jsem si napsal o nějaké informace ohledně jeho dalího vzdělání. Kluk je dost chytrý, ale je úplně nevzdělaný. Větinou chodil za kolu. Nechal jsem mu brourky, aby si je proel a mohli bychom si promluvit o monostech. Vykalal se na to. Začali jsme se hádat kvůli tomu nápadu. Já myslel, e bude dychtivý po vzdělání, ale jemu je to fuk. Řekl, e u má dost toho, jak se mu pletu do ivota, něco takového. Nesmíte obviňovat toho kluka. Jak jsem řekl, je to vechno moje vina. Podal jsem mu to nesprávnými slovy.

A to?

Řekl jsem mu: ,V ivotě nebude nikdy nic znamenat. Chtěl jsem doplnit: ,Dokud nebude mít nějaké vzdělání nebo koly. Tu větu jsem neměl anci doříct. Ryana chytil rapl. Musela to být slova, která slýchal od svého otčíma. No, ani ne otčíma, prostě chlapa, co il s jeho mámou. Je to stará písnička, museli jste ji slyet stokrát. Otec od nich odeel, matka měla řadu milenců, nakonec se k ní jeden nastěhoval. Syn a milenec se nesnáejí a nakonec musí jeden vypadnout. Není těké uhodnout který. Ten chlap byl zřejmě tyran. Zvlátní e některé enské si na ně potrpí. No, ale on víceméně Ryana vytval. Kupodivu ho Ryan nepratil pohrabáčem.

Hospodyni v muzeu řekl, e byl odmalička v dětském domově, poznamenala Kate.

Ale houby! il doma a do patnácti. Jeho otec umřel rok a půl předtím. Ryari naznačoval, e to byla velmi tragická smrt, ale nikdy to nevysvětlil. Moná je to dalí fantazie. Ne, nikdy nebyl v dětském domově. Ten kluk je ztroskotaná existence, ale zas ne taková, jako kdyby se na něm podepsalo vedení děcáku.

Byl na vás hrubý někdy předtím?

Nikdy. Není to hrubián. Jak jsem řekl, byla to moje vina. patná slova ve patný čas.

A neříkal nic o práci, co dělal, v kolik odeel, kdy přiel domů?

Nic. Ale já to ani nečekal, proč taky? Ani jsme neměli moc času něco probírat, protoe on ztratil nervy, zvedl pohrabáč a el po mně. Zasáhl mě do pravého ramene. Já jsem spadl a narazil hlavou do rohu televizoru. Celej ten krám se převrátil.

Můete nám něco říct o jeho ivotě tady, jak dlouho jste spolu, jak jste se seznámili? poádal Piers.

Já ho sebral na Leicester Square před devíti měsíci. Mohlo být deset. Kdy to asi tak bylo? Koncem ledna nebo v únoru. Byl jiný ne ostatní kluci. Promluvil první a mně bylo jasné, e se řítí do průvihu. Je to hroznej ivot, prostituce. Ne člověk dojde na konec ulice, můe být po něm. On jetě nezačal, ale já měl dojem, e by mohl. Neměl kde spát, tak jsem ho vzal sem.

A spal tu s ním. Tedy, byli jste milenci, řekla Kate bez okolků.

Je homosexuál, to ano, ale proto jsem ho domů nevzal. Mám někoho jiného, funguje to po léta. Teď je na půl roku jako poradce na Dálném východě, ale začátkem ledna se má vrátit. Doufal jsem, e se do té doby Ryan někde usadí. Tenhle byt je pro tři lidi malý. Ryan přiel ten první večer za mnou do pokoje, myslel si, e mi musí zaplatit za ubytování. Brzy jsem ho vyvedl z omylu. Nikdy nemíchám sex a obchod. Nikdy. Mladí mě ani moc nepřitahují. Asi je to divné, ale je to tak. Ten kluk se mi líbil a bylo mi ho líto, ale to je vechno. Přicházel a odcházel, víte? Někdy mi řekl, e bude pryč, někdy ne. Větinou se vrátil za týden nebo za dva, potřeboval koupel, čisté aty, slunou postel. Bydlel v různých squatech, ale nikdy ne dlouho.

Věděl jste, e pracuje v Dupayneově muzeu jako zahradník?

Dal jsem jim na něj reference. Řekl mi, e tam pracuje kadé pondělí, středu a pátek. V ty dny větinou odcházel brzy a vracel se kolem esté. Předpokládám, e byl tam, co říkáte, v tom muzeu.

Jak tam jezdil? zeptala se Kate.

Metrem a pak pěky. Měl staré kolo, ale to zmizelo.

Není to divné, pracovat v zimě do pěti? Stmívá se mnohem dřív.

Říkal, e tam má různé jiné práce. Pomáhal v domě i na zahradě. Moc jsem se ho nevyptával. Byl bych jako jeho otčím. Ryan nesnáel vměování. Nemějte mu to za zlé. Já to cítím podobně. Heleďte, nechtěli byste něco k pití? Čaj nebo kávu? Zapomněl jsem se zeptat.

Kate mu poděkovala a řekla, e u půjdou. Major pokývl. Doufám, e ho najdete. Jestli ano, řekněte mu, e jsem v pořádku. Postel tu má, kdyby se obtěoval zase přijít. Alespoň zatím. A toho doktora  jak se jmenoval, Dupayne?  neoddělal.

Doktor Neville Dupayne.

To můete pustit z hlavy. Ten kluk není vrah.

Kdyby vás uhodil víc a trochu jinam, mohl být, poznamenal Piers.

Ale nestalo se to. Dejte pozor na kropicí konev, a budete vycházet. Lituju, e jsem vám nemohl být víc nápomocný. Dáte mi vědět, a ho najdete?

K jejich překvapení jim mezi dveřmi podal ruku. Katinu stiskl tak silně, e div nezaúpěla. Ano, pane, určitě vám dáme vědět, přislíbila.

Poté, co se zavřely dveře, Kate navrhla: Mohli bychom to zkusit u paní Perrifieldové. Mohla slyet Ryana, kdy se vracel domů. Vypadá jako enská, která sleduje vechno, co se u sousedů děje.

V přízemí zazvonili u dveří. Otevřela jim obtloustlá starí ena, poněkud nalíčená, s nalakovaným účesem. Měla na sobě vzorovaný oblek se čtyřmi kapsami na saku, vechny ozdobené velkými mosaznými knoflíky Pootevřela dveře, ale nechala na nich řetěz a zírala na ně tou mezerou podezíravým pohledem. Kdy jí Kate ukázala svůj průkaz a vysvětlila, e se jdou ptát na Ryana Archera, okamitě řetěz sundala a pozvala je dál. Kate se obávala, e se odtamtud budou těko dostávat, take vysvětlila, e paní Perrifieldovou nezdrí dlouho. Mohla by jim říci, kdy Ryan včera večer přiel domů?

Paní Perrifieldová překotně vysvětlovala, jak ráda by jim pomohla, ale běda, nemůe. V pátek odpoledne chodí hrát brid. Včera hrála s přítelkyněmi v South Kensingtonu a po čaji tam zůstala na sherry. Přijela domů asi čtvrt hodiny po tom straném útoku. Piers a Kate museli do podrobností vyslechnout, jak se paní Perrifieldové natěstí povedlo majorovi zachránit ivot okamitou akcí. Doufala, e si teď major uvědomí, e je příli důvěřivý, příli soucitný člověk. Ryan Archer nebyl typ nájemníka, o kterého by v úctyhodném domě stáli. Opakovala, jak je jí hrozně líto, e jim nemůe pomoci, a Kate jí to věřila. Nepochybovala o tom, e paní Perrifieldová by jim s radostí vylíčila, kdy se Ryan vrátil domů a jak jetě páchl benzinem, kdy se přiřítil rovnou z místa činu.

Kdy se vraceli k autu, Kate prohodila: Take Ryan nemá alibi, alespoň zatím to tak vypadá. Ale nechce se mi věřit



Piers ji přeruil. Proboha, Kate, nezačínej jetě ty! Nikdo z nich není pravděpodobný vrah. Je podezřelý jako vichni ostatní. A čím déle bude pryč, tím hůř to pro něj bude vypadat.

Kapitola 13

Dům paní Faradayové byl osmý v ulici řadových domů na jiní straně Islington Square. Ty domy, nepochybně postavené pro vyí pracující třídu, musely projít obvyklou kalvárií zvyovaných nájmů, zanedbanosti, válečných kod a přeplněnosti, ale pak je převzala střední třída, která oceňovala blízkost City, dobrých restaurací a divadla Almeida i uspokojení z toho, e bydlí v zajímavém, společensky i etnicky různorodém společenství. Podle četných mříí na oknech a poplachových systémů bylo zjevné, e jejich obyvatelé se chrání před nevítanou manifestací této bujné různorodosti. Řada domů vynikala atraktivní architektonickou jednotou. Stejné fasády ve smetanovém tuku a balkony z černých elezných prutů ruil jen zářivý různobarevný nátěr dveří a rozmanitých mosazných klepadel. Na jaře tuto architektonickou konformitu oivovaly kvetoucí třeně, jejich kmeny byly chráněny zábradlím, ale teď na řadu holých větví svítilo podzimní slunce a zlatilo kmeny stromů. Některé truhlíky na oknech zdobil popínavý břečtan nebo luté listopadky.

Kate stiskla zvonek v mosazném kruhu a okamitě jí přiel otevřít starí dvorný mu s pečlivě upravenými, dozadu sčesanými bílými vlasy a výraznou neúčastnou tváří. Jeho oblečení se vyznačovalo výstřední dvojznačností: proukované černé kalhoty, hnědé lněné sako, které vypadalo jako čerstvě vyehlené, a pestrý motýlek. Komander Dalgliesh a inspektorka Miskinová? otázal se. Paní Faradayová vás očekává. Je na zahradě, ale moná vám nebude vadit, kdy projdete tudy. Dodal: Já jsem Perkins, jako by to nějak vysvětlovalo jeho přítomnost.

Ani takový dům, ani to přijetí Kate nečekala. Jen málo domů dnes otevíral majordomus, a mu, který jim otevřel, na něj nevypadal. Vystupováním a sebejistotou spí připomínal starého sluhu, nebo to byl moná nějaký příbuzný, který se pro zábavu rozhodl hrát jeho roli?

Hala byla úzká a ten dojem jetě zesilovaly velké pendlovky, které visely napravo ode dveří. Stěny byly pokryty zarámovanými akvarely zavěenými tak blízko sebe, e ze vzorované zelené tapety nebylo vidět skoro nic. Ve dveřích nalevo zahlédla Kate stěny pokryté knihovnami, elegantní krb a nad ním portrét vyvedený v oleji. Nebyl to dům, kde by člověk čekal barvotisky divokých koní cválajících z moře nebo orientální enu s olivovou pletí. Nahoru vedlo elegantní vyřezávané mahagonové zábradlí. Na konci chodby otevřel Perkins bíle nalakované dveře, které vedly na zimní zahradu, táhnoucí se po celé délce domu. Byla to místnost vyznačující se vlídnou důvěrností; na nízkých proutěných idlích byly přehozené kabáty, na stolku leely časopisy, bujné zelené rostliny stínily okno a dodávaly světlu nazelenalý nádech, jako by byli pod vodou. Po několika schodech seli do zahrady. Pěinka z yorského kamene vedla trávníkem ke skleníku. Za jeho sklem spatřili postavu eny, která se skláněla a zvedala v rytmickém pohybu s přesností klasického tance. Ty pohyby neustaly, ani kdy Kate s Dalglieshem doli ke dveřím. Teprve tehdy uviděli, e ena zalévá a oetřuje rostliny v květináčích. Na římse stála mísa s mýdlovou vodou a ena brala květináče jeden po druhém, sehnula se, namočila kadý do dezinfekčního prostředku a pak je stavěla na vysokou polici podle velikosti. Po několika vteřinách se uráčila shlédnout na své návtěvníky a otevřela dveře. Ucítili silný pach dezinfekce.

Byla vysoká, téměř sto osmdesát centimetrů, a měla na sobě pinavé manestráky, tmavomodrý vlněný svetr, gumové holínky a červené gumové rukavice. edé vlasy, sčesané dozadu z vysokého čela, měla schované pod měkkým plstěným kloboukem, ledabyle nasazeným. Oči ve výrazné, inteligentní tváři byly tmavé a bystré, s těkými víčky Přestoe ple kolem nosu a na lícních kostech byla trochu zhrublá povětrnostními vlivy, tvář měla téměř bez vrásek. Kdy vak stáhla rukavice, zjistila Kate podle modrých provazců il a jemně pomačkané kůe rukou, e je starí, ne čekala; určitě jí muselo být u přes čtyřicet, kdy se jí narodil syn. Kate pohlédla na Dalglieshe. Jeho tvář neprozrazovala nic, ale ona věděla, e si určitě myslí toté. Stáli tváří v tvář obdivuhodné eně.

Paní Faradayová? oslovil ji Dalgliesh.

Hlas měla autoritativní a pečlivě artikulovala. Jistě, kdo jiný? Toto je moje adresa, toto je moje zahrada, toto je můj skleník, a ten, kdo vás sem poutěl, je můj člověk. Mluví schválně lehkým tónem, pomyslela si Kate, aby slovům ubrala případnou urálivost. Pokračovala: Vy jste zajisté komander Dalgliesh. Neobtěujte se ukazovat mi průkaz nebo něco podobného. Samozřejmě jsem vás čekala, ale nevím, proč jsem se domnívala, e přijdete sám. Není to zrovna společenská návtěva.

Pohled, který vrhla na Kate, nebyl sice nepřátelský, ale hodnotící, jako by zvaovala přednosti nové slutičky. Dalgliesh svou spolupracovnici představil. Paní Faradayová si poněkud překvapivě potřásla rukama s oběma a pak si opět natáhla rukavice.

Prosím, omluvte mě, budu přitom pokračovat ve své práci, řekla. Nepatří zrovna k mým oblíbeným, take kdy u jsem začala, ráda bych ji dokončila co nejdřív. To proutěné křeslo je celkem čisté, slečno Miskinová, ale obávám se, e vám, pane Dalglieshi, nemám co nabídnout, jen tuhle obrácenou bednu. Snad pro vás bude dost bezpečná.

Po chvíli Kate usedla, ale Dalgliesh zůstal stát, a ne stačil promluvit, paní Faradayová pokračovala: Přili jste samozřejmě kvůli úmrtí doktora Dupaynea. Mám za to, e vae přítomnost znamená, e to nepovaujete za nehodu.

Dalgliesh se rozhodl, e bude strohý. Nebyla to nehoda, ani sebevrada. Obávám se, e vyetřujeme vradu, paní Faradayová.

To jsem si myslela, ale nepoutá to poněkud neobvyklou úroveň pozornosti? Odpuste mi, ale zaslouí smrt doktora Dupaynea, jakkoli politováníhodná, pozornost komandera a detektiva inspektora? Kdy neodpověděli, pokračovala: Ptejte se, prosím. Bude-li v mých silách vám pomoci, ráda to udělám. Některé podrobnosti samozřejmě znám. Takové zprávy se íří velmi rychle. Byla to hrozná smrt.

Pokračovala ve svém úkolu. Kdy Dalgliesh pozoroval, jak zvedá vydrhnuté květináče, namáčí je a znovu staví na police, vybavila se mu ivá vzpomínka z dětství na přesazování květin v kůlně farní zahrady. Patřilo to k jeho úkolům, pomáhat zahradníkovi s kadoročním čitěním květináčů. Pamatoval si teplý dřevitý pach kůlny a historky starého Sampsona o jeho hrdinských činech za první světové války Větina z nich, jak zjistil později, byla smylená, ale tenkrát devítiletého chlapce uchvátily a proměnily ten úkol na událost, na ni se vdycky těil. Stařík byl vynalézavý fantasta. Dalgliesh pojal podezření, e teď stojí před enou, která by dovedla lhát mnohem přesvědčivěji.

Můete nám říci, poádal ji, o vaem vztahu k muzeu? Víme, e jste jedna z dobrovolných pracovnic. Jak dlouho tam pracujete a co děláte? Moná e se vám to nezdá relevantní, ale v této chvíli se toho musíme dozvědět co nejvíc o ivotě doktora Dupaynea jak v práci, tak v muzeu.

To musíte jít za členy jeho rodiny a lidmi, kteří s doktorem Dupaynem pracovali v nemocnici. Mezi nimi, jak jistě víte, je moje snacha. Moje styky s tou rodinou trvají asi dvanáct let. Manel byl přítel Maxe Dupaynea, který muzeum zaloil, a my jsme mu vdycky fandili. Kdy jetě Max il, měli starého a nepříli schopného zahradníka, a Max mě poádal, jestli bych mu nepomohla. Abych tam jednou týdně, nebo nějak pravidelněji, přila zahradníkovi poradit. V současnosti, jak asi víte, se o zahradu stará Ryan Archer; také pracuje jako uklízeč a údrbář na částečný úvazek. Chlapec je úplně nevzdělaný, ale je celkem ochotný. Po smrti Maxe Dupaynea mě poádal James Calder-Hale, archivář, abych pokračovala. On teď má na starosti prověřování dobrovolných pomocníků.

A je třeba je prověřovat? zeptala se Kate.

Rozumná otázka. Pan Calder-Hale se zřejmě domnívá, e jich je příli mnoho a větina jich nadělá víc problémů, ne by stálo zato. Muzea přitahují nadence, kteří nic nedovedou tak, aby mohli být platní. On sníil jejich počet na tři  já, slečna Babbingtonová, která pomáhala Muriel Godbyové v recepci, a paní Stricklandová, ta pracuje v knihovně. Slečna Babbingtonová toho nechala asi před rokem kvůli pokračující artritidě. Take jsme jen dvě. Bylo by nás potřeba víc.

Paní Cluttonová nám řekla, ozval se Dalgliesh, e to vy jste zakoupila kanystr s benzínem do sekačky Kdy to bylo?

V září, to se sekalo. Ryanovi doel benzin a já mu řekla, e nějaký donesu, abych uetřila peníze za dodání. Ten benzin se ani nepouil. Sekačka nějakou dobu patně fungovala a chlapec s ní vůbec nedovedl zacházet, nato ji opravit. Dospěla jsem k závěru, e musíme koupit novou. V mezičase Ryan pouíval ruční sekačku. Kanystr s benzinem zůstal v kůlně.

Kdo věděl, e tam je?

Přirozeně Ryan. Paní Cluttonová, která si dává do kůlny kolo, a moná paní Godbyová. Určitě jsem jí říkala, e se ta stará sekačka musí vyřadit. Zajímala ji cena, ale zřejmě nijak nespěchala; trávu bude nejspí třeba znovu posekat a na jaře. Kdy o tom mluvíme, musela jsem jí o tom benzinu říct, protoe mi ho zaplatila a já jí podepsala stvrzenku. Dupayneovi a pan Calder-Hale o něm asi také věděli. Musíte se jich zeptat.

Nenapadlo vás, kdy u ten benzin nebyl potřeba, vzít si ten kanystr domů? zeptala se Kate.

Paní Faradayová po ní loupla pohledem, který naznačoval, e taková otázka by nemohla napadnout nikoho inteligentního. Ne, proč? odpověděla. Měla bych? Dostala jsem za benzin zaplaceno.

Kate se nenechala odradit a zkusila něco jiného. Chodíte do muzea u dvanáct let. Popsala byste je jako astné místo? Myslím ty lidi, kteří tam pracují.

Paní Faradayová vzala dalí květináč, kriticky si ho prohlédla, namočila ho do dezinfekce a překlopila na lavici. Řekla: Nevím, jak bych se to dozvěděla. Nikdo z personálu si mi nestěoval, e by byl neastný, a i kdyby, neposlouchala bych je.

Jako by se bála, aby ta odpověď nezněla příli výhruně, dodala: Po smrti Maxe Dupaynea tu byl jistý nedostatek celkového řízení. Do funkce byla jmenována Caroline Dupayneová, ale ta měla své vlastní povinnosti ve kole. Jak jsem řekla, pan Calder-Hale má zájem o dobrovolné pracovníky a ten chlapec dělá na zahradě  tedy alespoň se nějak snaí udret ji ve formě. Poté, co přila Muriel Godbyová, se to zlepilo. Je to schopná ena a vypadá, e ji odpovědnost těí.

Dalgliesh přemýlel, jak začít o té komplikaci, e její snacha měla poměr s Nevillem Dupaynem. Potřeboval vědět, zda ten poměr byl tak tajný, jak mu líčila Angela Faradayová, zejména chtěl vědět, kolik toho paní Faradayová tuila nebo věděla.

U jsme mluvili o tom, e vae snacha byla osobní sekretářkou doktora Dupaynea, a já vím, e měla na starosti jeho ambulanci. Je to zřejmě osoba, její názor na jeho duevní stav v ten pátek je důleitý.

A byl ten duevní stav nějak relevantní pro to, e ho někdo zavradil? Teď tedy zase naznačujete, e to mohla být sebevrada?

Co je pro ten případ relevantní, musím rozhodnout já, paní Faradayová, řekl Dalgliesh.

A byl poměr mé snachy s Nevillem Dupaynem relevantní? Řekla vám to, e ano? No jistě. Láska, uspokojení z toho, e nás někdo chce, je vdycky něco jako triumf. Velmi málo lidem teď vadí doznání, e jsou ádoucí. Pokud jde o dnení sexuální mravy, cizoloství není zavreníhodné.

Myslím, e ten poměr byl pro ni spí zdrojem úzkosti ne naplnění  to utajování, strach, e se to vá syn můe dozvědět, e ho to raní.

Ano, řekla s hořkostí. Angela není bez svědomí.

Byla to Kate, kdo poloil tu otázku. A přiel na to, paní Faradayová?

Nastalo ticho. Paní Faradayová byla příli inteligentní, aby jí nedolo, jaký to má význam. Je to otázka, pomyslela si Kate, kterou musela čekat. V jistém smyslu ji uvítala. Ona sama se přece zmínila o poměru své snachy. Snad proto, e byla přesvědčena, e pravda stejně nakonec vyjde najevo a e své mlčení pak bude muset odůvodňovat? Otočila okrábaný květináč v rukou, důkladně ho prozkoumala, pak se sklonila a namočila ho v dezinfekčním prostředku. Dalgliesh a Kate čekali. Paní Faradayová se narovnala a teprve pak odpověděla: Ne, neví to, a je na mně, aby se to nikdy nedozvěděl. Doufám, e mohu spoléhat na vai spolupráci, komandere. Mám za to, e nemáte v pracovní náplni působit lidem bolest.

Dalgliesh slyel, jak se Kate rychle nadechla a opanovala se. V pracovní náplni mám vyetřování vrady, paní Faradayová. Nemohu dávat ádné záruky, jen vám řeknu, e fakta, která nejsou relevantní, nebudou zbytečně zveřejňována. Bohuel, vyetřování vrady vdycky působí bolest. Ké by pouze viníkovi! Odmlčel se a pak dodal: Jak jste se to dozvěděla?

Viděla jsem je spolu. Bylo to před třemi měsíci, kdy do nemocnice přiel některý z členů královské rodiny otevírat nový komplex operačních sálů. Neville Dupayne a Angela nebyli oficiálně spolu, nic takového. Byl na seznamu primářů, kteří se tam měli uvést. Ona pomáhala s organizací, uváděla návtěvníky, doprovázela VIP hosty, takové věci. Ale náhodně se seli a chvíli spolu postáli. Viděla jsem její tvář, vzali se za ruce a zase se rychle pustili. Lásku nemůete skrýt, kdy si nedáváte pozor.

Ale kdy jste to viděla vy, tak co ostatní? namítla Kate. Moná si toho vimli někteří lidé v jejich blízkosti. Ale Angela a Neville Dupayne ili své ivoty odděleně. Pochybuji, e by tu novinu někdo sdělil mně nebo synovi, i kdyby měl podezření. V nemocnici si o tom třeba ukali, ale nebyl důvod plést se někomu do ivota nebo dělat naschvály. Viděla jsem je v nestřeeném okamiku. Nepochybuji, e se naučili přetvařovat.

Vae snacha mi řekla, e ten poměr skončil, poznamenal Dalgliesh. Usoudili, e koda, kterou můe působit, nestojí za jeho pokračování.

A vy jste jí uvěřil?

Neviděl jsem důvod, proč nevěřit.

Ale prosím vás, vdy lhala. Plánovali, e si přítí víkend spolu vyjedou. Syn mi telefonoval, jestli bychom nestrávili přítí víkend spolu, e Angela jede navtívit dávnou spoluačku v Norwichi. Nikdy nemluvila o kole ani o ádných přítelkyních. Měli si spolu poprvé vyjet.

Tím si nemůete být jistá, paní Faradayová, ozvala se Kate.

Mohu si být jistá.

Opět nastalo ticho. Paní Faradayová pokračovala ve své práci. Byla jste ráda, e se vá syn oenil? zeptala se Kate.

Velmi ráda. Musela jsem se smířit s tím, e pro něj nebude lehké najít enu. Spousta en by se s ním ráda vyspala, ale nechtěly by s ním trávit zbytek ivota. Angela vypadala, e ho má upřímně ráda. Myslím, e to stále trvá. Seznámili se v muzeu, náhodou. Bylo to jednou odpoledne před třemi lety. Selwyn měl volné odpoledne a přiel mi pomoci se zahradou. Po obědě měla být schůze správců a Neville Dupayne zapomněl své písemnosti a program jednání. Volal do nemocnice a Angela mu to přivezla. Potom se la podívat, co tu pěstujeme, a nějakou dobu jsme se spolu bavili. Tak se se Selwynem seznámili. Byla jsem astná a ulevilo se mi, kdy se začali scházet a nakonec se zasnoubili. Připadala mi jako přesně ta pravá ena pro něj  milá, citlivá a mateřská. Samozřejmě oba jejich příjmy nejsou velké, ale já jsem jim mohla koupit malý domek a auto. Bylo zřejmé, kolik pro něj znamenala  a jetě znamená.

Viděl jsem vaeho syna, řekl Dalgliesh. V čekárně u svatého Osvalda, kdy jsem odcházel od vaí snachy po výslechu.

A jaký dojem jste si udělal, komandere?

Pomyslel jsem si, e má pozoruhodnou tvář. Mohlo by se říct, e je krásný.

Takový byl můj mu, ale ne tak výrazně. Přesnějí popis by byl pohledný. Na chvíli se zamyslela, pak se jí na tváři objevil zasněný úsměv, který ji proměnil. Velmi pohledný. Krásný je podivné slovo v souvislosti s muem.

Připadalo mi namístě.

U prohlédla a namočila poslední květináč. Ted je rovnala do úhledných řad podle rozměrů. Prohlédla si je s uspokojením z úspěného dokončení práce a pokračovala: Asi jsem vám to o Selwynovi říkala. On není inteligentní. Řekla bych, e měl vdycky potíe s učením, ale ta fráze nemá diagnostický význam. Můe přeít v dnením nemilosrdném světě, ale nemůe soutěit. Byl vychován mezi takzvanými normálními dětmi, ale nedosáhl ádných výsledků při zkoukách ani se o ně vlastně nepokusil, vyjma dvou neakademických předmětů. Univerzita samozřejmě nepřicházela e úvahu, ani ty na konci ligové tabulky, které tak zoufale shánějí studenty, e prý berou kadého jen taktak gramotného. Selwyna by nevzali. Jeho otec byl vysoce inteligentní a Selwyn je nae jediné dítě. Jeho omezení, jakmile začalo být zjevné, bylo pro otce zklamáním  moná by ani slovo zármutek nebylo příli silné. Ale miloval svého syna stejně jako já. Oba jsme chtěli, aby byl Selwyn astný a nael si práci v rámci svých schopností  takovou, aby byla pro ostatní uitečná, a přitom ho uspokojovala. těstí nebyl ádný problém. Schopnost radovat se měl vrozenou. Pracuje jako vrátný v nemocnici u svaté Agáty Má tu práci rád a dělá ji dobře. Jeden ze starích vrátných se o něj zajímá, take není bez přátel. Také má enu, kterou miluje. Mám zájem na tom, aby i nadále měl enu, kterou miluje.

Dalgliesh se tie zeptal: Co jste dělala, paní Faradayová, včera večer mezi půl estou a půl sedmou?

Otázka byla brutálně věcná, ale musela ji přece čekat. Nabídla mu motiv, ani ji k tomu přiměl. Bude teď mít alibi?

Jakmile jsem se doslechla, e Neville Dupayne zemřel, řekla, bylo mi jasné, e se začnete vrtat v jeho soukromém ivotě a e poměr s mou snachou dřív nebo později vyjde na světlo. Kolegové v nemocnici se o nějakém podezření nezmínili mně ani jejímu mui. Proč by to dělali? Ale kdy půjde o vradu, rychle svůj postoj změní. Také jsem si uvědomila, e já sama mohu být podezřelá. Včera jsem chtěla jet do muzea vozem a být tam, a přijede Neville Dupayne. Samozřejmě jsem věděla, e si tam jezdí kadý pátek v est pro svého jaguara. Myslím, e to věděli vichni v muzeu. Připadalo mi, e to je nejlepí příleitost, jak ho zastihnout v naprostém soukromí. Nemělo by smysl smlouvat si schůzku v nemocnici. Mohl by se vdycky vymluvit, e nemá čas. A jetě ta komplikace, e je tam Angela. Chtěla jsem se s ním setkat o samotě a pokusit se ho přemluvit, aby ten poměr ukončil.

Měla jste nějakou představu, jak to udělat? zeptala se Kate. Myslím tím, jaké argumenty pouít kromě toho, e tím ubliují vaemu synovi?

Ne. Neměla jsem nic konkrétního, čím bych mu pohrozila, pokud to myslíte takhle. Selwyn nebyl jeho pacient, take by to lékařskou komoru asi nezajímalo. Má jediná zbraň, chcete-li pouít takový termín, by byl apel na jeho slunost. Koneckonců tady byla ance, e doktor Dupayne můe svého poměru litovat, chtít se z něj vykroutit. Vyjela jsem z domova přesně v pět hodin. Měla jsem v plánu být v muzeu v půl esté nebo chvíli poté, pro případ, e by přijel dřív Muzeum se zavírá v pět, take zaměstnanci by u byli pryč. Mohla by mě vidět paní Cluttonová, ale zdálo se mi to nepravděpodobné, protoe její domek je a za muzeem. Kadopádně jsem tam musela jet.

A setkala jste se s panem Dupaynem?

Ne, já ten pokus vzdala. Ulice byly ucpané  jako větinou v pátek  a několikrát se mi stalo, e jsem stála ve frontě, a to ani ne u semaforů. Měla jsem čas přemýlet. Napadlo mě, e celý ten podnik je patně pojatý. Neville Dupayne se bude těit na svůj víkend, bude chtít honem honem odjet. Byl by to nejnevhodnějí čas, kdy ho oslovit. A měla bych jedinou anci. Pokud by selhala, byla bych bezmocná. Řekla jsem si, e bude lepí obrátit se nejdřív na Angelu. Koneckonců, nikdy jsem s ní o tom poměru nemluvila. Neměla tuení, e o něm vím. Je fakt, e bych pro ni mohla vechno změnit. Má mého syna ráda. Není ádný ukrutný predátor. Moná bych měla větí anci uspět u ní ne u Dupaynea. Můj syn by chtěl dítě. Radila jsem se s lékaři a není prý důvod, proč by dítě nemohlo být normální. A mně se zdá, e i moje snacha by mohla touit po dítěti. e by ho měla s Dupaynem, to sotva můe čekat. Jistě, potřebovali by nějakou finanční pomoc. Kdy jsem byla a u hampsteadských rybníků, rozhodla jsem se, e pojedu domů. Času jsem si nevimla, proč také? Ale můu vám říct, e jsem tady byla v est dvacet a Perkins to potvrdí.

A nikdo vás neviděl? Nikdo, kdo by poznal vás nebo auto?

Pokud vím, nikdo. A teď, pokud nemáte ádné dalí otázky, myslím, e se vrátím do domu. Mimochodem, komandere, budu ráda, kdy nebudete mluvit přímo s mým synem. Měl slubu u svaté Agáty, kdy byl Dupayne zavraděn. Nemocnice vám to můe potvrdit, ani byste musel mluvit se Selwynem.

Interview skončilo. A vytěili z něj víc, ne čekali, pomyslela si Kate.

Paní Faradayová s nimi nela k předním dveřím, ale poslala Perkinse, který měl co do činění v zimní zahradě, aby je pustil ven. Ve dveřích se na něj Dalgliesh obrátil: Můete nám, prosím vás, říci, v kolik hodin se včera paní Faradayová vrátila domů?

Bylo est dvacet dva, komandere. Náhodou jsem se podíval na hodiny.

Podrel jim doiroka otevřené dveře. Vypadalo to spí jako vyzvání k odchodu, ne jako rozkaz.

Na cestě k vozu oba dva mlčeli. Kdy si Kate zapnula bezpečnostní pás, podráděně vybuchla: Díkybohu, e to není moje tchyně! Dbá o jednu jedinou osobu, a to je její drahý synáček. Vsaďte se, e by si Angelu nevzal, kdyby s tím maminka nesouhlasila! To maminka kupuje dům, dodává auto. Tak on by rád děátko, co? Maminka mu ho také koupí! A kdyby to znamenalo, e Angela bude muset odejít z práce, maminka bude rodinu podporovat. Ani nápad, e by Angela mohla mít vlastní názor; třeba děcko nechce  alespoň prozatím  třeba ráda pracuje v nemocnici, třeba si cení své nezávislosti. Ta enská je úplný tyran.

Byla překvapena silou svého hněvu  ani ne na paní Faradayovou za její aroganci, její nenucenou nadřazenost, ale na sebe, e podléhá tak neprofesionálnímu citu. Hněv na místě zločinu byl přirozený a mohl se stát chvályhodnou pobídkou k akci. Detektiv, který u byl tak blazeovaný, tak okoralý, e nepocítil zlobu na bolest a marnost vrady, by si měl raději hledat jiné zaměstnání. Ale zloba na podezřelého, to byla slabost, která mohla nebezpečně zkreslit úsudek. A do hněvu se mísila jetě jedna stejně politováníhodná emoce. Byla natolik poctivá sama k sobě, e v ní s pocitem studu poznala třídní nenávist.

Vdycky povaovala třídní válku za záleitost lidí, kteří byli neúspění, nejistí nebo závistiví. Nic z toho nebyla. Tak proč cítí takovou zlobu? Strávila léta a marnila energii tím, e se snaila hodit minulost za hlavu: svůj nemanelský původ, smíření s tím, e nikdy nepozná jméno svého otce, ivot v městském věáku s nabručenou babičkou, pach, hluk, ve pronikající beznaděj. I kdy vak unikla do zaměstnání, které ji velmi účinně vzdálilo od sídlitě Ellison Fairweather, nezůstalo v ní přece jen něco z té loajality k nemajetným a chudákům? Změnila ivotní styl, přátele  dokonce, po nepostřehnutelných krůčcích, i způsob řeči. Teď patřila ke střední třídě. Ale kdy přilo na lámání chleba, nebyla stále na straně těch téměř zapomenutých sousedů? A nebyly to takové paní Faradayové, mohovité, vzdělané, liberální příslunice střední třídy, kdo nakonec řídil jejich ivoty? Pomyslela si: Kritizují nás za neliberální reakce, které nikdy nebudou muset zaít. Nemusely ít v obecním slumu v čináku se zvandalizovaným výtahem a vudypřítomným násilím. Neposílaly svoje děti do kol, kde jsou třídy bitevní pole a osmdesát pět procent áků neumí anglicky. Stanou-li se jejich děti delikventy, polou je k psychiatrovi, ne k soudu pro mladistvé. Potřebují-li naléhavou lékařskou pomoc, mohou jít k soukromému lekaři. Není divu, e si mohou dovolit být tak zatraceně liberální.

Seděla mlčky a pozorovala Dalglieshovy dlouhé prsty na volantu. Vzduch ve voze musí hučet turbulencemi jejích citů.

Tak jednoduché to není, Kate, řekl Dalgliesh.

Ne, nikdy nic není jednoduché, pomyslela si Kate. Ale pro mě to dost jednoduché je. Náhle vyhrkla: Myslíte, e mluvila pravdu  o tom, e ten poměr pořád trvá? V tom máme jen její slovo. Myslíte, e vám Angela lhala, pane?

Ne. Myslím, e větina toho, co říkala, byla pravda. A teď kdy je Dupayne mrtvý, se mohla přesvědčit, e poměr vlastně skončil, e ten víkend na venkově s ním by znamenal konec. al si můe s lidmi velijak zahrát, pokud jde o vnímání pravdy. Ale k paní Faradayové  nezáleí na tom, zda milenci ten víkend plánovali, nebo ne. Jestlie ona věřila, e ano, pak existoval motiv.

A měla prostředky a příleitost, doplnila Kate. Věděla, e je tam benzin, sama ho kupovala. Věděla, e Neville Dupayne bude v est v garái, ale personál muzea u bude pryč. Sama nám to řekla, ne? Vechno.

Byla podivuhodně upřímná, přisvědčil Dalgliesh, a překvapivě. Ale pokud jde o ten milostný poměr, řekla nám jen to, o čem věděla, e u víme. Neumím si představit, e by přikázala sluhovi, aby zalhal. A pokud měla v plánu skutečně Dupaynea zavradit, udělala by to tak, aby na jejího syna nemohlo padnout podezření. Prověříme alibi Selwyna Faradaye. Ale tvrdí-li jeho matka, e byl ve slubě v nemocnici, myslím, e se nám to potvrdí.

O tom poměru se musí dozvědět? zeptala se Kate.

Ne, pokud jeho matka nebude obviněna. Dodal: Byl to nesmírně krutý čin.

Kate neodpověděla. Jistě tím nemyslel, e by paní Faradayová nebyla takové vrady schopna. Jene on pocházel ze stejného prostředí. Cítil se jako doma v jejím domě, v její společnosti. Byl to svět, jemu rozuměl. Ale to je absurdní! Přece věděl, e nikdy nelze předvídat, ani úplně pochopit, čeho jsou lidské bytosti schopny. Před ohromným pokuením jde vechno stranou  vechny morální a legální sankce, privilegovaná výchova, dokonce i náboenská víra. Akt vrady můe překvapit i samotného vraha. Viděla v tvářích en a muů úas nad tím, co provedli.

Dalgliesh pokračoval. Je vdycky snazí, kdy nemusíte pozorovat skutečné umírání. Sadistu by tato krutost bavila. Větina vrahů si raději namluví, e to neudělali nebo e nezpůsobili velké utrpení, e smrt byla rychlá nebo lehká, dokonce e ji obě uvítala.

Ale nic z toho u téhle vrady neplatí, namítla Kate.

Ne, zavrtěl hlavou Dalgliesh. U téhle vrady ne.

Kapitola 14

Kancelář Jamese Calder-Halea byla v prvním patře vzadu v domě, mezi galerií vrad a galerií zasvěcenou průmyslu a zaměstnání. Při své první návtěvě si Dalgliesh viml výhruného nápisu na měděné tabulce nalevo ode dveří: KURÁTOR. PŘÍSNĚ SOUKROMÉ. Ale teď byl očekáván. Calder-Hale mu otevřel dveře v okamiku, kdy zaklepal.

Dalglieshe udivilo, jak je ta místnost velká. Dupayneovi trpěli méně ne jiná honosnějí a slavnějí muzea nedostatkem prostoru, protoe muzeum bylo omezeno rozsahem i zaměřením na léta mezi dvěma světovými válkami. I tak bylo překvapující, e Calder-Hale měl výsadu obývat místnost mnohem větí, ne byla kancelář v přízemí.

Zařídil se tam velmi pohodlně. Velký psací stůl s nástavbou stál v pravém úhlu k jedinému oknu, z něho byl výhled na vysoký bukový ivý plot, nyní ve své nejkrásnějí podzimní barvě  zlaté; za ním byla vidět střecha domku paní Cluttonové a stromy Heathu. Krb, očividně původně viktoriánský, ale méně okázalý ne ty v galeriích, byl vybaven plynovým topením a napodobeninou havých uhlíků. Teď hřál; červené a modré plamínky dodávaly místnosti pohostinnou domácí atmosféru, k ní jetě přispívala dvě křesla s vysokými opěradly po obou stranách krbu. Nad ním visel jediný obraz v místnosti, akvarel vesnické ulice, připomínající práce Edwarda Bawdena. Vechny stěny kromě té nad krbem a nalevo ode dveří pokrývaly police s knihami. U dveří na zdi stála malá kredenc s vinylovou linkou s mikrovlnkou, varnou konvicí a kávovarem. Vedle byla malá chladnička a nad ní visela dalí skříňka. Pootevřené dveře napravo vedly do koupelny. Dalgliesh zahlédl roh sprchového koutu a umyvadlo. Uvědomil si, e Calder-Hale nemusí udělat krok ze své kanceláře, pokud nechce.

Vude se povalovaly různé písemnosti  plastové desky obsahovaly novinové výstřiky, některé zhnědlé stářím; na niích policích byly vyrovnané kartotéky v krabicích; hromady stránek rukopisů přetékaly z přihrádek vysoké nástavby psacího stolu; balíky strojopisů svázané páskou se vrily na podlaze. Tahle spousta papírů mohla představovat nahromaděnou administrativu celých desetiletí, třebae větina stránek rukopisů vypadala poměrně nově. Práce kurátora v Dupayneově muzeu určitě nevyadovala tolik papírování! Calder-Hale se tu zřejmě věnoval vlastnímu psaní nebo byl z těch diletantů, kteří jsou nejastnějí, kdy se věnují vědecké práci, ji nemají v úmyslu dokončit, a moná toho ani nejsou schopni. Calder-Hale vypadal jako nepravděpodobný kandidát této skupiny, ale mohl být osobně stejně záhadný a sloitý jako některá z jeho činností. A jakkoli cenné jeho výkony mohly být, byl stejně podezřelý jako vichni ostatní z Dupayneova muzea. Stejně jako oni měl prostředky a příleitost. Jestli měl také motiv, to zbývá zjistit. Bylo vak moné, e se víc ne ostatní vyznačoval potřebnou krutostí.

V kávovaru bylo trochu kávy. Calder-Hale k němu pokynul. Dali byste si kávu? Klidně udělám dalí. Poté, co Dalgliesh s Piersem odmítli, posadil se do otočného křesla a zadíval se na ně.

Udělejte si pohodli v křeslech, i kdy mám ten dojem, e to nebude trvat dlouho.

Dalgliesh byl v pokuení říci, e to bude trvat tak dlouho, jak bude třeba. V místnosti bylo zbytečně horko, vyhříval ji plynový krb a jetě ústřední topení. Dalgliesh poádal Calder-Halea, zda by nemohl krb vypnout. Ten pak beze spěchu zamířil ke krbu a otočil knoflíkem. Poprvé teď Dalglieshe napadlo, jak ten mu vypadá nezdravě. Při jejich prvním setkání, celý zrudlý pobouřením, a pravým nebo předstíraným, působil Calder-Hale jako zdravý, vitální mu. Teď si Dalgliesh viml bledosti pod očima, povadlé pokoky na lícních kostech a třesu rukou, kdy zavíral plyn.

Ne se Calder-Hale posadil, přeel k oknu a zatáhl za ňůrky dřevěných aluzií. Sjely s rachotem a jen taktak minuly květináč s africkou fialkou. Nenávidím tohle poloero, řekl. Zrume ho. Pak postavil květináč na svůj psací stůl a dodal, jako by bylo třeba něco vysvětlovat nebo omlouvat. To mi dala Tally Cluttonová třetího října. Někdo jí řekl, e mám pětapadesáté narozeniny. Je to moje nejmíň oblíbená květina.

Usadil se do křesla a otočil se k nim. Zahleděl se na oba detektivy s jistým sebeuspokojením. Měl tu koneckonců fyzicky dominantní pozici.

Vyetřujeme smrt doktora Dupaynea jako vradu, řekl Dalgliesh. Nehoda je vyloučena a proti sebevradě svědčí jisté stopy. ádáme vás o spolupráci. Víte-li něco, co by nám mohlo pomoci, nebo aspoň tuíte, potřebujeme to vědět.

Calder-Hale zvedl tuku a začal čmárat po pijáku. Pomohlo by mi, kdybyste mi toho sdělili víc, prohodil. Vechno, co vím, co vichni víme, to jsme se dozvěděli jeden od druhého. Někdo polil Nevilla benzinem z kanystru, který byl určený do zahradní sekačky, a zapálil ho. Jste přesvědčen, e to nebyla sebevrada?

Fyzické důkazy svědčí proti.

A co jeho psychický stav? Kdy jsem Nevilla viděl minulý pátek, jak jste tu byl s Conradem Ackroydem, bylo mi jasné, e je ve stresu. Nevím, co měl za problémy, kromě toho e byl přepracovaný, co můeme povaovat za jisté. A také si zvolil nesprávné povolání. Kdy na sebe chcete vzít ty nejúpornějí z lidských běd, znamená to přesvědčit se, zda máte dostatečnou psychickou odolnost a základní odstup. Sebevradu lze pochopit; vrada je nepochopitelná. A taková stralivá vrada! Pokud vím, neměl ádné nepřátele, ale jak to mohu vědět? Vlastně jsme se ani neznali. Garáuje tady auto od té doby, co jeho otec zemřel; kadý pátek v est sem jezdí a odjídí v něm. Občas zrovna odcházím, kdy on přijídí. Nikdy nevysvětlil, kam jezdí, a já se nikdy neptal. Jsem tu kurátorem čtyři roky a za tu dobu jsem Nevilla mohl v muzeu vidět tak desetkrát.

Proč tu byl minulý pátek?

Calder-Hale ztratil o svou čmáranici zájem. Teď se pokouel postavit tuku na stůl. Chtěl zjistit, jaký mám názor na budoucnost muzea. Jak vám Dupayneovi pravděpodobně řekli, musí se do patnáctého tohoto měsíce podepsat nová nájemní smlouva. Zřejmě měl nějaké pochybnosti o tom, zda chce, aby muzeum pokračovalo. Poukázal jsem na to, e nemá smysl, aby mne ádal o podporu: nejsem svěřenský správce a na té schůzi nebudu. Ale můj názor se dozvěděl. Muzea jsou poctou minulosti v éře, která uctívá modernost téměř stejně jako peníze a celebrity. Není ani divu, e mají muzea problémy. Byla by koda, kdyby se Dupayneovo muzeum zavřelo, ale jen pro ty, kdo dovedou ocenit, co nabízí. Patří mezi ně Dupayneovi? Nemají-li vůli muzeum udret, nikdo jiný to neudělá.

Teď to moná půjde, podotkl Dalgliesh. Nakolik by vám vadilo, kdyby se ta nájemní smlouva nepodepsala?

Mně by se to nehodilo, ani jistým lidem, kteří mají zájem na tom, co tu dělám. Jak vidíte, zařídil jsem se tady v posledních pár letech velmi pohodlně. Ale mám vlastní byt a ivot, který s muzeem nesouvisí. Pochybuji, e by Neville svůj názor uhájil, kdyby dolo na lámání chleba. Koneckonců je to Dupayne. Myslím, e by byl nakonec zajedno se svými sourozenci.

Poprvé promluvil Piers. Řekl bez okolků: Kde jste byl, pane Calder-Hale, mezi, řekněme, pátou a sedmou hodinou v pátek večer?

Alibi? Nechcete toho moc? Nezajímáte se jen o estou hodinu? Ale jistě, buďme puntičkáři. Ve čtvrt na pět jsem vyel ze svého bytu na Bedford Square a na motocyklu odjel ke svému zubaři na Weymouth Street. Měl mi dodělat nějakou práci na korunce. Obvykle nechávám motorku v Marylebone Street, ale vechna místa byla obsazena, take jsem jel na Marylebone Lane a zaparkoval na Cross Keys Close. Vyjel jsem z Weymouth Street asi v pět dvacet pět, doufám, e sestra i recepční budou moci tento údaj potvrdit. A zjistil jsem, e můj motocykl není na místě. Vydal jsem se domů pěky a pomalu pročesal ulice severně od Oxford Street. Myslím, e jsem se dostal domů tak v est. Pak jsem zavolal na policejní stanici, určitě mají ten hovor nahraný. Vypadali, e je ta kráde vůbec nezajímá, a od té doby se neozvali. V současném stavu  střelba na ulicích a hrozby teroristů  asi ukradená motorka nemá velkou prioritu. Nechal jsem to pár dní být a potom jsem motorku odepsal a zaádal o pojistné plnění. Ten papír se tu někde musí válet. Je to Norton  u se nevyrábějí  a já ho měl moc rád, i kdy jsem jím nebyl tak posedlý jako chudák Neville svým jaguarem.

Piers si poznamenal časy. Dalgliesh se zeptal: A víc nám u neřeknete?

Ne, zavrtěl hlavou Calder-Hale. je mi líto, e jsem vám nemohl pomoci. Ale jak jsem řekl, Nevilla jsem sotva znal.

Slyel jste o setkání paní Cluttonové s tajemným automobilistou?

Slyel jsem o Nevillově smrti zřejmě tolik, co vy. Marcus a Caroline mi řekli o vaem pátečním rozhovoru a já mluvil s Tally Cluttonovou. To je čestná ena, mimochodem. Na to, co řekne, je spolehnutí.

Kdy se ho zeptali, zda v něm popis paní Cluttonové nevzbudil nějakou vzpomínku, Calder-Hale řekl: Připadá mi jako normální návtěvník Dupayneova muzea. Pochybuju, e je důleitý. Prchající vrah, zvlátě ten, kdo upálí svou obě zaiva, by asi nezastavoval, aby uklidnil starí dámu. Proč by taky riskoval, e si zapamatuje jeho číslo?

Vyhlaujeme po něm pátrání, řekl Piers. Třeba se nám přihlásí.

S tím bych nepočítal. Můe to být jeden z těch citlivých lidí, kteří nepovaují nevinu za ochranu proti účelovým machinacím policie.

Pane Calder-Hale, řekl Dalgliesh, myslím, e můete vědět, proč Dupayne zemřel. Pokud ano, uetřilo by můj čas i jisté nesnáze nám oběma, kdybyste mi to řekl u teď.

Já nevím. Chtěl bych to vědět! Kdybych to věděl, řekl bych vám to. Mohu se smířit s příleitostnou nutností vrady, ale ne této vrady a této metody Mohu mít svá podezření. Mohl bych vám dát čtyři jména i s pořadím pravděpodobnosti, ale dovedu si představit, e máte tentý seznam v tomté pořadí.

Zdálo se, e se tady u nic nového nedozvědí. Dalgliesh se u zvedal, kdy se ho Calder-Hale zeptal: U jste mluvil s Marií Stricklandovou?

Oficiálně ne. Krátce jsme se setkali, kdy jsem byl v muzeu minulý pátek. Alespoň předpokládám, e to byla paní Stricklandová. Pracovala v knihovně.

Je to úasná ena. U jste se na ni informoval?

Měl bych?

Uvaoval jsem o tom, jestli jste se zajímal o její minulost. Za války byla jednou z agentek útvaru zvlátních operací, které byly vysazeny ve Francii v předvečer dne D. Bylo v plánu přestavět sí v severní okupované zóně, která se předchozí rok kvůli něčí zradě rozpadla. Její skupina měla stejný osud. Byl v ní zrádce, říkalo se, e to byl milenec Stricklandové. Zbyli jen dva členové, kteří nebyli zajati, mučeni a popraveni.

Jak to víte? zeptal se Dalgliesh.

Otec pracoval s Mauricem Buckmasterem v hlavním stanu útvaru speciálních operací v Baker Street. Nesl část odpovědnosti za ten debakl. On a Buckmaster byli varováni, ale odmítli věřit tomu, e radiové zprávy, které dostávají, pocházejí od gestapa. Já tenkrát samozřejmě jetě nebyl na světě, ale otec mi leccos vyprávěl, ne zemřel. V posledních týdnech předtím, ne se vlády nad ním zmocnilo morfium, si vynahradil celých pětadvacet let, co s nikým nekomunikoval. Větina z toho, co mi řekl, není ádné tajemství. S vydáním oficiálních dokumentů se to stejně dostalo na veřejnost.

Mluvil jste o tom někdy s paní Stricklandovou?

Ta asi tuí, e to vím. Musí si uvědomovat, e jsem syn Henryho Calder-Halea nebo alespoň příbuzný, ovem to by zrovna nebyl důvod k tomu, abychom se spolu zastavili a příjemně poklábosili o minulosti. Ale myslel jsem, e by vás to mohlo zajímat. Vdycky je mi trochu trapně, kdy jsem s Marií Stricklandovou, i kdy to není tak zlé, abych si přál, aby tu nebyla. Je to prostě tím, e ta její statečnost je pro mě nepochopitelná: cítím se nedostatečně. Vrhnout se do boje je jedna věc; riskovat zradu, mučení a osamělou smrt je druhá. Musela to být zamlada pozoruhodná ena, kombinace delikátní anglické krásy a tvrdosti. Na jedné z dřívějích misí ji chytili, ale podařilo se jí z toho vymluvit. Představuju si, e Němci nemohli uvěřit, e je jiná, ne vypadá. A teď sedí v knihovně, hodinu za hodinou, stará ena s artritickýma rukama a vybledlýma očima, a píe elegantní nápisy, které mají stejnou cenu, jako kdyby je Muriel Godbyová naukala na počítači.

Seděli tie. Jako by je Calder-Haleova poslední hořce ironická poznámka vyčerpala. Jeho oči zabloudily k hoře papírů na stole, ani ne dychtivě, spí s jakousi unavenou rezignací. Tady u se víc nedozvědí; byl čas k odchodu.

Na cestě k vozu nikdo z nich o paní Stricklandové nepromluvil. Piers prohodil: ádné skvělé alibi, co? Motorka zaparkovaná na runé ulici. Kdo by mohl říct, v kolik hodin ji tam nechal nebo kdy ji ukradli? Musel mít přilbu, to je účinný převlek. Jestli ji někde zahodil, tak patrně ve křoví Hampstead Heathu.

Máme čas, kdy odeel od zubaře, upozornil Dalgliesh. Ten se dá pravděpodobně přesně potvrdit. Recepční bude mít zapsané časy objednávek. Jestlie odjel v pět dvacet pět, mohl by se dostat k muzeu před estou? Zřejmě ano, kdyby měl těstí na semafory a dopravní ruch. Potřeboval by nějaký čas navíc. Benton-Smith by měl změřit, jak dlouho ta cesta trvá, pokud mono na nortonu.

Budeme potřebovat dva nortony, pane. Rád bych si na něm zazávodil.

Jeden norton postačí. Na silnicích u je bláznů dost. Benton-Smith tu cestu můe projet několikrát. Vy raději promyslete různé trasy Calder-Hale si je mohl vyzkouet. A Benton nemusí jet jak ílenec  Calder-Hale by neriskoval jízdu na červenou.

Nebudete chtít, abych byl u pitvy, pane?

Ne. Kate můe vzít Bentona. Bude to pro něj zkuenost. Příčina smrti byla zřejmá, ale bude zajímavé zjistit zdravotní stav nebotíka a hladinu alkoholu v krví.

Myslíte, e mohl být opilý, pane? zeptal se Piers.

Ne tak, aby byl úplně namol, ale jestli hodně pil, mohlo by to podpořit teorii o sebevradě.

Myslel jsem, e jsme sebevradu vyloučili.

Ano. Teď myslím na obhajobu. Porota o ní můe uvaovat. Rodina spěchá na to, abychom vydali tělo pro kremaci. Zřejmě mají termín ve čtvrtek.

Tak brzy? podivil se Piers. To si museli rezervovat obřad hned poté, co jejich bratr zemřel! Je to trochu necitlivé. Jako by se nemohli dočkat, a dokončí dílo, které někdo u začal. Aspoň e si ho neobjednali, jetě ne zemřel.

Dalgliesh neodpověděl, a kdy si zapínali pásy v jeho jaguaru, mlčeli oba.

Kapitola 15

Marcus Dupayne svolal schůzi zaměstnanců na desátou hodinu v pondělí čtvrtého listopadu, a to oznámením, je stylizoval tak úředně, jako by svolával nějaký oficiální orgán, a ne pouhé čtyři osoby.

Tally přila do muzea za svou normální ranní prací jako vdycky o víkendu, třebae muzeum bylo zavřené a utírat prach bylo téměř zbytečné. Ale bylo to uklidňující, pokračovat v běném programu.

Kdy se vrátila do domku, sundala si pracovní aty, umyla se, po krátkém rozmýlení si vzala čistou halenku a vrátila se do muzea a před desátou. Měli se setkat v knihovně a Muriel u tam byla, roznáela álky na kávu. Tally si hned vimla, e jako obvykle upekla suenky. Toho rána to ale byly jen obyčejné ovesné; moná, pomyslela si Tally, povaovala Muriel plněné koíčky za nepatřičně slavnostní pro tuto příleitost.

Oba Dupayneovi se dostavili přesně a pan Calder-Hale o pár minut později. Strávili několik minut tím, e pili kávu u malého stolku před severním oknem, jako by chtěli oddělit tuhle malou společenskou událost od váné záleitosti, kterou měli projednávat; pak se vrátili na svá místa u stolu uprostřed místnosti.

Marcus Dupayne řekl: Svolal jsem vás ze tří důvodů. Zaprvé vám chci poděkovat, Jamesi, Muriel a Tally, za vae projevy soustrasti u příleitosti smrti naeho bratra. V takové době se bolest mísí se okem a ok přechází v hrůzu. Budeme mít čas  moná příli málo času  abychom truchlili pro Nevilla a uvědomili si, co jeho pacienti ztratili. Zadruhé vám chci oznámit, jak jsme se sestrou rozhodli o budoucnosti Dupayneova muzea. Zatřetí probereme nai reakci na policejní vyetřování smrti, o ní policie uvauje jako o vradě  a my to musíme přijmout  i jak reagovat na publicitu, kterou to samozřejmě u vyvolalo. Nechal jsem schůzi a na dnení ráno, protoe jsem cítil, e o víkendu jsme vichni byli jetě příli otřeseni, ne aby nám to jasně myslelo.

Mám za to, ozval se James Calder-Hale, e bude podepsána nová nájemní smlouva a muzeum bude pokračovat?

Smlouvu jsme u podepsali, odpověděl Marcus. Dnes v půl deváté ráno jsme se s Caroline zastavili v Lincolns Inn.

Jetě před Nevillovou kremací? podivil se James.

Carolinin hlas byl chladný. Vechna předběná opatření jsme připravili předem. Bylo jen třeba, aby smlouvu podepsali zbylí dva svěřentí správci. Schůzi bychom svolávali předčasně, kdybychom jetě určitě nevěděli, e muzeum bude pokračovat.

Nemohlo to pár dní počkat?

Marcuse se to nedotklo. A proč vlastně? Jste tak citlivý k názoru veřejnosti, nebo je tu nějaká etická či náboenská námitka, kterou jsem přehlédl?

Jamesovu tvář krátce zvrásnil neveselý úsměv, napůl úklebek, ale neodpověděl.

Marcus pokračoval: Zítra ráno bude zahájeno a odročeno soudní vyetřování, a pokud policie uvolní tělo pro pohřeb, bude se kremace konat ve čtvrtek. Bratr nebyl věřící, take obřad bude civilní a soukromý. Zúčastní se ho jen nejblií rodina. Vypadá to, e nemocnice hodlá později uspořádat záduní mi v kapli a tam samozřejmě také přijdeme. Mám představu, e kdokoli dalí se bude chtít zúčastnit me, bude vítán. Jen jsem krátce hovořil s ředitelem nemocnice po telefonu. Jetě není nic zařízeno.

Teď k budoucnosti muzea. Převezmu funkci hlavního správce a Caroline tady bude i nadále pracovat na částečný úvazek a bude odpovídat za to, co můeme označit jako týl muzea: vstupenky, administrativa, finance, úklid. Vy, Muriel, budete i nadále její podřízená. Vím, e máte nějakou soukromou dohodu ohledně péče o její byt. Ta bude platit i nadále. Byli bychom rádi, kdybyste vy, Jamesi, pokračoval jako kurátor s odpovědností za přírůstky, konzervaci a vystavování exponátů, vztahy s výzkumníky a najímání dobrovolníků. Vy, Tally, také budete vykonávat tuté činnost, kterou vykonáváte teď, dál budete bydlet v domku, budete odpovědná mé sestře za celkový úklid, a bude-li třeba, pomůete Muriel v recepci. Napíu také dvěma dosavadním dobrovolnicím, paní Faradayové a paní Stricklandové, a poádám je, aby ve své práci pokračovaly, pokud chtějí. Bude-li se muzeum roziřovat, a já v to doufám, moná budeme potřebovat dalí placený personál a také víc dobrovolníků. James je bude prověřovat jako doposud. Ten chlapec Ryan také můe pokračovat, jestli se objeví.

Tally poprvé promluvila: Mám o Ryana starost.

Marcus neprojevil zájem. Policie zřejmě Ryana Archera nebude podezírat. Jaký by ten chlapec asi mohl mít motiv, i kdyby měl dost důvtipu na to, aby vradu naplánoval?

James řekl jemně: Myslím, e si nemusíte dělat starost, Tally Komander Dalgliesh nám řekl, co se stalo. Chlapec utekl, protoe napadl majora Arkwrighta a zřejmě si myslel, e ho zabil. Objeví se, a se dozví, e to tak nebylo. Kadopádně po něm pátrá policie. My v tom nemůeme nic dělat.

Je jasné, e s ním chtějí mluvit, řekl Marcus. Nemůeme doufat, e chlapec bude diskrétní v tom, co jim řekne.

Ale co jim můe říct? zeptala se Caroline.

Nastalo ticho, které poruil a Marcus. Moná je teď načase, abychom přeli k vyetřování. Co mě překvapuje, je úroveň policejní angaovanosti. Proč je tu komander Dalgliesh? Myslel jsem, e jeho útvar byl zaloen kvůli vyetřování vrad zvlátní obtínosti nebo citlivosti. Nevím, čím si ho zaslouila Nevillova smrt.

James se poválivě zahoupal na idli. Mám několik návrhů. Neville byl psychiatr. Moná léčil někoho mocného, jeho reputace vyaduje víc ne obvyklou ochranu. Nebylo by dobré, například, kdyby se zjistilo, e ministr financí je kleptoman, biskup je notorický bigamista, nebo e má hvězda popu slabost pro nezletilé. Pak můe mít policie podezření, e se muzeum pouívá ke kriminálním účelům, dostává kradené zboí a skrývá je mezi exponáty nebo organizuje pionání organizaci pro mezinárodní teroristy.

Marcus se zamračil. Myslím, e humor je v takovéto chvíli poněkud nepatřičný, Jamesi. Ale určitě to můe mít spojitost s Nevillovým zaměstnáním. Musel znát spoustu nebezpečných tajemství. Při své práci přiel do kontaktu s celou řadou různých lidí, z nich větina nebyla psychicky v pořádku. O jeho soukromém ivotě nic nevíme. Nevíme, kam jezdil kadý pátek ani s kým se stýkal. Nevíme, zda sem někdy někoho přivedl nebo zda se tu s někým seznámil. Nechal si přidělat klíče ke garái. Nevíme, kolik si jich nechal udělat a kdo k nim měl přístup. Ten jeden rezervní klič dole ve skříňce zřejmě není jediný.

Inspektorka Miskinová se mě na to ptala v ten pátek, ozvala se Muriel, kdy přila se serantem do domku po odchodu komandera Dalglieshe. Mysleli, e někdo mohl vzít klíč od garáe a vyměnit jej za jiný patentní klíč a později tam vrátit ten pravý. Připustila jsem, e bych si toho rozdílu nevimla. Ty patentní klíče vypadají jeden jako druhý, dokud se nepodíváte zblízka.

A pak je tu ten záhadný automobilista, připomněla Caroline. To je v současné době určitě hlavní podezřelý. Doufejme, e ho policie vystopuje.

James právě stínoval velmi sloitou kresbu. Ani od ní zvedl oči, prohlásil: Jestli ho nenajdou, těko můou ten zločin přiít někomu jinému. Někdo můe doufat, e zůstane nedostiný, a to v nejednom slova smyslu.

A ta zvlátní slova, co řekl Tally! zvolala Muriel. Vypadá to, e si někdo dělá ohýnek. Přesně tohle přece řekl Rouse. Nemůe to být vrada podle návodu?

Marcus se zamračil. Asi bychom neměli propadat fantaziím. Byla to zřejmě náhodná shoda. Toho automobilistu je vak třeba najít a mezitím jsme povinni pomáhat policii ze vech sil. To neznamená, e bychom jim vnucovali informace, o které neádali. Bylo by mimořádně nemoudré, kdybychom o tom činu spekulovali mezi sebou nebo s druhými lidmi. Navrhuji, aby nikdo z nás nemluvil s novináři ani jim neoplácel návtěvy. Kdyby někdo vytrvale naléhal, odkate ho na Metropolitní policii, oddělení styku s veřejností, nebo na komandera Dalglieshe. Vidíte, e přes příjezdovou cestu byla postavena zábrana. Mám pro vás vechny klíče. Budou je ovem potřebovat jen ti, co mají auto. Myslím, Tally, e na kole budete moci zábranu objet nebo ji s ním podejít. Muzeum bude tento týden zavřené, ale doufám, e přítí pondělí budeme moci znovu otevřít. S jednou výjimkou. Conrad Ackroyd má malou skupinu kanadských vysokokolských pedagogů, kteří přijedou ve středu, a já mu sdělím, e otevřeme speciálně pro tuto návtěvu. Musíme se připravit na to, e ta vrada přitáhne dalí návtěvníky, a ze začátku nebude lehké se s tím vyrovnat. Budu v muzeu trávit co nejvíc času a doufám, e budu moci návtěvníky provádět, ale ve středu tu nejsem. Mám nějaké jednání s bankou. Má někdo nějaké dotazy?

Rozhlédl se kolem stolu, ale nikdo nic neřekl. Pak promluvila Muriel: Myslím, e bychom vichni rádi vyjádřili, jak nás těí, e Dupayneovo muzeum zůstane otevřené. Vy i slečna Caroline budete mít nai plnou podporu, aby si vedlo úspěně.

ádné souhlasné mručení se neozvalo. Moná, pomyslela si Tally, má pan Calder-Hale stejný názor  toti e slova i jejich načasování jsou nepatřičné.

Pak zazvonil telefon. Byl přepojený do knihovny a Muriel rychle vstala, aby hovor převzala. Chvíli poslouchala, pak se otočila a oznámila: Je to komander Dalgliesh. Chtěl by identifikovat jednoho návtěvníka muzea. Doufá, e mu pomohu.

Caroline Dupayneová řekla stroze: Tak si ten hovor vyřiďte u sebe v kanceláří. Já s bratrem tady tuhle místnost budeme jetě chvíli potřebovat.

Muriel sňala ruku ze sluchátka. Počkejte chvíli, komandere. Sejdu dolů do kanceláře.

Tally ji následovala ze schodů a vyla předními dveřmi ven. Muriel zvedla telefon v kanceláři.

Kdy jsme tu byli před týdnem s panem Ackroydem, začal Dalgliesh, v obrazové galerii byl nějaký mladík. Zajímal se o Nashe. Byl sám, hubený v obličeji, na sobě díny odřené na kolenou, silnou bundu, vlněnou čepici staenou přes ui a modrobílé sportovní boty. Řekl mi, e u předtím v muzeu byl. Zajímalo by mě, jestli si na něj náhodou nepamatujete.

Ale ano. Není to obvyklý typ naeho návtěvníka, take jsem si ho zvlá vimla. Kdy přiel poprvé, nebyl sám. Měl s sebou mladou enu. Nesla dítě v takové tace, jak je dneska mladé maminky nosí  dítě drí u matčiny hrudi, noky se mu kývají. Pamatuju si, e jsem si pomyslela, e vypadá jako opičátko, které se tiskne k mámě. Nezdreli se tu dlouho. Mám dojem, e byli jen v obrazové galerii.

Doprovázel je někdo?

Nezdálo se mi to nutné. Děvče mělo taku. Vzpomínám si, e byla z květované bavlněné látky, se ňůrkou. Asi v ní měla plenky a dětskou láhev Musela si ji nechat zkontrolovat v atně. Nemůu přijít na to, co by v ní mohla odnést a co by stálo za ukradení. V knihovně byla paní Stricklandová, take knihy by také nemohla vzít.

Měla jste důvod myslet si, e by chtěli něco ukrást?

Ne, ale v knihovně jsou cenná první vydání. Opatrnosti nikdy nezbývá. Ale jak jsem řekla, tam byla paní Stricklandová.

Je to dobrovolná pracovnice, která nám píe popisky. Mohla by si je pamatovat, jestli li do knihovny.

Máte pozoruhodně dobrou pamě, slečno Godbyová.

No, jak jsem říkala, komandere, nebyl to obvyklý typ naich návtěvníků.

A to je?

No, jsou to spí lidé středního věku. Někdy velmi staří, nejspí to budou ti, kdo si sami pamatují meziválečná léta. Ale také sem chodí výzkumní pracovníci, spisovatelé a historici. Návtěvníci pana Calder-Halea jsou větinou velmi vání zájemci. Myslím, e některé z nich vodí po otevírací době, kdy si to s ním domluví. Větinou se ani nezapisují.

Nezapsala jste si náhodou jméno toho mladíka? Zapsal se?

Ne. Zapisují se jen přátelé muzea, kteří neplatí. Pak se její hlas změnil. Spokojeně oznámila: U jsem si vzpomněla! Myslím, e vám přece pomůu, komandere. Před třemi měsíci  mohla bych vám říct i přesné datum, jestli je potřebujete  jsme plánovali přednáku s diapozitivy o malířství a grafice ve dvacátých letech, kterou měl pořádat v obrazové galerii jeden významný přítel pana Ackroyda. Vstupné bylo deset liber. Doufali jsme, e to bude první z řady přednáek. Programy jetě nebyly připravené. Někteří přednáející nám přislíbili spolupráci, ale měla jsem problémy se zajitěním příhodných termínů. Zaloila jsem seit a poádala návtěvníky, kteří by chtěli na ty přednáky chodit, aby tu nechali jména a adresy.

A on vám svou dal?

Jeho ena. Právě tehdy tu byli spolu. Já alespoň předpokládám, e to byla jeho ena; měla snubní prstýnek. Návtěvník hned před nimi se zapsal, take bylo docela přirozené, kdy jsem k tomu vybídla i tu dvojici. Jinak by to bylo nespravedlivé. Take ona to napsala. Kdy pak odcházeli od stolu a mířili ke dveřím, viděla jsem, e jí ten mladík něco říká. Moná jí to vyčítal, plísnil ji, e to neměla dělat. Samozřejmě ani jeden z nich na přednáku nepřiel. Deset liber na kadého  já jsem to ani nečekala.

Mohla byste se na ten záznam podívat, prosím vás? Počkám u telefonu.

Nastalo ticho. Ani ne za minutu opět promluvila. Myslím, e u mám toho mládence, kterého hledáte. Ta dívka je zapsala jako manele. Pan David Wilkins a paní Michelle Wilkinsová, 15A Goldthorpe Road, Ladbroke Grove.

Kapitola 16

Poté, co se Muriel vrátila po telefonátu s komanderem Dalglieshem, Marcus schůzi ukončil. Bylo tři čtvrtě na jedenáct.

Tallyin telefon zazvonil, právě kdy vstoupila do domku. Byla to Jennifer. Jsi to ty, mami? Heleď, nemůu mluvit dlouho, volám z práce. Sháněla jsem tě dnes po ránu. Jsi v pořádku?

Úplně v pořádku, Jennifer. Neměj starost.

Ale nechtěla bys přijet na nějakou dobu k nám? Připadá si tam v tom domku v bezpečí? Roger by pro tebe dojel!

Tally bylo jasné, e poté, co se zpráva o té vradě dostala do novin, spolupracovníci její dcery si o ní jistě povídají. Moná naznačili, e by měla Tally zachránit před tím dosud neznámým vrahem a vzít ji do Basingstoku, dokud ten případ nebude vyřeen. Tally pocítila záchvěv viny. Asi je nerozumně kritická. Moná měla Jennifer opravdovou starost; telefonovala jí kadý den od té doby, co se dozvěděla tu zprávu. Musí vak Rogerovi rozmluvit, aby přijel. Vznesla jediný argument, o kterém věděla, e zabere.

Neměj obavy, zlato. Opravdu to není nutné. Nechci odjet z domku. Nechci riskovat, e sem Dupayneovi dají někoho jiného, i kdyby to mělo být jen načas. Mám zámky na dveřích a na vech oknech a cítím se naprosto bezpečně. Dala bych ti vědět, kdybych začala být nervózní, ale jsem si jistá, e k tomu nedojde.

Téměř slyela úlevu v dceřině hlase. Ale co se tam děje? Co dělá policie? Neotravují tě? Neobléhají vás novináři?

Policisté jsou velmi zdvořilí. Oveme nás vechny vyslýchali a dá se čekat, e jetě budou.

Ale přece si nemůou myslet



Tally ji přeruila. To ne, myslím, e nikdo z muzea opravdu není v podezření. Ovem oni se snaí zjistit vechno moné o doktoru Nevillovi. Novináři nás neotravují. Nae číslo není v seznamu a přes příjezdovou cestu je zábrana, take se sem auta nedostanou. Policie nám s tím velmi pomáhá, i s tiskovými konferencemi. Muzeum je momentálně zavřené, ale doufáme, e se přítí týden bude moci otevřít. Pohřeb doktora Nevilla je objednán na čtvrtek.

Předpokládám, e tam půjde, mami.

Tally by zajímalo, zda se jí chystá poradit, co si má vzít na sebe. Spěně řekla: Ne, ne, bude to jen tichá kremace v nejuím rodinném kruhu.

No, jestli jsi tam opravdu v pořádku



Naprosto, Jennifer, díky, es mi zavolala. Pozdravuj Rogera a děti.

Zavěsila tak rychle, e to Jennifer mohla povaovat za nezdvořilé. Téměř okamitě telefon zazvonil znovu. Zvedla sluchátko a zaslechla Ryanův hlas. Mluvil velmi tie a v pozadí se ozývala vřava dopravy. Paní Tally, tady je Ryan.

Vydechla úlevou a rychle si přehodila sluchátko k levému uchu, na které slyela líp. Ach, Ryane, to jsem ráda, e volá. Vichni jsme o tebe měli starost. Jsi v pořádku? Kde jsi?

Na zastávce metra Oxford Circus. Paní Tally, já nemám peníze. Mohla byste mi zavolat zpátky?

Hlas měl zoufalý. Řekla co moná nejklidnějím tónem: Jistě, dej mi číslo. A mluv jasně, Ryane. Sotva tě slyím.

Díkybohu, pomyslela si, e má u telefonu vdycky poznámkový blok a pero. Zapsala si číslo a poádala ho, aby je zopakoval. Pak mu přikázala: Zůstaň, kde jsi. Hned ti zavolám.

Okamitě chňapl po sluchátku. Zabil jsem majora? vyhrkl. je mrtvý?

Ne, není mrtvý, Ryane. Nebyl těce zraněný a nebude tě alovat. Ale policie s tebou potřebuje mluvit. Ví, e byl zavraděn doktor Neville?

Je to v novinách. Budou si myslet, e jsem to taky udělal já. Vyznělo to spí natvaně ne ustaraně.

Určitě ne, Ryane. Sna se být rozumný a trochu myslet. To nejhorí, co můe udělat, je utéct. Kde jsi teď spal?

Nael jsem si místo poblí Kings Cross, je to dům určený k demolici. Od svítání jsem na nohou. Nechci do squatu, protoe tam by mě policie nala. Opravdu majorovi nic není? Nelhala byste mi, viďte, paní Tally?

Ne, já nelu, Ryane. Kdybys ho zabil, bylo by to v novinách. Ale musí se vrátit domů. Má vůbec peníze?

Ne. A z mobilu volat nemůu. Je vybitý.

Přijedu pro tebe. Rychle přemýlela. Najít ho na Oxford Circus by nemuselo být snadné a nějakou dobu bude trvat, ne se tam dostane. Hledá ho policie a mohli by ho kadou chvíli dopadnout. Připadalo jí důleité, aby se s ním nejdřív setkala ona. Je tam kostel, Ryane, řekla pak. Vech svatých, v Margaret Street. Je to blízko od místa, kde jsi. Bě po Great Portland Street k BBC a Margaret Street je napravo. V kostele tie seď, dokud nepřijdu. Nikdo se tě na nic nebude ptát ani tě obtěovat. A kdyby na tebe někdo promluvil, bude si myslet, e potřebuje pomoc. Řekni, e tam čeká na přítele. Nebo si můe kleknout. Pak na tebe nikdo nepromluví.

Jako e se modlím? Bůh by na mě na místě seslal blesk!

Jistěe ne, Ryane. On takové věci nedělá.

Dělá! Terry  poslední chlap mý mámy  mi to povídal. Je to v bibli.

Tak tedy. On takové věci u teď nedělá.

Páni, pomyslela si. To vyznělo, jako e se Bůh poučil. Jak jsme se dostali do tohohle směného teologického sporu? Řekla rozhodně: Vechno bude v pořádku. Bě do toho kostela, jak jsem ti řekla. Přijedu tak rychle, jak to půjde. Pamatuje si, kudy má jít?

V jeho hlase zaznamenala rozmrzelost: Nahoru k BBC, Margaret Street napravo. Tak jste to říkala.

Dobře. Přijdu tam.

Poloila sluchátko. Bude to drahý pás a můe to trvat déle, ne by chtěla. Nebyla zvyklá volat taxík, take musela vyhledat číslo v telefonním seznamu. Zdůraznila, e je to nutné, a dívka na dispečinku ji ubezpečila, e se vynasnaí poslat jí taxík do patnácti minut, co bylo déle, ne Tally čekala. Ranní práci v muzeu měla hotovou, ale zvaovala, zda se tam nemá vrátit a říct Muriel, e tady teď asi hodinu nebude. Pan Marcus a paní Caroline tam jetě byli. Kdokoli z nich by ji mohl potřebovat a pak by se divili, kde je. Po chvilce přemýlení usedla ke stolu a napsala vzkaz. Muriel, musím zajet asi na hodinu do West Endu, ale před jednou hodinou se vrátím. Myslím, e byste to měla vědět, kdybyste mě náhodou potřebovala. Nic se neděje. Tally.

Rozhodla se strčit vzkaz do schránky na dveřích muzea, ne odjede. Muriel si pomyslí, e je to divný způsob komunikace, ale nebude se ptát. A co policie? Musí jim to okamitě sdělit, aby mohli odvolat pátrání. Ale Ryan by v tom viděl akt zrady, kdyby policie přijela první. Ovem oni nepřijedou, pokud jim Tally neřekne, kde ho najdou. Vzala si kabát a klobouk, zkontrolovala, má-li v peněence dost peněz, aby se dostala do Margaret Street a zpátky, a pak zavolala na číslo, které jí dala inspektorka Miskinová. Hned se jí ozval muský hlas.

Tady je Tally Cluttonová, ohlásila se. Právě mi telefonoval Ryan Archer. Je naprosto v pořádku a já teď pro něj jedu. Přivezu ho sem.

Pak okamitě zavěsila. Telefon se rozezvonil, jetě ne dola ke dveřím, ale ignorovala ho, rychle vyla ven a zamkla za sebou. Poté, co vsunula svůj vzkaz do schránky na dopisy na dveřích muzea, vyla po příjezdové cestě čekat na taxík. Minuty se jí zdály nekonečné a nemohla odolat, aby se neustále nedívala na hodinky. Uplynulo skoro dvacet minut, ne se taxík objevil. Kostel Vech svatých, Margaret Street, prosím, poádala, a jeďte co nejrychleji.

Postarí řidič neodpověděl. Moná byl unavený z toho, e ho pasaéři vyzývají, aby jel rychle, kdy to nejde.

Semafory se proti nim spikly a v Hampsteadu se zařadili do dlouhé fronty dodávek a taxíků, která se plazila na jih k Baker Street a West Endu. Seděla připoutaná, vzpřímená, tiskla svou kabelku, snaila se uklidnit a být trpělivá, protoe nemělo cenu se nervovat. Řidič dělal, co mohl.

Kdy dojeli k Marylebone Road, naklonila se dopředu a řekla: Jestli se těko dostanete ke kostelu kvůli jednosměrce, můete mě nechat na konci Margaret Street.

Odpověděl pouze: Dovezu vás normálně ke kostelu.

Za pět minut tam byli. Tally řekla: Jen tu někoho vyzvednu. Počkáte chvíli, prosím, nebo vám mám zaplatit teď?

To je dobrý, odvětil. Počkám.

Částka, která se objevila na taxametru, ji vyděsila. Jestli cesta zpátky bude stát toté, bude muset zítra zajít do banky.

Prola malým nádvořím a opřela se do dveří, které se otevřely Prvně byla u Vech svatých před rokem, kdy jí Jennifer poslala jako vánoční dar knihu  Tisíc nejkrásnějích kostelů Anglie od Simona Jenkinse. Rozhodla se navtívit vechny, které v Londýně vybral, ale kvůli velkým vzdálenostem pokračovala pomalu. To pátrání jí vak otevřelo nové obzory londýnského ivota a architektonických i historických památek, které dosud neviděla.

I v tuto hodinu koncentrovaného strachu z toho, e jízdné za taxík neúprosně stoupá, a z monosti, e tam Ryan nebude čekat, na ni honosně zdobený interiér zapůsobil tak, e na chvíli uasla. Zdi zářily mozaikami a nástěnnými malbami a velké retabulum s řadou malovaných svatých přitáhlo její pohled a k nádheře vysokého oltáře. Při první návtěvě byla její reakce na toto okázalé vybavení nejistá, spí v ní byl úas ne úcta. Teprve při druhé návtěvě se tu cítila jako doma. Byla zvyklá vídat chrám při velké mi, s knězi v rouchách, kteří se obřadně pohybovali před vysokým oltářem, zatímco hlasy sboru se vznáely ve vlnách vonného kadidla. Teď kdy se za ní se skřípěním zavřely dveře, tiché ovzduí a sevřené řady prázdných idlí působily spíe tajemně. Někde tady musí být hlídač, uvaovala, ale nikde ho nebylo vidět. V přední řadě seděly dvě jeptiky před sochou Panny Marie a několik svic tu hořelo rovným plamenem, ani se nezachvěly, kdy zavřela dveře.

Spatřila Ryana téměř okamitě. Seděl vzadu a hned k ní přistoupil. Srdce jí poskočilo úlevou. Mám tady taxík, oznámila mu. Pojedeme rovnou domů.

Ale já mám hlad, paní Tally Je mi na omdlení. Nemohli bychom si dát hamburger?

Propána, pomyslela si, ty děsné hamburgery! Občas si je nosil k obědu a ohříval je na grilu. Jejich sytá cibulová vůně pak zůstávala jetě dlouho ve vzduchu. Ale opravdu vypadal na omdlení a omeleta, kterou mu hodlala připravit, asi nebude to pravé.

Naděje na brzké jídlo ho okamitě vzpruila. Otevřel jí dveře taxíku a s přidrzlou sebejistotou zavolal na řidiče: Nejblií občerstvení, na který natrefíte, strejdo. A rychle.

Byli tam za deset minut a ona zaplatila taxík a přidala libru spropitného. Jetě v taxíku dala Ryanovi pětilibrovou bankovku, aby si mohl stoupnout do fronty a objednat si, co chce, a pro ni kávu. Přiel s dvojitým cheeseburgerem a velkým mléčným koktailem, pak se vrátil pro její kávu. Sedli si co nejdále od okna. Uchopil hamburger a začal se ládovat.

Cítil ses dobře v kostele? zeptala se. Líbil se ti?

Pokrčil rameny Jo, dobrý. Zvlátní. Měli tam ty samý aromatický tyčinky, jako jsme měli ve squatu.

Myslí kadidlo?

Jedna holka ve squatu, Mamie, je vdycky zapálila a pak jsme seděli ve tmě a ona mluvila s mrtvými.

To nemohla, Ryane. S mrtvými nemůeme mluvit.

No, ona mohla. Říkala mi věci, který by nemohla vědět, kdyby nemluvila s mým tátou.

Ale ona s tebou bydlela ve squatu, Ryane. Musela vědět leccos o tobě a tvojí rodině. A některé věci patrně astnou náhodou uhodla.

Ne, zavrtěl hlavou. Mluvila s mým tátou. Mohl bych si dojít pro dalí koktail?

Nebyl problém sehnat taxi na zpáteční cestu. Teprve pak se jí Ryan zeptal na vradu. Podala mu fakta tak jednodue, jak to dovedla, neířila se o hrůze toho nálezu ani mu nelíčila podrobnosti.

Máme teď v muzeu tým z Nového Scotland Yardu, který vyetřuje tu vradu, komandera Dalglieshe a tři jeho pomocníky. Chtějí s tebou mluvit, Ryane. Musí jim ovem odpovídat na jejich otázky upřímně. Vichni potřebujeme, aby se ta hrůzná záhada objasnila.

A major? Říkala jste, e mu nic není?

Není. Je mu dobře. Hlava hodně krvácela, ale opravdu to nebylo nic váného. Ale mohlo být, Ryane. Proč proboha jsi tak ztratil nervy?

No rozčilil mě!

Otočil se a upřeně zíral z okna. Tally si řekla, e bude moudřejí mlčet. Byla překvapena, e projevil tak malou zvědavost ohledně smrti doktora Nevilla. Ale novinové zprávy byly zatím krátké a nejednoznačné. Byl zřejmě příli zaujatý svým útokem na majora, ne aby se staral o doktora Nevilla.

Zaplatila taxík, zděena celkovou částkou, a přidala dalí libru jako spropitné. Řidič vypadal spokojeně. Tally i Ryan podlezli pod zábranou a mlčky kráčeli k domu.

Z muzea právě vycházeli inspektor Tarrant a serant Benton-Smith. Inspektor zahlaholil: Tak jste nala Ryana, paní Cluttonová! To je skvělé. Máme pro vás pár otázek, mladý mui. Serant a já teď jedeme na stanici. Měl byste jet s námi. Nebude to trvat dlouho.

Tally vyhrkla: Nemohli byste mluvit s Ryanem u mě v domku? Mohu vás nechat samotné v obýváku. Div se nedopustila té poetilosti, e je začala lákat na kávu.

Ryanovy oči sjely od ní k inspektorovi. To mě zatýkáte?

Ne, jen vás bereme na stanici, popovídat si. Musíme si vyjasnit pár věcí. Můete tomu říkat pomoc policii při vyetřování.

Ryan se vzchopil. Jo? Vím, co to znamená. Chci právního zástupce.

Nejste mladistvý, e?

Inspektorův hlas byl náhle příkrý. Tally tuila, e jednání s teenagery bývá obtíné a časově náročné. Nebyla to vyhlídka, která by policisty těila.

Ne. Je mi skoro osmnáct.

To je úleva. Můete dostat právního zástupce, jestli chcete. Máme je na telefonu. Nebo můete zavolat příteli.

Výborně. Zavolám majorovi.

Tomu chlapovi, co vechno odpoutí? No dobře, můete mu zavolat ze stanice.

Ryan s nimi odeel dost ochotně, dokonce se trochu naparoval. Tally měla podezření, e je připraven si svou hvězdnou hodinu uít. Chápala, proč ho policie nechce vyslýchat v domku. I kdyby je tam nechala o samotě, byla by příli blízko, ne aby to bylo příjemné. Byla zapletena do této záhady, vlastně moná byla podezřelá! Chtěli s Ryanem mluvit v úplném soukromí. Se stísněným pocitem si uvědomila, e z něj dostanou, co budou chtít.

Kapitola 17

Kate nebyla překvapena, e s ní el za Davidem Wilkinsem Dalgliesh. Bylo to koneckonců nutné; jen Dalgliesh ho mohl identifikovat. Wilkins byl v muzeu ten týden před Dupayneovou vradou a připustil, e má důvody k tomu, aby neměl muzeum v lásce. Byl by to sice hodně nepravděpodobný podezřelý, ale je potřeba ho vyslechnout. Člověk nikdy nemohl vědět, jaké části vyetřování se Dalgliesh rozhodne osobně zúčastnit. Byl přece básník a měl spisovatelský zájem na předivu cizích ivotů. Jeho poezie pro ni byla záhadou. Mu, který napsal Případ k zodpovězení a jiné básně neměl ádný vztah ke starímu detektivovi, pod jeho velením slouila s vánivou oddaností. Uměla rozpoznat některé z jeho nálad, bála se jeho občasné, byt tiché kritiky, měla radost z toho, e je uznávanou členkou jeho týmu, ale vlastně ho neznala. Nakonec si zakázala chovat jakoukoli naději na jeho lásku. Tu teď zřejmě získala nějaká jiná. Ona, Kate, vdycky věřila, e člověk musí omezit svou ctiádost na to, co je dosaitelné. Řekla si, e bude-li mít Dalgliesh těstí v lásce, ona tomu bude ráda, ale byla překvapena a trochu rozladěna prudkou nelibostí, kterou cítila k Emmě Lavenhamové. Copak ta ena nevidí, co s ním dělá?

Kráčeli asi padesát yardů mlčky drobným detěm. Goldthorpe Road byla řada viktoriánských tukovaných domů, která vybíhala ze severního konce Ladbrooke Grove. Tyto solidní památníky domácích aspirací devatenáctého století budou jednou vykoupeny, zulechtěny, proměněny v exkluzivní byty a jejich cena bude přesahovat monosti vech kromě dobře placených úředníků. Ted vak desítky let zanedbanosti odsoudily ulici k chátrání. Popraskané zdi byly zaneseny letitou londýnskou pínou, tuky opadaly z fasád v celých kusech, pod nimi se odhalily cihly a z předních dveří prýskal lak. I bez četných jmenovek na zvoncích bylo jasné, e je to ulice s mnoha obyvateli, přesto vak byla podivně, téměř zlověstně tichá, jako kdyby se obyvatelé dozvěděli o nějaké hrozbě infekce a v noci se tie odkradli pryč.

Wilkinsův byt v čísle 15A byl v suterénu. Na jediném okně visely tenké záclony, vprostřed nabrané. Závora na elezné brance byla rozbitá a branka se zavírala drátem, stočeným do smyčky. Dalgliesh ji nadzvedl a vkročili s Kate na kamenné schody do suterénu. Zřejmě se je někdo pokouel zamést, ale jetě tu zbyla vlhká kupička smetí  krabičky od cigaret, zmuchlané sáčky z hnědého papíru a pinavý kapesník  zavátá do kouta. Dveře byly nalevo. Suterén se nacházel pod úrovní chodníku, take vchod nebyl z ulice vidět. Číslo 15A kdosi neuměle namaloval bílou barvou. Kate spatřila, e tu mají dva zámky, jeden patentní a pod ním jeden bezpečnostní. Vedle dveří stál umělohmotný květináč s pelargonií. Stonek měla dřevnatý, několik listů suchých a hnědých a jediný růový kvítek na zuboeném stonku byl malý jako chudobka. Jak mohl někdo čekat, podivila se Kate, e tady pokvete bez slunce?

Jejich příchod nezůstal bez povimnutí. Kate zahlédla, e se vpravo v okně nepatrně pohnula záclona. Zazvonila a čekali. Kdy se Kate podívala na Dalglieshe, viděla, e zírá nahoru na zábradlí, tvář měl bezvýraznou. Světlo pouliční lampy, které tvořilo kuel v drobném deti, zdůrazňovalo napjatou linii čelisti i propadlé tváře. Ach Boe, vypadá k smrti unaveně! pomyslela si.

Nikdo nepřicházel, take po chvíli zazvonila znovu. Tentokrát se dveře opatrně otevřely. Nad řetězem na ni zíraly vyděené oči.

Je pan David Wilkins doma? zeptala se Kate. Chtěli bychom s ním mluvit. Jsme od policie.

Pokusila se, aby to vyznělo bodře, ale účinek byl pramalý. Návtěva z policie málokdy věstí něco dobrého a v této ulici byla patrně poslem netěstí.

Řetěz zůstal na místě. Dívčí hlas řekl: Jde o nájem? Davie to zařídí. On tu teď není, el si do lékárny pro léky.

Není to kvůli čini, řekla Kate rychle. Provádíme vyetřování jednoho případu a myslíme, e by nám pan Wilkins mohl pomoci nějakou informací.

Ani to zřejmě nebylo moc potěující. Kadý věděl, co to znamená pomáhat policii v jejím vyetřování. Mezera ve dveřích se rozířila, řetěz se napjal na celou délku.

Dalgliesh se otočil a zeptal se: Jste paní Michelle Wilkinsová? Kývla a on pokračoval: Nezdríme vaeho mue dlouho. Ani si nejsme jisti, jestli nám můe pomoci, ale chceme to zkusit. Jestli se má brzy vrátit, snad bychom mohli počkat.

Oveme by mohli počkat, pomyslela si Kate. Vevnitř, nebo venku, mohli by počkat. Ale proč tohle doproování?

Náhle se řetěz pohnul. Spatřili hubenou mladou enu, která vypadala tak na estnáct. Prameny světlehnědých vlasů jí visely podél úzkého bledého obličeje, úzkostné oči se upíraly na Kate s němou naléhavostí. Měla na sobě modré díny, odřené sportovní boty a pánský svetr. Nepromluvila a oni ji následovali úzkou chodbou. Protáhli se kolem dětského kočárku. Vepředu byly otevřené dveře do koupelny, za nimi zahlédli staromódní toaletu s vysokým rezervoárem a visícím splachovadlem. Pod umyvadlem se vrila hora ručníků a prádla odsunutá ke zdi.

Michelle Wilkinsová ustoupila a pokynula jim ke dveřím napravo. Úzká místnost zabírala celou ířku domu. Na zadní stěně byly dvoje dveře, oboje doiroka otevřené. Jedny vedly do zaneřáděné kuchyně, druhé patrně do lonice. Postel byla neustlaná, v poltářích jetě byly stopy po hlavách a pokrývka sklouzla dolů, take odhalila zmuchlané prostěradlo.

Obývací pokoj byl zařízen pouze čtvercovým stolem se čtyřmi rovnými dřevěnými idlemi, starým gaučem s přehozem z indické bavlny, zásuvkovou komodou z borovice a vedle krbu stál velký televizor. Kate za svá léta u policie navtívila jetě zanedbanějí, víc deprimující pokoje. Málokdy si z nich něco dělala, ale teď na chvíli, co bylo velmi vzácné, pocítila zvlátní neklid, hraničící s rozpaky Co by cítila ona, kdyby tak policie vtrhla zničehonic, bez ohláení, do jejího bytu? Byl by vzorně uklizený, proč by nebyl? Neměl v něm kdo udělat nepořádek, jen ona sama. Přesto by ten vpád do soukromí byl nesnesitelný.

Michelle Wilkinsová zavřela dveře do lonice a pak udělala jakýsi posunek, který se dal vyloit jako vybídnutí, aby se posadili na gauč. Dalgliesh si sedl, ale Kate přistoupila ke stolu. Uprostřed stolu stál koík s baculatým růolícím miminkem. Kate si pomyslela, e to musí být holčička. Měla na sobě krátké volánkové atičky z růové bavlny s bryndáčkem s vyitými sedmikráskami a bílý pletený svetřík. V kontrastu k pokoji bylo na děcku vechno čisté. Hlavička s jemnými, téměř bílými vlásky spočívala na staromódním poltářku; deka, nyní odhrnutá, byla bez poskvrnky a atičky vypadaly jako čerstvě naehlené. Kate připadalo divné, e tak křehká dívka mohla porodit takovéhle veselé a robustní děcko. Dvě silné noky rozdělené sloenou plenou prudce kopaly. Pak se děcko uklidnilo, tie roztáhlo prstíky jako mořská hvězdice a soustředěně jimi pohybovalo, jako by si postupně uvědomovalo, e patří k němu. Po několika nezdařených pokusech se mu povedlo vsunout palec do pusy a tie začalo cucat.

Michelle Wilkinsová se naklonila nad stůl a zahleděly se s Kate na dítě. Kolik jí je? zeptala se Kate.

Čtyři měsíce, jmenuje se Rebecca, ale říkáme jí s Davidem Becky.

Moc se v dětech nevyznám, ale vypadá na svůj věk velmi vyspěle, prohodila Kate.

Ano, to skutečně je! Umí napnout záda a sednout si. Kdy ji já nebo David podríme, tak si stoupá.

Kate zavířily hlavou mylenky v mírném citovém zmatku. Co by měla cítit? Neastné vědomí toho tolik diskutovaného neúprosného tikání biologických hodin; s kadým dalím rokem po třicítce bylo méně pravděpodobné, e někdy bude matkou? Copak to nebylo dilema, které musí řeit vechny úspěné pracující eny? Tak proč je necítila ona? A byla to jen dočasná neochota? Přijde čas, kdy ji překoná potřeba, fyzická nebo psychologická, mít dítě, vědět, e něco z ní přeije její smrt, touha, která můe být tak imperativní a obrovská, e ji doene k nějakému modernímu poniujícímu prostředku, aby si své přání splnila? Ta mylenka ji děsila. To jistě ne. Nemanelská, vychovávaná starou babičkou, nikdy nepoznala svou matku. Pomyslela si: Nevěděla bych, jak začít. Byla bych zoufalá. Člověk nemůe dát to, co nikdy neměl. Ale co byly úkoly jejího povolání, i v těch nejnáročnějích případech, ve srovnání s tím: přivést na svět dalí lidskou bytost, být za ni a do osmnácti odpovědná, nikdy se nezbavit starostí a péče, dokud nezemřete? A přesto to dívka vedle ní zvládala s radostí. Kate si pomyslela: Je to svět záitků, o nich nic nevím. Najednou se jí zmocnil smutný pocit méněcennosti.

Vá manel navtěvoval Dupayneovu galerii celkem pravidelně, e? zahájil Dalgliesh. Viděl jsem ho tam při své návtěvě před deseti dny. Oba jsme se dívali na stejný obraz. Chodíte tam s ním často?

Dívka se náhle nahnula nad ko a začala upravovat dečku. Zplihlé světlé vlasy jí spadly před tvář a zakryly ji. Vypadala, e neslyí. Pak odpověděla: Byla jsem tam jednou. To bylo asi před třemi měsíci. David tenkrát neměl práci, take ho tam pustili zadarmo, ale ta paní u recepce řekla, e já musím zaplatit, protoe jsem nebrala podporu v nezaměstnanosti. Bylo to pět liber, take jsme si to nemohli dovolit. Řekla jsem Davidovi, a jde sám, ale on nechtěl. Pak přiel nějaký mu a zeptal se pokladní, co se děje. ena mu říkala doktore Dupayne, take musel mít s muzeem něco společného. Řekl jí, a mě pustí. ,Co myslíte, e má tahle návtěvnice dělat, čekat venku s děckem v deti? povídal. Pak mi řekl, a si dám kočárek tam, kde jsou pověené kabáty, hned za dveře, a vezmu Becky s sebou.

Z toho asi ta dáma na recepci velkou radost neměla, poznamenala Kate.

Michelle se rozjasnila tvář. To tedy ne. Zrudla a vrhla na doktora Dupaynea vraedný pohled. My jsme byli rádi, e jsme se jí zbavili a můeme se kouknout na obrazy.

Na jeden konkrétní obraz? nadhodil Dalgliesh.

Ano. Na ten, který patřil Davidovu dědečkovi. Proto se na něj Davie tak rád dívá.

Vtom zaslechli zaskřípání branky a zvuk kroků na schodech. Michelle Wilkinsová tie vyklouzla ze dveří. Z chodby zaslechli tlumený hovor. Pak veel David Wilkins a chvíli stál nerozhodně ve dveřích, jako by tam byl na návtěvě on. Jeho ena k němu přistoupila blí a Kate viděla, e se jejich ruce dotkly a potom sevřely.

Dalgliesh vstal. Jsem komander Dalgliesh a toto je inspektorka Miskinová z Metropolitní policie. Omlouváme se, e jsme přili bez předchozího upozornění. Co kdybychom se vichni posadili?

S rukama jetě spojenýma manelé přikročili ke gauči. Dalgliesh a Kate si sedli ke stolu. Dítě, které tie broukalo, se dalo do křiku. Michelle si pospíila ke stolu a holčičku zvedla. Opřela si ji o rameno a usedla s ní zpátky na gauč. Oba manelé věnovali vekerou pozornost Rebecce.

Nemá hlad? zeptal se mladík.

Jdi pro láhev, Davie.

Kate bylo jasné, e nic dalího se nemůe dít, dokud se Rebecca nenakrmí. Láhev se objevila překvapivě rychle. Michelle Wilkinsová houpala děcko, které začalo rozkonicky cucat dudlík. Jediný zvuk bylo tohle vehementní krmení. Místnost najednou působila domácky a velmi mírumilovně. Zdálo se absurdní hovořit tady o vradě.

Asi jste uhodl, e chceme mluvit o Dupayneově muzeu, řekl Dalgliesh. Asi víte, e byl doktor Neville Dupayne zavraděn.

Mladík kývl, ale nepromluvil. Přisunul se blí k eně a oba upřeli pohled na dítě.

Dalgliesh řekl: Mluvíme s různými lidmi, kteří bud pracovali v Dupayneově muzeu, nebo ho pravidelně navtěvovali. Jistě chápete proč. Nejdřív se vás musím zeptat, kde jste byl a co jste dělal minulý pátek mezi, dejme tomu, pátou a sedmou hodinou.

Michelle Wilkinsová vzhlédla. Byl jsi u doktora, Davie. Otočila se k Dalglieshovi. Večerní ordinace začíná ve čtvrt na est a David byl objednaný na tři čtvrtě. Nepřiel hned na řadu, ale nikdy to tam netrvá dlouho, e, Davie?

A kdy jste přiel na řadu? zeptala se Kate.

Asi v est dvacet, odpověděl David. Opravdu jsem nečekal dlouho.

Je ordinace blízko odsud?

Je na St. Charles Square. Není to daleko.

jeho ena řekla povzbudivě: Má přece průkazku, Davie. Uka jim ji.

David zahrabal v kapse kalhot, vytáhl kartičku a podal ji Kate. Byla zmačkaná a obsahovala dlouhý sloupec dat. Mladík měl nepochybně přijít do ordinace minulý pátek večer. Byla by to otázka minut, zkontrolovat, zda tam opravdu byl. Kate si zaznamenala údaje a kartu mu vrátila.

David má těké astma a nemá moc silné srdce, vysvětlovala Michelle. Proto nemůe pořád pracovat. Někdy je na neschopence a někdy na podpoře pro nezaměstnané. Začal chodit do nové práce minulé pondělí, viď, Davide? Teď kdy máme tenhle byt, bude vechno lepí.

Povězte mi o tom obraze, poádal Dalgliesh. Řekl jste, e patřil vaemu dědečkovi. Jak se ocitl v Dupayneově muzeu?

Kate uvaovala, proč Dalgliesh pokračuje ve výslechu. Dostali, co chtěli. Nikdy si nemyslela, e by byl David Wilkins pravděpodobný podezřelý, ale to si přece nemyslel ani Dalgliesh, take proč teď neodejdou? Ale mladík zřejmě tuto otázku nenesl nelibě, naopak se dychtivě rozpovídal.

Patřil mému dědečkovi. Měl malý vesnický obchod v Cheddingtonu, to je v Suffolku poblí Halesworthu. Vedl si dobře, dokud nepřily supermarkety a pak obchod upadl. Ale jetě předtím koupil toho Nashe. Byl na prodej v jednom místním domě a on tam el s babičkou původně koupit pár pohodlných křesel. Dědečkovi se ten obraz zalíbil a koupil ho. Mezi místními lidmi o něj nebyl zájem, protoe se jim zdál moc ponurý a jiné obrazy se tam neprodávaly, take lidi o něm ani nevěděli. Max Dupayne o něm věděl, jene se tam dostal příli pozdě. Pokouel se přemluvit dědečka, aby mu ten obraz prodal, ale dědeček nechtěl. Řekl mu: ,Jestli ho někdy budete chtít prodat, budu mít zájem, jene za něj moná nedostanete to, co vám nabízím teď. Není to cenný obraz, ale já mám pro něj slabost. Jene tu slabost pro něj měl i dědeček. Víte, jeho tatínek  tedy můj pradědeček  padl v první světové válce u Passchendaele, a já si myslím, e ho chtěl mít jako památku. Visel u nich v obýváku, dokud se rodinný obchod nakonec neporoučel a oni se nepřestěhovali do domu v Lowestoftu. Poměry se pro ně zhorily. Max Dupayne byl asi informovaný, protoe se jednoho dne přijel zeptat na ten obraz a opakoval, e by ho chtěl koupit. Dědeček upadl do dluhů, take musel souhlasit.

Víte, kolik za něj dostal? otázal se Dalgliesh.

Řekl, e dal dědečkovi to, co za něj zaplatil, co bylo něco přes tři sta liber. Samozřejmě to byly ohromné peníze, kdy dědeček obraz kupoval. Myslím, e jsme se tenkrát kvůli tomu s dědou pohádali. Ale tentokrát se ho u musel vzdát.

Nenapadlo ho, zeptala se Kate, sehnat někoho z Londýna nebo místních aukčních síní, aby ho ocenil? Sothebys, Christies, někoho takového?

Ne, asi ne. On o těch aukčních síních ani nevěděl. Max Dupayne mu namluvil, e za něj stejně nedostane tuté cenu, kdy ho takhle prodá, protoe si berou velkou provizi a taky ho obere berňák. Napovídal mu něco o dani z kapitálového příjmu.

No, tu by neplatil. Vdy ádný kapitálový příjem nezískal, e? řekla Kate.

To vím, jene pan Dupayne ho asi obalamutil, take mu nakonec ten obraz prodal. Poté, co děda umřel, vyprávěl mi o tom táta. Kdy jsem zjistil, kde ten obraz je, el jsem se na něj podívat.

Doufal jste, e byste ho nějak mohl dostat zpátky? zeptal se Dalgliesh.

Nastalo ticho. V posledních několika minutách David zapomněl, e mluví s policejním důstojníkem. Teď pohlédl na svou enu. Houpala dítě na klíně a řekla mu: Radi jim to pověz, Davie. Pověz jim o tom mui v masce. Tys neudělal nic patného.

Dalgliesh čekal. Vdycky ví, kdy čekat, pomyslela si Kate. Po chvíli ze sebe David vypravil: No dobře, vzal jsem si do hlavy, e bych ho mohl ukrást. Bylo mi jasné, e ho nemůu odkoupit. Četl jsem o zlodějích z galerií, kteří vyříznou obraz z rámu, srolují ho a odnesou. Nebylo to skutečné, prostě se mi líbilo přemýlet o tom. Věděl jsem, e na dveřích bude nějaký alarm, ale myslel jsem, e bych se tam mohl vloupat oknem a odnést ten obraz, ne by někdo přiel. Myslel jsem, e se tam policie nedostane dřív ne za deset minut, kdyby jim někdo zavolal, a e stejně není nablízku nikdo, kdo by slyel alarm. Byl to pitomý nápad, to teď vím, ale přemýlel jsem o tom a představoval si, jak by to lo provést.

Ale neudělal jsi to, Davide, připomněla mu jeho ena. Jen jsi o tom přemýlel. Říkal jsi, e to nebylo doopravdy Nemůou tě zatknout za něco, co jsi neudělal. To je zákon.

Tak úplně to není, pomyslela si Kate. Ale Wilkins se přece neúčastnil spiknutí, jak něco vyhodit do povětří.

Ale nakonec jste to nezkusil? zeptal se Dalgliesh.

Jednou v noci jsem tam přiel a myslel jsem, e by to lo. Ale pak někdo přijel. Bylo to čtrnáctého února. Já jsem přijel na kole, schoval ho ve křoví u příjezdovky a vzal jsem si velký černý plastový pytel, takový ten pytel na smetí, abych do něj uloil obraz. Nevím, jestli bych se skutečně pokusil o tu kráde. Kdy jsem tam dorazil, uvědomil jsem si, e nemám nic dostatečně silného, čím bych rozbil okno v přízemí, a e to okno je vý, ne jsem si myslel. Nenaplánoval jsem to pořádně. A pak jsem zaslechl auto. Schoval jsem se ve křoví a čekal. Byl to silný vůz a řidič vjel na parkovitě za vavříny Sledoval jsem ho, jak vystupuje a pak jsem se odplíil. Dostal jsem strach. Kolo jsem měl jetě kus dál u příjezdovky a prodral jsem se k němu křovím. Vím, e mě neviděl.

Ale vy jste viděl jeho, podotkla Kate.

Ale u bych ho nepoznal. Neviděl jsem mu do obličeje. Kdy vystoupil z auta, měl na tváři masku.

Jakou masku? zeptal se Dalgliesh.

Ne takovou, jako vídáme v kriminálních filmech v televizi. ádnou punčochu přes hlavu. Jen mu zakrývala oči a vlasy. Takovou jakou lidé nosí na karneval.

Take jste jel na kole domů a tu mylenku na ukradení obrazu jste vzdal? zeptal se Dalgliesh.

Já to asi nikdy nemyslel váně. Vlastně svého času ano, ale spí to bylo takové fantazírování. Kdyby to bylo doopravdy, dal bych si větí práci.

Kdybyste se rozhodl ten obraz vzít, stejně byste ho nemohl prodat, namítla Kate. Třeba tenkrát, kdy ho vá dědeček kupoval, nebyl povaován za cenný, ale teď jistě bude.

Nechtěl jsem ho prodat. Chtěl jsem si ho tady pověsit na zeď. Chtěl jsem ho mít v tomhle pokoji. Chtěl jsem ho, protoe ho dědeček miloval a protoe by mi připomínal pradědečka. Chtěl jsem ho kvůli minulosti.

Náhle se jeho bledá tvář zkrabatila a Kate spatřila, jak mu po tvářích tečou slzy Zvedl pěst jako dítě a otřel si je. A jako gesto útěchy mu jeho ena podala děcko. Pohoupal je a zabořil mu rty do vlásků.

Nic patného jste neudělal, řekl Dalgliesh, a my jsme vděční za to, e jste nám pomohl. Moná se uvidíme jetě jednou, a se zase na ten obraz přijdete podívat. Spoustě lidí se líbí. Mně také. Kdyby nebylo vaeho dědečka, nebyl by v Dupayneově muzeu a moná bych ho neměl anci spatřit.

Jako by Michelle Wilkinsová zapomněla, e jsou policejní důstojníci, a myslela na ně jako na hosty, řekla: Nechtěli byste čaj? Omlouvám se, e jsem vám zatím nic nenabídla. Mám taky nescafé.

Je to od vás velmi laskavé, ale my u se nezdríme, poděkoval jí Dalgliesh za nabídku. Jetě jednou vám děkujeme, paní Wilkinsová, za vai spolupráci, a pokud by vás jetě něco napadlo, můete nás zastihnout v Novém Scotland Yardu. Číslo je na vizitce.

Z domu je vyprovodila Michelle. U dveří jim řekla: Nedostane se do maléru, e ne? Neudělal nic patného. Vlastně nic neukradl.

Ne, řekl Dalgliesh. Nedostane se do maléru. Nic neprovedl.

Dalgliesh a Kate si zapnuli bezpečnostní pásy. Ani jeden z nich nepromluvil. V Kate se mísila sklíčenost s hněvem. Pomyslela si: Paneboe, taková díra! Jsou jako dvě děti, které čekají na to, a je vyuije někdo, komu za to budou stát. Ale to děátko vypadalo moc pěkně. Zajímalo by mě, co za ten brloh platí! jene to, e ho dostali, jim nepomůe v bytovém pořadníku na místním úřadě. Budou v penzi, ne získají nárok na byt. Měli by radi spát na ulici, to by alespoň měli přednost. Ale ne zrovna na nějaké sluné bydlení. Moná skončí někde v penzionu. Boe, tohle je děsná země pro ty doopravdy chudé. Tedy, pokud je člověk poctivý. Grázlové a podvodníci si vdycky nějak poradí. Pokuste se být nezávislí a uvidíte, co vás čeká.

Tohle nebylo nijak moc uitečné, e, pane? řekla po chvíli. Wilkins tam v únoru viděl maskovaného mue. To je osm měsíců před Dupayneovou vradou a já nepovauju Wilkinse a jeho enu za seriózní podezřelé. Můe mít pifku na Dupayneovu rodinu, ale proč by si vyléval zlost na Nevillovi?

To alibi prověříme, ale myslím, e zjistíme, e byl minulý pátek tam, kde říkal, v ordinaci u doktora. David Wilkins se jen snaí o spojení.

O spojení, pane?

Se svým otcem a dědečkem. S minulostí. Se ivotem.

Kate mlčela. Po několika minutách Dalgliesh řekl: Zavolala byste do muzea, Kate, a zjistila, jestli tam někdo je? Bylo by zajímavé zvědět, co mohou Dupayneovi říct o svém maskovaném návtěvníkovi.

Telefon zvedla Muriel Godbyová. Poádala Kate, a chvíli počká, ale za několik vteřin se opět ozvala. Oznámila, e v muzeu je slečna Caroline Dupayneová a pan James Calder-Hale. Slečna Caroline u byla na odchodu, ale na komandera Dalglieshe počká.

Kapitola 18

Nali Caroline Dupayneovou, jak studuje u recepce s Muriel Godbyovou nějaký dopis; okamitě je zavedla do kanceláře. Dalglieshovi připadalo zajímavé, e je v pondělí v muzeu, a uvaoval, jak dlouho můe chybět na své koleji. Rodina pravděpodobně cítila, e chodí-li policisté zamořovat jejich dům, měl by být vdycky na místě některý Dupayne, aby je hlídal. Sympatizoval s tím postojem. V době komplikovaného ohroení není nic nerozumnějího ne se oddávat nečinnosti.

Čtrnáctého února v noci tady jeden mladík viděl mue, který přijel autem, řekl. Měl na obličeji masku. Máme nějaké tuení, kdo to mohl být?

Nemám. Přijala tu otázku s pečlivě odváenou trokou nejmírnějího zájmu. Dodala: To je ale zvlátní otázka, komandere. Ach, promiňte, vy jste chtěl vědět, jestli snad nebyl navtívit mě. Bylo čtrnáctého února  svatého Valentýna. Víte, já jsem na takové lakování trochu stará. Vlastně jsem na to byla stará u v jedenadvaceti. Patrně tu někdo nedovoleně parkoval. Ty problémy tady příleitostně máme. Parkování v Hampsteadu je prakticky nemoné, a paklie lidé tohle místo znají, jsou v pokuení vjet sem a nechat auto tady. Teď u se to natěstí nestává tak často, i kdy si nemůeme být jistí. Tohle místo není moc vhodné a jít pěky po Spaniards Road je v noci smutné. Je tady ovem Tally, ale řekla jsem jí, a neotevírá, kdyby po setmění slyela nějaké zvuky zvenčí. Můe zavolat mě, kdy se bojí. Muzeum je na odlehlém místě a ijeme v nebezpečném světě. To víte líp ne já.

Nepomýleli jste na to, e byste tu zřídili bránu? zeptal se Dalgliesh.

Mysleli jsme na to, ale není to moc praktické. A kdo by ji otevíral? Přístup k muzeu musí být volný. Odmlčela se a pak dodala: Nevím, co to má společného s vradou mého bratra.

My zatím také ne. Jen to ukazuje, jak snadno se sem můe dostat člověk, ani by ho někdo viděl.

Ale to u jsme věděli. Takhle se sem dostal Nevillův vrah. Víc mě zajímá ten mladý mu, který viděl záhadného maskovaného návtěvníka. Co tady dělal, nedovoleně parkoval?

Ne, ten neměl auto. Byl jen zvědavý. Neudělal tu ádnou kodu, nechtěl se vloupat do muzea.

A ten maskovaný návtěvník?

Zřejmě tady zaparkoval a pak odeel. Toho mladíka to setkání spí vystrailo, take nečekal, aby se dozvěděl něco dalího.

No, to bych si myslela  musel mít strach. Tady je to v noci straidelné, a u v minulosti tu dolo k vradě. Věděl jste to?

Neslyel jsem o tom. Bylo to nedávno?

Bylo to v roce 1897, dva roky poté, co byl postaven tento dům. Na okraji Heathu byla nalezena sluebná Ivy Grimshawová, ubodaná k smrti. Byla těhotná. Podezření padlo na majitele domu a jeho dva syny, ale ádný skutečný důkaz nespojoval nikoho z těch tří se zločinem. Byli to samozřejmě místní mohovití, váení hodnostáři. Jetě významnějí bylo, e vlastnili továrnu na knoflíky a místní lidé na té rodině záviseli kvůli ivobytí. Pro policii bylo pohodlné věřit, e se Ivy vypravila na schůzku se svým milencem a on se zbavil jí i nevítaného dítěte jednou ranou noe.

Naly se nějaké důkazy o tom, e měla milence mimo dům?

ádné se neobjevily Kuchařka řekla policii, e se jí Ivy svěřila, e prý se nenechá vyhodit na ulici a té rodině to nedaruje. Ale tu výpověď kuchařka později stáhla. Odela do jiného místa někde na jiním pobřeí, věřím, e s pěkným dárkem na rozloučenou od vděčných zaměstnavatelů. Historka o záhadném milenci byla očividně přijata a případ vyhasl. Je koda, e se to nestalo ve třicátých letech. Mohli bychom to zdokumentovat v galerii vrad.

A na to, pomyslel si Dalgliesh, e ve třicátých letech by se to úplně takhle stát nemohlo. Brutální vrada nemorální mladé eny bez přátel zůstala nepomstěna a ctihodní místní občané si podreli svá místa. Ackroydova teze je moná zjednoduující a výběr příkladů přizpůsobuje potřebě, ale zakládá se na pravdě; vrada byla často paradigmatem doby.

Nahoře ve své kanceláři řekl Calder-Hale, který se neochotně odtrhl od své práce: Čtrnáctého února? To byl nějaký host z valentýnské party. Je ale divné, e byl sám. To lidi obvykle chodí v párech.

Jetě divnějí je, e si tu navlékl masku, poznamenal Dalgliesh. Proč nepočkal a na tu party?

No, tady se stejně ádná nekonala. Pokud by se jí ovem neúčastnila Caroline.

Řekla, e ne.

To by se jí ani nepodobalo. Myslím, e ten chlap prostě vyuil zdejí místo jako příhodné pokoutní parkovitě. Asi před dvěma měsíci jsem tu objevil auto plné mladých flamendrů. Pokusil jsem se je vystrait planou hrozbou, e zavolám na policii. No, v tichosti odjeli a jetě se omluvili. Moná mi nechtěli nechat svůj mercedes na milost a nemilost. Dodal: A co ten mládenec? Co ten tu dělal?

Náhodný průzkumník. Spěně se odporoučel poté, co mu v masce odjel. Byl absolutně nekodný.

Neměl auto?

Ne, auto neměl.

To je divné. Vrátil se ke svému papíru. Vá maskovaný návtěvnu.c, pokud vůbec existoval, se mnou nemá co do činění. Já si hraju své malé hry, ale karnevalové masky mi připadají moc teatrální.

Rozhovor byl očividně u konce. Dalgliesh se otočil k odchodu. To u je dost blízko přiznání k jeho tajným činnostem, pomyslel si Dalgliesh. Ale proč ne?Řekli mu, e o tom vím. Oba hrajeme stejnou hru a doufejme, e na stejné straně. To, co on dělá, třebae to vypadá banálně nebo amatérsky, je část větího vzorce. Je to důleité a je potřeba ho chránit  proti vemu kromě obvinění z vrady.

Prověří to jetě u Marcuse Dupaynea, ale očekával podobné vysvětlení: někdo, kdo místo znal, je na pár hodin vyuil pro bezplatné parkování. Bylo to poměrně rozumné vysvětlení. Ale jedna maličkost ho mátla: kdy hovořil o tom maskovaném návtěvníkovi, Caroline Dupayneová i James Calder-Hale se zajímali spí o záhadného mladého mue ne o maskovaného řidiče. Rád by věděl proč.

Calder-Halea jetě nevyloučili. Benton-Smith u ověřil čas potřebný pro jízdu motocyklem z Marylebone k Dupayneovu muzeu. Jeho druhá cesta byla rychlejí, čas byl oproti té první o čtyři minuty kratí. Měl jsem těstí na semafory, referoval. Pokud by se Calder-Hale vyrovnal mému lepímu času, zbyly by mu tři a půl minuty na přípravu vrady. Mohl by to stihnout, pane, ale jen při velkém těstí. Plán vrady nemůete zaloit na těstí.

Na druhou stranu, namítl Piers, mohl si myslet, e to stojí za pokus. Ta návtěva u zubaře mu poskytla dobré alibi. Nemohl čekat donekonečna, jestlie měl motiv, aby muzeum pokračovalo v provozu. Ale nejde mi do hlavy, proč by mu tolik mělo záleet na tom, zda se muzeum zavře, nebo ne. Má tam pěknou zaívárnu, ale kdyby chtěl někde soukromě pracovat, jsou v Londýně i jiné kanceláře.

Ale ne kanceláře, které nabízejí tak vhodné umístění pro Calder-Haleovu tajnou činnost pro MI5, pomyslel si Dalgliesh.

Kapitola 19

Kdy Kate telefonovala, aby si smluvila schůzku, paní Stricklandová ji poádala, zda by mohla mluvit s komanderem Dalglieshem o samotě. Ta ádost byla podivná  jejich setkání při Dalglieshově první návtěvě knihovny z nich stěí mohlo udělat známé  ale on radostně souhlasil. Paní Stricklandová nebyla v současnosti váně podezřelá, a pokud se jí nestane, bylo by bláhové ohrozit jakoukoli uitečnou informaci, kterou mu mohla poskytnout, trváním na policejním protokolu.

Adresa, kterou mu dala Caroline Dupayneová, byla na Barbicanu a ukázalo se, e jde o byt v sedmém patře. Nebyla to adresa, jakou očekával. Ten odstraující betonový blok s nesčíslnými okny by se spí hodil k finančníkovi z City ne k postarí vdově. Ale kdy mu paní Stricklandová otevřela a pokynula mu do obývacího pokoje, pochopil, proč si tenhle byt vybrala. Výhled měl do rozlehlého dvora a na vzdálený kostel za jezírkem. Dole se procházely drobounké postavičky dvojic a skupinek, které přijely na večerní představení, osvětlované pravidelně se měnícími barvami světel semaforů. Hluk města, na konci pracovního dne poněkud ztichlý, sem doléhal jako rytmické umění, spí uklidňující ne ruivé. Paní Stricklandová obývala mírumilovné orlí hnízdo s panoramatem proměnlivé oblohy a neustálé lidské činnosti, kde se mohla cítit součástí ivota v City, ale přesto byla povznesena nad jeho frenetické kolotání. Ale byla realistka: Dalgliesh si viml dvou bezpečnostních zámků na vstupních dveřích.

Interiér bytu ho také překvapil. Dalgliesh by očekával, e takový byt vlastní někdo mohovitý, ale mladý, bez zátěe mrtvých let, rodinných statků, sentimentálních upomínek, předmětů, které spojují minulost s budoucností a dávají iluzi stálosti. Kdyby majitel zařizoval byt pro náročného nájemníka, schopného platit vysokou čini, vypadal by podobně. Obývací pokoj byl vybaven moderním nábytkem ze světlého dřeva v kvalitním provedení. Napravo od okna, které se táhlo téměř po celé délce stěny, stál psací stůl se stojací lampou a otáčivou idli. Bylo jasné, e si občas nosí práci domů. Před oknem stál kulatý stolek se dvěma křesly potaenými edou kůí. V pokoji visel jediný obraz, abstraktní olej, otipoval ho na Bena Nicholsona. Vybrala si ho proto, aby o ní vypověděl, e si ho můe dovolit? Připadalo mu zajímavé, e si ena, která tak nemilosrdně vymetla minulost, vybrala práci v muzeu. Funkční anonymitu bytu změkčovala jen knihovna, která zabírala celou pravou zeď od podlahy a po strop, plná svazků vázaných v kůi, tak natěsnaných, e vypadaly jako slepené. Ty uznala za hodny zachování. Očividně se jednalo o osobní knihovnu. Dalglieshe by zajímalo čí.

Paní Stricklandová mu pokynula k jednomu křeslu. Touhle dobou si obvykle dávám sklenku vína, řekla. Nedal byste si se mnou? Máte radi červené, nebo bílé? Mám klaret nebo ryzlink.

Dalgliesh přijal nabídku klaretu. Trochu ztuhle vyla z pokoje a vrátila se za několik minut, dveře si otevřela ramenem. Okamitě vstal, aby jí pomohl s podnosem, na kterém stála láhev vína, vývrtka a dvě sklenky, a postavil jej na stůl. Usedli proti sobě a ona ho nechala otevřít láhev a nalít víno, sledujíc ho, jak se mu zdálo, se shovívavým uspokojením. I podle měnících se obecných názorů na to, kdy pozdní střední věk neúprosně přechází ve stáří, byla paní Stricklandová stará. Usoudil, e by jí mohlo být přes osmdesát; kdy vzal v úvahu její příběh, sotva to mohlo být méně. V mládí, pomyslel si, se musela vyznačovat tou obdivovanou světlovlasou a modrookou anglickou krásou, která můe být klamná. Dalgliesh viděl dost fotografií i filmových týdeníků o enách ve válce, a v uniformě nebo v civilních atech, aby věděl, e tahle enská jemnost se můe snoubit se sílou a cílevědomostí, občas dokonce i s bezohledností. Její krása patřila k tomu zranitelnému typu, který stáří ničí zvlá nemilosrdně. Teď byla houbovitá ple zbrázděna nesčetnými jemnými vráskami a rty vypadaly téměř bez krve. V řídkých edých vlasech, sčesaných dozadu a stočených do drdolu, jetě vystupovaly stopy zlaté barvy, a přestoe duhovky vybledly do mléčné modři, obrovské oči pod pěkně klenutým obočím se upíraly na Dalglieshe tázavě í ostraitě. Prsty, jimi svírala sklenku, měla znetvořené artritidou, a kdy je Dalgliesh pozoroval, v duchu se ptal, jak mohou zvládnout jemnou kaligrafii.

Jako by četla jeho mylenky, pohlédla na své prsty a řekla: Psaní mi zatím jde, ale nejsem si jistá, jak dlouho k něčemu budu. Je to zvlátní  občas se mi prsty třesou, ale ne, kdy dělám kaligrafii. Nejsem k tomu vykolená. Je to prostě něco, co mě vdycky bavilo.

Víno bylo výborné, mělo i správnou teplotu. Jak jste se ocitla v Dupayneově muzeu jako pomocnice? zeptal se Dalgliesh.

Díky svému manelovi. Byl profesorem historie na Londýnské univerzitě a znal Maxe Dupaynea. Poté, co Christopher zemřel, mě Max poádal, zda bych jim nemohla pomoci s psaním popisek. Kdy vedení převzala Caroline Dupayneová, pokračovala jsem v tom. Dobrovolníky dostal na starost James Calder-Hale a značně sníil jejich počet; někteří to povaovali za dost kruté. Říkal, e se lidé kolem muzea hemí jako králíci; větina z nich zbytečně. Vichni musíme mít uitečnou práci, abychom mohli zůstat. Fakt je, e bychom teď potřebovali několik dalích lidí, ale pan Calder-Hale zřejmě není ochoten je najmout. Muriel Godbyová by uvítala nějakou pomoc na recepci, kdybychom nali tu správnou osobu. Teď jí někdy pomáhám já, kdy jsem v muzeu.

Působí velmi výkonně, poznamenal Dalgliesh.

Také je. Je to velký rozdíl oproti stavu před dvěma lety, ne nastoupila. Caroline Dupayneová nikdy nehrála velkou roli v kadodenním vedení. Ani nemůe, s ohledem na své povinnosti v té kole. Paní Godbyová dělá účetnictví k plné spokojenosti auditora a vechno teď běí mnohem hladčeji. Ale vy tu nejste kvůli těm otravným věcem kolem úřadování, e? Chcete mluvit o Nevillově smrti.

Jak dobře jste ho znala?

Odmlčela se, pak upila vína a postavila sklenku. Myslím, e jsem ho znala líp ne kdokoli v muzeu. Nebylo lehké ho poznat a přicházel málokdy, ale během minulého roku občas v pátek přijíděl dřív a chodil do knihovny. Nebylo to často, asi tak jednou za tři týdny. Nijak to nevysvětloval. Někdy si to tu obeel a pak se posadil ke starému Blackwoods Magazine. Někdy mě poádal, abych odemkla některou skříň, a vzal si nějakou knihu. Větinou seděl mlčky Občas se rozpovídal.

Popsala byste ho jako astného člověka?

Ne, to ne. Není lehké posoudit, zda je někdo astný, e? Ale byl přepracovaný, měl strach, e zklamává své pacienty, e na ně nemá dost času, a rozčiloval ho stav psychiatrických slueb. Domníval se, e ani stát, ani společnost obecně se o duevně nemocné patřičně nezajímají.

Dalgliesh by rád věděl, zda se Dupayne svěřil, kam jezdí o víkendech, nebo zda to řekl jen Angele Faradayové. Zeptal se na to a ona zavrtěla hlavou: Ne. Pokud jde o vlastní záleitosti, byl velmi zdrenlivý. Jen jednou jsme mluvili o jeho soukromém ivotě. Myslím, e sem chodil, protoe ho uklidňovalo, kdy mě sledoval při práci. Povaovala jsem to za nejpravděpodobnějí vysvětlení. Vdycky jsem pokračovala v práci a on rád pozoroval, jak kreslím písmena. Moná ho to uklidňovalo.

Povaujeme jeho smrt za vradu, prohlásil Dalgliesh. Vypadá krajně nepravděpodobně, e by to byla sebevrada. Ale překvapilo by vás, kdyby chtěl skoncovat se ivotem?

Teď ten starý hlas, který zněl unaveně, nabyl své někdejí síly. Řekla rozhodně: Velmi by mě to překvapilo. On by nespáchal sebevradu! Tuhle monost můete vyloučit. Třeba by se některým členům rodiny tahle mylenka hodila, ale Neville se sám nezabil.

Můete si tím být skutečně jistá?

Můu si být jistá. Částečně kvůli diskusi, kterou jsme vedli dva týdny předtím, ne zemřel. Byl to ten pátek předtím, ne jste přiel do muzea poprvé. Řekl, e jetě nemá připravené auto. Mechanik ze servisu  myslím, e se jmenoval Stan Carter mu slíbil, e mu ho doveze v est patnáct. Zůstala jsem v muzeu po zavírací době a měli jsme celou hodinu pro sebe. Mluvili jsme o budoucnosti knihovny a on tvrdil, e příli ijeme minulostí. Myslel na nai vlastní minulost, i na nai historii. Zjistila jsem, e se mu svěřuju. Je to pro mě těké, komandere. Soukromé zpovědi pro mě nejsou přirozené. Povaovala bych za troufalé i poněkud poniující vyuívat ho jako svého soukromého neplaceného psychiatra, ale asi to něco takového bylo. Ovem on mě vyuíval také. Vyuívali jsme se navzájem. Řekla jsem, e ve stáří se minulost nedá tak snadno setřást. Staré hříchy se vracejí, zatíené léty. A noční můry, tváře mrtvých, kteří neměli zemřít, se vracejí a hledí na vás  ne s láskou, ale s výčitkou. Pro některé z nás ta malá kadodenní smrt můe být sestupem do nejsoukromějího pekla. Mluvili jsme o pokání a o odputění. Jsem jediné dítě francouzské matky, která byla oddanou římskou katoličkou, a ateistického otce. Proila jsem větinu dětství ve Francii. Řekla jsem, e věřící se s vinou mohou vypořádat zpovědí, ale jak mohou dojít míru ti z nás, kdo jsou bez víry? Zapamatovala jsem si slova filozofa Rogera Scrutona, která jsem někde četla: Útěcha imaginárními věcmi není imaginární útěcha. Řekla jsem mu, e někdy touím i po imaginární útěe. Neville říkal, e se musíme učit zprostit se viny sami. Minulost nelze změnit. My se s ní musíme vyrovnat čestně a bez výmluv a pak ji odsunout; být posedlý vinou je destruktivní záliba. Řekl, e být člověkem znamená cítit vinu: jsem vinen, tedy jsem.

Odmlčela se, ale Dalgliesh nic neřekl. Čekal, e se dozví, proč si je tak jistá, e Dupayne nespáchal sebevradu. Dojde k tomu sama. Soucitně pozoroval, e jak je pro ni vyprávění o tom rozhovoru bolestné. Vztáhla ruku k láhvi s klaretem, ale prsty se jí třásly. Uchopil láhev a nalil obě sklenky.

Po chvíli řekla: Člověk by si přál, aby si na stará kolena pamatoval ze svého ivota jen samé radostné věci. Ono to tak nefunguje, pokud nemáte obzvlátní těstí. Zrovna tak, jako se obrna v nějaké formě můe vrátit a udeřit znovu, tak se vracejí minulé chyby, selhání, hříchy. Řekl, e to chápe. Dodal: ,Mé největí selhání se ke mně vrací v plamenech ohně.

Teď bylo mlčení delí. Tentokrát se Dalgliesh musel zeptat: Vysvětlil to?

Ne. A já se neptala. Nebylo moné se ptát. Ale řekl jednu věc. Snad abych si nemyslela, e to nějak souvisí s tím, e nechce, aby muzeum pokračovalo. Řekl, e to nemá nic společného s nikým v muzeu.

Jste si tím jistá, paní Stricklandová? Opravdu řekl, e selhání, které se k němu vrací v plamenech ohně, nemá nic společného s muzeem?

A sebevrada? Ří‘kala jste, e jste přesvědčena, e by si nikdy nesáhl na ivot.

O tom jsme také mluvili. Myslím, e říkal, e ve velmi vysokém věku si člověk můe být jistý, e brzy přijde úleva. Já navázala, e jsem spokojená, e na ni čekám, ale ani v nejhorích momentech by mě nenapadlo skoncovat to sama. On potom řekl, e sebevrada je neomluvitelná, kromě případů velmi starých lidí nebo těch, kteří trpí neustálou bolestí bez naděje na úlevu. Je to příli velké břemeno pro pozůstalé. Kromě ztráty je tu vdycky vina a číhající hrůza, e pohnutky k sebevradě mohou být dědičné. Namítla jsem, e podle mého je trochu tvrdý k lidem, kterým se zdá ivot nesnesitelný, jejich konečné zoufalství by mělo budit lítost, ne vinu. Koneckonců byl psychiatr, člen toho moderního kněstva.

Copak nebylo jeho povoláním chápat a udílet rozhřeení? Neměl mi za zlé, co jsem řekla. Připustil, e byl moná příli kategorický. Ale jedno prý ví určitě: osoba v normálním duevním stavu, která se zabije, by měla vdycky zanechat vysvětlení. Rodina a přátelé, které opoutí, mají právo vědět, proč jim působí takovou bolest. Neville Dupayne by se nikdy nezabil, komandere. Lépe řečeno  nikdy by se nezabil, ani by zanechal vysvětlující dopis. Pohlédla Dalglieshovi do očí. Podle mých informací nezanechal dopis ani vysvětlení.

Nic se nenalo.

Co není docela toté.

Tentokrát to byla ona, kdo sáhl po láhvi a zvedl ji. Dalgliesh zavrtěl hlavou, ale ona si nalila. Kdy ji Dalgliesh sledoval, blesklo mu hlavou tak překvapivé odhalení, e je vyslovil přirozeně a téměř bez přemýlení. Byl Neville Dupayne adoptovaný?

Setkal se s jejím pohledem. Proč se ptáte, pane Dalglieshi?

Nejsem si jistý. Ta otázka mě prostě napadla. Odpuste mi.

A teď se usmála a on na okamik zahlédl tu křehkou krásu, která oklamala i gestapo. Odpustit vám? Co? Máte úplnou pravdu, byl adoptovaný. Neville byl můj syn, můj a Maxe Dupaynea. Odjela jsem z Londýna pět měsíců před jeho narozením. Po porodu se během několika dnů dostal k Maxovi a Madeleine Dupayneovým a ti ho posléze adoptovali. Tenkrát se tyhle věci prováděly snadněji ne teď.

Je to obecně známo? zeptal se Dalgliesh. Vědí Caroline a Marcus Dupayneovi, e je Neville jejich poloviční bratr?

Vědí, e je adoptovaný. Marcusovi byly tenkrát teprve tři roky a Caroline jetě nebyla na světě, kdy dolo k adopci. Vechny tři děti se to dozvěděly v raném dětství, a na to, e já jsem Nevillova matka a Max otec. Vyrůstali s vědomím, e adopce je víceméně normální fakt ivota.

Nikdo z nich se mi o tom nezmínil, poznamenal Dalgliesh.

To mě ani trochu nepřekvapuje. Proč by měli? Ani jednomu se nechce prozrazovat soukromé rodinné záleitosti a fakt, e byl Neville adoptovaný, není relevantní pro jeho smrt.

A on nikdy nevyuil existující zákon, aby objevil své rodiče.

Nikdy, pokud vím. Ale o tom jsem s vámi vlastně mluvit nechtěla. Vím, e mohu spoléhat na vai diskrétnost, e nevyzradíte to, co jsem vám řekla, nikomu jinému, ani členům svého týmu.

Dalgliesh se odmlčel. Neřeknu nic, pokud ta adopce nebude relevantní pro moje vyetřování, přislíbil posléze.

Teď konečně nastal čas odejít. Doprovodila ho ke dveřím a vztáhla ruku. Stiskl ji a cítil, e to gesto bylo víc ne nečekané formální rozloučení: bylo to potvrzení jeho slibu. Řekla: Máte dar vzbuzovat důvěru, pane Dalglieshi. To musí být pro detektiva uitečné. Lidé vám říkají věci, které můete pouít proti nim. Zřejmě řeknete, e to je v zájmu spravedlnosti.

Asi bych nepouil tak velké slovo. Řekl bych v zájmu pravdy.

A to je malé slovo? Pilát Pontský to tak neviděl. Nemyslím, e bych vám řekla něco, čeho bych litovala. Neville byl dobrý člověk a bude mi chybět. Měla jsem ho moc ráda, ale nebyla to mateřská láska. Jak by mohla? A jaké právo mám já, která se ho tak snadno vzdala, prohlaovat ho teď za svého syna? Jsem příli stará na to, abych truchlila, ale ne tak stará, abych necítila hněv. Objevíte toho, kdo ho zabil, a on bude deset let ve vězení. Chtěla bych ho vidět mrtvého.

Cestou k vozu Dalgliesh přemýlel o tom, co se dozvěděl. Paní Stricklandová ho poádala, aby přiel sám, protoe mu chtěla říct dvě věci: je absolutně přesvědčena, e Neville Dupayne by nespáchal sebevradu, a pak tu tajemnou poznámku o tom, e on vidí své selhání v plamenech. Neměla v úmyslu mu vyzradit pravdu o jeho původu a pravděpodobně upřímně věřila, e to není pro smrt jejího syna relevantní. Dalgliesh si nebyl tak jistý. Uvaoval o spleti osobních vztahů soustředěných v muzeu: členka odbojové organizace, která zradila své druhy, a Henry Calder-Hale, jeho naivita k té zradě přispěla, tajná láska a tajný porod, ivoty intenzivně proívané pod hrozbou mlčení a smrti. Muka byla u konce, mrtví se nevrátí, jen ve snech. Těko si představit, e by něco z té historie mohlo poskytnout motiv pro vradu Nevila Dupaynea. Ale dovedl pochopit, proč se Dupayneovi moudře rozhodli neprozradit, e je Neville adoptovaný. Kdy vám naděje na něco, po čem vánivě touíte, zmaří pokrevní bratr, nesete to těko. U adoptovaného bratra by bylo těí odpustit, ale snazí uvaovat o nápravě.

Kniha třetí

DRUHÁ OBĚ

Středa 6. listopadu  čtvrtek 7. listopadu

Kapitola 1

Ve středu estého listopadu se rozednilo nepozorovaně, první světlo se prodralo edou oblohou, která leela nad městem a řekou jako těký příkrov Kate si udělala ranní čaj a jako vdycky si vynesla álek na balkon. Ale nebyl tam svěí vzduch. Dole plynula Teme líně jako sirup, který spí pohlcoval, ne odráel tančící světla nad řekou. První bárky toho dne se pohybovaly těkopádně a nezanechávaly za sebou brázdu. Tato chvíle Kate obvykle naplňovala hlubokým uspokojením a občas i radostí, která pramenila z fyzické pohody a příslibu nového dne. Pohled na řeku a její byt se dvěma lonicemi, který měla za zády, byly pro ni symbolem toho, čeho dosáhla, a kadé ráno jí přináely obnovený pocit zadostiučinění a klidu. Dosáhla zaměstnání, které chtěla, bytu, který chtěla, v části Londýna, kterou si vybrala. Těila se na povýení, je podle vech náznaků mělo přijít brzy. Pracovala s lidmi, které měla ráda a kterých si váila. Řekla si dnes ráno, jako téměř kadý den, e být svobodnou enou s vlastním bytem, po kterém touila, jistým zaměstnáním a dostatkem peněz na vechno, co potřebuje, znamená větí svobodu, ne jaké se mohla těit kterákoli jiná lidská bytost na světě.

Dnes ráno ji vak den nakazil svou ponurostí. Případ, který řeili, byl teprve na začátku, ale teď zrovna vcházel do stadia stagnace, do té depresivně známé části vyetřování vrady, kdy se počáteční nadení hroutí do rutiny a vyhlídka na rychlé vyřeení se den ode dne zmenuje. Útvar pro zvlátní vyetřování nebyl zvyklý na neúspěchy, naopak  byl povaován za záruku úspěchu. Odebrali otisky prstů za účelem eliminace kadého, kdo měl právo sáhnout na auto nebo vstoupit do garáe, a nenaly se ádné neznámé otisky Nikdo se nepřiznal, e by odstranil árovku. Zdálo se, e Vulkán díky své chytrosti, těstí nebo kombinaci obou nezanechal ádný usvědčující důkaz. Bylo nesmyslně předčasné obávat se o výsledek tohoto celkem nového případu, ale nemohla setřást napůl pověrčivý strach, e neseenou dostatek důkazů, aby mohli někoho zatknout. A i kdyby, pustil by státní zástupce případ k soudu, kdy ten záhadný automobilista, který srazil Tally Cluttonovou, byl stále neidentifikovaný? A existoval vůbec? Ano, byl tu důkaz zkřiveného předního kola a odřeniny na Tallyině pai. Obojí mohla snadno nahrát, schválně upadnout, udeřit kolem o strom. Ta ena se zdála čestná a bylo těké myslet na ni jako na nelítostnou vraedkyni, zvlá u této vrady; moná bylo méně obtíné představit si ji jako komplice. Koneckonců, bylo jí přes edesát; velmi si cenila svého zaměstnání a bezpečí toho domku. Mohlo by pro ni být stejně důleité, aby muzeum pokračovalo, jako pro Dupayneovy. Policie nevěděla nic o jejím soukromém ivotě, jejích obavách, její psychice, o tom, čím se jistila pro případ katastrofy. Pokud záhadný automobilista existoval a byl to nevinný návtěvník, proč se jim nepřihlásil? Nebo je tak naivní? Proč by se jim měl hlásit? Proč se podrobovat policejnímu vyetřování, odhalování soukromí, vytahování případných tajností na světlo, proč  kdy můe být zticha a zůstat nepoznán? I kdyby byl nevinný, jistě ví, e s ním policie bude jednat jako s podezřelým, moná hlavním podezřelým. Kdyby případ zůstal nevyřeen, byl by povaován za moného vraha a do konce ivota.

Dnes ráno se mělo muzeum otevřít v deset hodin, aby si je mohli prohlédnout čtyři kanadtí hosté Conrada Ackroyda. Podle Dalglieshových pokynů tam Kate měla být s Benton-Smithem. Nepodal jí ádné vysvětlení, ale pamatovala si jeho slova z předchozího vyetřování: V případě vrady vdycky zůstaňte co nejblí podezřelým a místu činu. Bylo vak těké vytuit, co tím sledoval. Dupayne nezemřel v muzeu a Vulkán, kdy minulý pátek přijel, neměl důvod do muzea vstupovat. Jak by mohl  bez klíčů? Slečna Godbyová i paní Cluttonová neochvějně tvrdily, e dveře muzea byly zamčené, kdy odcházely Vulkán se musel skrýt mezi stromy nebo v kůlně na zahradě nebo  nejpravděpodobněji  v rohu neosvětlené garáe, kde čekal s kanystrem v ruce, a vrznou dveře, a temná postava jeho oběti vztáhne ruku po vypínači. Vlastní budova muzea nebyla zamořena hrůzou, ale najednou se jí nechtělo tam vracet. Moná u muzeum také načichlo kyselým pachem neúspěchu.

Kdy byla připravena k odchodu, moc se nevyjasnilo, ale zatím neprelo, a na pár těkých kapek, které zapleskaly do dládění. Zřejmě zaprelo hned po ránu, protoe chodníky byly vlhké, ale vzduch nebyl nijak svěí. I kdy dojela na výe poloené pozemky Hampsteadu a otevřela okna vozu, nepocítila ádnou úlevu, kdy vdechla těký vzduch, znečitěný spalinami. Na příjezdové cestě k muzeu jetě svítily lampy a za poslední zatáčkou spatřila, e vechna okna září, jako by se dům chystal k nějaké oslavě. Pohlédla na hodinky; bylo za pět minut deset. Skupina návtěvníků u tam bude.

Zaparkovala jako obvykle za vavřínovými keři a znovu si pomyslela, jak příhodný úkryt je to pro kadého, kdo tu chce tajně zaparkovat. Řada aut u tam stála, vzorně vyrovnaná. Spatřila Murielinu fiestu a mercedes Caroline Dupayneové. Dále tam stál mikrobus. Tím asi přijeli Kanaďané, pomyslela si Kate. Moná si ho najali na cestování po Anglii. Bylo zřejmé, e Benton-Smith dosud nedorazil.

Přestoe byl dům rozsvícený, dveře byly zamčené a Kate musela zazvonit. Otevřela jí Muriel Godbyová, která ji pozdravila bez úsměvu, rezervovaně, jako by naznačovala, e její návtěva není významná ani vítaná, ale je prozíravé jednat s ní s přísluným respektem. Pan Ackroyd a jeho společnost u přijeli a pijí kávu v kanceláři pana Calder-Halea, oznámila. Je tam i álek pro vás, inspektorko, jestli máte zájem.

Děkuji, půjdu nahoru. Za chvíli tu má být serant Benton-Smith. Řekněte mu, aby přiel za námi, ano?

Dveře do Calder-Haleovy kanceláře byly zavřené, ale slyela tlumené hlasy Kdy zaklepala a vela, spatřila dvě dvojice a Ackroyda sedět na různých idlích, z nich větina byla patrně přinesena z jiných místností. Sám Calder-Hale seděl na rohu svého psacího stolu a Caroline Dupayneová na jeho otočné idli. Vichni dreli v rukou álky s kávou. Mui povstali, kdy vela Kate.

Ackroyd je představil. Profesor Ballantyne a paní Ballantyneová, profesor McIntyre a paní McIntyreová. Vichni čtyři byli z univerzit v Torontu a zajímali se zejména o anglické dějiny mezi dvěma válkami. Ackroyd dodal, přičem se obrátil přímo na Kate: Řekl jsem jim o tragické smrti doktora Dupaynea a o tom, e je muzeum pro veřejnost uzavřené, dokud tu policie provádí vyetřování. Take, začneme? Tedy pokud si nedáte kávu, inspektorko.

Tato povrchní informace o vradě byla přijata bez poznámek. Kate kávu odmítla; stejně nikdo neočekával, e tu nabídku přijme. Čtyři návtěvníci zřejmě povaovali její přítomnost za samozřejmou. Pokud v duchu uvaovali, proč je musí doprovázet vyí policejní důstojník na víceméně soukromé návtěvě, kdy jsou v muzeu poprvé, byli příli dobře vychovaní, ne aby to dali najevo. Paní Ballantyneová, starí dáma s příjemnou tváří, si zřejmě ani neuvědomovala, e je Kate policistka, a dokonce se jí zeptala, kdy vycházeli z kanceláře, zda navtěvuje muzeum pravidelně.

Navrhuju, abychom začali v přízemi historickým sálem, řekl Calder-Hale, pak si prohlédli galerii sportu a zábavy, ne půjdeme do patra s obrazárnou a galerií vrad. Knihovnu si necháme nakonec. Nechám na Conradovi, aby vám popsal exponáty v galerii vrad. Je to spí jeho parketa ne moje.

V tomto okamiku je vyruil zvuk kroků běících do schodů a objevil se Benton-Smith. Kate ho představila poněkud zběně a skupinka se vydala na svou obchůzku. Kate namíchlo, e Benton přiel pozdě, ale kdy pohlédla na hodinky, zjistila, e mu ani nemůe vynadat. Vlastně přiel úplně načas.

Seli dolů do sálu s historickou expozicí. Jedna stěna pokrytá vitrínami a policemi byla věnována hlavním událostem britských dějin od listopadu 1918 do července 1939. Podobná kolá na protějí stěně ukazovala, co se dělo ve světě. Fotografie byly mimořádně kvalitní a některé, usoudila Kate, zřejmě cenné a vzácné. Pomalu se vlekoucí skupinka rozjímala nad příjezdem světových státníků na mírovou konferenci, podepsáním versailleské smlouvy, hladověním a chudobou Německa ve srovnání s oslavami vítězných Spojenců. Defilovalo před nimi procesí králů zbavených trůnů, jejich vedním tvářím dodávaly důstojnosti  a někdy i směnosti  bohatě zdobené uniformy a podivné pokrývky hlavy Noví mocní měli v oblibě proletářtějí a praktičtějí uniformy; jejich holínky byly určené k tomu, aby se brodily krví. Mnoho politických výjevů Kate nic neříkalo. S údivem si vimla, e Benton-Smith se pustil do vánivé debaty s jedním z kanadských profesorů o významu organizovaného dělnictva pro generální stávku v květnu 1926. Pak si vzpomněla, e ji Piers upozornil, e Benton vystudoval historii. No budi. Občas si Kate trpce připomněla, e brzy bude jediná osoba pod pětatřicet let bez vysokokolského vzdělání. Nemohla by si na tom časem vybudovat presti? Návtěvníci zjevně povaovali za samozřejmé, e se ona a Benton zajímají o exponáty stejně jako oni a mají stejné právo vyjádřit názor. Kdy kráčela za jejich hloučkem, řekla si ironicky, e se vyetřování vrady občas mění ve společenskou událost.

Následovala společnost na ochoz s expozicí týkající se sportu a zábavy. Tady ze stěn hleděly hráčky tenisu v čelenkách a nepohodlných dlouhých sukních a mui v naehlených bílých flanelových kalhotách; turisté na plakátech v ortkách a s baohy kráčeli idealizovaným anglickým venkovem; Liga en pro zdraví a krásu předváděla hromadné rytmické cvičení v černých saténových trenkách a bílých blůzách. Na původních plakátech se eleznice vinula pod modrými vrchy lutým pískem, na jiných si hrály děti ostříhané na mikádo s kyblíčky a lopatkami a jejích rodiče odpočívali na plái v diskrétních plavkách  vichni očividně zapomněli na řinčení zbraní ve vzdáleném Německu, které se chystalo do války A také tady zela vudypřítomná nepřemostitelná propast mezi chudými a bohatými, privilegovanými a neprivilegovanými, zdůrazněná chytrým rozmístěním fotografií  na jedné straně rodiče a děti na kriketovém zápase Eton  Harrow v roce 1928 a na druhé pusté bezvýrazné tváře patně ivených dětí na výročním výletě s nedělní kolou.

Vyli po schodech nahoru a zamířili do galerie vrad. Přestoe tu bylo rozsvíceno, venku tma zesílila a v ovzduí tkvěla nepříjemná zatuchlost. Caróline Dupayneová, která byla téměř mlčenlivým členem společnosti, poprvé promluvila: Je tady nevětraný puch. Mohl byste otevřít okno, Jamesi? Pustíme sem trochu čerstvého vzduchu.

Calder-Hale přistoupil k oknu a po krátkém zápase je shora nepatrně otevřel.

Teď se slova ujal Ackroyd. To je ale pozoruhodný človíček, pomyslela si Kate, s jeho obtloustlou, perfektně oblečenou postavou, neposedný nadenec, s tváří dětsky nevinně vzruenou nad legračním puntíkovaným motýlkem. Dalgliesh vyprávěl týmu o své první návtěvě v Dupayneově muzeu. On, který měl stále práce nad hlavu, obětoval svůj drahocenný čas, aby vzal Ackroyda do muzea. Říkala si, ne poprvé, e neobyčejnost muského kamarádství je zaloena nikoli na podloí osobnosti, na sdíleném názoru na ivot, ale často na jediném společném zájmu nebo vzájemné zkuenosti, nekritické, neokázalé, nenáročné. Co měli proboha společného Adam Dalgliesh a Roger Ackroyd? Ale Ackroyd se očividně bavil. Jeho znalost vystavovaných případů vrad byla určitě mimořádná a mluvil spatra. Poněkud rozvláčně pohovořil o Wallaceově případu a návtěvníci svědomitě prozkoumali oznámení ústředního achového klubu, kde měl večer před vradou Wallace hrát, a zírali v uctivém tichu na Wallaceovu achovou soupravu.

Tato elezná tyč ve vitríně není vraedná zbraň, pokračoval Ackroyd. Zbraň se nikdy nenala. Ale podobná tyč, kterou se vyhrabával popel pod mříí krbu, v domě chyběla. Tyto dva zvětené policejní snímky mrtvoly, vyfotografované s odstupem pouhých několika minut, jsou zajímavé. Na první vidíte Wallaceovu zmačkanou plátěnku, silně zakrvácenou, pod pravým ramenem oběti. Na druhé fotografii u ji odstranili.

Paní Ballantyneová zírala na fotky se směsí odporu a lítosti. Její manel a profesor McIntyre spolu probírali nábytek a obrazy v přeplácaném salonu, v tom zřídka uívaném svatostánku úctyhodnosti vyí pracující třídy, které jako sociální historikové očividně povaovali za mnohem zajímavějí ne krev a rozbitý mozek.

Ten případ byl unikátní ve třech bodech, uzavřel Ackroyd. Odvolací soud anuloval rozsudek z toho důvodu, e dostatečně nepřihlíel k důkazům, čím vlastně prohlásil, e se porota zmýlila. To muselo roztrpčit předsedu Královského soudu Hewarta, který rozhodoval ve věci odvolání. Jeho filozofie byla, e britský porotní systém je prakticky neomylný. Zadruhé odvolání financovala Wallaceova odborová organizace, ale a poté, co svolala osoby, jich se to týkalo, do londýnské kanceláře a vlastně uspořádala miniproces. Zatřetí to byl jediný případ, pro něj anglikánská církev povolila zvlátní modlitbu za to, aby odvolací soud dospěl ke správnému rozhodnutí. Je to vynikající modlitba  církev v té době věděla, jak psát liturgii a můete ji vidět vytitěnou v pořadu bohosluby ve vitríně. Zvlá se mi líbí poslední větra ,A modlete se za učené sudí naeho panovníka, pana krále, aby soudili věrně podle křesanských příkazů apotola Pavla. Nesuďte nic, dokud Bůh nakonec neosvítí věci skryté v temnotě a nedá projevit se radám srdce. Státní alobce Edward Hemmerde kvůli té modlitbě běsnil a moná jetě víc poté, co zaúčinkovala.

Profesor Ballantyne, starí ze dvou kanadských odborníků, si zopakoval: Rady srdce. Vytáhl notes a skupina trpělivě čekala, a si z vystaveného pořadu bohosluby opíe poslední větu modlitby.

K Rouseovu případu toho Ackroyd neměl tolik. Soustředil se na technické důkazy o moné příčině poáru a neřekl nic o Rouseově poznámce o ohýnku. Kate by zajímalo, zda to bylo z opatrnosti, nebo zda je tak citlivý. Nečekala, e se Ackroyd zmíní o podobnosti s Dupayneovou vradou, a on se tomu celkem obratně vyhnul. Kate věděla, e nikdo kromě těch, jich se to bezprostředně týkalo, neví o tajemném automobilistovi nebo o tom, jak se ta slova, která pronesl k Tally Cluttonové, podivně shodují se slovy Rouseovými. Během Ackroydova monologu občas pohlédla na Caroline Dupayneovou a Jamese Calder-Halea; nikdo neprojevil ani stopu zvlátního zájmu.

Pokračovali k brightonské mrtvole v truhle. Ten případ Ackroydovi připadal méně zajímavý a také méně přijatelný jako typický pro svou dobu. Soustředil se na truhlu.

Tohle byl přesně typ plechové truhlice, jakou uívali při svých cestách chudí. Muselo se do ní vejít prakticky vechno, co vlastnila prostitutka Violette Kayeová, a nakonec se stal její rakví. Její milenec Tony Mancini byl souzen před leweským porotním soudem v prosinci 1934 a zprotěn obaloby po skvělé obhajobě vedené panem Normanem Birkettem. Byl to jeden z mála případů, kdy byly úspěně zpochybněny důkazy soudního patologa, sira Bernarda Spilsburyho. Případ je příkladem toho, co je důleité pro proces, kde se soudí vrada: kvalita a reputace zástupce obhajoby. Norman Birkett  pozdějí lord Birkett z Ulverstonu  měl mimořádně krásný a vemlouvavý hlas, svou nejmocnějí zbraň. Mancini děkuje za svůj ivot Normanu Birkettovi a my věříme, e mu byl patřičně vděčný. Před svou smrtí se Mancini přiznal, e Violette Kayeovou zabil. Jestli vradu plánoval, to u je jiná.

Skupinka si prohlíela truhlu, jak si pomyslela Kate, spí se zdvořilým ne s ivým zájmem. Nakyslý pach vzduchu jako by zesílil. Přála si, aby u skupinka popola dál. Galerie vrad a vlastně celé muzeum ji deprimovaly hned od okamiku, kdy do něj vstoupila. Jejímu duchu byla cizí ta péče o rekonstrukci minulosti. Po léta se snaila své vlastní minulosti zbavit a z toho, jak jasně a stralivě nevyhnutelně se jí měsíc po měsíci vracela, měla strach a odmítala to. Minulost byla mrtvá, skončená, nezměnitelná. Nic z ní se nedá nahradit a určitě také ne úplně pochopit. Ty hnědé fotografie, je ji obklopovaly, nebyly o nic ivějí ne papír, na kterém byly vytitěny. Ti dávno mrtví mui a eny trpěli a působili utrpení, ale u byli pryč. Jaké mimořádné pohnutky vedly Dupaynea k tomu, e je s takovou péčí vystavoval? Jistě neměly větí relevanci ke své době ne ty fotografie starých aut, oděvů, kuchyní, předmětů minulosti. Někteří z těch lidí byli pohřbeni v nehaeném vápně, jiní na hřbitovech, ale kdy na to přijde, mohli je vechny společně uloit do hromadného hrobu. Jak mohu bezpečně ít jindy ne v téhle přítomné chvíli, pomyslela si, v té chvíli, je se v okamiku, kdy ji zachytím, stává minulostí? Nepříjemný pocit, který se jí zmocnil po odchodu z domu paní Faradayové, se vrátil. Moc těch vzdálených let nemůe zruit tím, e svou minulost zapře.

U se chystali pokračovat v prohlídce, kdy se otevřely dveře a objevila se Muriel Godbyová. Caroline Dupayneová stála těsně u truhly a Muriel, trochu zardělá, si stoupla vedle ní. Ackroyd, který chtěl zahájit výklad o dalím případu, se odmlčel a vichni vyčkávali.

V nastalém tichu se vechny tváře obrátily k rozruené Muriel. Ta zřejmě doufala, e svůj vzkaz předá diskrétně. U telefonu je lady Swathlingová, slečno Dupayneová, vypravila ze sebe. Řekla jsem jí, e nemáte čas.

Řekněte jí, e pořád jetě nemám čas. Zavolám jí za půl hodiny.

Říkala, e je to naléhavé, slečno Dupayneová.

No tak dobře, u jdu.

Otočila se k odchodu s Muriel Godbyovou po svém boku a skupina znovu obrátila pozornost ke Conradu Ackroydovi. A v tomto okamiku se to stalo. Začal zvonit mobilní telefon, prořízl ticho tak nečekaně a zlověstně jako poární hlásič. Nebylo pochyb, odkud zvuk přichází. Vechny oči se stočily k truhle. Kate těch několik vteřin, ne se někdo pohnul nebo promluvil, připadalo jako celé minuty. Čas se zastavil a ona viděla skupinku ztuhlou do ivého obrazu, vechny údy nehybné jako u loutek. Tlumené zvonění neustávalo.

Pak promluvil Calder-Hale, hlas měl úmyslně bezstarostný. Někdo si z nás dělá blázny. Je to pubertální, ale překvapivě účinné.

Byla to Muriel Godbyová, kdo začal jednat. Zrudla, vykřikla: Blbost, blbost!, a ne se kdokoli stačil pohnout, vrhla se k truhle, poklekla a zvedla víko.

Do místnosti se rozířil zápach, silný jako plyn. Kate vzadu ve skupině zahlédla jen ohnutá záda a pramen zlatých vlasů, ne Muriel spadly ruce z víka a to zapadlo zpátky s kovovým klapnutím. Sloila se přes něj. Nohy se jí třásly, chodidly hrabala do podlahy, jako by se snaila vstát, ale vekerá sila ji opustila. Leela na truhle a vydávala přiduené zvuky, rozechvělé steny a alostné kvílení jako vyděené těně. Zvonění ustalo. Kate slyela, jak mumlá: Proboha ne! Proboha, ne! Na několik okamiků zůstala i ona jako přimraená. Pak tie pokročila dopředu převzít velení a konat svou práci.

Otočila se ke skupině a náleitě klidným hlasem poádala: Ustupte, prosím. Přistoupila k truhle, objala Muriel kolem pasu a pokusila se ji zvednout. Měla dost síly, ale klečící ena byla statná a byla to mrtvá váha. Benton-Smith přiel Kate na pomoc; společně postavili Muriel na nohy a napůl ji poponesli k jednomu z křesel.

Kate se obrátila ke Caroline Dupayneové. Je paní Cluttonová ve svém domku?

Snad ano, měla by tam být. Doopravdy nevím.

Tak vezměte slečnu Godbyovou dolů do kanceláře a postarejte se o ni, ano? Někdo vám co nejdřív pomůe.

Otočila se na Benton-Smithe. Vezměte si od slečny Dupayneové klíč a zkontrolujte, zda jsou přední dveře zamčené. Postarejte se, aby zamčené zůstaly Nikdo teď neopustí místnost! Pak zavolejte komanderu Dalglieshovi a vrate se sem.

Calder-Hale mlčel. Stál trochu stranou, oči měl pozorné. Kate se k němu obrátila. Vzal byste s panem Ackroydem skupinu do vaí pracovny, prosím vás? Budeme potřebovat jejich jména a adresy jejich pobytu v této zemi, ale potom budou moci odejít.

Skupinka návtěvníků tam stála strnulá úlekem. Kdy Kate zkoumala jejich tváře, měla dojem, e jen jeden z nich, starí profesor Ballantyne, který stál se svou enou nejblí u truhly, zahlédl mrtvolu. Ple měl jako edivý pergamen, vztáhl ruku ke své eně a přitáhl ji k sobě.

Paní Ballantyneová řekla nervózně: Co je to? Je tam uvězněné zvíře? Je to mrtvá kočka?

Její mu odpověděl: Pojď, drahá, a připojili se ke skupince, která mířila ke dveřím.

Muriel Godbyová u byla klidná. Vstala a řekla s určitou důstojností: Omlouvám se. Omlouvám se. Byl to ok. A bylo to tak děsné. Vím, e je to pitomé, ale chvíli jsem si myslela, e je to Violette Kayeová. Úpěnlivě pohlédla na Caroline Dupayneovou. Odpuste mi. Odpuste mi. Byl to ok.

Caroline Dupayneová si jí nevímala. Zaváhala, pak vykročila k truhle, ale Kate jí zastoupila cestu. Řekla znovu a pevněji: Prosím, vezměte slečnu Godbyovou do kanceláře. Třeba jí udělejte horký čaj nebo kávu. Voláme komanderu Dalglieshovi; přijede co nejdřív Moná to bude chvíli trvat.

Zavládlo ticho a Kate očekávala, e Caroline něco namítne. Ta vak jen kývla a otočila se k Benton-Smithovi. Klíče od předních dveří jsou ve skříňce na klíče. Dám vám je, jestli půjdete dolů s námi.

Kate osaměla. Ticho bylo absolutní. Nechala si sako a teď sáhla do kapsy pro rukavice; pak si vzpomněla, e je nechala v přihrádce v autě. Ale měla velký čistý kapesník. Nebyl ádný spěch, Dalgliesh brzy dorazí i s jejich kufříky, ale ona přinejmením potřebovala otevřít truhlu. Ale teď zatím ne. Mohlo by být důleité mít svědka; neudělá nic, dokud se nevrátí Benton-Smith. Byl zřejmě pryč jen pár minut, ale ty se protáhly do očistce čekání, v něm jí nic v místnosti nepřipadalo skutečné kromě té odřené schránky hrůzy.

Teď konečně stanul vedle ní. Slečna Dupayneová neměla velkou radost, e má čekat dole. Přední dveře byly zamčené a já mám klíče. Co návtěvníci, pani inspektorko? Má smysl je tady dret?

Ne. Čím dřív budou z budovy venku, tím líp. Běte do Calder-Haleovy kanceláře, prosím vás, zapite jejich jména a adresy a řekněte jim něco uklidňujícího  jestli na něco přijdete. Nepřiznávejte, e jsme nali mrtvolu, i kdy jim to asi je jasné.

Benton-Smith řekl: Neměl bych se přesvědčit, jestli nám nemohou něco uitečného říct, třeba si něčeho vimli?

To je nepravděpodobné. U je mrtvá nějakou dobu a oni jsou v muzeu teprve hodinu. Zbavte se jich co nejtaktněji a bez paniky Pana Calder-Halea vyzpovídáme později. Pan Ackroyd by měl odejít s nimi, ale pochybuju, e hnete s Calder-Halem. Jakmile se odporoučejí, přijďte zase za mnou.

Tentokrát bylo čekání delí. Ačkoli byla truhla zavřená, Kate se zdálo, e pach sílí kadou vteřinou. Přinesl vzpomínky na jiné případy, jiné mrtvoly, a přesto byl trochu jiný, jako by mrtvé tělo hlásalo svou jedinečnost i po smrti. Kate slyela přiduené hlasy Benton za sebou zavřel dveře galerie vrad a vekeré zvuky zmlkly, a na jediný vysvětlující hlas, který mohl patřit Ackroydovi, a pak krátce zvuk kroků po schodech. Stále čekala, oči na truhle. Byla to opravdu ta, v ní bylo kdysi tělo Violette Kayeové? A dosud ji nezajímalo, zda je pravá, nebo ne. Ale teď tu stála, černá a trochu odřená, jako by ji vyzývala vemi svými zlověstnými tajnostmi. Nad ní na ni zíraly drzé oči Tonyho Manciniho. Byla to hrubá tvář, oči temně pronikavé, velká ústa umíněně semknutá ve strniti vousů; fotograf zřejmě neměl v úmyslu, aby dělal dobrý dojem. Tony Mancini zemřel v posteli, protoe ho obhajoval Norman Birkett, stejně jako Alfreda Arthura Rouse pověsili, protoe Norman Birkett stál na straně Koruny.

Vrátil se Benton-Smith. Prima lidi, prohodil. Nedělali problémy a neměli co říct, kromě toho, e si vimli zápachu v galerii vrad. Bůhví, co za historky si odvezou do Toronta. Pan Ackroyd se vzpouzel. Hoří zvědavostí. Ten tedy stěí zůstane zticha. Pana Calder-Halea se mi nepodařilo vystrnadit. Trval na tom, e jsou věci, které potřebuje ve své kanceláři dodělat. Pan Dalgliesh byl na poradě, ale u odtamtud odchází. Bude tady asi za dvacet minut. Chcete počkat, madam?

Ne, zavrtěla hlavou Kate. Nechci čekat.

V duchu se ptala, proč je tak důleité, aby to byla ona, kdo otevře truhlu. Podřepla, pravou rukou obalenou v kapesníku pomalu zvedala víko. Pae se jí zdála velmi těká, ale její pohyb vzhůru byl ladný a obřadný, jako by odhalovala sochu. Zvedl se tak silný zápach, e se jí v hrdle zarazil dech. Jako vdycky se jí zmocnily zmatené emoce, z nich byly rozeznatelné pouze ok, hněv a smutné vědomí smrtelnosti. Ty vystřídala rozhodnost. Byla to její práce. K tomuhle byla vykolena.

Dívka byla vtlačena do truhly jako přerostlé embryo, kolena skrčená a hlavu skloněnou, e se jich téměř dotýkala nad sloenýma rukama. Dělala dojem, e je úhledně sbalená jako předmět ve stísněném prostoru. Tvář jí nebyla vidět, ale prameny dlouhých zlatých vlasů leely, jemné jako hedvábí, přes její nohy a ramena. Měla na sobě smetanový kalhotový kostým a nízké kozačky z jemné černé kůe. Pravou ruku měla poloenou nahoře na levé pai. Přestoe měla dlouhé nehty nalakované jasně červeně a na prostředníku pravé ruky těký zlatý prsten, vypadala malá a zranitelná jako ruka dítěte.

Benton-Smith řekl: Nemá kabelku a nevidím ten mobil. Asi ho má v kapse saka. Ten nám alespoň poví, kdo to je.

Nebudeme se u ničeho dotýkat, rozhodla Kate. Počkáme na pana Dalglieshe.

Benton-Smith se naklonil ní. Co to je za ty zvadlé kvítky, co má ve vlasech?

Malé okvětní lístky stále jetě nesly stopu fialové barvy a Kate poznala tvar dvou lístků. Jsou to  nebo byly to  africké fialky, odpověděla.

Kapitola 2

Dalglieshovi se ulevilo, e se Miles Kynaston, kterého zastihli telefonem ve fakultní nemocnici, kdy právě začínal přednáet, uvolil přednáku odloit a okamitě přijet. Jako jeden z nejpřednějích patologů světa se teď právě mohl hrbit nad nějakou zapáchající mrtvolou někde v dáli na poli, nebo být odvolán k případu na kontinent. Bylo by moné povolat i jiné patology ministerstva vnitra, a vichni byli velice kompetentní, ale Miles Kynaston byl vdycky Dalglieshovým dvorním patologem. Je zajímavé, pomyslela si, jak se dva lidé, kteří věděli tak málo o soukromém ivotě toho druhého, neměli ádný společný zájem kromě své práce a kteří se vídali jenom nad mrtvým a často hnijícím tělem, vdycky setkávali v pohodové atmosféře instinktivního porozumění a úcty. Sláva a věhlas některých iroce publikovaných případů neudělala z Kynastona primadonu. Přicházel okamitě, kdy ho zavolali, vyhýbal se černému humoru, v něm si libovali někteří patologové a detektivové jako v protilátce proti hrůze nebo odporu, vyráběl pitevní zprávy, které byly modelem jasné a dobré prózy, a na lavici svědků mu naslouchali s respektem. Byl ovem v nebezpečí, e ho budou povaovat za neomylného. Vzpomínka na velkého Bernarda Spilsburyho byla stále ivá. Pro systém trestního soudnictví nebylo dobré, kdy stačilo, aby se soudní znalec objevil na lavici svědků, a hned se mu věřilo.

Povídalo se, e Kynaston měl ctiádost hýt lékařem, ale musel změnit kurz, protoe nesnáel pohled na lidské utrpení. Toho byl jako soudní patolog určitě uetřen. Navíc to nebyl on, kdo klepal na neznámé dveře, aby sdělil stranou zprávu čekajícímu rodiči nebo partnerovi. Dalgliesh si ale myslel, e je to nepodloená fáma; averze vůči bolesti by se musela objevit, jetě ne se pustil do studia medicíny. Moná poháněla Kynastona posedlost smrtí, jejími příčinami, jejími nesčetnými projevy, její univerzálností a nevyhnutelností, její hlubokou záhadností. Bez náboenské víry, pokud Dalgliesh věděl, zacházel s kadou mrtvolou, jako by nervy jetě mohly cítit a skelné oči ho jetě zapřísahaly, aby vyřkl verdikt naděje. Kdy Dalgliesh pozoroval jeho krátké a silné ruce v latexových rukavicích, jak se pohybují nad tělem, několikrát ho iracionálně napadlo, e Kynaston provádí svůj vlastní poslední obřad.

Po léta se nijak očividně neměnil, ale od jejich posledního setkání viditelně zestárl, jako by náhle klesl na nií úroveň na kontinuu tělesného úpadku. Jeho pevná postava se shrbila, linie vlasů nad vysokým skvrnitým čelem ustoupila. Ale oči měl stále bystré a ruce pevné.

Byly tři minuty po poledni. aluzie u předtím stáhli, zdánlivě přeruili čas tím, e se oddělili od nevlídného poloera pozdního rána. Dalglieshovi připadalo, e je galerie vrad plná lidí, přesto jich tam bylo kromě Kynastona, Kate, Pierse a něho jen est. Dva fotografové skončili se svou prací a začínali tie balit, ale jetě jeden reflektor svítil přímo na mrtvé tělo. Dva odborníci na daktyloskopii posypávali prákem truhlu a Nobby Clark a dalí technik pečlivě zkoumali podlahu, která podle zběného pohledu nabízela pramalou naději, e najdou fyzické stopy. Vichni byli v pracovních oděvech a pohybovali se s tichou kompetencí, mluvili tie, ale ne nepřirozeně tlumeně. Jako by se účastnili nějakého ezoterického rituálu, který je skrytý očím veřejnosti. Jen fotografie na zdech vzbuzovaly dojem němých svědků, kteří nakazili celou místnost tragédiemi a mizériemi minulosti: Rouse s ulízanými vlasy a samolibým úsměvem svůdce; rozesmátá Edith Thompsonová v irokém klobouku vedle svého mladého milence pod letním nebem.

Mrtvolu vyzvedli z truhly a poloili vedle ní na plastový pytel. Nemilosrdně ostré světlo, které svítilo přímo na ni, zbavilo rysy dívky poslední stopy lidskosti, take vypadala uměle jako panenka, připravená k zabalení. Jasně zlaté vlasy byly u kořínků hnědé. Zaiva musela být krásná, měla sexuální přitalivost kotěte, ale v mrtvé tváři nebyla stopa po kráse ani míru. Poněkud exoftalmické oči byly doiroka otevřené; vypadaly, jako by je tlak na čelo vyboulil, take se kadou chvíli začnou koulet po bledých tvářích jako skleněné kuličky. Ústa měla napůl otevřená, malé dokonalé zoubky spočívaly na dolním rtu. Na horním rtu zaschl tenký pramínek hlenu. Po obou stranách útlého krku měla modřiny, tam, kde z ní silné ruce vymáčkly ivot.

Dalgliesh stál tie a sledoval, jak Kynaston pomalu krouí kolem těla, jemně roztahuje dívčiny bledé prsty a otáčí hlavou zleva doprava, aby mohl lépe prozkoumat modřiny Pak sáhl po starém kufříku, v něm vdycky nosil rektální teploměr. O chvíli později, kdy skončilo předběné ohledání, se zvedl.

Příčina smrti je zřejmá. Byla ukrcena. Vrah měl rukavice a byl pravák. Na krku nemá stopy po nehtech a ádné krábance, ani ádné známky, e by se pokouela uvolnit sevření. Bezvědomí muselo přijít velmi rychle. Hlavní úchop byl provedený pravou rukou zepředu. Pod levou čelistí vidíte vtisk palce nad cornu títné lázy. Na levé straně krku jsou stopy od tlaku protějích prstů. Jak vidíte, jsou trochu stranou pod chrupavkou títné lázy.

Mohla to udělat ena? zeptal se Dalgliesh.

Musela by mít sílu, ale nijak mimořádnou. Obě je drobná a krk má útlý. Mohla by to udělat ena, ale ne, například, křehká ena, nebo někdo s artritickýma rukama. Doba smrti? To je sloité, díky tomu, e truhla je prakticky vzduchotěsná. Moná to přesněji určím a po pitvě. Teď odhaduji, e je mrtvá asi čtyři dny, moná spí pět.

Dupayne zemřel minulý pátek asi v osmnáct hodin, konstatoval Dalgliesh. Je moné, e k tomuhle úmrtí dolo přiblině ve stejnou dobu?

Je to klidně moné. Ale ani po pitvě to nebudu moci takhle přesně určit. Mám volný termín zítra dopoledne v osm třicet a pokusím se vám poslat zprávu brzy odpoledne.

Nali mobil, jeden z posledních modelů, v kapse jejího saka. Piers se vzdálil na druhý konec místnosti a zmáčkl přísluná tlačítka, aby zjistil, kdo naposled volal, nače zavolal na to číslo.

Mercerova autoopravna, ohlásil muský hlas.

Máme tu od vás zmekaný hovor.

Ano, pane. Chtěl jsem oznámit, e auto Celie Mellockové je hotové. Vyzvedne si ho, nebo jí ho máme dovézt?

Říkala, e by ho chtěla dovézt. Máte adresu, e ano?

Ano, pane, Manningtree Gardens 47, Earls Court Road.

Kdy o tom tak přemýlím, raději ho nechte u vás. Právě jste se s ní minuli a ona by si ho moná radi chtěla vyzvednout sama. Kadopádně jí sdělím, e je hotové. Díky.

Máme jméno i adresu, pane, oznámil Piers. A teď víme, proč nepřijela do muzea vozem. Měla ho v opravě. Jmenuje se Celia Mellocková a bydlí v Maningtree Gardens 47, Earls Court Road.

Navlékli dívce ruce do umělohmotných rukavic, rudé nehty jimi zářily, jako by je měla namočené v krvi. Doktor Kynaston jemně zvedl ruce a sloil je na dívčině hrudi. Pres tělo přetáhli okraje plastového pytle a zatáhli zip. Fotograf začal skládat svou lampu a doktor Kynaston si, teď bez rukavic, svlékl kombinézu a nacpal ji zpátky do své doktorské taky Zavolali pohřební vůz a Piers seel dolů, počkat tam na něj. V tom okamiku se otevřely dveře a rázně vela ena.

Kate se příkře zeptala: Paní Stricklandová, co tady děláte?

Paní Stricklandová klidně odpověděla: Je středa dopoledne. Vdycky tu bývám ve středu od devíti třiceti do jedné a v pátek od dvou do pěti. Tyhle hodiny jsem si vyhradila. Myslela jsem, e to víte.

Kdo vás sem pustil?

Paní Godbyová, kdo jiný. Naprosto chápe, e my dobrovolníci musíme být přesní, pokud jde o nae závazky. Řekla mi, e muzeum je zavřené pro návtěvníky, ale já nejsem návtěvník.

Přistoupila bez známek odporu k pytli s mrtvolou. Máte zde mrtvé tělo, to je jasné. Zachytila jsem ten neklamný pach v okamiku, kdy jsem otevřela dveře knihovny. Mám velmi dobrý čich. Říkala jsem si, co se asi stalo té skupince návtěvníků, co tu byli s panem Ackroydem. Bylo mi rečeno, e přijdou do knihovny, tak jsem vytáhla pár zajímavějích publikací, abych jim je ukázala. Tak si teď myslím, e nepřijdou.

Odeli, paní Stricklandová, řekl Dalgliesh, a vás bohuel také musím poádat, abyste odela.

Odejdu za deset minut, to mi končí pracovní doba. Ale musím uklidit ty knihy, které jsem jim připravila. Byla to ztráta času, bohuel. koda e mi nikdo neřekl, co se děje. A co se vlastně děje? Předpokládám, e tohle je druhé podezřelé úmrtí, protoe jste tu vy, komandere. Doufám, e to není nikdo z muzea.

Nikdo z muzea, paní Stricklandová. Dalgliesh, který se jí touil zbavit, ale nechtěl si ji znepřátelit, se snail být trpělivý.

Je to mu, přepokládám, poznamenala. Vidím, e nemáte kabelku. ádná ena by nemohla být nalezena bez kabelky. Ale ty zvadlé květiny vypadají jako africké fialky. Jsou to ony, e? je to ena?

Je to ena, ale musím vás poádat, abyste o tom nikomu neříkala. Musíme informovat nejblií příbuzné. Dokud se to nedozvědí oni, jakékoli řeči by mohly naruit vyetřování a způsobit těkosti. Jsem si jistý, e to pochopíte. Je mi líto, e jsme nevěděli o vaí přítomnosti v muzeu. Máte těstí, e jste nepřila dřív.

Mrtvá těla mi nedělají problémy, řekla paní Stricklandová. ivá občas ano. Nic neřeknu. Předpokládám, e o tom rodina ví  tedy, Dupayneovi?

Slečna Dupayneová byla tady, kdy dolo k tomu objevu, a také pan Calder-Hale. Nepochybuji, e někdo z nich zavolal panu Dupayneovi.

Paní Stricklandová se konečně obrátila k odchodu. Byla v té truhle, e ano.

Ano, přisvědčil Dalgliesh. Byla v té truhle.

S těmi kvítky? Fialka  violka? To se někdo snail navodit souvislost s Violette Kayeovou?

Jejich oči se setkaly, ale bez náznaku poznání. Bylo to, jako by ta společná hodina v barbicanském bytě, víno, které spolu pili, jejich blízkost nikdy neexistovala. Jako by hovořil k cizí osobě. Byl to její způsob distancovat se od kadého, komu se nebezpečně svěřila?

Paní Stricklandová, poádal ji Dalgliesh, musím trvat na tom, abyste teď odela a my mohli pokračovat v tom, co musíme udělat.

Ovem. Nemám v úmyslu překáet policii ve výkonu jejích povinností. Hlas měla ironický. Teď zamířila ke dveřím, pak se otočila a řekla: Nebyla v té truhle minulý pátek ve čtyři hodiny, jestli vám to nějak pomůe.

Nastalo ticho. Jestli paní Stricklandová chtěla zanechat dramatický dojem, podařilo se jí to.

Dalgliesh promluvil klidným hlasem. Jak si tím můete být tak jistá, paní Stricklandová?

Protoe jsem tu byla, kdy tu truhlu otevíral Ryan Archer. Asi budete chtít vědět proč.

Dalgliesh musel odolat absurdnímu impulzu, aby řekl, e ho ani nenapadlo se na to ptát. Paní Stricklandová pokračovala: Byla to čistá zvědavost  moná nečistá zvědavost by byl vhodnějí výraz. Myslím, e se ten chlapec chtěl vdycky podívat do té truhly. Právě doluxoval chodbu před knihovnou. Nebyl to vhodný čas, ale to nikdy není. Těko se soustřeďuji v tom nepříjemném hluku, a kdy jsou tady návtěvníci, musí toho nechat. Kadopádně byl tady. Kdy vypnul vysavač, přiel do knihovny. Nevím proč. Asi touil po nějaké společnosti. Já zrovna dopsala několik nových popisek pro Wallaceovy exponáty a on se na ně přiel podívat. Zmínila jsem se, e je vezmu do galerie vrad, a on se zeptal, jestli by mohl jít se mnou. Neviděla jsem důvod, proč by nemohl.

Tím časem jste si jistá?

Naprosto. Přili jsme do tohoto sálu před čtvrtou. Zůstali jsme tu asi pět minut a pak si el Ryan vyzvednout mzdu. Já odela brzy po páté. Muriel Godbyová seděla u recepce, a jak víte, nabídla mi, e mě sveze na hampsteadskou stanici metra. Čekala jsem, a s Tally Cluttonovou obejdou muzeum. Předpokládám, e bylo asi pět dvacet, kdy jsme konečně odjely.

A ta truhla byla prázdná? zeptala se Kate.

Paní Stricklandová na ni pohlédla. Ryan není nejinteligentnějí nebo nejspolehlivějí chlapec, ale kdyby v truhle nael mrtvolu, myslím, e by se o tom zmínil. Kromě toho by tam byly dalí známky, tedy  kdyby tam byla delí dobu.

Pamatujete si, co jste si říkali?

Myslím, e jsem říkala Ryanovi, e se nemá exponátů dotýkat. Nekárala jsem ho. Jeho čin se mu zdál naprosto přirozený. Myslím, e říkal, e je truhla prázdná a e neviděl ádné skvrny od krve. Znělo to zklamaně.

Dalgliesh se obrátil ke Kate. Zkuste sehnat Ryana Archera. Je středa, měl by tu být. Neviděla jste ho, kdy jste přijela?

Ne, pane. Pravděpodobně bude někde na zahradě.

Podívejte se po něm a zjistěte, jestli to můe potvrdit. Neříkejte mu, proč se ptáte. To se brzy doví, ale čím později, tím lépe. Pochybuju, e by odolal pokuení, ířit tu historku dál. Teď je třeba uvědomit rodinu.

Paní Stricklandová se otočila k odchodu. Kadopádně vám to potvrdí. Jen bych ho moc neděsila. To by jen zapíral.

Pak odela. Kdy Kate běela ze schodů, spatřila ji vcházet do knihovny.

U předních dveří stál na strái Benton-Smith. Kývl směrem ke kanceláři. U jsou netrpěliví. Slečna Dupayneová hyla dvakrát venku a ptala se, kdy s nimi komander hodlá mluvit. Očividně potřebuje být na koleji. Mají perspektivní studentku a její rodiče si to tam jdou prohlédnout. Proto předtím telefonovala lady Swathlingová.

Řekni slečně Dupayneové, e to nebude trvat dlouho, poádala ho Kate. Neviděl jsi Ryana Archera?

Ne, paní. Co se děje?

Paní Stricklandová tvrdí, e s ním byla minulý pátek ve čtyři hodiny v galerii vrad a e otevřel truhlu.

Benton u odemykal dveře. To je uitečné. Je si jistá tou hodinou?

Říká, e ano. Teď jdu sehnat Ryana. Je středa. Ten kluk by tu někde měl být.

Přestoe byl den tak pomourný, byla ráda, e je na čerstvém vzduchu, e vypadla z muzea. Rozběhla se po příjezdové cestě, ale po Ryanovi nikde ani stopy Přijíděl vůz z márnice. Kate sledovala, jak vyel z muzea Benton-Smith a rychle kráčel odemknout závoru. Nečekala. Tělo odvezou i bez její pomoci. Teď musela najít Ryana. Kolem vyhořelé garáe proběhla za muzeum a spatřila, e chlapec pracuje na zahradě paní Cluttonové. Měl na sobě silný plá s kapucí, pod ním pinavé díny a na hlavě vlněnou čepici s bambulí; klečel vedle záhonu před oknem a pomocí sázecího kolíku umisoval do půdy cibulky. Vzhlédl, kdy přila blí, a ona si vimla, e se v jeho pohledu mísí ostraitost a strach.

Musíte je sázet hlouběji, Ryane. Neukázala vám to paní Faradayová? řekla.

Ta neví, e pracuju tady. Ne e by se o to starala. Můu pomoct na zahrádce paní Tally, kdy mám čas. Přítí rok na jaře bude překvapená.

Vy budete taky překvapený, Ryane, a vám nevzejdou. Sázíte je obráceně.

A to vadí?`Podíval se na poslední mělkou jamku s jistým úlekem.

Snad se samy narovnají a nakonec vzejdou. Nejsem odbornice. Ryane. Díval jste se do truhly v galerii vrad? Mluvím o minulém pátku. Otevřel jste víko?

Vrazil sázecí kolík úmyslně hluboko do půdy. Ne, nikdy. Proč bych to dělal? Já do galerie vrad nesmím.

Ale paní Stricklandová uvedla, e tam s vámi byla. To chcete říct, e lhala?

Odmlčel se, pak připustil: No, moná jsem tam byl. Zapomněl jsem to. Nic jsem ale neudělal. Je to jenom prázdná truhla.

Nikdo si nestěuje, Ryane. Chceme si jen ověřit fakta. Take teď mluvíte pravdu? Byl jste tam s paní Stricklandovou předtím, ne jste odeel z muzea, a díval jste se do truhly?

Řek jsem vám to, ne? Pak vzhlédl a ona z jeho pohledu vyčetla, e se ho zmocňuje děs. Proč se ptáte? Co to má společného s policií? Něco jste nali, e jo?

Bylo by katastrofální, kdyby tu historku poslal dál, ne se o tragédii doví rodina; raději mu neřekne vůbec nic. Jene to u bylo stěí proveditelné; brzy se stejně dozví pravdu. Nali jsme v truhle mrtvé tělo, řekla, ale nevíme, jak se tam dostalo. Dokud to nezjistíme, je důleité, abyste nikomu nic neřekl. Dozvíme se, jestli jste to prozradil, protoe to nikdo dalí neví. Rozumíte, co vám povídám, Ryane?

Přikývl. Pozorovala ho, jak svýma ukoptěnýma rukama bez rukavic bere dalí cibulku a opatrně ji vkládá do jamky. Vypadal neuvěřitelně mladě a zranitelně. Kate cítila, e se jí zmocňuje znepokojivá, a iracionální lítost. Znovu se ujistila: Slibujete, e nic neřeknete, Ryane?

Ozval se namíchnutě: A co paní Tally? To to nemůu říct ani paní Tally? Brzy se vrátí domů. Má u kolo opravené a jela do Hampsteadu na nákup.

S paní Tally promluvíme my. Co kdybyste teď el domů?

Tohle je můj domov, odpověděl. Já tady prozatím bydlím u paní Tally.

A paní Tally přijde domů, řekněte jí, e je tu policie a prosí ji, aby přila do muzea. Paní Tally, Ryane, ne vy.

Dobře, řeknu jí to. Snad jí můu říct proč?

Vzhlédl na ni a bezelstnou, mírnou tváří. Neoklamal ji. Nic jí neříkejte, Ryane. Jen to, oč jsem vás poádala. S vámi si promluvíme později.

Bez dalího slova Kate odela. Vůz z márnice, zlověstný ve své černé anonymitě, jetě stál před vchodem. Dola před muzeum, kdy zaslechla zvuk kol na těrku. Otočila se a spatřila, e přijídí paní Cluttonová. Koík na kole měla naplněný plastovými takami. Sesedla a opatrně vedla kolo po okraji trávníku kolem sloupku závory Kate jí vyla v ústrety.

Teď jsem mluvila s Ryanem, oznámila. Obávám se, e mám smutnou zprávu. Nali jsme dalí mrtvé tělo, mladou enu, v galerii vrad.

Ruce paní Cluttonové se sevřely na řídítkách. Ale já tam byla v devět hodin utírat prach. To tam nebyla.

Nemělo smysl ta brutální fakta uhlazovat. Byla v té truhle, paní Cluttonová.

Ale to je strané! Toho jsem se vdycky děsila, e se třeba nějaké dítě rozhodne vlézt dovnitř a uvězní se tam. Nikdy to nebyl racionální strach. Děti do galerie vrad nesmějí a dospělý by se tam neuvěznil. Víko se samo nezavírá a nemůe být moc těké. Jak se to stalo?

Společně kráčely k muzeu. Bohuel, nebyla to nehoda, řekla Kate. Tu mladou enu někdo ukrtil.

Paní Cluttonová se zapotácela a Kate si chvíli myslela, e upadne. Podala jí pomocnou ruku, paní Cluttonová se opírala o kolo, oči upřené na vzdálený pohřební vůz. U ho viděla. Věděla, co to je. Ale ovládala se.

Dalí smrt, dalí vrada, vydechla. Ví někdo, kdo je ta osoba?

Myslíme, e se jmenuje Celia Mellocková. Říká vám to jméno něco?

Ne. Vůbec nic. Jak se mohla dostat dovnitř? V muzeu nebyl nikdo, kdy jsme to s Muriel včera večer kontrolovaly.

Je tu komander Dalgliesh a také pan a slečna Dupayneovi a pan Calder-Hale, řekla Kate. Byli bychom vám vděční, kdybyste se k nim připojila.

A Ryan?

Toho teď nebudeme potřebovat. Zavoláme ho, a s ním budeme chtít mluvit.

Doly k muzeu. Paní Cluttonová řekla: Dám si jen kolo do kůlny a pak za vámi přijdu.

Ale Kate ji nenechala jít samotnou. Společně kráčely ke kůlně a tam počkala, a si paní Cluttonová donese taky ze supermarketu do svého domku. Po Ryanovi ani památky, přestoe jeho koík a sázecí kolík leely na záhonu. Vely spolu do muzea.

Kapitola 3

Kate se vxátila do galerie vrad. Doktor Kynaston u byl pryč.

Kde jsou? zeptal se jí Dalgliesh.

Přesunuli se do obrazové galerie, pane, i s Calder-Halem. Tally Cluttonová se u vrátila a je tam s nimi. Chcete je vidět vechny pohromadě?

Měli bychom porovnat jednotlivé výpovědi. Dobu, kdy zemřela, známe poměrně přesně. Svědectví paní Stricklandové a předběný odhad doktora Kynastona ji určuje na páteční večer, spí časný ne pozdějí. Zdravý rozum soudí, e zemřela buď krátce před Dupayneovou vradou, nebo hned po ní. Dvojí vrada. Odmítám věřit, e máme dva jednotlivé vrahy, kteří pracují na stejném místě stejného večera a v přiblině stejnou dobu.

Dalgliesh, Kate a Piers nechali Benton-Smitha v galerii vrad, společně seli dolů a prázdnou halou kráčeli do obrazové galerie. est párů očí se na ně upřelo současně. Paní Stricklandová a Caroline Dupayneová zaujaly místa v křeslech před krbem, Muriel Godbyová a Tally Cluttonová seděly na čalouněné lavičce uprostřed místnosti. Marcus Dupayne a James Calder-Hale stáli vedle sebe u jednoho okna. Kdy Kate pohlédla na Muriel Godbyovou a Tally Cluttonovou, připomněly jí pacientky, které vídala v čekárně na onkologii; kadá si jasně uvědomovala přítomnost té druhé, ale nemluvily spolu, ani se na sebe nedívaly, jako by kadá unesla jen břímě vlastní úzkosti. Také cítila, e je atmosféra plná vzrueni a obav, vůči nim byla imunní zřejmě jen paní Stricklandová.

Kdy jste vichni tady, zahájil Dalgliesh, je vhodná doba na potvrzení předchozích informací, ale také na rozhovor o tom, co víte o posledním úmrtí, pokud ovem něco víte. Muzeum bude muset zůstat zavřené, aby specialisté na stopy mohli prozkoumat jednotlivé místnosti. Budu potřebovat vechny klíče. Kolik sad je tady a kdo je má?

Odpověděla Caroline Dupayneová. Můj bratr a já máme kadý jednu sadu, také pan Calder-Hale, slečna Godbyová, paní Cluttonová a dvě dobrovolnice. Rezervní sada klíčů je v kanceláři.

Já musím otvírat paní Stricklandové, oznámila Muriel Godbyová. Asi před deseti dny mi oznámila, e ztratila svoje klíče. Řekla jsem jí, e asi tak týden počkáme, ne necháme udělat kopie.

Paní Stricklandová k tomu nic nedodala.

Dalgliesh se obrátil na Caroline. Budu s vámi také muset později odpoledne projít místnosti ve vaem bytě.

Caroline jen s obtíemi skryla svou rozmrzelost. Je to opravdu nutné, komandere? Jediný přístup do galerií z mého pokoje je zavřený na západku a jen já a paní Godbyová máme klíče ke vchodu z přízemí.

Kdyby to nebylo nutné, neádal bych vás o to.

Nemůeme opustit muzeum jen tak, protestoval Calder-Hale, Mám ve své místnosti rozdělané věci, papíry, které si musím vzít s sebou, abych na nich mohl zítra pokračovat.

Neádám vás, abyste odeli okamitě, řekl Dalgliesh, ale chtěl bych, abyste mi předali klíče k večeru. Mezitím tu budou technici a serant Benton-Smith a galerie vrad bude pro vás samozřejmě uzavřená.

Důsledky tohoto opatření byly jasné stejně jako nevítané. V muzeu budou pod diskrétním, ale účinným dohledem.

Tak to nebyla nehoda? otázal se Marcus Dupayne. Myslel jsem, e ta dívka mohla vlézt do truhly, třeba ze zvědavosti nebo z nějakého hecu, a uvěznit se tam, kdy na ni spadlo víko. Není to moné? e by se tam udusila?

V tomhle případě ne, zavrtěl hlavou Dalgliesh. Ale ne budeme pokračovat v hovoru, bylo by vhodné přenechat muzeum technikům. Chtěl bych vědět, paní Cluttonová, zda bychom se mohli přesunout do vaeho obývacího pokoje.

Tally Cluttonová a Muriel Godbyová se zvedly. Tally teď zmateně pohlédla na Caroline Dupayneovou. Ta pokrčila rameny a řekla: Je to vá domek, dokud tam bydlíte. Jestli nás přijmete, proč ne?

Doufám, e tam bude dost místa, řekla Tally Mohla bych přinést dalí idle z jídelny

Tak pojďme, a to máme za sebou, navrhla Caroline Dupayneová.

Skupinka opustila galerii a zastavila se venku, zatímco Dalgliesh znovu zamykal dveře. Obeli muzeum mlčky jako skupina sklíčených pozůstalých, která odchází z krematoria. Kdy Kate následovala Dalglieshe krytým vchodem do domku, téměř čekala, e v obýváku na stole najdou unkové chlebíčky a láhev posilujícího nápoje.

V pokoji nastal drobný zmatek, ne Marcus Dupayne za pomoci Kate donesl dalí idle, a pak se vichni posadili kolem kulatého stolu uprostřed místnosti. Jen Caroline Dupayneová a paní Stricklandová vypadaly klidně, vybraly si idle, ihned se posadily a vyčkávaly, Caroline Dupayneová s chmurnou rezignací, paní Stricklandová s výrazem kontrolovaného očekávání, jako by byla připravena zůstat tak dlouho, dokud ji bude průběh jednání zajímat.

Byl to zcela nevhodný pokoj pro takovéhle setkání, jeho bodrá domáckost byla zcela v rozporu s věcí, o ní se tu mělo jednat. Plynový krb u hořel, ale byl ztlumený. Kate si pomyslela, e zřejmě kvůli velké zrzavé kočce, která leela stočená v tom pohodlnějím ze dvou křesel u krbu. Piers, který chtěl skupinku sledovat trochu zpovzdálí, Kocoura bez okolků zvedl a vyhodil, a uraené zvíře vykročilo ke dveřím, zlobně sekajíc ocasem, nače vyrazilo ke schodům. Jemine, on vleze na postel! zvolala Tally Cluttonová. Kocour ví, e tam nesmí! Omluvte mě.

Odspěchala za ním, zatímco ostatní čekali v rozpacích jako hosté, kteří přili v nevhodnou chvíli. Tally se objevila ve dveřích s Kocourem v náručí. Pustím ho ven, oznámila. Obvykle chodí ven a vrací se a k večeru, ale dnes si zabral křeslo a usnul. Neměla jsem to srdce ho ruit.

Slyeli, jak kárá Kocoura a pak zvuk zavíraných předních dveří. Caroline Dupayneová pohlédla na svého bratra, obočí povytaené, ústa jí zkřivil jízlivý úsměek. Nakonec se vichni usadili.

Dalgliesh stál u okna. Ta zavraděná dívka je Celia Mellocková, oznámil. Zná ji někdo z vás?

Neunikl mu krátký pohled, který vrhla Muriel Godbyová na Caroline Dupayneovou. Sama nic neřekla, ale odpověděla Caroline.

Já a paní Godbyová ji známe  nebo spí jsme ji znaly. Studovala na koleji lady Swathlingové, ale minulý rok na konci jarního semestru skončila. Bylo by to jaro 2001. Slečna Godbyová pracovala jako recepční na té koleji v předchozím semestru. Od té doby, co odela, jsem Celii neviděla. Neučila jsem ji, ale hovořila jsem s ní i s její matkou předtím, ne byla přijata. Zůstala jen dva semestry a nebyla to ádná sláva.

Jsou její rodiče v Anglii? Víme, e adresa slečny Mellockové je Manningtree Gardens 47, Earls Court Road. Volali jsme tam, ale nikdo tam momentálně není.

Myslím, e to je její adresa, a ne jejích rodičů, podotkla Caroline Dupayneová. Mohu vám říct něco o té rodině, ale není toho moc. Její matka se potřetí vdala asi tak měsíc předtím, ne Celia přila na kolej. Nemohu si vzpomenout, jak se jmenuje její nový manel. Myslím, e je to nějaký průmyslník. Bohatý, samozřejmě. Sama Celia nebyla chudá. Otec jí zanechal svěřenský fond a ona získala přístup k tomu kapitálu v osmnácti. Moc mladá, ale tak to bylo. Mám dojem, e si vzpomínám, e její matka trávila větinu zimy v zahraničí. Pokud není v Londýně, bude patrně na Bermudách.

Máte skvělou pamě, prohlásil Dalgliesh. Děkuji vám.

Caroline Dupayneová pokrčila rameny. Větinou se nepletu při výběru. Tentokrát to nevylo. Na naí koleji dochází málokdy k omylům. Mám tendenci si je pamatovat.

Byla to Kate, kdo si vzal slovo. Zeptala se Muriel Godbyové: Jak dobře jste znala slečnu Mellockovou, kdy jste byla na koleji?

Vůbec ne. Stýkala jsem se se studentkami velmi málo, a ani to mi nebylo příjemné. Některé z nich na mě měly pifku, nevím proč. Jedna nebo dvě byly vyloeně nepřátelské a ty si velmi dobře pamatuju. Ona mezi ně nepatřila. Já si nemyslím, e by byla na koleji často. Pochybuju, e jsme kdy spolu mluvily.

Znal tu jetě někdo tu dívku? Nikdo neodpověděl, ale vichni zavrtěli hlavami. Má někdo tuení, proč přila do muzea?

Opět zavrtěli hlavami. Marcus Dupayne nadhodil: Patrně přila jako návtěvnice, buď sama, nebo se svým vrahem. Připadá mi nepravděpodobné, e by lo o náhodné setkání. Moná by si ji Muriel Godbyová mohla pamatovat.

Vechny oči se stočily na Muriel. Pochybuju, e bych ji poznala, kdybych ji viděla přicházet. Moná by ona poznala mě a řekla by něco, ale je to nepravděpodobné. Já se na ni nepamatuju, take proč by si ona měla pamatovat mě? V době, kdy jsem seděla u recepce já, rozhodně nepřila.

Jméno a adresu matky slečny Mellockové mají určitě na koleji lady Swathlingové, řekl Dalgliesh. Zavolala byste tam a poádala o ně, prosím vás?

Bylo jasné, e ta ádost je nevítaná. Nebude to vypadat trochu neobvykle? namítla Caroline. Ta dívka odela loni a jen po dvou semestrech.

To se záznamy skartují tak rychle? To přece ne. Není potřeba mluvit s lady Swathlingovou. Poádejte sekretářku, aby se podívala na záznam. Nejste spoluředitelka? Proč byste nemohla poádat o informaci, kterou potřebujete?

Přesto váhala. Nemůete to zjistit jinak? S naí kolejí přece nemá smrt té dívky nic společného.

Zatím nevíme, s čím má něco společného. Celia Mellocková studovala na koleji lady Swathlingové, vy jste spoluředitelka, a mrtvá byla nalezena ve vaem muzeu.

Takhle to nemůete brát.

Beru to tak. Musíme informovat nejblií rodinu. Tu adresu lze zjistit i jinak, ale tohle je nejrychlejí.

Caroline u nic nenamítala. Zvedla telefon.

Slečna Cossgroveová? Potřebuji adresu a telefonní číslo matky Celie Mellockové. Záznamy jsou v levé registračce, oddíl bývalých studentek.

Čekání trvalo celou minutu, pak si Caroline zapsala údaje a podala papír Dalglieshovi. Poděkoval jí a předal ho Kate. Zjistěte, jestli bychom si mohli domluvit schůzku co nejdřív.

Kate nepotřebovala pokyn, e má volat z mobilu zvenčí. Dveře se za ní zavřely.

Mlha časného rána se zvedla, ale slunce nesvítilo a vítr byl mrazivý. Kate se rozhodla, e zavolá ze svého auta. Adresa byla v Brook Street a ozval se jí úlisný hlas kohosi, kdo zřejmě patřil ke sluebnictvu. Lady Holsteadová a její manel jsou ve svém domě na Bermudách. On není zmocněný dávat někomu číslo.

Tady je inspektorka Miskinová z Nového Scotland Yardu, představila se Kate. Chcete-li si ověřit mou totonost, dám vám číslo, na které můete zavolat. Dala bych ale přednost tomu, abychom nemarnili čas. Potřebuji naléhavě mluvit se sirem Danielem.

Nastala pauza. Po chvíli hlas řekl: Počkala byste chvíli, inspektorko?

Kate slyela kroky. O třicet vteřin později hlas opět promluvil a dal jí bermudské číslo, pečlivě je zopakoval.

Kate zavěsila a na chvíli se zamyslela, ne vyukala dalí číslo. Ale neměla na vybranou; zprávu je třeba rychle telefonicky sdělit. Bermudy jsou patrně o čtyři hodiny za greenwichským časem. Pravděpodobně je zastihne velmi časně ráno.

Ozval se jí muský hlas, strohý a rozhořčený. Ano? Kdo je tam?

Tady inspektorka Miskinová z Nového Scotland Yardu. Potřebuji mluvit se sirem Danielem Holsteadem.

Holstead u telefonu. A voláte v zvlá nevhodnou hodinu. O co jde? Snad se mi zase někdo nepokusil vloupat do londýnského bytu?

Jste sám, sire Danieli?

Jsem sám. Chtěl bych vědět, o co ksakru jde.

Jde o vai nevlastní dceru, sire Danieli.

Ne mohla Kate pokračovat, přeruil ji: A co tentokrát provedla? Podívejte, moje ena u za ni není zodpovědná, a já jsem nikdy nebyl. Té dívce je devatenáct, vede svůj vlastní ivot, má vlastní byt. Musí si řeit své problémy sama. Matka s ní má jen potíe u od té doby, co holka začala mluvit. O co jde teď?

Bylo zjevné, e sir Daniel není po ránu ve formě. Ten fakt by se dal vyuít.

Bohuel je to patná zpráva, sire Danieli, řekla Kate. Celia Mellocková byla zavraděna. Její tělo se nalo dnes ráno v Dupayneově muzeu v Hampstead Heathu.

Ticho bylo tak naprosté, e Kate zapochybovala, zda ji slyel. U se chystala promluvit, kdy ze sebe Holstead vypravil: Zavraděna? Jak zavraděna?

Někdo ji ukrtil, sire Danieli.

Říkáte mi, e Celii nali ukrcenou v nějakém muzeu? Nejde o nechutný vtip?

Bohuel ne. Můete si tu informaci ověřit, kdy zatelefonujete do Yardu. Mysleli jsme, e bude nejlepí promluvit nejdřív s vámi, abyste tu zprávu mohl sdělit své eně. Je mi to líto. Musí to být hrozný ok.

To si pite! Dnes odletíme zpátky firemním letadlem. Ne e bychom vám mohli říct cokoli uitečného. Nikdo z nás Celii neviděl posledního půl roku, a ona zásadně netelefonuje. Asi nemá důvod. Má svůj vlastní ivot. Vdycky nám dávala najevo, co si myslí o tom, e do něj já nebo matka zasahujeme. Teď to jdu říct lady Holsteadové. Dám vám vědět, a přijedeme. Nemáte zatím představu, kdo to udělal, e?

Zatím ne, sire Danieli.

ádný podezřelý? Třeba kluk, co s ním chodila? Nikdo?

Zatím ne.

Kdo vede vyetřování? Znám ho?

Komander Adam Dalgliesh. Navtíví vás a vai enu, a se vrátíte. To u moná budeme mít trochu víc informací.

Dalgliesh? To jméno je známé. Zavolám komisaři, a pro

mluvím se enou. Mohla jste mi tu zprávu sdělit ohleduplněji. Sbohem, inspektorko.

Ne Kate mohla cokoli říci, pratil sluchátkem. Něco na sebe pověděl, pomyslela si Kate. Kdyby mu zprávu o vradě sdělila okamitě, nevyslechla by ten drobný výbuch jedovatosti. Dověděla se o siru Danielu Holsteadovi víc, ne si přál. To pomylení ji trochu zahřálo uspokojením; jen by ráda věděla, proč se zároveň trochu zastyděla.

Kapitola 4

Kate se vrátila do domku a zaujala své místo, přičem na Dalglieshe kývla, aby potvrdila, e zprávu předala. O detailech si mohli promluvit později. Viděla, e Marcus Dupayne stále sedí v čele stolu, ruce sepnuté před sebou, na tváři masku. Teď řekl Dalglieshovi: Jsme, doufám, úplně volní a můeme odejít, kdyby to kdokoli z nás chtěl něho potřeboval?

Jste úplně volní. Poádal jsem vás, abyste přili sem, protoe vyslechnout vás teď hned je nejjednoduí způsob, jak získat informace, které potřebuji. Pokud se to komukoli nehodí, mohu zařídit, abychom se seli později.

Díky, řekl Marcus. Myslel jsem, e bychom si také měli ujasnit právní postavení. Sestra a já si přirozeně přejeme spolupracovat, pokud to bude v naich silách. Ta smrt je stralivý ok. Také je to tragédie  pro tu dívku, pro její rodinu i pro muzeum.

Dalgliesh neodpověděl. Osobně pochyboval, e by muzeum trpělo. Jakmile se znovu otevře, galerie vrad se stane dvojnásobnou atrakcí. ivě si představil paní Stricklandovou, jak svýma artritickýma rukama píe novou popisku a Dupayneovi u ní stojí kadý z jedné strany. Původní truhla, v ní byla ukryta těla Violette Kayeové a Celie Mellockové, je v současnosti na policii. Tato truhla je zhruba stejného stáří i typu. Ta představa byla nepříjemná.

Mohli bychom si, takhle dohromady, zopakovat minulý pátek? poádal je. Samozřejmě víme, co jste dělali poté, co se muzeum zavřelo. Teď potřebujeme podrobný výčet veho, co se dělo během dne.

Caroline Dupayneová pohlédla na Muriel Godbyovou. Začala ona, ale postupně se vichni kromě Calder-Halea přidávali nebo potvrzovali její slova. Pomalu se vynořoval podrobný obraz dne, hodinu za hodinou, od okamiku, kdy Tally Cluttonová přila v osm hodin ráno jako kadý den uklidit, a do chvíle, kdy Muriel Godbyová nakonec zamkla dveře a odvezla paní Stricklandovou na stanici metra Hampstead.

Slova se ujal Piers. Take jsou dvě monosti, kdy se mohli Celia Mellocková a její vrah nepozorovaně dostat do muzea v deset hodin ráno a v půl druhé, kdy slečna Godbyová opustila recepci a la do domku pro paní Cluttonovou.

Recepce nemůe zůstat bez obsluhy víc ne pět minut, ohradila se Muriel Godbyová. Kdybych měla moderní telefonní centrálu, nebo kdyby se paní Cluttonová uvolila pořídit si mobil, nemusela bych pro ni chodit. Je to absurdní, pokouet se něco řídit se zastaralým systémem, který nemá ani záznamník.

Piers se zeptal: Kdyby se slečna Mellocková a její vrah dostali do muzea nepozorovaně, mohli by se v nějakých místnostech ukrýt přes noc. Jak je zajitěno zamykání dveří uvnitř objektu?

Odpověděla Muriel Godbyová. Poté, co v pět hodin zamkneme přední dveře pro návtěvníky, obejdu vechno s Tally a zkontrolujeme, zda v muzeu někdo není. Pak zamknu jediné dvoje dveře, ke kterým jsou klíče  obrazovou galerii a knihovnu. Ty obsahují nejcennějí exponáty. Ostatní místnosti se nezamykají, kromě kanceláře pana Calder-Halea, a to není moje starost. On ji má obvykle zamčenou, kdy tu není. Jeho dveře ani nezkouím.

Poprvé promluvil Calder-Hale. Pokud byste to udělala, zjistila byste, e jsou zamčené.

A co suterén? otázal se Piers.

Otevřela jsem dveře a viděla jsem, e se tam jetě svítí. Vyla jsem a na ocelovou ploinu a shlédla dolů do suterénu. Nikdo tam nebyl, tak jsem zhasla. Na těch dveřích není zámek. Také jsme s paní Cluttonovou zkontrolovaly, zda jsou zamčená vechna okna. Pak jsem jela domů. Ale to u víte, inspektore. Na minulý pátek jste se nás u ptali.

Piers ignoroval námitku. Take by bylo moné, aby se někdo schoval dole v archivu, mezi pohyblivými ocelovými regály? Nesela jste po schodech, abyste se tam podívala?

Teď se vmísila Caroline Dupayneová. Inspektore, my vedeme muzeum, ne policejní stanici. Za posledních dvacet let se k nám nikdo nevloupal a nezjistili jsme ádnou kráde. Proč proboha by měla slečna Godbyová prohledávat místnost archivu? I kdyby se tam někdo skrýval poté, co se muzeum zavřelo, jak by se dostal ven? Okna v přízemí se na noc zamykají. Slečna Godbyová s paní Cluttonovou splnily svůj kadodenní úkol.

Její bratr mlčel. A teď promluvil: Vichni jsme otřeseni. Nemusím říkat, e nám záleí stejně jako vám na tom, aby se ta záhada objasnila, a e hodláme plně spolupracovat při vyetřování. Ale není důvod předpokládat, e kadá z osob, která v muzeu pracuje, měla něco společného se smrtí té dívky Slečna Mellocková a její vrah mohli přijít do muzea pouze jako návtěvníci nebo z jakéhokoli důvodu, o něm vědí jen oni. Víme, jak se mohli dostat do budovy a jak se mohli skrýt. Po smrti mého bratra jsme na vás se sestrou čekali v knihovně. Nechali jsme přední dveře pootevřené, protoe jsme věděli, e máte přijít kadou chvíli. Čekali jsme na vás přes hodinu, co je spousta času, kdy mohl vrah nepozorovaně uniknout.

Ovem to by stralivě riskoval, namítla paní Stricklandová. Vy anebo Caroline jste mohli z knihovny kdykoli vyjít, a také předními dveřmi mohl kadou chvíli vejít komander Dalgliesh.

Marcus Dupayne to vyslechl s potlačenou netrpělivostí, jako by to byla nevhodná poznámka podřízeného na schůzi odborů. Riskoval, samozřejmě. Neměl na vybranou, musel riskovat, kdy nechtěl být uvězněn v muzeu přes noc. Musel jen krátce vyhlédnout ze dveří suterénu, zda je hala prázdná a přední dveře stále pootevřené. Tím nechci říct, e k vradě dolo v suterénu. Galerie vrad mi připadá pravděpodobnějí. Ale místnost archivu skýtala nejlepí  vlastně jediné  bezpečné místo, kde se mohl schovat, ne uteče. Netvrdím, e to tak muselo být, jen e mohlo.

Ale dveře knihovny byly také otevřené, připomněl Dalgliesh. Jistě byste vy nebo vae sestra slyeli, kdyby el někdo halou?

Protoe je zřejmé, e někdo musel projít halou a my jsme nic neslyeli, je odpověď nevyvratitelná. Vzpomínám si, e jsme seděli se svými drinky před krbem. Nebyli jsme blízko dveří a neviděli jsme do haly.

Jeho sestra pohlédla přímo na Dalglieshe. Nechci vypadat, e se vám pletu do práce, komandere, ale neexistuje nějaký důvod, proč Celia přila do muzea? Co kdy měla s sebou milence? Třeba to byl člověk, který potřebuje k sexu prvek rizika. Celia mohla navrhnout, e Dupayneovo muzeum je pro to jako stvořené. To, e patřím ke správcům, věděla, to by mohlo sexuální vzruení jetě přikořenit. Pak se jí věci vymkly z rukou a skončila mrtvá.

Kate nějakou dobu nepromluvila. Teď se zeptala Caroline: Vzhledem k tomu, jak znáte slečnu Mellockovou, povaovala byste takové chování za pravděpodobné?

Nastala pauza. Ta otázka byla nemilá. Jak jsem řekla, já ji neučila a nevím nic o jejím soukromém ivotě. Ale byla to neastná, protivná a nevyrovnaná studentka. Nechala se také snadno svést. Nic, co by udělala, by mě nepřekvapilo.

Piers si pomyslel: Měli bychom najmout tyhle lidi k útvaru. Kdybychom jím dali jetě půlhodinu, vyřeili by obě vrady. Ale na tom, co řekl ten pitomý náfuka Marcus Dupayne, něco bylo. Ten scénář je třeba nepravděpodobný, ale je moný. Byl by to dárek pro obhájce. Ovem jestli to bylo takhle, s trochou těstí by Nobby Clark a jeho hoi nali nějaký důkaz, moná dole v archivu. Jene ono to tak nebylo. Je neuvěřitelné, e by se stejného večera pohybovali v muzeu dva vrahové a přiblině ve stejnou dobu spáchali dvě vrady s tak rozdílnými oběmi. Celia Mellocková zemřela v galerii vrad, ne v suterénu, a on si začínal myslet, e ví proč. Pohlédl přes stůl na éfa. Dalgliesh měl váný, poněkud uzavřený, téměř rozjímavý výraz. Piers ten výraz znal. Rád by věděl, zda se jejich mylenky ubírají stejným směrem.

U máme otisky prstů, které jsme vám sejmuli po vradě doktora Dupaynea, řekl Dalgliesh. Je mi líto, e zapečetění galerie vrad a dočasné uzavření muzea vám vem způsobí újmu. Doufám, e v pondělí budeme hotoví. Myslím, e teď potřebujeme pouze paní Cluttonovou a Stricklandovou. Máme samozřejmě vechny vae adresy.

Marcus Dupayne řekl: Nesmíme se dozvědět, jak ta dívka zemřela? Mám dojem, e ta informace brzy pronikne do tisku. Nemáme logicky právo vědět to první?

Ta zpráva neunikne a nebude zveřejněna, dokud nezpravíme rodinu, odpověděl Dalgliesh. Byl bych vám vděčný, kdybyste o tom i vy vichni pomlčeli, abychom případně zbytečně nerozruili rodinu a přátele. Jakmile ta zpráva pronikne na veřejnost, začnou se o vradu přirozeně zajímat média. O ta se postará oddělení styku s veřejností při Metropolitní policii. Moná budete chtít podniknout vlastní opatření, aby vás novináři příli neobtěovali.

A co pitva? zeptala se Caroline. A soudní vyetřování? Kdy k tomu dojde?

Pitva se bude konat zítra ráno, odpověděl Dalgliesh, a soudní vyetřování hned, jakmile je stanoví koronerův úřad. Jako v případě vaeho bratra bude zahájeno a odročeno.

Dupayneovi a Calder-Hale se zvedli. Piers si pomyslel, e bratr a sestra nesou nelibě, e jsou vyloučeni z dalí diskuse. Slečna Godbyová zřejmě měla stejný pocit. Neochotně vstala a vrhla na Tally Cluttonovou pohled, v něm se mísila zvědavost se zlostí.

Kdy za ní zapadly dveře, Dalgliesh se posadil ke stolu. Děkuji vám, paní Stricklandová, e jste se nezmínila o fialkách, řekl.

Paní Stricklandová řekla vyrovnaně: Poádal jste mě, abych nic neříkala, tak jsem nic neřekla.

Tally Cluttonová vstala ze idle. Tvář jí zbledla. Jaké fialky? vypravila ze sebe.

U mrtvoly se naly čtyři kvítky afrických fialek, paní Cluttonová, řekla Kate tie.

Tally hleděla z jedné tváře na druhou s očima rozířenýma hrůzou. Zaeptala: Violette Kayeová! Take jsou to vrady podle návodu.

Kate se přesunula na idli vedle ní. Je to jedna z moností, o které musíme uvaovat. Ale teď se potřebujeme dozvědět, jak se vrah dostal k těm fialkám.

Dalgliesh začal pomalu a pečlivě volil svá slovy: Viděli jsme malé keramické květináče s těmi fialkami ve dvou místnostech, u pana Calder-Halea a u vás. U pana Calder-Halea jsem je viděl v neděli ráno asi v deset hodin, kdy jsem ho el vyslýchat. Byly tehdy nedotčené, ačkoli se mi zdálo, e je připraví o hlavičky, kdy spustil aluzii. Inspektorka Miskinová si myslí, e pan Calder-Hale neměl v kanceláři ádné pokozené květiny, kdy tam byla s jeho návtěvníky dnes před desátou hodinou, a serant Benton-Smith si jich viml, kdy veel do místnosti krátce po nálezu těla Celie Mellockové. Byly celé jetě v jedenáct třicet dnes ráno. Zkontrolovali jsme je a jsou celé jetě teď. Jedna z rostlin, které máte na okenním římse, má čtyři stonky zlomené. Take to vypadá, e ty fialky pocházejí odsud. Co znamená, e osoba, která je poloila na tělo Celie Mellockové, musela mít přístup do domku.

Tally řekla prostě, jako by nepřipoutěla, e by jí nevěřili: Ale tyhle, co tu mám, jsou z kanceláře pana Calder-Halea! Já jsem si s ním jeden květináč v neděli ráno vyměnila.

Kate měla dobrou praxi ve skrývání údivu. Jak se to stalo? zeptala se tie.

Tally se obrátila k Dalglieshovi, jako by se snaila, aby ji pochopil. Já jsem dala květináč s africkými fialkami panu Calder-Haleovi k jeho narozeninám. Ty měl třetího října. No, asi to byla hloupost. Člověk si to má nejdřív u lidí ověřit. On v kanceláři nikdy neměl květiny a moná má moc práce, take se o ně nestaral. Věděla jsem, e bude v neděli u sebe a bude pracovat, tak jsem myslela, e bych la zalít ty fialky a otrhala mrtvé kvítky nebo lístky, ne přijde. Vimla jsem si, e čtyři kvítky chybějí. Myslela jsem si, stejně jako vy, e je musel zlomit, kdy spoutěl aluzii. Ani je moc nezaléval a lístky nevypadaly moc svěe. Tak jsem si vzala rostlinu zpátky k sobě, abych ji trochu vzpamatovala, a jemu jsem donesla jednu ze svých. Myslím, e si toho ani neviml.

Kdy jste naposled viděla ty africké fialky v kanceláři pana Calder-Halea nepokozené? zeptal se Dalgliesh.

Tally Cluttonová se zamyslela. Myslím, e to bylo ve čtvrtek, den před vradou doktora Dupaynea, kdy jsem mu uklízela kancelář. Má ji zamčenou, ale máme rezervní klíč. Pamatuju si, e jsem si pomyslela, e květina nevypadá moc zdravě, ale květy byly nedotčené.

V kolik hodin v neděli jste vyměnila ty květináče?

Nevzpomínám si, ale muselo to být dost časně, brzy potom, co jsem přila. Moná mezi půl devátou a devátou.

A teď se vás musím na něco zeptat, paní Cluttonová, pokračoval Dalgliesh. Neutrhla jste ty květy sama?

Stále mu hleděla do očí, kdy odpověděla, posluně jako hodné děcko. Ne. Já tyhle květiny netrhám.

A jste si jistá fakty, která jste nám sdělila? Africké fialky v kanceláři pana Calder-Halea byly ve čtvrtek 31. října nepokozené a v neděli třetího listopadu jste zjistila, e jsou pokozené, a vyměnila jste je? Nemáte o tom naprosto ádné pochybnosti?

Ne, pane Dalglieshi. Nemám ádné pochybnosti.

Poděkovali jí za to, e jim dovolila pouít svůj domek, a chystali se k odchodu. Bylo uitečné, e tu s nimi zůstala paní Stricklandová jako svědek jejich výslechu. Vůbec odsud nespěchala. Tally také vítala její přítomnost a nesměle jí navrhla, zda by nechtěla trochu polévky a omeletu, ne se Ryan vrátí. Neukázal se od té doby, co s ním mluvila Kate. Bude třeba ho najít a znovu vyslechnout, teď konkrétně o tom, co dělal minulý pátek během dne.

V pondělí, poté co ho Tally přivezla zpátky, potvrdil jen to, e mezi Nevillem Dupaynem a jeho sourozenci panoval trpký nesoulad, pokud lo o budoucnost muzea. Dále vypověděl, e poté co dostal kadodenní výplatu a odeel do svého předchozího squatu, měl v plánu pozvat své kamarády do hospody, ale zjistil, e domu u se zmocnili jeho vlastníci. Take se nějakou dobu poflakoval po Leicester Square a okolí, nače se rozhodl jít zpátky do Maida Vale. Myslí, e přiel domů asi v sedm, ale není si tím jistý. Nic z toho se nedalo ověřit. Jeho popis útoku odpovídal tomu, co jim řekl major, i kdy se nesvěřil, proč mu majorova slova připadala tak urálivá. Ryana Archera stěí mohli povaovat za hlavního podezřelého, ale to, e je vůbec podezřelý, u byla komplikace. A byl teď chlapec kdekoli, Dalgliesh pevně doufal, e bude dret jazyk za zuby.

Kate s Dalglieshem zamířili do Calder-Haleovy kanceláře. Nemohli by tvrdit, e nespolupracoval, ale vypadal naprosto apaticky. Pomalu skládal papíry a cpal si je do prostorné odřené aktovky Kdy mu sdělili, e se u mrtvoly naly čtyři květy africké fialky, projevil tak pramalý zájem, jako by mu do tohoto málo vzruujícího detailu nic nebylo. Vrhl zběný pohled na fialky na svém okně a řekl, e si neviml, e by byly květináče vyměněné. Od Tally bylo milé, e si vzpomněla na jeho narozeniny, ale on ta výročí raději neoslavuje. Africké fialky nemá rád. Nemá k tomu zvlátní důvod, jsou to prostě květiny, které pro něj nemají půvab. Tally to neřekl, nechtěl být nevděčný. Větinou zamyká dveře kanceláře, kdy odchází, ale ne vdycky. Poté co ho v neděli vyslechli Dalgliesh s Piersem, pokračoval v práci do dvanácti třiceti a pak el domů; nevzpomíná si, zda při odchodu zamkl dveře. Vzhledem k tomu, e bylo muzeum uzavřené pro veřejnost a mělo zůstat zavřené a do Dupayneova pohřbu, je moné, e se neobtěoval kancelář zamknout.

Během dotazování pokračoval ve shromaďování svých písemností a uklízení stolu a také vzal hrnek do koupelny, aby ho vypláchl. Teď byl připravený k odchodu a vypadal, e u se nechce zdrovat, nato snáet dalí otázky. Podal klíče od muzea Dalglieshovi a řekl, e by uvítal, kdyby se mu vrátily co nejdříve. Je to pro něj velké omezení, e nemůe do své kanceláře.

Jako poslední zavolali Dalgliesh s Kate Caroline Dupayneovou a Muriel Godbyovou z dolejí kanceláře. Slečna Dupayneová se u zřejmě smířila s prohlídkou svého bytu. Vcházelo se do něj nenápadnými dveřmi v zadní části západního křídla. Slečna Dupayneová je odemkla a vstoupili do malého vestibulu s moderním výtahem ovládaným bezpečnostním kódem. Caroline Dupayneová vyukala sled číslic a řekla: Výtah instaloval můj otec. Bydlel tu u ve vysokém věku a byl posedlý bezpečností. To já také, kdy jsem tu sama. Tak si cením svého soukromí. Vy jistě také, komandere. Tuhle prohlídku povauji za obtěování.

Dalgliesh neodpověděl. Pokud by existovaly důkazy, e tu Celia Mellocková byla nebo e vstoupila do muzea z tohoto bytu, pak by slečna Dupayneová musela snést odbornou prohlídku, která by ji určitě obtěovala. Obchůzka bytu, dá-li se to tak nazvat, byla zběná, ale on se neznepokojoval. Krátce mu ukázala dvě lonice pro hosty  obě s přilehlou koupelnou a sprchou a ádná z nich nenesla stopy nedávného pouívání kuchyň s obrovskou lednicí, malou komoru s velkou pračkou se suičkou a obývací pokoj. Nemohl by být víc odliný od pokoje Nevilla Dupaynea. Byla zde pohodlná křesla a divan potaený světlezelenou lněnou látkou. Knihovny zabíraly celé tři stěny a koberce pokrývaly téměř celou plochu podlahy. Nad knihovnami visely na stěnách četné malé obrázky, akvarely, litografie a oleje. I v tomto zamračeném dni se sem linulo světlo dvěma velkými okny, jimi byla vidět obloha. Byl to útulný pokoj a jeho vzduné ticho muselo poskytovat úlevu od hluku, odosobnění a nedostatku soukromí v jejím bytě na koleji. Dalgliesh chápal, jak je tenhle byt pro ni důleitý.

Nakonec jim Caroline Dupayneová ukázala svou lonici. Tato místnost Kate překvapila. Nebyla taková, jakou očekávala. Byla velmi pohodlná, ba přepychová, a ve ví své rafinovanosti působila velmi ensky Tady stejně jako v ostatních místnostech byla okna opatřena aluziemi i závěsy. Neveli dovnitř, ale krátce postáli ve dveřích, které Caroline otevřela doiroka, stoupla si zády ke dveřím a upřeně zírala na Dalglieshe. Kate zachytila pohled, který byl zároveň vyzývavý i chlípný. Ten pohled ji zarazil. Tak nějak přispíval k vysvětlení postoje Caroline Dupayneové k vyetřování. A pak, stále mlčky, Caroline ty dveře zavřela.

Dalglieshe spí zajímal moný přístup do muzea. Bíle nalakované dveře vedly ke krátkému schoditi pokrytému kobercem a do úzké předsíně. Mahagonové dveře proti nim měly západku nahoře i dole a klíč visel na háčku napravo. Caroline Dupayneová stála tie a bez hnutí. Dalgliesh vytáhl z kapsy latexové rukavice, navlékl si je, nače odsunul západky a odemkl dveře. Klíč se otáčel snadno, ale dveře byly těké, a jakmile se otevřely, celou svou vahou jim musel zabránit, aby se opět nevrátily zpátky

Před nimi se objevila galerie vrad. Překvapeně se na ně zadíval Nobby Clark a jeden z techniků. Chtěl bych z těchto dveří sejmout otisky, poádal Dalgliesh. Pak zavřel dveře a opět zasunul západky.

V posledních několika minutách Caroline Dupayneová nemluvila a slečna Godbyová nevyřkla jediné slovo od té doby, co přili. Kdy se vrátili do bytu, zeptal se Dalgliesh: Potvrdíte mi, e jen vy máte klíče ke dveřím v přízemí?

U jsem vám to říkala, odpověděla Caroline Dupayneová. Dalí klíče neexistují. Z přízemí se do bytu nikdo nemůe dostat. Na dveřích není klika. To ovem otec zařídil úmyslně.

Kdy jste byly, jedna nebo druhá, poprvé v tomto bytě po vradě doktora Dupaynea?

A teď promluvila Muriel Godbyová. Já jsem přila v sobotu brzy ráno. Věděla jsem, e slečna Dupayneová má v plánu být v bytě přes víkend. Utřela jsem prach a trochu jsem uklidila. Dveře do galerie vrad byly tou dobou zamčené.

Bylo obvyklé, e jste ty dveře kontrolovala? Proč byste to měla dělat?

Protoe je to součást běné procedury. Kdykoli přijdu do bytu, zkontroluji, zda je vechno v pořádku.

Caroline Dupayneová řekla: Já jsem přijela asi ve tři hodiny a zůstala jsem tu v sobotu v noci sama. Odjela jsem v neděli v půl jedenácté. Nikdo, pokud vím, tady od té doby nebyl.

A pokud ano, pomyslel si Dalgliesh, svědomitá Muriel Godbyová by odstranila vekeré stopy. Mlčky ti čtyři seli po schodech do přízemí a mlčky slečna Dupayneová a slečna Godbyová předaly své svazky klíčů.

Kapitola 5

Bylo krátce po půlnoci, kdy Dalgliesh konečně dorazil do svého bytu nad řekou v Queenhithe, v nejvyím patře přestavěného skladitě z devatenáctého století. Měl svůj vlastní vchod a bezpečný výtah. Tady nacházel samotu, kterou potřeboval, protoe bydlel nad kancelářemi, je byly s výjimkou pracovní doby tiché a prázdné. Kadý den v osm hodin večer odely i uklízečky Kdy se vrátil domů, mohl si představovat ta patra pod sebou, plná oputěných kanceláří s vypnutými počítači, vysypanými odpadkovými koi, nezvedanými telefony, jen s občasným zabzučením faxu, které poruilo to přízračné ticho. Budova byla původně skladem koření a pronikavé charakteristické aroma pronikalo zdmi obloenými dřevem a bylo slabě cítit i v silném pachu Teme. Jako vdycky stanul u okna. Vítr se utiil. Několik řídkých cárů mraků se zbarvilo do ruda světly velkoměsta a viselo bez hnutí na tmavě purpurovém nebi posetém hvězdami. Patnáct metrů pod oknem se zvedal příliv a vsakoval do cihlových zdí; hnědý bůh T. S. Eliota se převlékal do černého tajemna noci.

Dostal od Emmy odpověď na svůj dopis. Přesunul se ke stolu a jetě jednou si ji přečetl. Dopis byl krátký, ale výmluvný. Mohla přijet do Londýna v pátek večer a měla v úmyslu stihnout vlak, který přijídí na Kings Cross tři minuty po sedmé. Mohl by na ni počkat u východu? Potřebovala by vyrazit v pět třicet, take jí předtím můe zavolat, kdyby to vypadalo, e nestihne přijít. Podepsala se jednodue Emma. Přečetl znovu ty řádky napsané jejím elegantním vzpřímeným písmem a pokouel se uhodnout, co můe být za těmi slovy. Naznačuje ta strohost, e jde o ultimátum? To by nebyl Emmin způsob. Měla vak svou hrdost a poté, co naposled zruil schůzku, mu moná sděluje, e tohle je jeho poslední ance jejich poslední ance.

Stěí se odvaoval doufat, e ho miluje, ale i kdyby ji to k němu táhlo, co kdy teď couvne? Její ivot byl v Cambridgi, jeho v Londýně. On by ovem mohl na svou práci rezignovat. Po tetě zdědil dost peněz, take byl poměrně zámoný. Byl uznávaný básník. Od dětství věděl, e poezie bude hnací silou jeho ivota, ale nikdy nechtěl být profesionálním básníkem. Bylo pro něj důleité, aby si nael práci, která by byla společensky prospěná  byl koneckonců syn svého otce  práci, v ní by mohl být fyzicky aktivní a občas i v nebezpečí. Chtěl ít  ne sice v Yeatsově poetilém vetenictví srdce, ale aspoň ve světě hodně vzdáleném od lákavého míru norfolské fary, od těch následujících let na privilegované soukromé kole a Oxfordu. Práce u policie mu dala vechno, co hledal, a jetě něco navíc. Jeho práce mu zajiovala soukromí, chránila ho před závazky úspěchu, interview, přednákami, cestami do zámoří, publicitou, a zejména před tím, aby se zařadil mezi londýnskou literární společnost. Byla palivem pro to nejlepí z jeho poezie. Nemohl se jí vzdát a věděl, e Emma to po něm nebude ádat, stejně jako on by po ní nechtěl, aby se vzdala své kariéry. Pokud by ho nějakým zázrakem milovala, pak by nali způsob, jak si uspořádat společný ivot.

V pátek jí přijde naproti na nádraí Kings Cross. I kdyby se v ten pátek přihodilo něco důleitého, Kate a Piers to víc ne kompetentně přes víkend zvládnou. Jedině zatčení by ho zdrelo v Londýně, a to se nerýsovalo. U měl plány na páteční večer. Zajede na Kings Cross dřív a počká půlhodinu před příjezdem vlaku v Britské knihovně, pak půjde ten kus na nádraí pěky. Kdyby prelo, ona na něj počká u vchodu.

Jetě musel napsat Emmě. Sám nevěděl, proč potřeboval právě teď, v této tiché chvíli, najít slova, kterými by ji přesvědčil o své lásce. Moná přijde doba, kdy Emma u nebude chtít slyet jeho hlas, nebo ho vyslechne, ale bude potřebovat čas, ne odpoví. Kdyby ta chvíle někdy přila, bude tu připravený dopis.

Kapitola 6

Ve čtvrtek 7. listopadu přijela paní Pickeringová, aby otevřela charitativní obchůdek, přesně v devět třicet jako obvykle. S nelibostí si povimla, e přede dveřmi leí černý plastový pytel. Nahoře nebyl zavázaný a vykukovala z něj obvyklá směsice vlny a bavlny. Odemkla dveře a vtáhla pytel za sebou s podráděným posykáváním. Bylo to opravdu k natvání. Cedulka za oknem výslovně hlásala, e dárci nemají nechávat pytle přede dveřmi kvůli riziku krádee, ale oni to dělali pořád. Prola do malé kanceláře, aby si pověsila kabát a klobouk, pytel stále táhla za sebou. Bude muset počkat, a dorazí paní Frazerová, která za obchůdek odpovídala a byla uznávanou odbornicí na stanovení cen. Ta projde věci v pytli a rozhodne, co se vystaví a za kolik.

Paní Pickeringová si nedělala o svém nálezu ádné iluze. Vechny dobrovolné pracovnice věděly, e lidé s věcmi, které stojí za to koupit, přicházejí osobně, nenechávají je venku, aby se tam rozkradly. Ale nemohla odolat, aby neprovedla předběnou prohlídku. Nic v té hromadě vybledlých dín a vlněných svetrů zplstnatělých praním nevypadalo moc zajímavě. Velmi dlouhá ručně pletená vesta vypadala celkem slibně, ne se ukázalo, e má rukávy prorané od molů. Pak tam bylo půl tuctu popraskaných a prolapaných párů bot. Kdy ty věci jednu po druhé vyndávala a nořila ruce do hromady pro dalí, pomyslela si, e to paní Fraserová pravděpodobně odmítne vechno. A pak její ruce nahmataly kůi a úzký kovový řetízek. Řetízek se zapletl do tkaničky na pánské botě, ale vyprostila ho a zjistila, e se dívá na zřejmě velmi drahou dámskou kabelku.

Přejela po ní prsty, vnímala jemnost kůe, a pak ji vrátila zpátky na vrek hromádky atstva.

Paní Pickeringová zaujímala v charitativním obchůdku podřízené postavení a ten fakt přijímala beze zloby Byla pomalá, kdy vracela drobné, úplně zmatená, kdy jí někdo nabídl bankovky nebo mince eura a měla sklon marnit čas, kdy bylo v krámku hodně práce, tlacháním se zákazníky, kterým pomáhala vybrat, co by se pro ně nejlíp hodilo velikostí i barvou. Věděla o těchto nedostatcích, ale nedělaly jí starost. Paní Fraserová jednou řekla dalí spolupracovnici: U kasy je nemoná, to jo, a taky je hrozně uvaněná, ale je naprosto spolehlivá a umí to se zákazníky, take jsme rádi, e ji máme. Paní Pickeringová zachytila pouze druhou část té věty, ale nejspí by ji ani nemrzelo, kdyby ji zaslechla celou. Třebae určování kvality a ceny bylo výsadou paní Fraserové, poznala dobrou kůi, kdy na ni narazila.

Dalí půlhodinu utírala prach na regálech, přerovnávala věci podle toho, jak jí paní Fraserová nařídila, převěovala aty, které dychtivé ruce shodily z ramínek, a připravovala álky pro nescafé, které uvaří, jakmile paní Fraserová dorazí. Ta dáma přila jako obvykle přesně včas. Zamkla za sebou dveře a letmo přejela interiér obchůdku souhlasným pohledem, nače vela do zadní místnosti, kde byla paní Pickeringová.

Je tu tahle hromádka, oznámila paní Pickeringová své éfové. Někdo to nechal přede dveřmi, jako obvykle. Lidi jsou fakt hrozní, na té ceduli to přece stojí jasně. Nevypadá to moc zajímavě, a na tu kabelku.

Paní Fraserová, jak její společnice věděla, nikdy neodolala nové várce darů. Zatímco paní Pickeringová zapnula konvici a nasypala do álků nescafé, sáhla po kabelce. Nastalo ticho. Paní Pickeringová sledovala, jak paní Fraserová rozepíná přezku kabelky, důkladně ji zkoumá, obrací ji v rukou. Pak kabelku otevřela. Je od Gucciho, poznamenala, a téměř nepouitá. Kdo nám to proboha mohl dát? Viděla jsi, kdo tu nechal ten pytel?

Ne, u tu byl, kdy jsem přila. Ta kabelka nebyla navrchu. Někdo ji nacpal a dolů. Prohrabala jsem to, protoe jsem byla zvědavá, a nala ji.

To je tedy divné. Je to kabelka bohaté eny Bohatí nám nedávají to, co odloí. Posílají sluky, aby to prodaly do secondhandů. Znají cenu toho, co mají. Nikdy jsme tady neměly takhle kvalitní kabelku.

V kabelce byla postranní kapsa a ona do ní vsunula prsty, nače vytáhla vizitku. Paru Pickeringová zapomněla na kávu, popola k éfce a prohlíely ji společně. Kartička byla malá a písmo elegantní a prosté. Četly: CELIA MELLOCKOVÁ, a v levém dolním rohu: POLLYANNE PROMOTIONS, DIVADELNÍ AGENTURA, COVENT GARDEN, WC 2.

Třeba bychom se mohly spojit s tou agenturou a vystopovat majitelku, navrhla paní Pickeringová. Mohly bychom kabelku vrátit. Moná se k nám dostala omylem.

Paní Fraserová netrpěla takovou nemístnou citlivostí. Kdy sem lidi něco dají omylem, je na nich, aby se tady stavili a chtěli to zpátky. Takhle nemůeme uvaovat. Koneckonců musíme mít na mysli důvod naí existence  útulek pro stará a nechtěná zvířata. Kdy to zboí nechají před krámem, máme právo ho prodat.

Mohly bychom tu kabelku schovat paní Robertsové, aby se na ni mrkla, navrhla paní Pickeringová. Myslím, e by nám zaplatila sluně. Nemá dnes odpoledne přijít?

Paní Robertsová, příleitostná a nepříli spolehlivá dobrovolnice, měla čich pro obchod, ale protoe pokadé zaplatila o deset procent vyí cenu, ne by se paní Fraserová odváila ádat od normálních zákazníků, ani jedna z dam neměla morální problém s tím, aby své kolegyni vyhověla.

Paní Fraserová vak neodpovídala. Najednou ztichla a vypadala, jako by na chvíli nebyla schopna pohybu. Pak vyhrkla: U jsem si vzpomněla. Já to jméno znám! Celia Mellocková. Slyela jsem to ráno v místním rádiu. Je to dívka, kterou nali zavraděnou v tom muzeu  bylo to Dupayneovo, e?

Paní Pickeringová neodpověděla. Zasáhlo ji zřejmé, byt potlačované vzruení její společnice, ale zaboha neviděla, proč by měl být ten nález tak významný. Nakonec měla pocit, e by měla něco říct, a vylezlo z ní: Take se asi rozhodla dát tu kabelku pryč, jetě ne ji zabili.

Těko se mohla rozhodnout, e to udělá potom, co ji zabili, Grace! A koukni na ty ostatní věci. Ty určitě nepocházejí od Celie Mellockové. Někdo jasně strčil kabelku mezi ty krámy, aby se jí zbavil.

Paní Pickeringová vdycky sledovala intelekt paní Fraserové s nábonou úctou a teď, tváří v tvář této úasné síle dedukce, se úporně snaila něco vhodného poznamenat. Nakonec se zeptala: Co myslí, e bychom měly udělat?

To je přece úplně jasné. Dáme na dveře ceduli ZAVŘENO a otevřeme a v deset. Teď zavoláme policii.

Myslíte zatelefonovat do Scotland Yardu? zeptala se paní Pickeringová.

No jasně. Ti přece vyetřují vradu Mellockové. Člověk musí vdycky začít co nejvý.

Dalí hodinu a tři čtvrtě se ty dvě dámy mohly cítit náramně důleité. Paní Fraserová telefonovala, zatímco její přítelkyně bez hnutí obdivovala výstinost, s ní podala zprávu o jejich nálezu. Nakonec slyela, jak paní Fraserová říká: Ano, to jsme u udělaly, a zůstaneme vzadu v kanceláři, aby nás lidi neviděli a nezačali buit na dveře. Vzadu je vchod, kdybyste chtěli přijít diskrétně.

Zavěsila a oznámila: Někoho nám sem polou. Prý nemáme otevírat krám a počkat na ně v kanceláři.

Nečekaly dlouho. Dva policisté přijeli autem k zadnímu vchodu, jeden podsaditý, to byl pravděpodobně nadřízený, a druhý vysoký, tmavý a tak hezký, e z něj paní Pickeringová nemohla spustit oči. Ten starí se představil jako detektiv inspektor Tarrant a jeho kolega jako detektiv serant Benton-Smith. Paní Fraserová mu podala ruku a vrhla na něj pohled, který naznačoval, e si není jistá, zda má být policista takový hezoun. Paní Pickeringová opět zopakovala svou story, zatímco paní Fraserová se ovládla natolik, e jen poslouchala, připravena opravit jakoukoli malou nepřesnost a zachránit kolegyni před policejní buzerací.

Inspektor Tarrant si navlékl rukavice, ne sáhl po kabelce, a vsunul ji do velkého plastového sáčku, který zapečetil, a něco napsal na títek. Jsme vám moc vděční, dámy, e jste nás o tom informovaly. Ta kabelka můe být velmi důleitá. Pokud ano, musíme zjistit, kdo vechno ji měl v rukou. Byly byste tak laskavé a jely teď s námi, abychom vám mohli sejmout otisky prstů? Potřebujeme je samozřejmě za účelem eliminace. Budou zničeny, a u je nebudeme potřebovat.

Paní Pickeringová si představila, jak se veze se ví pompou do Nového Scotland Yardu na Victoria Street. Představila si zapnutý majáček, jak to často viděla v televizi. Místo toho, co ji poněkud zklamalo, je zavezli na místní policejní stanici, kde jim celkem neobřadně vzali otisky prstů. Kdy paní Pickeringové brali prst po prstu a jemně je otiskovali na podloku, cítila vekeré vzruení úplně nového záitku a radostně se o tom rozhovořila. Paní Fraserová znovu nabyla svou důstojnost a jen se zeptala, jakým postupem se zajistí, aby jejich otisky byly přísluně zničeny. Během půlhodiny byly opět v obchodě a usadily se k novému álku kávy Po tom ranním rozruchu cítily, e ji potřebují.

Vypadali úplně klidně, e? prohodila paní Pickeringová. A vůbec nic nám vlastně neřekli. Myslí, e ta kabelka je opravdu tak důleitá?

Samozřejmě, Grace. Nedali by si tu práci a nebrali by nám otisky, kdyby nebyla důleitá. U chtěla dodat: A to, jak se tvářili lhostejně, byla jen přetvářka, ale místo toho pronesla: Připadalo mi zbytečné, e ten starí důstojník, inspektor Tarrant, naznačoval, e kdy to vyjde najevo, bude to na nás dvou. Přece jsme ho ujistily, e nic neřekneme, a obě jsme odpovědné osoby To by mu mohlo stačit.

Ale Elinor, já si nemyslím, e to naznačoval. Je to koda, viď? Vdycky jsem chtěla proít něco, abych to mohla vyprávět Johnovi večer, kdy přijdu z práce. Myslím, e rád poslouchá o lidech, se kterými jsem se setkala, zvlá o zákaznících. Někteří z nich vyprávějí takové zajímavé věci, kdy se trochu rozmluví. Je koda, e nemůeme sdílet nejsenzačnějí věc, která se tu kdy stala.

Osobně s ní paní Fraserová souhlasila. Kdy se vrátily policejním autem do obchodu, přesvědčovala paní Pickeringovou o tom, e je nutné mlčet, ale sama plánovala zradu. Ani ji nenapadlo, aby to smlčela před svým muem. Koneckonců Cyril byl úředník se soudní pravomocí a věděl, jak je důleité udret tajemství.

Obávám se, e tvůj John bude muset počkat, řekla kolegyni. Bylo by katastrofální, kdyby to rozířil v golfovém klubu. A musí mít na paměti, Grace, e jsi to byla ty, kdo nael tu kabelku. Moná tě budou potřebovat jako svědka.

Propána! Paní Pickeringová se odmlčela, álek s kávou na půl cestě ke rtům, pak ho odloila na talířek. Myslí, e bych musela na lavici svědků? Teda k soudu?

No, ten proces se asi nebude konat na veřejných záchodcích.

Paní Pickeringová si pomyslela, e jako snacha bývalého starosty dovede být Elinor někdy velmi hrubá.

Kapitola 7

Setkání se sirem Danielem Holsteadem bylo sjednáno na půl desátou; tu dobu navrhl sir Daniel, kdy Dalglieshovi před hodinou zavolal. On a jeho ena budou mít pramalou anci zotavit se z letu, ale jejich úzkostlivá snaha dozvědět se vechno od policie co nejdřív byla rozhodující. Dalgliesh pochyboval, zda jeden z nich vůbec spal od té doby, co se dozvěděli tu zprávu. Povaoval za obezřetné i ohleduplné navtívit manele osobně a vzít s sebou Kate. Na jejich adrese v moderním činovním domě v Brook Street seděl u stolu recepce vrátný, který prozkoumal jejich sluební průkazy a ohlásil je telefonem, nače jim pokynul k výtahu, ovládanému bezpečnostním kódem. Namačkal čísla, pak je uvedl dovnitř a řekl: Jen zmáčkněte tohle tlačítko, pane. Je to soukromý výtah, který jede přímo do bytu sira Daniela.

Výtah byl vybaven nízkým čalouněným sedadlem po jedné straně a tři stěny měl obloené zrcadly. Kdy vystoupili z výtahu, spatřili dvě eny, které k nim neslyeně kráčely po měkkém koberci. Jedna v černém kalhotovém kostýmu a s výrazem poněkud odstraujícího sebevědomí oplývala briskní výkonností sekretářky. Ta druhá, světlovlasá a mladí, měla na sobě bílou kombinézu a přes rameno nesla na popruhu sloené masání lehátko.

Starí ena pronesla: Tak na shledanou zítra, slečno Murchisonová. Budete-li hotová za hodinu, mohu vás zařadit před kadeřnici a manikérku, co by znamenalo, e přijdete o patnáct minut dřív. Vím, e lady Holsteadová nesnáí uspěchanou masá.

Masérka vstoupila do výtahu a dveře se zavřely. Pak se ena obrátila k Dalglieshovi. Komander Dalgliesh? Sir Daniel a lady Holsteadová vás očekávají. Pojďte, prosím, tudy.

Kate si ani nevimla, nepředstavila se. li za ní chodbou ke dveřím, které sebevědomě otevřela, a oznámila: Komander Dalgliesh a jeho kolegyně, lady Holsteadová, nače za sebou zavřela.

Prostorný pokoj s nízkým stropem měl čtyři okna, která vedla na Mayfair. Byl bohatě, vlastně přepychově, zařízen ve stylu drahého hotelového apartmá. Přestoe ho někdo vyzdobil fotografiemi ve stříbrných rámech, téměř nic v něm neprozrazovalo osobní vkus. Mramorový krb, který zcela zřejmě nebyl původní součástí pokoje, působil honosně. Od zdi ke zdi pokrýval podlahu stříbřitě edý koberec a na něm leela jetě spousta meních koberců světlejího odstínu ne saténové poduky, pohovky a křesla. Nad krbem visel velký portrét světlovlasé eny v rudé večerní toaletě.

Dáma z portrétu seděla vedle krbu, ale jakmile Dalgliesh s Kate vstoupili, elegantně se zvedla a vztáhla k nim třesoucí se ruku. Její manel stál vedle jejího křesla, ale teď také vykročil vpřed a vzal ji pod paí. Výsledný dojem byl křehká enská sklíčenost podpíraná působivou munou silou. Jemně ji odvedl zpět ke křeslu.

Sir Daniel byl velký mu, iroký v ramenou, výrazných rysů, s edými vlasy sčesanými z irokého čela. Oči měl celkem malé a pod nimi váčky, a kdy se upřely na Dalglieshe, nic neprozrazovaly Dalgliesh pohlédl do jeho neurčité, neproniknutelné tváře a vybavila se mu vzpomínka z dětství. Jednoho multimilionáře, v době, kdy jetě milion něco znamenal, přivedl na faru místní velkostatkář, který byl jedním z otcových farníků. Také to byl velký mu, vlídný, příjemný host. Čtrnáctiletého Adama vak zneklidnilo, kdy během konverzace při večeři zjistil, e je to poměrně hloupý člověk. Tenkrát se poučil, e schopnost vydělat velké peníze je zvlátní druh talentu, který je velmi výhodný pro svého vlastníka a moná i prospěný pro ostatní, ale neznamená ádnou přednost, moudrost nebo inteligenci, kromě odborné znalosti v nějakém výnosném oboru. Dalgliesh uvaoval, e je snadné, ale nebezpečné stereotypně zařazovat velmi bohaté lidi, i kdy mají některé vlastnosti společné, například sebevědomé uplatňování moci. Na sira Daniela by moná udělal dojem vysoce postavený soudce Nejvyího soudu, ale určitě ne komander Metropolitní policie a inspektorka po jeho boku.

Jeho ena řekla: Díky, e jste přili tak brzy. Pojďme se vichni posadit, ano? Pohlédla na Kate: Promiňte, ale nevěděla jsem, e nepřijdete sám.

Dalgliesh představil Kate a vichni čtyři se přesunuli ke dvěma obrovským pohovkám umístěným v pravém úhlu ke krbu. Dalgliesh by dal přednost téměř kadému jinému místu v pokoji před touhle dusivou okázalostí. Sedl si na kraj pohovky a pohlédl na oba Holsteadovy.

Je mi velmi líto, začal, e jsme vám museli sdělit tak hroznou zprávu, a jetě telefonem. Je příli brzy na to, abychom vám podali úplnou informaci o tom, jak slečna Mellocková zemřela, ale vynasnaím se.

Lady Holsteadová se naklonila dopředu. Prosím, prosím vás o to. Člověk se cítí tak hrozně bezmocný. Mně to jetě asi úplně nedolo. Skoro jsem čekala, e řeknete, e to byl nějaký děsný omyl. Prosím vás, omluvte mě, e nemluvím moc souvisle. Ten let

 Zmlkla.

Mohli jste nám sdělit tu zprávu taktněji, komandere, vloil se její manel. Ta policistka, která telefonovala  zřejmě jste to byla vy, inspektorko Miskinová  moc ohleduplná nebyla. Nepřipravila mě na to, e jde o zvlá důleitý hovor.

Netelefonovali bychom vám a nebudili vás v takovou hodinu, kdyby lo o nedůleitou věc, řekl Dalgliesh. Je mi líto, e se domníváte, e ta zpráva vám byla předána necitlivě. Je jasné, e inspektorka Miskinová chtěla mluvit s vámi, ne s lady Holsteadovou, take jste sám mohl rozhodnout, jak jí to co nejlépe sdělit.

Obrátila se k němu lady Holsteadová. A ty jsi byl skvělý, miláčku. Opravdu ses snail, jene takovou zprávu nelze sdělit jemně, ví? To ne. Říct matce, e její dítě bylo zavraděno, to prostě nejde zaobalit. Prostě to nejde.

Její zármutek, pomyslel si Dalgliesh, je pravý. Jak jinak by to mohlo být? Bylo ale netěstí, e vechno, co lady Holsteadová říkala, se vyznačovalo jistou divadelností, která budila dojem falenosti. Vypadala dokonale. Na sobě měla černý kostým, který připomínal vojenskou uniformu, s krátkou sukní a řadou mosazných knoflíčků u manet. Světlé vlasy vypadaly perfektně učesané a její make-up, pečlivě nanesenou rů na tvářích a pevnou linii rtěnky, musela provést neroztřesená ruka. Sukni měla povytaenou nad kolena a seděla s pěknýma tíhlýma nohama těsně u sebe, pod leskem jemného nylonu se rýsovaly kosti. Na tu dokonalost bylo moné hledět jako na odvahu eny, která chce vypadat co nejlépe, třebae musí čelit ivotním tragédiím i mením trablům. Nepřipadala mu podobná dceři, ale to nebylo divu. Násilná smrt vymae víc ne zdání ivota.

Její manel seděl stejně jako Dalgliesh na kraji pohovky, pae mu visely mezi koleny. Tvář měl bezvýraznou a oči, upřené po větinu času na tvář své eny, byly pozorné. Nedá se čekat, pomyslel si Dalgliesh, e by nějak osobně proíval ztrátu dívky, kterou sotva znal a která mu patrně v jeho runém ivotě la jen na nervy. Teď čelil této zveřejněné tragédii a dobře věděl, e se od něj očekávají projevy přísluných citů. Zřejmě se neliil od ostatních muů. Chtěl domácí mír a astnou  nebo alespoň spokojenou  enu, ne věčně truchlící matku. Ale vechno tohle pomine. Ona si odpustí, e byla nemilující matka, moná se vemluví do toho, e své dítě milovala, jakkoli bylo nevděčné; moná se spí racionálně smíří s tím, e dítě nelze milovat jen silou vůle. Teď vypadala spí zaskočená ne zdrcená alem, vztahovala ruce k Dalglieshovi v gestu spí histrionském ne patetickém. Nehty měla dlouhé a jasně rudě nalakované.

Já tomu nemůu uvěřit, vrtěla hlavou. I kdy jste tady, nedává to smysl. V letadle jsem si představovala, e tady na nás bude čekat a vysvětlí mi, e to celé byl omyl. Kdybych ji uviděla, uvěřila bych tomu, ale nechci ji vidět. Já bych to asi nesnesla. Nemusím ji vidět, e? Nemůou mě donutit.

Otočila úpěnlivé oči na svého mue. Sir Daniel měl co dělat, aby jeho hlas nezněl netrpělivě. Samozřejmě nemůou. Pokud to bude nutné, budu ji identifikovat já.

Sjela očima zpět k Dalglieshovi. To, e vae dítě zemře před vámi, není přirozené, nemá to tak být.

Ne, řekl. Nemá to tak být.

Jeho vlastní dítě, chlapec, zemřel i s matkou brzy po narození. Poslední dobou se mu vkrádali do mylenek častěji ne v minulých letech a přináeli dávno zasuté vzpomínky: mrtvá mladá ena; to časné impulzivní manelství, v něm jí dal to, po čem tak zoufale touila  sebe  tak pomíjivý dar; tvář jeho synka, který se narodil mrtvý, s výrazem téměř samolibé spokojenosti, jako by on, který nic nevěděl a nikdy nic nebude vědět, v té chvíli věděl vechno. Zármutek nad smrtí syna se brzy rozpustil v trýznivé bolesti z úmrtí eny a ve zdrcujícím pocitu, e je účastný na univerzálním smutku, na něčem, čemu předtím nerozuměl. Ale dlouhá léta ty jizvy postupně milosrdně zhojila. Stále pro ni zapaloval svíci ve výroční den její smrti, protoe ona by si to přála, ale u na ni myslel jen s nostalgickým smutkem, bez bolesti. A teď, jestli to vechno dobře dopadne, by mohl mít i dítě  své a Emmino. e ho napadla taková mylenka, sloená ze strachu a ničím neodůvodněné touhy, v takovém okamiku, ho znervóznilo.

Uvědomoval si naléhavost pohledu lady Holsteadové. Proskočilo mezi nimi něco, o čem si ona mohla myslet, e je to okamik sdíleného pochopení. Řekla: Vy mě chápete, e? Vidím to na vás. Zjistíte, kdo ji zabil? Slibte mi to.

Uděláme vechno, co bude v naich silách, přislíbil, ale potřebujeme vai pomoc. Víme toho velmi málo o ivotě vaí dcery, o jejích přátelích, jejích zájmech. Nevíte, zda měla někoho blízkého, s kým se mohla potkat v Dupayneově muzeu?

Hleděla bezmocně na svého manela. Vy jste zřejmě nepochopil situaci, komandere, řekl sir Daniel. Snad jsem vám jasně řekl, e moje nevlastní dcera ila jako nezávislá ena. Dostala svoje peníze o osmnáctých narozeninách, koupila si byt v Londýně a prakticky zmizela z naich ivotů.

Jeho ena se k němu otočila: To mladí dělají, miláčku. Chtějí být nezávislí. Já to chápala, oba jsme to chápali.

Ne se odstěhovala, ila tady s vámi? zeptal se Dalgliesh. Opět odpověděl sir Daniel. Normálně ano. Ale občas také jezdila do naeho domu v Berkshiru. Zaměstnáváme tam minimum personálu a ona se tam čas od času objevila, někdy i s přáteli. Pořádali v tom domě večírky, obvykle k malé radosti zaměstnanců.

Seznámili jste se vy nebo lady Holsteadová s někým z těch přátel? otázal se Dalgliesh.

Ne. Mám dojem, e to byli spí chvilkoví příivníci ne opravdoví přátelé. Nikdy o nich nemluvila. I kdy jsme byli v Anglii, vídali jsme ji málo.

Myslím, e mi měla za zlé, e jsem se rozela s jejím otcem, ozvala se lady Holsteadová. A pak, kdy se zabil při letecké havárii, dávala mi to za vinu. Kdybychom prý zůstali spolu, neletěl by v tom letadle. Ona Ruperta zboňovala.

Take se obávám, e vám toho můeme říct dost málo, ujal se opět slova sir Daniel. Vím, e se jednu chvíli chtěla stát zpěvačkou pop-music a utrácela děsné peníze za hodiny zpěvu. Vlastně u měla agenta, ale nebylo to k ničemu. Jetě ne dosáhla plnoletosti, podařilo se nám přemluvit ji, aby se pokusila dokončit kolu  kolej lady Swathlingové  chyběl jí jediný rok. Její vzdělání bylo velmi zanedbané. Byla to jedna kola za druhou. Swathlingová má výbornou pověst. Ale samozřejmě ani tam nezůstala.

Nevím, jestli je vám známo, vmísila se Kate, e slečna Caroline Dupayneová, jedna ze svěřenských správců muzea, je také ředitelkou na koleji lady Swathlingové.

Myslíte tím, e la Celia do muzea za ní?

Slečna Dupayneová tvrdí, e ne, a vypadá to nepravděpodobně. Ale moná se o muzeu dozvěděla od ní.

Někdo ji přece musel vidět přijídět! Někdo si musel vimnout, s kým byla.

Dalgliesh zavrtěl hlavou. Muzeum má málo zaměstnanců a je moné, e ona i její vrah veli do muzea nepozorovaně. Je také moné, e její vrah v ten pátek večer odeel, ani ho někdo viděl. Momentálně to nevíme. Fakt, e v ten pátek byl také zavraděn doktor Neville Dupayne, nasvědčuje tomu, e můe existovat spojitost mezi těmi dvěma úmrtími. V současnosti ale nemůeme nic tvrdit s jistotou. Vyetřování je v začátcích. Budeme vás samozřejmě informovat o dalím postupu. Dnes ráno se provádí pitva. Příčina smrti, ukrcení, byla zřejmá.

Řekněte mi, prosím, e to bylo rychlé, adonila lady Holsteadová. Řekněte mi, prosím, e netrpěla.

Myslím, e to bylo rychlé, lady Holsteadová. Co jiného mohl říct? Proč na ni nakládat jetě čirou hrůzu posledních okamiků jejího dítěte?

Kdy bude uvolněno tělo? zeptal se sir Daniel.

Zítra se zahájí a odročí soudní vyetřování. Nevím, zda koroner uvolní tělo.

Uspořádáme tichý pohřeb, kremaci, řekl sir Daniel. Budeme vděčni za jakoukoli pomoc, kterou nám můete poskytnout při odhánění čumilů.

Uděláme, co bude v naich silách. Nejlepí cesta, jak zajistit soukromí, je utajit místo i čas obřadu, pokud je to moné.

Lady Holsteadová se otočila k manelovi. Ale miláčku, nemůeme ji jen tak odhodit, jako by nikým nebyla! Její přátelé se s ní budou chtít rozloučit. Budeme muset uspořádat alespoň záduní mi v nějakém pěkném kostele. Londýn by byl nejvhodnějí. Zpěvy, květiny, něco krásného k oslavě jejího ivota  mi, kterou si lidé budou pamatovat.

Pohlédla na Dalglieshe, jako by očekávala, e vymyslí přísluné prostředí, kněze, varhaníka, chór, kongregaci a květiny.

Promluvil její manel. Celia v ivotě do kostela nevkročila. Je-li vrada známá nebo dostatečně tragická, můe naplnit katedrálu. Pochybuji, e tohle je ten případ. Nechci poskytnout příleitost k fotografování bulvárnímu tisku.

Nemohl projevit svou dominanci jasněji. ena se na něj podívala, pak sklopila oči a pokorně řekla: Jak si přeje, miláčku.

Odeli brzy poté. Sir Daniel poádal, nebo spí poručil, aby je pravidelně informovali o pokroku v pátrání, a oni zopakovali své obezřetné ujitění. Nebylo nic dalího, co by se mohli dozvědět nebo dodat. Sir Daniel je doprovodil ke dveřím výtahu a pak dolů do přízemí. Dalgliesh by rád věděl, zda je tato zdvořilost příleitostí k tomu, aby s nimi soukromě promluvil, ale on neřekl nic.

V autě Kate několik minut mlčela, nače řekla: Zajímalo by mě, jak dlouho jí to dnes ráno trvalo, nanést si ten make-up a nalakovat nehty. Nevypadá na truchlící matku, co?

Dalgliesh se díval na silnicí před sebou. Jestli je důleité pro její sebeúctu, aby se kadé ráno upravila a nalakovala, jestli je to pro ni normální jako ranní sprcha, očekáváte, e se bude zanedbávat jen kvůli tomu, aby vypadala přísluně rozrueně? Bohatí a slavní jsou stejně schopni vrady jako my ostatní; privilegovanost nedodává imunitu vůči sedmi smrtelným hříchům. Měli bychom si pamatovat, e jsou také mocni jiných lidských citů, včetně pustoivého alu.

Hovořil tie, spí pro sebe, ale Kate to vnímala jinak. Od Dalglieshe málokdy slyela kritiku, ale kdy přila, u věděla, kdy se snait o vysvětlení nebo omluvu. Seděla zrudlá a stravovala ji hanba.

Pokračoval jemnějím hlasem, jako by předelá slova nevyřkl. Chtěl bych, abyste s Piersem promluvili s lady Swathlingovou. Zjistěte, zda bude ochotnějí říct nám něco o Celii Mellockové ne Caroline Dupayneová.

V tom okamiku zazvonil Kate mobil. Vyřídila hovor a obrátila se na Dalglieshe. Volal Benton-Smith, pane. Právě mu telefonovali z charitativního obchodu v Highgate. Vypadá to, e nali kabelku. Piers a Benton jsou na cestě.

Kapitola 8

Lady Swathlingová přijala Kate a Pierse v místnosti, která byla zřejmě její kanceláří. Pokynula jim k pohovce gestem vzneeným jako pokyn královny a řekla: Prosím, posaďte se. Mohu vám něco nabídnout? Kávu? Čaj? Vím, e byste ve slubě neměli pít.

Katiným uím její tón jemně naznačoval, e mimo slubu jsou obvykle ponořeni v alkoholickém oparu. Ne stačil Piers odpovědět, řekla: Ne, děkujeme. Nezdríme vás dlouho.

Kancelář měla disharmonický vzhled místnosti s dvojím účelem, která si není jistá svou primární funkcí. Dvojitý psací stůl pod oknem, počítač, fax a řada ocelových registraček lemujících stěnu nalevo ode dveří tvořily kancelář. Pravá strana místnosti se vyznačovala pohodlnou domáckostí obývacího pokoje. Umělé modré plameny v elegantním stylovém krbu vydávaly příjemné teplo, které doplňovalo radiátory. Nad poličkou s řadou malých porcelánových figurek visela olejomalba. ena z osmnáctého století se stisknutými rty a vyvalenýma očima v dekoltovaných atech ze sytě modrého saténu drela pomeranč v tenkých prstech tak opatrně; jako by čekala, e vybuchne. Na vzdálené zdi visela skříňka s různými porcelánovými álky a podálky v růové a zelené barvě. Napravo od krbu stála pohovka a nalevo jedno křeslo, jejich neposkvrněné potahy a čalouny připomínaly zelenou a růovou barvu álků. Pravá strana pokoje byla pečlivě zařízena tak, aby působila určitým dojmem, jeho součástí byla sama lady Swathlingová.

Byla to lady Swathlingová, kdo převzal iniciativu. Ne stačila Kate nebo Piers promluvit, řekla: Jste tu samozřejmě kvůli té tragédii v Dupayneově muzeu, úmrtí Celie Mellockové. Přirozeně bych si přála pomoci vám ve vyetřování, ale celkem nevím, jak si to představujete. Slečna Dupayneová vám jistě řekla, e Celia odela ze koly na jaře minulého roku po pouhých dvou semestrech. Nemám vůbec ádné informace o jejím dalím ivotě nebo činnosti.

V kadém případě vrady se toho potřebujeme o oběti dozvědět co nejvíc, řekla Kate. Doufáme, e nám budete moci o slečně Mellockové něco říct  moná o jejích přátelích, které tu měla za studií, nebo jestli ráda chodila do muzeí?

Obávám se, e nemohu. Tyhle otázky byste měli poloit její rodině nebo lidem, kteří ji znali. Tato dvě tragická úmrtí nemají nic společného s naí kolejí.

Piers upíral na lady Swathlingovou pohled napůl obdivný, napůl opovrlivý. Kate ten pohled znala a věděla, e se vůči lady Swathlingové zatvrdil. Teď klidně řekl: Ale je tu spojitost, e? Celia Mellocková tu studovala, slečna Dupayneová je tu spoluředitelkou, Muriel Godbyová tady pracovala a Celia Mellocková zemřela v muzeu. Obávám se, e v případě vrady, lady Swathlingová, je třeba klást otázky, které jsou nepříjemné nevinnému i nemilé viníkovi.

Tohle si vymyslel předem. Je to přesné a pouije to znova, pomyslela si Kate.

Na lady Swathlingovou to zaúčinkovalo. Řekla: Celia nebyla vyhovující studentkou, v podstatě lo o neastné dítě, které nemělo absolutně ádný zájem o to, co nabízíme. Slečna Dupayneová ji ani nechtěla přijmout, ale lady Holsteadová, se kterou se znám, nás moc přemlouvala. Dívka byla vyloučena ze dvou předchozích kol a její matka a nevlastní otec měli velký zájem, aby získala nějaké vzdělání. Bohuel Celia sem nastoupila proti své vůli, co není nikdy dobrý začátek. Jak jsem vám řekla, o jejím ivotě nevím vůbec nic. Vídala jsem ji velmi zřídka, jetě kdy tu studovala a poté, co odela, jsem se s ní nikdy nesetkala.

Jak dobře jste znala doktora Nevilla Dupaynea, lady Swathlingová? zeptala se Kate.

Otázka se setkala se směsí nechuti a nevěřícností. Nikdy jsem ho neviděla. Pokud vím, ve kole nikdy nebyl. Pan Marcus Dupayne jednou asi před dvěma lety přiel na studentský koncert, ale jeho bratr se tu nikdy neobjevil. Dokonce jsme spolu ani nemluvili telefonem, a určitě jsme se nikdy nesetkali.

Ani nebyl někdy povolán, aby léčil některou vai studentku? Třeba Celii Mellockovou? nedala se odradit Kate.

Jistěe ne. Naznačoval někdo něco takového?

Nikdo, lady Swathlingová. Jen mě to zajímalo.

Vmísil se Piers. V jakém vztahu byly Celia Mellocková a Muriel Godbyová?

Vůbec v ádném. Proč by měly být? Slečna Godhyová tady pracovala jako pouhá recepční. Mezi některými dívkami nebyla oblíbená, ale pokud si pamatuji, Celia Mellocková si na ni nikdy nestěovala. Odmlčela se a pak dodala: A pro případ, e byste se chtěli zeptat, co bych byla velmi nerada: já jsem byla na koleji celý minulý pátek od tří hodin, kdy jsem se vrátila ze společného oběda, celý zbytek dne i večer. Moje odpolední povinnosti jsou sepsány v diáři na mém pracovním stole a návtěvníci, včetně právníka, který přiel v půl čtvrté, potvrdí, co a kde jsem pak dělala. Lituji, e vám nemohu být nápomocná více. Pokud mě něco relevantního napadne, samozřejmě vám zavolám.

Jste si jistá, e jste neviděla Celii poté, co odela z vaí koleje? zeptala se Kate.

U jsem vám to řekla, inspektorko. A teď, pokud nemáte dalí otázky, mám něco na práci. Musím také napsat lady Holsteadové soustrastný dopis.

Svině se zvedla ze idle a zamířila ke dveřím. Za nimi u čekal uniformovaný vrátný, který je uvedl. Určitě tu stál celou dobu, pomyslela si Kate.

Kdy doli k autu, řekl Piers: Dobře vymylené uspořádání, co? Není těké uhodnout, jaké jsou její priority, první je ona, a a potom kola. Vimla sis rozdílu mezi těmi dvěma stoly? Jeden prakticky prázdný, a na druhém vechny přihrádky i výsuvné desky přetékají papíry. Je celkem jasné, kdo kde sedí. Lady Swathlingová dělá na rodiče dojem svou aristokratickou elegancí a Caroline Dupayneová odře vechnu práci.

Ale proč? Co z toho má?

Moná doufá, e kolu převezme. Dům nedostane, pokud jí ho lady neodkáe v poslední vůli. Moná v to doufá. Nějak se mi nezdá, e by na něj měla.

Já myslím, e je dobře placená za to, co dělá, podotkla Kate. Nepřipadá mi zajímavé ani tak to, proč Dupayneová zůstává tady, ale proč jí tak záleí na tom, aby muzeum zůstalo otevřené.

Rodinná hrdost? navrhl Piers. Ten byt je její domov Asi se občas musí odpoutat od té koly Lady tě neokouzlila, koukám? Ani ta kola. Tebe taky ne. Je to privilegovaný ústav, kam pracháči posílají děti v naději, e tady z nich něco udělají. Obě strany vědí, co je to za handl, za co ti rodiče platí. Dejte pozor, aby neotěhotněla, nedala se na drogy a na chlast, a zajistěte, a se seznámí s těmi správnými mui.

To je trochu drsné. Jednou jsem měl rande s dívkou, která tu studovala. Neřekl bych, e jí to moc ukodilo. Nebyla to zrovna absolventka Oxbridge, ale vařit uměla. A nejen to.

Ty jsi ovem byl ten správný mu.

Její maminka si to nemyslela. Chce řídit?

Radi ty, ne trochu vychladnu. Take podáme zprávu Dalglieshovi, e lady Swathlingová zřejmě něco ví, ale nepoví?

Tím myslí, e je podezřelá?

Ne. Nedala by nám to alibi, kdyby nevěděla, e obstojí. Prověříme to, kdyby bylo potřeba. Zatím by to byla koda času. Je mimo podezření pro obě vrady, ale mohla být něčí komplic.

Piers se zatvářil přezíravě. To přehání. Podívej se na fakta. V současné době předpokládáme, e ta dvě úmrtí souvisejí. To znamená, e má-li lady Swathlingová něco společného se smrtí Celie, je taky nějak zapletená do vrady Nevilla Dupaynea. Jestli mi ale jedna věc, co nám řekla, připadala pravdivá, bylo to její tvrzení, e doktora Dupaynea nikdy neviděla. Proč by jí tedy mělo záleet na tom, jestli se muzeum zavře? Jí by se to mohlo naopak hodit, připoutalo by to Caroline Dupayneovou těsněji ke kole. Ne, ta je mimo podezření. No dobře, v něčem nám zalhala, něco nám třeba neřekla, ale co je na tom zvlátního?

Kapitola 9

Bylo čtvrt na čtyři, čtvrtek 7. listopadu, a ve sluebně probíral tým dosavadní průběh vyetřování. Benton-Smith předtím donesl sendviče a Dalglieshova osobní asistentka uvařila plnou konvici silné kávy. Dojedli, sklidili ze stolu a posadili se ke svým papírům a notesům.

Objev kabelky byl zajímavý, ale nikam dál je neposunul. Kterýkoli podezřelý ho mohl strčit do černého pytle, a to naplánoval předem, nebo se rozhodl z náhlého popudu. Ten nápad mohla dostat spí ena ne mu, ale to nebyl ádný důkaz. Stále čekali na informaci od operátora mobilní sítě o tom, kde se nalézal telefon Muriel Godbyové, kdy hovořila s Tally Cluttonovou. Sluba byla zavalena poadavky a některé měly větí prioritu. Vyetřování týkající se profesionálního ivota Nevilla Dupaynea před jeho příchodem do Londýna z Midlands v roce 1987 narazilo na mlčení místní policie. Nic z toho je nijak zvlá nezklamalo; případ nebyl jetě ani týden starý.

Teď měli Kate a Piers podat zprávu o své návtěvě v Celiině bytě. Dalglieshe nepřekvapilo, e Kate mlčela a hovořil Piers. Za chvilku bylo jasné, e se tím baví. V krátkých staccatových větách vyvstával ivý obraz.

Je to přízemní byt s výhledem do ústřední zahrady. Stromy, záhony květin, udrovaný trávník v drahém nájemním domě. Mříe v oknech a dva bezpečnostní zámky na dveřích. Vepředu velký obývák a tři lonice, kadá s vlastní koupelnou. Moná ho koupila jako investici na radu tatínkova právníka a při dneních cenách víc ne za milion, řekl bych. Agresivně moderní kuchyně. ádná známka, e by v ní někdo vařil. Lednička smrdí po kyselém mléku, starých kartonech s vejci a hotových jídlech. Nechala tam pěkný bordel. atstvo poházené po celé posteli i po těch ostatních dvou lonicích, skříně přecpané, atníky narvané k prasknutí. Asi padesát párů bot, dvacet kabelek, pár výstředních atů, které ukazují tolik ze stehen a rozkroku, aby to jetě nebylo na zavření. Větina ostatních věcí je ukázkou drahého designu. Při zkoumání jejího psacího stolu jsem neměl moc těstí. Nespěchala s placením účtů ani s vyřizováním úředních dopisů, kromě těch od právníků. O její portfolio se stará firma z City a je to obvyklá směsice akcií a státních dluhopisů. Peníze nicméně roztáčí dost rychle.

Nějaká známka po milenci? zeptal se Dalgliesh.

Teď si vzala slovo Kate. Na prostěradle, které bylo nacpané do koe na prádlo, jsou skvrny. Vypadají jako semeno, ale nejsou čerstvé. Nic jiného. Brala antikoncepci. Nali jsme balení pilulek ve skříňce v koupelně. ádné drogy, ale spousta pití. Zřejmě zkouela modeling, jsou tam desky s fotografiemi. Také touila stát se hvězdou pop-music. Víme, e byla zapsána u jisté agentury, která z ní tahala nehorázné peníze za lekce zpěvu. Myslím, e ji pěkně kubali. Zvlátní je, pane, e jsme nenali ádné pozvánky, ani ádné jiné důkazy o tom, e by měla přátele. Člověk by si myslel, e kdy má byt se třemi lonicemi, touí ho sdílet, třeba jen kvůli společnosti a placení výdajů. Nenali jsme ádný důkaz o tom, e by tam byl někdo jiný ne ona, kromě toho prostěradla. Zajistili jsme ho jako důkaz a vzali s sebou. Poslala jsem ho do laborky.

A co knihy? zeptal se Dalgliesh. Obrazy?

Vechny enské magazíny, co jsou k dostání, včetně časopisů o módě, odpověděla Kate. Paperbacky, větinou lidové čtivo. Má tam fotky zpěváků pop-music. Nic jiného. Pak dodala: Nenali jsme ani diář, ani adresář. Třeba je měla v kabelce, a v tom případě je má vrah, pokud je ovem nezničil. Na telefonním záznamníku měla vzkaz; volali ji z místního servisu, e má auto připravené k převzetí. Pokud nepřijela se svým vrahem, patrně si vzala taxi  nějak mi nesedí, e by takováhle dívka jela autobusem. Pokoueli jsme se na dispečinku vypátrat řidiče. Jiné vzkazy tam nebyly, ani soukromé dopisy. To bylo divné: vechen ten nepořádek a ani stopa po společenském nebo osobním ivotě. Přilo mi jí líto. Myslím, e byla osamělá.

Piers se zatvářil přezíravě. To tedy nevím proč. Moderní svatá trojice je přece peníze, sex a sláva. První dvě měla a ve třetí doufala.

Nebyla to reálná naděje, poznamenala Kate.

Ale peníze měla. Viděli jsme výpisy z účtů a portfolio investic. Tatínek jí odkázal dva a půl milionu. Není to podle současných standardů závratná suma, ale dá se z toho ít. Dívka s tolika penězi a vlastním bytem v Londýně nemusí být dlouho osamělá.

Není-li to ovem ten typ, co se zamiluje, visí na někom a on ji nechá, namítla Kate. S penězi, nebo bez nich  mui v ní můou vidět netěstí.

Jeden z nich takhle patrně uvaoval a vzal rychle zpátečku, řekl Piers. Po odmlce pokračoval: Chlapi by museli být dost nevybíraví, aby snesli takový bordel. Pod dveřmi byl strčený dopis její uklízečky, e nebude moct ve čtvrtek přijít, protoe musí odvézt dítě do nemocnice. Doufám, e byla dobře placená.

Přeruil ho Dalglieshův tichý hlas. Pokud by někdo zavradil vás, Piersi, co není úplně od věci, doufejme, e by vyetřující inspektor, který by se hrabal ve vaich osobních věcech, nebyl takový puntičkář.

Piers řekl váně: S tou moností počítám. U mě alespoň najdou vzorný pořádek.

Dobře mi tak, pomyslel si Dalgliesh. Tahle část jeho práce mu vdycky přila zatěko, ten naprostý nedostatek soukromí oběti. Vrada připravila obě o víc ne o ivot. Tělo opatřili obalem, označili, rozřezali; adresáře, diáře, důvěrné dopisy, kadou částečku ivota oběti objevili a zevrubně prozkoumali. Cizí ruce hrabaly v atstvu, zaznamenávaly a označovaly títky smutné pozůstatky druhdy dojímavých ivotů. I tento ivot, navenek privilegovaný, byl dojímavý. Teď získali obraz bohaté, ale zranitelné dívky bez přátel, je hledala vstup do světa, který si ani za své peníze nemohla koupit.

Zapečetili jste byt? zeptal se.

Ano pane. A hovořili jsme s domovníkem. Bydlí v bytě na severní straně. Je tam teprve est měsíců a nic o ní neví.

Ten dopis pod dveřmi, poznamenal Dalgliesh, svědčí o tom, e uklízečka neměla tolik důvěry, aby dostala vlastní klíč, pokud ovem ten dopis nedoručil někdo za ni. Musíme ji vystopovat. Co Brian Clark a jeho tým?

Přijdou tam zítra hned po ránu. Prostěradlo je zjevně důleité. To máme. Pochybuju, e tam najdou něco jiného. Nebyla zavraděna tam, není to místo činu.

Jen a se na to technici podívají, řekl Dalgliesh. Vy a Benton-Smith se tam můete s nimi sejít. Někdo ze sousedů třeba bude mít nějakou informaci o případných návtěvách.

Přeli k pitevní zprávě doktora Kynastona, kterou dostali před hodinou. Piers si vzal svou kopii a řekl: Účastnit se pitvy u doktora Kynastona můe být poučné, ale moc terapeutické to není. Nejde ani o pozoruhodnou důkladnost a přesnost, jeho řezničiny, ale o jeho výběr hudby. Nečekám, e by tam měly znít břeskné pochody, ale Agnus Dei z Faurého Rekviem, to je za těchto okolností silná káva. Myslel jsem, e se sloíte, serante.

Kdy Kate pohlédla na Benton-Smitha, spatřila, e mu tvář ztemněla a černé oči ztvrdly do lesklých uhlíků. Ale přijal ten posměek bez vykrucování a klidně řekl: Já si to chvíli myslel taky Odmlčel se a pak pohlédl na Dalglieshe. Byla to moje první pitva mladé eny, pane.

Dalgliesh nespoutěl oči z pitevní zprávy. Ano, ty jsou vdycky nejhorí, mladé eny a děti, přisvědčil. Kadý, kdo můe sledovat takovou pitvu bez rozruení, by se měl ptát sám sebe, zda si vybral správné povolání. Pojďme se podívat, co nám poví doktor Kynaston.

Patologova zpráva potvrzovala to, co zjistil při prvním ohledání. Hlavní tlak vedla pravá ruka, která stiskla hrtan a odlomila okraj títné chrupavky při její základně. Vzadu na hlavě byla malá oděrka, která naznačovala, e během krcení její přitiskl vrah dívku násilím zády ke zdi, ale nebyl nalezen ádný důkaz fyzického kontaktu mezi útočníkem a obětí ani nic za jejími nehty, co by naznačovalo, e se dívka bránila. Zajímavé zjitění bylo, e Celia Mellocková byla dva měsíce těhotná.

Tak tu máme dalí moný motiv, prohlásil Piers. Mohla se sejít se svým milencem, aby se poradili, co podniknou, případně z něj vymámila příslib manelství. Ale proč si vybrala Dupayneovo muzeum? Měla přece vlastní byt.

Kate namítla: U takové dívky, bohaté a sexuálně zkuené, je těhotenství nepravděpodobný motiv pro vradu, je to jen malá nepříjemnost, které se snadno zbaví přes noc na drahé klinice. Jak to, e otěhotněla, kdy brala antikoncepci? To balení bylo jetě neotevřené.

Zřejmě nebyla zavraděna kvůli tomu, e byla těhotná, zavrtěl hlavou Dalgliesh. Byla zavraděna proto, e byla tam, kde byla. Máme jediného vraha a zamýlenou obětí byl Neville Dupayne.

Ten obraz, i kdy to zatím byla jen hypotéza, mu vyvstal v mysli překvapivě jasně; ta androgynní postava, její pohlaví bylo zatím neznámé, otáčí kohoutkem u kůlny na zahradě. Silný proud vody smývá vechny stopy po benzinu z rukou v gumových rukavicích. Oheň vzplane. Pak postava zaslechne zvuk třítícího se skla a první prasknutí dřeva, jak plameny přeskočily na nejblií strom. Co ale vedlo Vulkána k tomu, e pohlédl k budově muzea, předtucha, nebo obava, aby se oheň nevymkl kontrole? A při pohledu vzhůru spatřil v okně galerie vrad tvář dívky s velikýma očima, je na něj shlíela z té výe, světlé vlasy olemované září ohně. Byl to tento okamik, tento jediný pohled, který Celii Mellockovou odsoudil k smrti?

Slyel, jak Kate říká: Pořád nám zbývá problém, jak se Celia Mellocková dostala do galerie vrad. Dá se tam vejít i dveřmi z bytu Caroline Dupayneové. Pokud to tak bylo, jak se dostala do toho bytu a proč tam la? A jak bychom to mohli dokázat, je-li klidně moné, e se s vrahem dostala do muzea, kdy u recepce zrovna nikdo nebyl?

Vtom zazvonil telefon. Kate zvedla sluchátko a chvíli poslouchala, nače řekla: Dobře, hned jsem dole. Obrátila se k Dalglieshovi: Přila Tally Cluttonová, pane. Chce mluvit s vámi. Prý je to důleité.

To určitě, kdy sem přila osobně, poznamenal Piers. To by asi bylo moc, doufat, e konečně poznala toho automobilistu?

Kate u byla ve dveřích. Dalgliesh řekl: Zaveďte ji do té malé místnosti pro výslechy, ano, Kate? Přijdu za ní hned, a s vámi.

Kniha čtvrtá

TŘETÍ OBĚ

Čtvrtek 7. listopadu  pátek 8. listopadu

Kapitola 1

Policie prohlásila, e specialisté na stopy budou potřebovat zbytek středy a polovinu čtvrtka, aby dokončili prohledávání muzea. Doufají, e budou moci vrátit klíče ve čtvrtek pozdě odpoledne. Truhlu u odvezli. Po prohlídce bytu Caroline Dupayneové se komander Dalgliesh a inspektorka Miskinová zřejmě smířili s tím, e není ospravedlnění pro to, aby jí vzali klíče a vypudili ji z bytu, který byl v podstatě jejím domovem.

Tally vstala ve čtvrtek ráno velmi brzy a byla nervózní, protoe jí chyběla denní rutina ranního úklidu. Teď její den neměl tvar, zbyl jen matoucí pocit, e nic u není skutečné nebo zřejmé a ona e se pohybuje jako automat ve světě děsivé fantazie. Ani domek u neskýtal útočitě před veobsáhlým pocitem vykořeněnosti a vzrůstající hrozby katastrofy Stále domek povaovala za klidný střed svého ivota, ale od té doby, co v něm bydlel Ryan, byl jeho mír a řád tentam. Ne snad e by Ryan schválně dělal potíe; domek byl prostě příli malý pro dvě tak rozdílné osobnosti. Jeden záchod, jetě k tomu v koupelně  to bylo víc ne nepohodlné. Nikdy ho nepouívala bez nepříjemného vědomí, e on netrpělivě čeká, kdy vyjde, zatímco sám tam pobýval neskutečně dlouho, také nechával ve vaně mokré ručníky a mýdlo v misce plné vody, take se rozpoutělo. Osobně byl velmi čistotný, koupal se dvakrát denně, take Tally se u obávala účtů za plyn, ale pinavé pracovní oblečení nechával pohozené na podlaze; bylo na ní, aby je sebrala a dala do pračky. Krmit ho, to byl dalí problém. Očekávala, e bude mít jiné chutě, ale ne e spořádá takové mnoství jídla. Nenabídl jí, e bude něco připlácet, a ona sama se nedovedla přimět k tomu, aby mu to navrhla. Chodil si kadý večer lehnout brzy, ale jen proto, aby si zapnul svoje stereo. Hlasitá pop-music změnila Tallyiny noci k nesnesení. Včera večer, jetě v oku po nálezu těla Celie Mellockové, ho poádala, aby to ztlumil, a on bez námitek uposlechl. Ale ten hluk, třebae ztlumený, byl pořád ten provokující, vysilující rytmus, který neel umlčet, ani kdy si dala poltář přes ui.

Ve čtvrtek hned po snídani, kdy byl Ryan jetě v posteli, se rozhodla, e zajede na West Endu. Nevěděla přesně, jak dlouho bude venku, take si nesbalila batůek, ale vzala si jen pohodlnou kabelu a k obědu banán a pomeranč. Autobusem jela na stanici metra Hampstead, pak metrem na Embankment, prola runým Trafalgarským náměstím na Mall a do St. Jamess Parku. To byla jedna z jejích oblíbených londýnských procházek. Postupně, jak obcházela jezírko, začal v její dui převládat mír. Teplo, netypické pro tohle roční období, se vrátilo, a ona usedla na lavičku, aby si snědla ovoce za mírného slunečního svitu, přičem pozorovala rodiče a děti, jak házejí chléb kachnám, turisty, kteří se fotografovali u lesknoucí se vodní hladiny, milence, kteří tam brouzdali ruku v ruce, a záhadné mue v tmavých oblecích, kteří chodili ve dvojicích a vdycky jí připomínali vysoce postavené piony, kteří si sdělují nebezpečná tajemství.

V půl třetí se cítila natolik svěí, e se jí jetě nechtělo domů, a poté, co naposled obela jezírko, se rozhodla pokračovat pěky k řece. Kdy dola na Parliament Square a stanula před Westminterským palácem, z náhlého popudu, si stoupla do krátké fronty na prohlídku Sněmovny lordů. V Dolní sněmovně u byla, ale ve Sněmovně lordů jetě ne. Byl by to nový záitek a hezky by si tam v klidu půl hodiny poseděla. Nečekala dlouho. Prola kontrolou přísné bezpečnostní sluby, prohledali jí kabelu, dali jí propustku a podle ipek vystoupala po schodech potaených kobercem na veřejnou galerii.

Kdy otevřela dřevěné dveře, ocitla se vysoko nad sálem a v úasu zírala dolů. Viděla to dost často v televizi, ale nyní jí temná nádhera připadla okázale ivá. Nikdo by teď nebyl schopen vytvořit takovou zákonodárnou sněmovnu; byl div, e to tak někdo vůbec vymyslel. ádná výzdoba, ádná architektonická zvlátnost, ádné řemeslné umění ve zlatě, dřevě a malovaném skle nebyly pro ty viktoriánské vévody, hrabata, markýzy a barony dost velkolepé. Celkový úspěch moná závisel na tom, pomyslela si Tally, e to postavili s pevným přesvědčením o významu sněmovny. Architekt a řemeslníci věděli, proč to staví, a věřili tomu, co věděli. Koneckonců, pomyslela si, my máme také své vrtochy: postavili jsme Millenium Dome. Sněmovna jí trochu připomínala katedrálu, a na to, e to byla výlučně světská stavba. Zlatý trůn s baldachýnem a ozdobnými sloupy byl oslavou pozemského království, sochy v nikách mezi okny představovaly lechtice, ne světce, a barevná skla ve vysokých oknech zobrazovala erby, ne výjevy z bible.

Velký zlatý trůn hned naproti ní byl středobodem její mysli, stejně jako celé sněmovny Pokud by se Británie někdy stala republikou, co by se s ním stalo? Jistě by ho ádná vláda, i kdyby byla vyloeně antimonarchistická, nenechala roztavit. Ale které muzeum by bylo tak velké, aby se tam veel? K čemu by se případně mohl pouít? Moná by na něm sedával budoucí prezident, v obyčejném obleku pod baldachýnem, pomyslela si. Tallyina světská zkuenost s vládou byla velmi omezená, ale zjistila, e ti, kdo dosáhli moci a postavení, dychtí po výsadách stejně jako ti, kteří je získali ji při narození. Byla ráda, e tu můe sedět, vděčná, e má čím zaměstnat mysl i zrak. Některé obavy dneního dne odplývaly.

Zaujatá svými mylenkami a uchvácená samotnou sněmovnou si nejdřív ani nevimla postav na červených lavicích dole. A pak zaslechla jeho hlas, jasný hlas, který by si nemohla splést. Byl to ok. Pohlédla dolů a on stál před jednou z lavic mezi vládními a opozičními sedadly, zády k ní. Právě říkal: Mylordi, chtěl bych poloit otázku, která je uvedena pod mým jménem v programu jednání.

Téměř chňapla po ruce mladého mue, který seděl vedle ní. Naléhavě zaeptala: Kdo je to, prosím vás? Kdo to mluví?

Zamračil se a podal jí papír. Ani se na ni podíval, odpověděl: Lord Martlesham, nezávislý.

Seděla ztuhle, nakloněná dopředu, oči na jeho zátylku. Kdyby se tak otočil! Jak si můe být jistá, kdy mu neviděla do obličeje? Určitě musí vycítit intenzitu jejího pohledu! Nevnímala ministrovu odpověď na otázku, ani interpelace ostatních lordů. A teď pominul čas na otázky a byl ohláen dalí bod programu. Skupina členů sněmovny odcházela z místnosti. Ve chvíli, kdy vstal z lavice nezávislých, aby se k nim připojil, spatřila ho zcela jasně.

Znovu se na lorda Martleshama nepodívala. Nebylo třeba prověřovat tu chvíli okamitého poznání. Mohla se třeba zmýlit v hlase, ale hlas i tvář dohromady v ní vzbudily nezvratné přesvědčení, v něm nezbylo místo pro sebenepatrnějí pochybnost. Nelo o víru; věděla to.

Stála na chodníku před vchodem do kostela svatého těpána, ani věděla, jak se tam dostala. Ulice byla runá jako vdycky, kdy vrcholí turistická sezona. Churchill ze svého podstavce zíral v solidním bronzu na svoji milovanou poslaneckou sněmovnu na druhé straně ulice, která byla ucpaná popojídějícími taxíky, automobily i autobusy Policista zastavoval chodce a naváděl vozy poslanců do dvora Poslanecké sněmovny a proud turistů s fotoaparáty přes ramena čekal u semaforů, aby mohl přejít ulici a vydat se k Westminsterskému opatství. Tally se k nim připojila. Zmocnila se jí naléhavá touha po tichu a samotě. Potřebovala si někde sednout a přemýlet. Před severním vchodem do opatství stála dlouhá fronta; tam by těko nalezla klid. Místo toho vstoupila do kostela svaté Markéty a usedla do lavice na půl cestě k oltáři.

Bylo tam několik návtěvníků, kteří procházeli chrámem a tie hovořili, kdy se zastavili před některou z památek, ale ona je nevnímala. Východní okna z barevného skla, zhotovená jako věno pro Kateřinu Aragonskou, dva výklenky s klečícím princem Arturem, princeznou Kateřinou a dvěma svatými stojícími nad nimi, při své první návtěvě obdivovala, ale teď na ně zírala nevidoucíma očima. Uvaovala o tom, proč ji zachvátila taková bouře pocitů. Vdy přece viděla mrtvolu doktora Nevilla. Ten zuhelnatělý obraz se jí bude vracet ve snech po celý ivot. A teď ta druhá smrt, znásobená hrůza, mrtvola ivějí v představách, ne kdyby skutečně zvedla víko té truhly Ani v jednom případě se po ní vak nechtělo, aby převzala odpovědnost. A teď. Řekla policii vechno, co věděla. Nic víc se po ní neádalo. Teď je zapletená do vrady, jako by jí v ilách kolovala její nákaza. Musela učinit osobní rozhodnutí. Neulehčovalo jí ho ani to, e se bezesporu jednalo o její povinnost. Věděla, e musí jednat  Scotland Yard byl jen půl míle odsud po Victoria Street  ale potřebovala zváit důsledky svého činu. Lord Martlesham bude hlavní podezřelý. To určitě. Její svědectví nenechá nikoho na pochybách. To, e byl členem Sněmovny lordů, pro ni nebylo důleité; co na tom záleelo. Měla jiný problém: nevěřila, e mu, který se nad ní skláněl s nepředstíranými obavami, je vrah. Ovem nenajdou-li se ádné důkazy, které by ho očistily, můe stanout před soudem, můe být dokonce prohláen za viníka. Nebylo by to poprvé, kdy by byl odsouzen nevinný. A kdyby se případ nikdy nevyřeil, nenesl by do konce ivota cejch vraha? Tally trápilo nepříli racionální přesvědčení o jeho nevině. Někde v koutku její mysli, kam neměla přístup ani tichá meditace, bylo něco, co věděla, jediný fakt, který si měla zapamatovat a poslat ho dál.

Zjistila, e se uchýlila ke starému prostředku ze svého mládí. Kdykoli řeila problém, vedla vnitřní monolog s tichým hlasem, ve kterém někdy poznávala hlas svědomí, ale mnohem častěji skeptický selský rozum, nekomplikované alter ego.

Ví, co musí udělat. Co se stane později, není tvá odpovědnost.

Já to cítím tak, e je.

Jestlie se tedy cítí odpovědná, přijmi odpovědnost. Viděla jsi, co se stalo doktoru Nevillovi. Je-li lord Martlesham vinen, chce, aby unikl? Je-li nevinen, proč se tedy nepřihlásil policii? Je-li nevinen, můe podat informace, které by mohly vést k dopadení vraha. Čas je důleitý. Proč váhá?

Potřebuji tu v tichu sedět a přemýlet.

O čem chce přemýlet, a jak dlouho?Kdy se tě komander Dalgliesh zeptá, kde jsi byla, poté co jsi odela ze Sněmovny lordů, co mu řekne? e jsi byla v kostele na modlitbách prosit o radu?

Nemodlím se. Vím, co mám dělat.

Tak vstaň a udělej to. Dolo k druhé vradě. Kolik úmrtí bude jetě potřeba, abys v sobě nala odvahu říct, co ví?

Tally se zvedla, trochu pevnějím krokem dola k těkým dveřím kostela svaté Markéty a vydala se po Victoria Street k Novému Scotland Yardu. Při její poslední návtěvě ji sem vezl serant Benton-Smith a překypoval nadějí. Odjíděla s pocitem, e selhala, e je vechny zklamala. Nepoznala ádnou z fotek, které jí ukazovali, a ádné rysy nely k sobě tak, aby vznikla podoba mue, kterého hledali. Teď přináela komanderu Dalglieshovi dobré zprávy. Tak proč přichází s tak těkým srdcem?

Přijali ji v recepci. Důkladně si promyslela, co řekne. Mohla bych mluvit s komanderem Dalglieshem, prosím? Jsem paní Tallulah Cluttonová z Dupayneova muzea. Jde o ty vrady Mám nějaké důleité informace.

Policista ve slubě neprojevil ádný údiv. Zopakoval její jméno a sáhl po telefonu. Mám tu paní Tallulah Cluttonovou, která chce za komanderem Dalglieshem ohledně vrad v Dupayneově muzeu. Prý je to důleité. O několik vteřin později zavěsil a otočil se k Tally. Přijde za vámi někdo z týmu komandera Dalglieshe. Inspektorka Miskinová. Znáte inspektorku Miskinovou?

Ano, znám ji, ale raději bych mluvila s panem Dalglieshem, prosím vás.

Inspektorka Miskinová vás vezme ke komanderovi.

Posadila se na sedadlo u zdi, na které pokynul policista. Jako obvykle měla kabelu přes rameno, řemínek přes hruď. Náhle se jí zmocnil dojem, e to opatření proti zlodějům musí působit podivně; vdy byla ve Scotland Yardu. Přetáhla si řemínek přes hlavu a oběma rukama si kabelu přidrela na klíně. Najednou si připadala hrozně stará.

Inspektorka Miskinová kupodivu přila velmi rychle. Tally by zajímalo, zda se nebáli, e si to třeba rozmyslí a uteče, kdyby ji tu nechali čekat. Ale inspektorka Miskinová ji pozdravila klidně a s úsměvem ji zavedla k výtahům. Na chodbě bylo runo. Kdy přijel výtah, nacpaly se do něj s několika velkými mlčenlivými mui a vyjely nahoru. Z výtahu u vystupovaly samy; ani si nevimla, jaký knoflík kdo stiskl.

Hovorna, do které vstoupily, byla tísnivě malá, zařízená spoře a funkčně. Spatřila čtverhranný stůl s dvěma idlemi s rovnými opěradly a s nějakým nahrávacím zařízením po obou stranách.

Jako by četla její mylenky, řekla inspektorka Miskinová: Bohuel, není to tu moc útulné, ale nikdo nás tu nebude ruit. Promluví s vámi osobně komander Dalgliesh. Ale ten výhled je pěkný, e? Objednala jsem čaj.

Tally přistoupila k oknu. Pod sebou viděla dvě věe opatství a za nimi Big Ben a Westminsterský palác. Auta odtud vypadala jak miniaturní hračky a chodci jako zmenené loutky. Sledovala to vechno bez emocí, poslouchala jen, kdy vrznou dveře.

Vstoupil velmi tie a zamířil k ní. Tak se jí ulevilo, e ho vidí, e se k němu div nerozběhla. Zavedl ji k jedné idli a inspektorka Miskinová usedla proti ní.

Tally bez úvodu řekla: Viděla jsem toho automobilistu, který mě srazil z kola. Dnes jsem byla ve Sněmovně lordů. Jmenuje se lord Martlesham.

Slyela jste ho mluvit? zeptal se komander Dalgliesh.

Ano. Byl čas interpelací a on vznesl otázku. Poznala jsem ho okamitě.

Můete být konkrétnějí? Co jste poznala dřív  hlas, nebo podobu? Nezávislí lordi sedí zády ke galerii pro veřejnost. Viděla jste mu do tváře?

Kdy mluvil, tak ne. Ale to u byl konec interpelací. On byl poslední. Poté, co dostal odpověď a promluvili jeden nebo dva dalí členové, přeli k dalímu bodu jednání. On pak vstal, a kdy odcházel, otočil se. Viděla jsem mu do obličeje.

Byla to inspektorka Miskinová, ne komander Dalgliesh, kdo poloil tu očekávanou otázku. jste si naprosto jistá, paní Cluttonová? Tak jistá, e byste vydrela nepřátelské dotazování u korunního soudu a nenechala se zviklat?

Tally vak upřela pohled na komandera Dalglieshe. Naprosto jistá. Odmlčela se a pak se zeptala, snaila se přitom, aby její hlas nezněl úzkostně: Budu ho muset identifikovat?

Zatím ne, zavrtěl hlavou Dalgliesh, a moná vůbec ne. Bude záleet na tom, co nám řekne.

Zadívala se mu do očí. Je to dobrý člověk, e? A měl o mě strach. V tom jsem se nemohla splést. Nemůu uvěřit

 Zmlkla.

Komander Dalgliesh řekl: Pro to, co dělal v Dupayneově muzeu a proč se nepřihlásil, můe mít úplně nevinné vysvětlení. Také můe mít uitečné informace, které nám pomohou. Bylo velmi důleité najít ho, a my jsme vám opravdu vděčni.

Máme těstí, e jste dnes la do Sněmovny lordů, pochválila ji inspektorka Miskinová. Proč jste tam vlastně la? Plánovala jste to?

Tally jim tie popsala průběh svého dne s očima upřenýma na Dalglieshe  potřebu vypadnout z muzea, alespoň na čas; procházku a oběd na lavičce v St. Jamess Parku; náhlé rozhodnutí navtívit Sněmovnu lordů. V jejím hlase nezněl triumfální tón. Dalglieshovi připadalo, kdy ji poslouchal, e touí po jeho ujitění, e její oznámení není zradou. Poté, co íznivě dopila čaj, se ji pokusil přemluvit, aby se domů nechala dovézt policejním vozem. Jemně ji přitom ujistil, e nepojedou s rozsvíceným majáčkem. Stejně jemně, ale pevně odmítla. Pojede zpátky jako obvykle. Moná, pomyslel si, to bylo správné. Tallyin příjezd s oférem by určitě v muzeu upoutal pozornost a vyvolal by komentáře. Poádal ji, aby mlčela, a mohl si být jist, e splní slovo, ale nechtěl, aby ji obtěovali otázkami. Byla to čestná ena, lhaní pro ni bylo něco odporného.

Doprovodil ji dolů a rozloučil se s ní před budovou. Kdy si stiskli ruce, podívala se na něj a řekla: Bude mít problémy, viďte.

Nějaké asi ano. Jestli je ale nevinný, ví, e se nemá čeho bát. Udělala jste správnou věc, e jste přila, ale to asi víte.

Ano, přisvědčila, kdy se otáčela k odchodu. Vím to, ale není to útěcha.

Dalgliesh se vrátil do sluebny Kate právě informovala Pierse a Benton-Smitha. Poslouchali bez komentářů, pak Piers poloil obligátní otázku. Jak jistá si byla, pane? Byl by hrozný průvih, kdybychom lápli vedle.

Tvrdí, e o tom nepochybuje. Poznala ho hned, jak si Martlesham stoupl a promluvil. Kdy pak uviděla jeho obličej, jen se to potvrdilo.

Nejdřív hlas, pak tvář? zapochyboval Piers. To je divné. A jak si můe být tak jistá? Viděla ho, jen kdy se nad ní na pár vteřin naklonil, a jetě pod slabým světlem pouliční lampy.

A je sled jejích mylenkových pochodů jakýkoli, jestli to, co určilo identifikaci, byl hlas, tvář nebo obojí, je si skálopevně jistá, e to byl Martlesham, kdo ji minulý pátek srazil z kola.

Kate se zeptala: Co o něm víme, pane? Angauje se v charitativní činnosti, e? Četla jsem o něm, e shání atstvo, léčiva a potraviny a posílá je tam, kde jsou nejvíc potřeba. Neřídil osobně náklaďák do Bosny? Něco takového bylo v novinách. Tally Cluttonová moná viděla jeho fotografii.

Piers vstal, sáhl do knihovny po posledním vydání Kdo je kdo a přinesl je ke stolu. Je to dědičný titul, řekl. Co znamená, e bude jedním z dědičných lordů zvolených, aby zůstali ve sněmovně po té zpackané reformě, take musel prokázat, e je toho hoden. Nepsal o něm někdo jako o svědomí nezávislých?

To těko, zavrtěl hlavou Dalgliesh. Copak nezávislí nejsou svědomím sami o sobě? S tou charitou máte pravdu, Kate.

Zorganizoval projekt, v něm bohatí půjčují peníze těm, kdo nemohou dostat úvěr. Je to podobné místním kooperativním sdruením, ale půjčky jsou bezúročné.

Piers nahlas přečetl z Kdo je kdo. Charles Montague Seagrove Martlesham. lechtický titul udělen poměrně pozdě, v roce 1836. Narodil se 3. října 1955, vzdělání na obvyklých kolách, do lechtického stavu po smrti otce v roce 1972. Jeho otec zemřel mladý. Vzal si dceru generála. Bez dětí. Zatím to odpovídá danému typu. Koníčky  hudba, cestování. Adresa  Stará fara, Martlesham, Suffolk. Take ádné sídlo po předcích. Je správcem značného počtu dobročinných organizací. Tak tohle je chlap, na kterého téměř házíme dvojnásobnou vradu. To by mohlo být zajímavé.

Krote svoje nadení, Piersi, napomenul ho Dalgliesh. Staré námitky stále platí. Proč by mu prchající ze scény zvlá ohavné vrady zastavoval, aby zjistil, jestli nezranil starí enu, která spadla z kola?

Předvoláte ho, pane? zeptala se Kate.

Sdělím mu, e ho chci vidět v souvislosti s probíhajícím vyetřováním vrady. Pokud bude chtít přijít se svým právníkem, bude to jeho rozhodnutí. V tomhle stadiu si myslím, e to neudělá. Posadil se ke svému stolu. Teď je zřejmě jetě ve sněmovně. Napíu mu dopis, aby mě navtívil co nejdříve. Benton-Smith mu to můe doručit a doprovodit ho sem. Martlesham má skoro určitě nějakou londýnskou adresu a můeme jít tam, kdyby chtěl, ale myslím, e sem s Bentonem přijde.

Kate přela k oknu a čekala, zatímco Dalgliesh psal. Je to nepravděpodobný vrah, pane, poznamenala.

To ale vichni ostatní také  Marcus Dupayne, Caroline Dupayneová, Muriel Godbyová, Tally Cluttonová, paní Faradayová, paní Stricklandová, James Calder-Hale, Ryan Archer. Jeden z nich je dvojnásobný vrah. A si promluvíme s lordem Martleshamem, třeba budeme blí zjitění, kdo z nich to je.

Kate se otočila a pohlédla na něj. A vy u to víte, pane?

Asi jako my vichni. Ale vědět a dokázat jsou dvě různé věci, Kate.

Kate věděla, e nevysloví jméno, dokud nebudou připraveni ho zatknout. Vulkán zůstane Vulkánem. A ona se domnívala, e ví proč. Jako mladý detektiv se Dalgliesh podílel na vyetřování vrady, které dopadlo zoufale patně. Byl zatčen a odsouzen nevinný člověk. On jako nováček nebyl za tu chybu odpovědný, ale poučil se z ní. Pro Dalglieshe bylo největí nebezpečí v kriminálním vyetřování vrady stále stejné. Jednalo se o příli snadnou fixaci na hlavního podezřelého, o soustředěné úsilí dokázat mu vinu a o zanedbání dalích linií pátrání, o nevyhnutelné zkreslení soudnosti, kvůli němu tým není schopen připustit, e by se mohl mýlit. Dalí zásadou byla potřeba vyhnout se předčasnému zatčení, které by naruilo úspěch vyetřování i následujících soudních procedur. Výjimkou byla nutnost chránit třetí osobu. Po téhle druhé vradě, pomyslela si Kate, u Vulkán není nebezpečný. A teď u to nemůe trvat dlouho. Konec byl v dohledu dřív, ne si původně myslela.

Poté, co Benton-Smith odjel do Sněmovny lordů, seděl Dalgliesh chvíli mlčky. Kate vyčkávala. Posléze řekl: Chtěl bych, abyste teď zajela k lady Swathlingové a přivezla Caroline Dupayneovou. Není zatčena, ale myslím, e by měla přijet ihned, a ne a se jí to bude hodit. Kdy spatřil, jak se Kate udiveně tváří, řekl: Moná riskuji, ale jsem si jistý, e identifikace Tally Cluttonové je správná. A nám Martlesham hodlá říct cokoli, mám silný pocit, e se to bude týkat Caroline Dupayneové a jejího privátního bytu v muzeu. Jestli se mýlím a ta spojitost neexistuje, pokusím se vás stihnout na mobilu, jetě ne dorazíte do Richmondu.

Kapitola 2

Lord Martlesham přijel do Yardu za třicet minut. Ihned ho zavedli do Dalglieshovy kanceláře. Veel, byl klidný, ale velmi bledý, a po vstupu zaváhal, zda nemá někomu podat ruku. Sedli si proti sobě ke stolu u okna. Kdy Dalgliesh pohlédl do jeho bledé tváře, nepochyboval o tom, e lord Martlesham ví, proč ho povolali. Oficiálnost jeho přijetí, fakt, e ho zavedli do této skličující vyetřovací místnosti s irokým holým stolem ze světlého dřeva, který je odděloval, mluvily za sebe. Nebyla to společenská návtěva, a on to ani nepředpokládal. Kdy se na něj Dalgliesh zahleděl, pochopil, proč o něm Tally Cluttonová mluvila o jako přitalivém mui. Byl to jeden z těch vzácných obličejů, který úplně nevystihuje výraz hezký nebo krásný, ale který prozrazuje hloubku povahy člověka.

Dalgliesh bez úvodu řekl: Paní Tallulah Cluttonová, hospodyně v Dupayneově muzeu, ve vás dnes odpoledne poznala automobilistu, který ji srazil z kola v pátek prvního listopadu asi v osmnáct dvacet pět. Toho večera byli v muzeu zavraděni dva lidé, doktor Neville Dupayne a slečna Celia Mellocková. Musím se vás zeptat, zda jste tam byl a co jste tam dělal.

Lord Martlesham měl ruce sloené v klíně. Teď je zvedl a sevřel je na desce stolu. Vyvstaly mu na nich íly jako temné provazce a pod napjatou kůí se rýsovaly zbělalé klouby Paní Cluttonová má pravdu, souhlasil. Byl jsem tam a srazil ji z kola. Doufám, e nebyla zraněna víc, ne jsem si myslel. Řekla, e jí nic není.

Měla jen odřeniny. Proč jste se nám nepřihlásil dřív?

Protoe jsem doufal, e tahle chvíle nikdy nenastane. Nedělal jsem nic nezákonného, ale nechtěl jsem, aby se o tom vědělo. Proto jsem pospíchal pryč.

Ale později, kdy jste se dozvěděl o té první vradě, jste si musel uvědomit, e vae svědectví je podstatné, e máte povinnost přihlásit se policii!

Ano, to jsem věděl. Také jsem věděl, e nemám nic společného s tou vradou. Ani jsem nevěděl, e ten oheň byl zaloen úmyslně. Jestli jsem si něco pomyslel, tak jen to, e si někdo udělal ohýnek a vymkl se mu z kontroly. Přesvědčoval jsem se, e kdybych se přihlásil, jen by to zkomplikovalo vyetřování a způsobilo by to nesnáze mně i jiným. Kdy jsem se dnes ráno dověděl o té druhé smrti, jetě se to zhorilo. Rozhodl jsem se, e přesto budu mlčet, ale byl jsem identifikován, take vám řeknu pravdu. Neviděl jsem v tom bránění ve výkonu spravedlnosti. Věděl jsem, e nemám nic společného ani s jedním z těch úmrtí. Nesnaím se hájit, jen vysvětlit, jak k tomu dolo. Přihlásit se po smrti doktora Dupaynea se mi zdálo zbytečné, a to rozhodnutí mělo vliv i na to, co jsem dělal potom. S kadou dalí hodinou bylo obtínějí udělat to, co mi teď připadá správné.

Take proč jste tam byl?

Kdybyste se mně na to zeptal po Dupayneově smrti, řekl bych vám, e jsem zajel k muzeu, abych tam v tichosti zaparkoval a odpočinul si, a pak jsem se probudil a zjistil jsem, e u je na schůzku pozdě a e si musím pospíit. Nejsem zkuený lhář a pochybuju, e by to bylo přesvědčivé, ale asi by to stálo za pokus. Nebo bych také mohl zpochybnit identifikaci paní Cluttonové. Bylo by to její slovo proti mému. Ale ta druhá smrt vechno změnila. Já jsem Celii Mellockovou znal. Ten večer jsem el do muzea na schůzku s ní.

Nastalo ticho. A seli jste se? zeptal se Dalgliesh.

Ne, nebyla tam. Měli jsme se sejít na parkoviti za vavřínovými keři napravo od budovy muzea. Domluvili jsme se na čtvrt na sedm, dřív bych to nemohl stihnout. I tak jsem přijel pozdě. Její vůz tam nebyl. Pokusil jsem se zavolat jí na mobil, ale neodpovídala. Usoudil jsem, e tam ani nechtěla přijít, nebo ji unavilo čekání, a odjel jsem. Nečekal jsem, e se tam jetě s někým setkám, take jsem jel rychleji, ne jsem měl. Proto dolo k té nehodě.

Jaké byly vae vztahy se slečnou Mellockovou?

Krátce  byli jsme milenci. Chtěl jsem ten vztah ukončit, ale ona nechtěla. Takhle kruté to bylo. Snad se ale smířila s tím, e to musí skončit. Ten vztah neměl nikdy ani začít! Poádala mě, abych se s ní naposledy seel u muzea. Tam jsme se obvykle scházeli, na parkoviti. Je to tu v noci úplně oputěné. Nikdy jsme neměli obavy z toho, e by nás tu někdo objevil. I kdyby nás někdo uviděl, nedělali jsme nic nezákonného.

Opět nastala pauza. Martlesham měl oči sklopené, díval se na své ruce: Teď si je dal znovu do klína.

Řekl jste, e nám teď řeknete pravdu, ale tohle není celá pravda, e? udeřil na něj Dalgliesh. Celia Mellocková byla nalezena mrtvá v galerii vrad v muzeu. Je zřejmé, e byla zavraděna právě tam. Máte nějakou představu, jak se dostala do muzea?

Martlesham se na své idli celý schoulil. Ani vzhlédl, řekl: Ne, nemám. Nemohla přijet ten den dřív, moná aby se setkala s někým jiným, a pak se schovat  dejme tomu v přízemí v archivu  a tam uvíznout, moná se svým vrahem, kdy se muzeum v pět hodin zavřelo?

Jak víte o archivu a o tom, e se dveře muzea zavírají v pět?

Byl jsem tam  tedy, jako návtěvník.

Nejste první, kdo nám předkládá takové vysvětlení. Je to zajímavá shoda. Ale existuje dalí způsob, jak se mohla Celia Mellocková dostat do galerie vrad. Dveřmi z bytu Caroline Dupayneové. Neměli jste se sejít tam?

Lord Martlesham zvedl hlavu a pohlédl Dalglieshovi do očí. Byl to pohled naprostého zoufalství. Nezabil jsem ji, řekl. Nemiloval jsem ji, ale nikdy jsem jí to neřekl. Ná poměr byl poetilý a já jí ublíil. Myslela, e ve mně nala to, co potřebovala  otce, milence, přítele, oporu, bezpečí. Nedal jsem jí z toho nic. Kdyby nebylo mě, nezemřela by, ale já ji nezabil a nevím, kdo to udělal.

Ale proč Dupayneovo muzeum? zeptal se Dalgliesh. Přece jste se nemilovali na parkoviti! Proč byste souloili v takovém nepohodlí, kdy jste měli k dispozici její byt a celý Londýn? Já předpokládám, e jste se scházeli v bytě Caroline Dupayneové. Zeptám se na vysvětlení slečny Dupayneové, ale teď bych chtěl slyet vae. Mluvil jste se slečnou Dupayneovou od té doby, co Celia Mellocková zemřela?

Ano, telefonoval jsem jí, jakmile jsem se dozvěděl tu zprávu, přisvědčil. Řekl jsem jí, co bych řekl vám, kdybych byl identifikován. Nijak ji to neznepokojilo. Reagovala téměř cynicky, pobaveně. Připravil jsem ji i na to, e bych musel říct celou pravdu, kdybych byl pod tlakem.

Dalgliesh se zeptal téměř jemně. A jaká je celá pravda, lorde Martleshame?

Tedy, snad bude lepí, kdy vám to povím. Příleitostně jsme se scházeli v bytě nad muzeem. Caroline Dupayneová nám poskytla dvě sady klíčů.

I kdy měla Celia vlastní byt? zeptal se Dalgliesh.

Jednou jsme tam byli, ano. Jen jednou. Necítil jsem se tam bezpečně a Celia byla ve svém bytě nerada.

Jak dlouho jste důvěrným přítelem Caroline Dupayneové?

Lord Martlesham řekl neastně: Neřekl bych, e jsme byli v důvěrném vztahu.

Ale museli jste být! Ona si velmi střeí své soukromí, přesto vám půjčila svůj byt a dala klíče vám i Celii Mellockové. Slečna Dupayneová mi sdělila, e se s Celií nesetkala od roku 2001, kdy dívka odela z koleje lady Swathlingové. Chcete tím říct, e le.

Martlesham vzhlédl. Po odmlce řekl s krátkým alostným úsměvem: Ne, nele. Já to moc neumím, e? Nejsem velké sousto pro zkueného vyetřovatele.

Tady si nehrajeme, lorde Martleshame! Celia Mellocková je mrtvá. Neville Dupayne také. Znal jste ho, důvěrně nebo jinak?

Nikdy jsem se s ním nesetkal. Neslyel jsem o něm, dokud jsem četl o jeho vradě.

Tak se vrátíme k mé otázce. Jaká je pravda, lorde Martleshame?

Teď konečně byl ochoten promluvit. Na stole stála karafa vody a sklenice. Pokusil se nalít si, ale ruce se mu třásly. Piers se naklonil a nalil mu. Čekali, zatímco lord Martlesham pomalu pil, ale kdy nakonec začal mluvit, hlas měl pevný.

Oba jsme byli členy klubu, který se schází v bytě Caroline Dupayneové. Jmenuje se Klub 96. Scházíme se kvůli sexu. Myslím, e klub zaloil její manel, ale nejsem si jistý. Vechno kolem klubu je tajné, dokonce i členství. Můeme přivést dalího člena, a pak je to jediná osoba, její identitu známe. Schůzky se sjednávají na internetu a webová stránka je zakódovaná. Chodíme sem z jediného důvodu, pěstovat sex. Sex s jednou enou, se dvěma, skupinový sex, na tom nezáleí. Bylo to  nebo připadalo nám to  tak radostné, tak prosté strachu. Vechno jsme odhodili. Problémy, kterým se nelze vyhnout, ty, které na sebe uvalujeme sami, občasné stavy černého zoufalství, kdy si uvědomíte, e Anglie, kterou jste znali, ta Anglie, za kterou bojoval můj otec, umírá a vy umíráte s ní, to vědomí, e vá ivot je zaloený na li. Nečekám, e byste mi mohli rozumět. Nikdo není vyuíván nebo zneuíván, nikdo to nedělá pro peníze, nikdo není nezletilý nebo zranitelný, nikdo nemusí nic předstírat. Byli jsme jako děti  rozpustilé děti, budi. Ale byla v tom jakási nevinnost.

Dalgliesh mlčel. Ten byt byl samozřejmě ideální. Skrytý vchod z příjezdové cesty, keře a stromy, místo na parkování, zvlátní vchod do bytu, úplné soukromí. Zeptal se: Jak se stala členkou Celia Mellocková?

Já jsem ji nepřivedl. Nevím. Pokouel jsem se vám ve vysvětlit. To bylo hlavní pravidlo klubu. Nevěděl to nikdo kromě člena, který ji přivedl poprvé.

A vy jste neměl tuení, kdo to mohl být?

Vůbec ne. My jsme poruili vekerá pravidla  Celia a já. Ona se do mě zamilovala. Devadesát estka si takovouhle nebezpečnou slabost nemohla dovolit. Scházeli jsme se kvůli sexu mimo klub a to je zakázáno. Vyuívali jsme muzeum k soukromým schůzkám. To je také proti pravidlům.

Zdá se mi divné, e jste přijali Celii Mellockovou, podotkl Dalgliesh. Bylo jí devatenáct. Od dívky jejího věku jste těko mohli čekat diskrétnost. Byla dost zralá nebo sexuálně náročná, aby se zapojila do takovéhle party? Nebylo to příli velké riziko? Nezemřela právě proto, e představovala riziko?

Tentokrát vehementně zaprotestoval. To ne! Takový ten klub nebyl. Nikdo si nikdy nemusel připadat ohroený.

Ne, pomyslel si Dalgliesh, patrně ne. Nebylo to jen díky příhodnému bytu, sloitým přípravám a vzájemné důvěře, e se cítili bezpečně. Byli to mui a eny, kteří byli zvyklí na moc a manipulaci s mocí, těm se nikdy nechtělo věřit, e mohou být v nebezpečí.

Celia byla dva měsíce těhotná, řekl Dalgliesh. Mohla si myslet, e nosí vae dítě?

Moná tomu věřila. Moná proto se chtěla se mnou tak nutně sejít. Já jsem ji ale nemohl přivést do jiného stavu. Ani ádnou jinou enu. V adolescentním věku jsem měl příunice. Nemůu mít děti.

Pohled, který upřel na Dalglieshe, byl plný bolesti. Myslím, e ten fakt ovlivnil můj vztah k sexu. Nevymlouvám se, ale účel sexu je rozmnoování. Pokud to není moné, tak pohlavní styk ztrácí význam, kromě toho, e přináí nutnou úlevu. To jediné jsem chtěl od Klubu 96  nutnou úlevu.

Dalgliesh neodpověděl. Chvíli seděli mlčky, pak lord Martlesham pokračoval: Jsou slova a činy, které určují člověka. Jakmile jsou vyřčena, jakmile jsou vykonány, neexistuje omluva nebo ospravedlnění, ani přijatelné vysvětlení. Teď to víte. Nelze je změnit, nelze je zapomenout.

Ale lze je případně odpustit, nadhodil Dalgliesh.

Neodpustí je druzí, kteří se to dozvědí. Sám si je člověk neodpustí. Bůh moná ano, ale kdosi řekl: Cest son métier. Měl jsem takový okamik, kdy jsem jel od toho poáru. Věděl jsem, e to není ádný ohýnek. Jak by mohl? Věděl jsem, e je tam někdo v nebezpečí, někdo, kdo by mohl být zachráněn. Zpanikařil jsem a ujel.

Zastavil jste, abyste se přesvědčil, zda se paní Cluttonové něco nestalo.

To předkládáte jako polehčující okolnost, komandere?

Ne, jen to konstatuju jako fakt.

Odmlčeli se. Ne jste odjel, veel jste do bytu slečny Dupayneové?

Jen jsem odemkl dveře. Hala byla neosvětlená a výtah byl v přízemí.

Jste si tím jistý? Výtah byl opravdu v přízemí?

Tím jsem si jistý. To mě přesvědčilo o tom, e Celia v bytě není.

Po dalí odmlce pokračoval Martlesham: Jako náměsíčný jsem el po cestách, které pro mě vytyčili druzí. Zaloil jsem charitativní organizaci, protoe jsem objevil určitý problém a nael i způsob, jak ho vyřeit. Bylo to nabíledni. Tisíce lidí je dohnáno k finančnímu krachu, dokonce k sebevradě, protoe nedostanou úvěr  jedině od raloků, kteří je odřou na kost. Ti, co potřebují peníze, jsou větinou ti, kdo je nemohou dostat. A jsou tisíce lidí, kteří mají peněz nazbyt  není to třeba moc, pro ně jsou to drobné  a jsou připraveni poskytnout prostředky v kadém okamiku, bez úroků, jen se zárukou, e se jim kapitál vrátí. A funguje to. Organizujeme to s dobrovolníky. Na administrativu nejdou téměř ádné peníze a postupně, protoe lidé jsou vděční, začínají s vámi jednat, jako byste byl nějaký světský svatý. Potřebují věřit, e dobro je moné, e kadého neovládá chamtivost. Touí po čestném hrdinovi. Nikdy jsem si nemyslel, e jsem dobrý, ale věřil jsem, e konám dobro. Řečnil jsem, ádal jsem, jak se ode mě čekalo. A teď čelím pravdě o sobě, o tom, jaký skutečně jsem, a děsí mne to. Nedá se to ututlat, e? Neptám se kvůli sobě, ale myslím na Celiiny rodiče. Nic nemůe být horí ne její smrt, ale přál bych si, aby byli uetřeni části pravdy. Musí se dozvědět o klubu? A také je tu moje ena. Vím, e je dost pozdě myslet na ni, ale není na tom dobře a rád bych ji uetřil bolesti.

Stane-li se to částí důkazů před soudem, dozvědí se to, řekl Dalgliesh.

Stejně jako celá veřejnost. Bulvár na to brzy přijde, i kdy nebudu sedět na lavici obalovaných. Nezabil jsem ji, ale jsem odpovědný za její smrt. Kdyby mě nepotkala, dosud by ila. Rozumím tomu tak, e nejsem zatčen? Nevarovali jste mě.

Nejste zatčen. Potřebujeme od vás výpověď a moji kolegové ji teď sepíí. Budu s vámi muset mluvit jetě jednou. Ten dalí rozhovor se bude nahrávat podle zákona o svědectví ve věcech trestních.

Přepokládám, e mi navrhnete vzít si v tomto stadiu právníka.

To záleí na vaem rozhodnutí, pokrčil rameny Dalgliesh. Myslím, e by to bylo moudré.

Kapitola 3

Navzdory runému provozu na ulicích se Kate s Caroline Dupayneovou vrátila do Yardu dvě hodiny poté, co pro ni odjela. Caroline Dupayneová trávila odpoledne projíďkou na koni po okolí a vrátila se na kolej chvíli před Katiným příjezdem. Jetě se nepřevlékla, stále měla na sobě jezdecké kalhoty. Dalgliesh si pomyslel, e kdyby si přinesla jetě bičík, dojem dominy by byl úplný.

Kate jí o účelu cesty neřekla nic a Caroline vyslechla zprávu o Tallyině identifikaci lorda Martleshama bez větích emocí, jen s neveselým pousmáním. Lord Martlesham mi telefonoval poté, co se nalo Celiino tělo. Řekl mi, e kdyby byl identifikován, pokusil by se něco si vymyslet, ale nakonec dospěl k závěru, e bude muset vypovědět pravdu o tom, co dělal minulý pátek v muzeu, i o Klubu 96. Upřímně řečeno, nemyslela jsem si, e ho najdete, ale kdyby se to stalo, on sám si uvědomoval, e by byl patný lhář. Je to koda, e Tally Cluttonová neomezila své politické vzdělávání jen na Dolní sněmovnu.

Jak začal Klub 96? zeptal se Dalgliesh.

Před esti lety, to byl jetě naivu můj mu. On ho zaloil. Před čtyřmi lety se zabil ve svém mercedesu. Ale to přece víte. Předpokládám, e jste o nás vyčmuchali, co se dalo. Ten klub byl jeho nápad. Tvrdil, e peníze se vydělávají vyhledáváním potřeb, které nejsou dosud uspokojeny. Lidé jsou motivováni mocí, slávou a sexem. Lidé, kteří mají moc a slávu, větinou mají také peníze. Se sexem, bezpečným sexem, to není tak jednoduché. Úspění a ambiciózní mui potřebují sex; potřebují ho pravidelně a potřebují rozmanitost. Můete si ho koupit u prostitutky a dopadnete tak, e vae fotka na vás bude zírat z bulvárního plátku, nebo skončíte u soudu pro uráku na cti. Můete ho získat tak, e budete krouit po Kings Cross v autě, pokud vás vzruuje riziko. Můete spát se enami kamarádů, jestli jste připravený na citové a manelské komplikace. Raymond říkal, e mocný mu potřebuje sex bez pocitu viny se enami, které ta činnost baví stejně jako jeho a mohou také tolik ztratit. Větinou to budou vdané eny, které si svého manelství váí, ale nudí se v něm. Jsou sexuálně neuspokojené nebo potřebují něco s příchutí utajení a drobného rizika. Take zaloil ten klub. V té době zemřel můj otec a já jsem zdědila ten byt.

A Celia Mellocková byla jednou z té skupiny? Jak dlouho? otázal se Dalgliesh.

To vám nemohu říct. Já ani nevěděla, e tam patřila. Tak ten klub fungoval. Nikdo  tedy včetně mě  nevěděl, kdo vechno jsou členové. Máme webovou stránku, kde se členové dozvídali datum přítího setkání a zda je místo konání bezpečné, co je samozřejmě stále. Po Nevillově smrti jsem na webovou stránku dala vzkaz, e se vechny dalí schůzky odkládají. Nemá smysl, abyste se mě ptal na seznam členů. ádný neexistuje. Celý smysl klubu spočívá v dokonalém utajení.

A na to, e se lidé navzájem poznali, poznamenal Dalgliesh. Nosili masky. Bylo to divadelní, ale Raymond si myslel, e to můe být vzruující.

Maska toho nezakryje dost, aby skryla identitu, kdy lidé souloí.

No ano, jeden nebo dva z nich mohli mít tuení, kdo jsou jejich dočasní partneři, koneckonců pocházejí ze stejného světa. Ale vy nepřijdete na to, kdo jsou.

Dalgliesh seděl mlčky. Jí to zřejmě připadalo nesnesitelné a náhle vybuchla. No proboha, copak mluvím s místním vikářem? Jste policista, tohle vechno u jste viděl! Lidé se sdruují kvůli skupinovému sexu a internet je jedna z cest, jak to zařídit, kultivovanějí ne hodit klíče od auta doprostřed místnosti. Skupinový konsenzuální sex. To se prostě děje. To, co děláme, není nezákonné. Copak nemůeme dodrovat smysl pro proporce? Vdy vy nemáte ani dost policejních zdrojů, abyste se vypořádali s pedofilií na internetu. Kolik muů  tisíce? desítky tisíc?  platí za to, aby se dívali na sexuální trýznění malých dětí? A co ti lidé, kteří tam dodávají fotografie? To váně navrhujete marnit čas a peníze tím, e budete honit členy soukromého klubu domluvených dospělých, kteří se scházejí v soukromé budově?

Jedna z účastnic ovem byla zavraděna. Pokud jde o vradu, nic není soukromé. Vůbec nic, zopakoval Dalgliesh.

Řekla mu, co potřeboval vědět, take ji propustil. Necítil ádné zvlátní rozhořčení. Jakým právem můe někoho soudit? Copak a doposud jeho sexuální ivot, vedený s větí vybíravostí, byl něco jiného ne pečlivé oddělování tělesného uspokojení od závazků lásky?

Kapitola 4

Ryan řekl: Budete v pořádku, paní Tally? Teda  jste tady zvyklá, e jo? Nemyslíte, e bych tu měl zůstat?

Tally konečně dorazila domů metrem, ve kterém nebyla naděje na to, e by si sedla, a kde ji vzpřímeně drel jen tlak okolních těl. Nala Ryana v obývacím pokoji se sbaleným batohem, nachystaného k odchodu. Na stole leel vzkaz napsaný hůlkovými písmeny na zadní straně obálky Tally se zhroutila do nejbliího křesla. Ne, kvůli mně tu určitě nemusí zůstávat, Ryane. Je mi líto, e to tady pro tebe nebylo moc pohodlné. Domek je moc malý.

No, právě! překotně souhlasil. Vechno je to malý. Ale já se vrátím. Teda  v pondělí přijdu do práce jako normálně. Budu bydlet u majora.

Úlevu zastínila úzkost. Kam to vlastně jde? zeptala se v duchu. A major je rád, e se k němu vrátí?

Nepodíval se na ni. Řek, e je to dobrý. Víte, není to na dlouho. Mám jiný plány

To určitě, Ryane, ale teď je zima. Noci mohou být hrozně chladné. Musí mít přístřeí.

Mám přece přístřeí, ne? Nemějte starost, paní Tally, budu se mít fajn. Naloil si na záda těký batoh a otočil se ke dveřím.

Jak se dostane domů, Ryane? starala se Tally. Moná by tě svezla slečna Godbyová, jestli je jetě tady.

Mám přece nový kolo. To, co mi koupil major. Odmlčel se, pak dodal: Tak já jdu. Sbohem, paní Tally Dík, e jste mě tu nechala.

A byl pryč. Tally se pokusila sebrat energii k tomu, aby se pohnula, kdy se ozval zvonek u předních dveří. Byla to Muriel. Měla na sobě plá a zjevně byla nachystaná na cestu domů. Vechno jsem pozamykala; u jsem nemohla čekat, a přijdete. Viděla jsem Ryana jet na kole po příjezdovce. Měl na zádech batoh. U se stěhuje?

Ano, Muriel. Vrací se k majorovi. Mně to nevadí, Muriel. Jsem zvyklá být sama. Nejsem tu nikdy nervózní. Opakovala: Opravdu to nevadí.

Slečna Caroline má jiný názor. Měla byste jí zavolat a poslechnout si, co vám poradí. Moná bude chtít, abyste zůstala u ní, Tally. Nebo můete přijít ke mně, jestli se tu bojíte.

Ta nabídka nemohla být méně upřímná. Tally si pomyslela: Má pocit, e to musí říct, ale ve skutečnosti mě nechce. Mohla by mi nabídnout, e tu zůstane se mnou, ale to neudělá  po tom, co se stalo včera. Zdálo se jí, e v Murieliných očích čte skutečný strach, a to vědomí ji troku potěilo; Muriel je víc vyděená ne ona.

Je to od vás moc hezké, Muriel, řekla, ale já jsem v pořádku. Tady bydlím. Mám zástrčky na oknech, dva zámky na dveřích a telefon. Nepřipadám si v ohroení. Proč by mě někdo chtěl zavradit?

Proč chtěli zavradit doktora Nevilla nebo to děvče? A je to kdokoli, musí být ílený. Měla byste zavolat slečně Caroline a poádat ji, a pro vás přijede. Určitě se na té její koleji najde volná postel.

Tally si pomyslela: Kdy má takovou starost, proč netrvá na tom, abych se sbalila a jela k tobě? Ale neměla to Muriel za zlé. Muriel měla vechno dokonale promylené. Kdyby se k ní teď Tally nastěhovala, mohlo by to být na týdny, moná i na měsíce. Nebyl by důvod vracet se do domku, dokud ty vrady nebudou vyřeené, a nikdo nevěděl, jak dlouho to můe trvat. Moná se nevyřeí nikdy. Byla přesvědčena, e opustí-li domek teď, u se do něj nevrátí. Věděla, e to není racionální úvaha, ale ten pocit byl příli silný, nemohla se ho zbavit. U se viděla, jak zoufale hledá nějakou garsonku, nebo jí přidělí pokoj u jednoho z Dupayneových nebo u Muriel, co by se stalo stálým zdrojem strachu a podrádění pro vechny. Patří sem a nedovolí ádnému vrahovi, aby ji odsud vystrnadil.

No, je to na vai odpovědnost, pokrčila rameny Muriel. Přinesla jsem vám klíče od muzea. Vrátili nám je a já řekla serantu Benton-Smithovi, e je předám. A měla bych si vzít klíče od domku, které jste půjčila Ryanovi. Jsou to jediné rezervní klíče a patří do kanceláře.

Propána, Ryan mi je nedal, já ho o ně zapomněla poádat, vzpomněla si Tally. Ale v pondělí přijde.

Muriel vyslovila svou obvyklou výtku, ale nela jí od srdce. Určitě se od té druhé vrady změnila. Neměla jste mu ty klíče dávat, zaskuhrala. Mohl chodit v určité hodiny, abyste mu vdycky otevřela. Jestli ho uvidíte v pondělí dřív ne já, nezapomeňte mu o ně říct.

Kdy konečně odela, Tally zamkla, zasunula zástrčku a pak si sedla do křesla u krbu. Z únavy jí bylo a zle. To trauma, e objevila lorda Martleshama, její návtěva ve Scotland Yardu, starost o Ryana  a teď ta krátká arvátka s Muriel její vyčerpanost dovrila. Moná měla být rozumná a přijmout nabídku komandera Dalglieshe, e ji domů doveze policie. Únava postupně začala být téměř příjemná, vrátil se k ní mír končícího dne, který se v ní vdycky rozhostil, kdy tu seděla o samotě. Postupně se uklidnila. Na chvíli se ponořila do této nálady a pak s novou silou vstala a začala dávat domek do pořádku.

Nahoře se Ryan neobtěoval svléknout postel a vzduch tam byl zatuchlý. Vzala klíč od okna z malého háčku, na kterém visel, a otevřela dvojité okno. Dovnitř zavál příjemný podzimní vzduch. Chvíli tam stála, zhluboka vdechovala a hleděla do temné prázdnoty Heathu, poté okno znovu zavřela a zamkla. Svlékla postel a hodila povlečení a prostěradlo do koe na prádlo. Vypere je zítra; teď měla pocit, e by zvuk pračky nesnesla. Sebrala z podlahy koupelny Ryanovy ručníky, umyla umyvadlo a spláchla na záchodě. Cítila se skoro provinile, e ho smývá s nepořádkem, který tu po sobě nechal. Kdepak asi bude dnes v noci spát? Byla v pokuení zavolat tomu majorovi a zeptat se ho, jestli opravdu Ryana čeká, ale Ryan jí nedal číslo, jen adresu na Maida Vale. Mohla by najít číslo v telefonním seznamu, ale kdyby tam zavolala, bylo by to neodpustitelné vměování. Ryanovi bylo skoro osmnáct, a ona nebyla ani jeho babička, ani opatrovnice. Té trochy viny a odpovědnosti se vak nezbaví. Nějak s tím hochem neuspěla, a byl to neúspěch tolerance a dobroty. Domek byl její svatostánek a její milovaný domov, ale moná se z ní díky tomu samotářskému ivotu stává sobec. Vzpomněla si, jak se cítila v Basingstoku. Donutila Ryana, aby si připadal podobně?

Začala pomýlet na večeři, ale přestoe nejedla od svého pikniku na lavičce v parku, neměla hlad a nelákala ji ádná hotová jídla, která měla v ledničce. Místo toho si udělala hrnek čaje, nalila vařící vodu na jediný sáček, otevřela balíček čokoládových suenek a usedla v kuchyni ke stolu. Sladkost ji vzpruila. Téměř bezděčně přes sebe přehodila plá, odemkla dveře a vykročila do tmy Takhle přece vdycky končila den. Tenhle večer nebyl jiný. Potřebovala krátkou procházku po Heathu, pohled na mihotavá světla Londýna tam dole, studený vzduch, který jí chladil tváře, pach půdy a zeleně, chvíli samoty, která nebyla nikdy úplná, chvíli tajemna beze strachu a lítosti.

Někde v tom tichém a temném prostoru moná chodí osamělí lidé, někteří hledají sex, společnost, třeba i lásku. Před sto padesáti lety se po stejné stezce, stejnou brankou, kradla mladá sluebná na schůzku s milencem a děsivou smrtí. Ta záhada nebyla nikdy vysvětlena a obě, stejně jako ty, jejich tváře shlíely ze stěn galerie vrad, se stala jednou z velké ponuré armády mrtvých. Tally na ni mohla myslet s prchavou lítostí, ale její stín u neměl moc, aby zničil mír této noci; nebála se ho. Obrnila se radostným přesvědčením, e není zajatcem děsu, e hrůzy těch dvou vrad ji nemohou uvěznit v domku a překazit jí tuhle osamělou vycházku pod noční oblohou.

Stalo se to v okamiku, kdy se vrátila z Heathu a zavřela za sebou branku vzhlédla k temnému obrysu muzea a spatřila to světlo. Zářilo z okna na jiní straně galerie vrad, ale ne tak jasně, jako kdyby někdo nechal svítit nástěnné lampy, byl to slabý rozptýlený svit. Na několik vteřin se zastavila a upřeně pozorovala, zda to nemohou být odrazy světla z domku. To vak nebylo moné. Nechala rozsvíceno v obývacím pokoji a v hale, světlo se linulo jen úzkými těrbinami mezi zataenými závěsy Nebylo tak silné, aby osvítilo jakoukoli část muzea. Spí to vypadalo, e v galerii vrad svítí jediné světlo, nejspí jedna z lampiček na čtení u křesel před krbem. Moná byl v galerii vrad někdo z Dupayneových nebo Calder-Hale studoval nějaké dokumenty a zapomněl zhasnout. I tak bylo překvapivé, e si Muriel toho jediného světla nevimla při své závěrečné kontrole sálů.

Tally si řekla, e není třeba mít obavy a e by měla jednat rozumně. Bylo by směné volat Muriel, která teď u musí být doma, nebo někoho z Dupayneových, ani se přesvědčí, e o nic nejde. Zavolat policii by byl jetě větí nesmysl. Rozumné bude zkontrolovat, zda jsou přední dveře zamčené a alarm nastavený. Pokud ano, mohla by si být jistá, e v muzeu nikdo není a e tam klidně můe vstoupit. Pokud dveře nebudou zamčené, vrátí se okamitě do domku, zamkne se a zavolá policii.

Opět vyla ven s baterkou v ruce a co nejtieji kráčela kolem ohořelých pahýlů stromků k přednímu vchodu muzea. Teď neviděla ádné světlo; ten slabý svit byl vidět v oknech, která vedla na jih a na východ. Přední dveře byly zamčené. Kdy vela, rozsvítila světlo napravo ode dveří a rychle sáhla po alarmu, aby se nerozezněl. Po té tmě venku se hala zalila jásavým světlem. Tally tam chvíli stála a pomyslela si, jak jí hala náhle připadá zvlátní a cizí. Jako vechny prostory, které jsou větinou plné lidských postav, lidských zvuků, lidské činnosti, působila tajemně, jako by vyčkávala. Tally se ani nechtělo udělat krok vpřed, jako by to poruení ticha uvolnilo něco cizího, co nebylo dobré. Pak se vlády ujal opět ten zdravý selský rozum, který ji posledních pár dní neopoutěl. Vrátit se do domku, ani podnikne dalí krok, jít spát s vědomím, e to světlo stále svítí, to by znamenalo podlehnout strachu, ztratit  moná navdy  sebedůvěru a klid, které jí toto místo a domek dávaly posledních osm let.

Rozhodně prola halou, přičem slyela ozvěnu svých kroků na mramoru, a vystoupala po schoditi. Dveře do galerie vrad byly zavřené, ale ne zapečetěné. Policie musela dokončit své pátrání dřív, ne čekali. Moná se Muriel, stále traumatizovaná hrůzným nálezem Celiina těla, ani neodváila ty dveře otevřít. Nebylo by jí to podobné, ale Muriel po tom straném objevu v truhle nebyla jako dřív. Moná si nepřiznávala, e se bojí, ale Tally si vimla, jak jí strachem potemněly oči. Je moné, e se děsila té poslední obchůzky po muzeu, zvlá kdy byla sama, a provedla ji méně svědomitě ne jindy.

Tally otevřela dveře a okamitě viděla, e se nemýlila. Čtecí lampička u pravého křesla svítila a na stole leely dva zavřené svazky a něco, co vypadalo jako notes. Někdo tu četl. Kdy přistoupila ke stolu, zjistila, e to byl pan Calder-Hale. Notes patřil jemu, poznala jeho rukopis  malé, téměř nečitelné písmo. Zřejmě přiel do muzea, aby si vyzvedl své klíče hned poté, co je policie vrátila. Jak tady mohl sedět a klidně pracovat po tom, co se stalo?

Bylo to poprvé, co byla v galerii vrad od nálezu Celiina těla, a okamitě poznala, e se tu něco změnilo, e je tu něco divného. Pak si uvědomila, e tady chybí truhla. Musela ji odvézt policie, nebo moná byla v kriminalistické laboratoři. Truhla byla dominantním předmětem v místnosti, která bez ní náhle vypadala jaksi obyčejně a přitom zlověstněji ne předtím.

Tally nela hned zhasnout, dobře půl minuty stála ve dveřích. Fotografie ji neděsily, to nikdy Osm let, kdy tady denně utírala prach, zamykala a odemykala vitríny a letila sklo nad exponáty, zbavilo ty předměty vekeré zajímavosti. Neobvyklé osvětlení celé místnosti působilo novým a nepříjemným dojmem. Řekla si, e to není strach, jen stísněný pocit. Byla přece v galerii vrad zvyklá; teď si zase začne zvykat.

Přela k oknu na východní straně sálu a vyhlédla do noci. Stála Celia v ten osudný pátek tady? Musela zemřít, protoe shlíela na hořící stromy a viděla vraha, jak se sklání u kohoutku a oplachuje si ruce v rukavicích? Co vrah pocítil, kdy vzhlédl a spatřil ji, bílou tvář a dlouhé světlé vlasy, oči rozířené hrůzou? Musela si uvědomit důsledek toho, co viděla. Proč čekala, a ji dostihnou ty těké spěné kroky, a se jí ty ruce v rukavicích sevřou kolem hrdla? Nebo se pokouela utéct, marně mátrala po zamčených dveřích do bytu, nebo utíkala dolů, kde padla do čekajících rukou svého vraha? Mohlo to být nějak takhle? Dalgliesh a jeho podřízení jí toho řekli málo. Věděla, e od první vrady byli v muzeu neustále, vyptávali se, zkoumali, pátrali, diskutovali, ale nikdo nevěděl, co si myslí. Určitě nebylo moné, aby si dva vrazi vybrali, e budou zabíjet ve stejný den, na stejném místě, ve stejnou dobu. Musela existovat spojitost. A paklie existovala spojitost, Celia určitě zemřela kvůli tomu, co viděla.

Tally se na chvíli zamyslela nad mrtvou dívkou, nad tím předchozím úmrtím, nad tváří lorda Martleshama, která se nad ní skláněla, nad výrazem děsu i soucitu v jeho očích. A pak ji to napadlo. Dalgliesh jí řekl, aby mu řekla vechno, jakkoli to bude banální, co ji později napadne. Svědomitě se snaila vzpomenout si, ale nic nového ji nenapadalo; nic, co mu u neřekla. Teď si vak v jediné chvíli naprosté jistoty vzpomněla. Byl to fakt a musí ho říct. Ani se neptala, zda to je morální, zda to nelze vysvětlit jinak. Nepostihlo ji nic z té nejistoty, kterou cítila v kostele svaté Markéty, poté, co poznala lorda Martleshama. Odvrátila se od okna a rychle přela přes místnost, aby zhasla lampičku u krbu. Dveře galerie vrad byly pootevřené a světlo z haly a horní galerie se lilo dovnitř a tvořilo na podlaze zlatý čtverec. Zavřela ze sebou dveře a pospíchala dolů.

V rozruení z toho objevu ani neuvaovala o tom, e by zavolala a ze svého domku. Místo toho zvedla sluchátko na pultě recepce a vytočila číslo, které jí dala inspektorka Miskinová a které znala zpaměti. Ale nezvedla to inspektorka Miskinová. Muský hlas řekl: Serant Benton-Smith.

Tally si nepřála předat tu zprávu někomu jinému, ne komanderu Dalglieshovi. Tady Tally Cluttonová, serante, ohlásila se. Chtěla bych mluvit s komanderem Dalglieshem. Je tam?

Momentálně je zaneprázdněný, paní Cluttonová, ale za chvíli bude volný. Mohu mu něco vyřídit?

Náhle Tally nepřipadalo to, co mu chtěla říct, tak důleité. V její unavené hlavě se vyrojily pochybnosti. Ne, děkuji, odmítla. Na něco jsem si vzpomněla, něco mu musím říct, ale můe to počkat.

Určitě? zeptal se serant. Jestli je to naléhavé, můeme to vyřídit.

Ne, není to naléhavé. Zítra to stačí. Raději bych s ním mluvila osobně, ne po telefonu. Zítra bude v muzeu, viďte?

Určitě, přisvědčil serant. Ale mohl by za vámi přijet jetě dnes večer.

To by bylo zbytečné obtěování. Je to jen taková maličkost, moná tomu přikládám větí význam, ne si to zasluhuje. Zítra to stačí. Budu tady celé dopoledne.

Zavěsila. U tu neměla co dělat. Zapnula bezpečnostní systém, rychle přela ke dveřím, odemkla je a vyla ven. Pečlivě je za sebou dvakrát zamkla. O dvě minuty později byla v bezpečí svého domku.

Kdy se přední dveře zavřely, bylo muzeum chvíli úplně tiché. Pak se dveře kanceláře pomalu a neslyně otevřely a do haly se vkradla tmavá postava. Nesvítila ádná světla, postava vak kráčela opatrným, ale jistým krokem přes halu a po schodech nahoru. Ruka v rukavici sáhla po kulaté klice dveří u galerie vrad a pomalu je otevřela, jako by se bála, aby nevarovala oči, které by ji mohly zpozorovat. Postava zamířila k expozici Williama Wallace. Ruka v rukavici namátrala klíčovou dírku, vsunula do ní klíč a pak zvedla víko vitríny. Do obyčejného umělohmotného pytle naházela jednu po druhé achové figurky z vitríny. Pak se ruka ponořila hlouběji do vitríny, a nala to, co hledala: eleznou tyč.

Kapitola 5

Bylo krátce po půl osmé večer a celý tým seděl ve sluebně.

Take teď víme kdo, jak a proč, prohlásil Dalgliesh úvodem. Ale vechno jsou to pouhé indicie. Nemáme jediný přímý důkaz, který by spojoval Vulkána s některou z obětí. Případ jetě nemůeme uzavřít. Státní zástupce by měl víc ne padesátiprocentní naději na odsouzení, ale kdyby to dostal do ruky ikovný obhájce, nebylo by z toho nic.

Jedno je jisté, pane, ozval se Piers. Bude to víc ne schopný obhájce. Mohl by tvrdit, e Dupayneova smrt byla sebevrada. Dost toho nasvědčuje, e byl v akutním stresu. A jestlie Dupayne nebyl zavraděn, spojení mezi těmi dvěma úmrtími neexistuje. Smrt Celie Mellockové by mohla být sexuálně motivovaná vrada nebo zabití. Nepříjemným faktem zůstává, e se mohla minulý pátek odpoledne nepozorovaně dostat do muzea a e její vrah odeel, ani ho někdo viděl. Mohla přijet do muzea kdykoli během dne, s úmyslem sejít se tam s Martleshamem později.

Piers pokračoval: Pokud přijela taxíkem, je koda, e se nepřihlásil řidič. Jetě je brzy Můe být na dovolené.

Kate se otočila k Dalglieshovi. Ty důkazy ale sedí, pane. Moná jsou nepřímé, ale jsou pádné. Pomyslete na hlavní fakta. Na chybějící kabelku, a proč ji někdo musel sebrat. Na otisky dlaní na dveřích od bytu. Na fakt, e výtah byl v přízemí, kdy přijel Martlesham. Na utrené fialky Na snahu napodobit ty staré vrady.

Poprvé promluvil Benton-Smith: Jedině u té druhé smrti. U té první lo zřejmě o náhodnou shodu. Ale ten, kdo zabil Celii, asi věděl  určitě věděl  o první vradě.

Take na zatčení je příli brzy, pane?

Musíme pokračovat ve výsleích podle zákona o svědectví ve věcech trestních a za přítomnosti právníka. Pokud nezískáme doznání  a já je nečekám  mohli bychom při určité trpělivosti alespoň jinou verzi výpovědi. Zatím tu máme vzkaz od Tally Cluttonové. Co přesně řekla?

e má nějaké informace, které by vám chtěla sdělit, pane, odpověděl Benton-Smíth, ale ne telefonicky Moc vás chtěla vidět osobně. Ale říkala, e to není naléhavé. e prý to bude stačit zítra. Měl jsem dojem, e lituje, e zavolala.

A co Ryan Archer? Je jetě v domku?

Neřekla, e tam není.

Dalgliesh se na chvíli odmlčel. Zítra to nestačí, řekl pak. Musím s ní mluvit jetě dnes večer. Chtěl bych, abyste jela se mnou, Kate. Nechci ji v tom domku nechat samotnou, jenom s tím klukem.

Ale nemyslíte, e je v nebezpečí, e ne? řekl Piers. K té druhé vradě byl Vulkán dohnán. Nemáte důvod myslet si, e dojde ke třetí.

Dalgliesh neodpověděl. Otočil se ke Kate. Nevadilo by vám, Kate, kdybyste u ní zůstala přes noc? Ten chlapec zřejmě spí v pokoji pro hosty, take pro vás to nejspí bude znamenat noc v křesle.

To bude v pořádku, pane.

Take si pojedeme poslechnout, co nám paní Cluttonová poví. Zavolejte jí, Kate, ano? A řekněte jí, e jsem na cestě. Piersi a Bentone, pokud nezavolám, sejdeme se tady zítra ráno v osm.

Kapitola 6

Normálně by Tally teď myslela na to, co si dá k večeři, vyndala by podnos, pokud by měla v plánu najíst se u televize, nebo co bylo obvyklejí  by si prostřela u stolu. Raději stolovala kulturně, měla temně provinilý pocit, e bude-li příli často jíst v křesle s podnosem na kolenou, povede to k jistému lajdáckému sebezanedbávání. Sedět u stolu bylo jednak pohodlnějí, jednak se tím její večerní jídlo, na kterém si vdycky dala záleet, změnilo v událost, na kterou se těila a kterou si uívala. Byl to jeden z radostných rituálů jejího osamělého ivota.

Dnes vak jetě nebyla schopna vyvolat v sobě zájem o sebejednoduí přípravu. Moná ta svačina  čaj a suenky  byla chyba. Zjistila, e neklidně obchází kolem stolu, bezcílným krokem, jej nebyla schopna ovládnout. Ten objev, na který přila v muzeu, byl tak jednoduchý, ale tak mimořádný ve svých důsledcích, e neměla pomylení na nic kromě úasu z toho odhalení. Komander Dalgliesh ji při jedné předchozí návtěvě poádal, aby si promyslela, co vechno se stalo v den smrti doktora Nevilla, a zapsala si vechny podrobnosti, i kdy to budou maličkosti, na které si předtím nevzpomněla a neřekla mu je. ádné neexistovaly I tohle byl pouhý detail, předpokládala, ale proč ji to nenapadlo dřív? Jistě by si na to při důkladném přemýlení vzpomněla. Muselo zřejmě dojít k jakémusi spojení představ, zrakových a zvukových vjemů i mylenek, a to nastartovalo její pamě. Seděla u stolu, ruce nataené před sebou, nehybně a ztuhle jako loutka, kterou sem posadili, aby čekala na jakýsi imaginární talíř s jídlem. Snaila se uvaovat, v duchu se ptát, zda se nemohla splést v čase nebo posloupnosti nebo důsledku toho, nač si vzpomněla. Ale věděla, e se nespletla. To vědomí bylo absolutní.

Zazvonil telefon a ona vyskočila. Stalo se málokdy, e by jí někdo volal po zavírací době muzea; zvedla sluchátko s jistou obavou. Mohla to být jetě jednou Jennifer, ale Tally byla příli unavená, ne aby snesla dceřiny otázky a otravný zájem. Vydechla úlevou. Volala inspektorka Miskinová, která jí sdělila, e s ní chce komander Dalgliesh mluvit jetě dnes večer. U k ní oba jedou.

Pak se jí rozbuilo srdce a musela se v hrůze chytit okraje stolu. Zvenčí se ozval nelidský vřískot. Nejdřív si myslela, e ho vydává člověk, ale pak si uvědomila, e tohle bolestné vřetění vychází z hrdla zvířete. Byl to Kocour! Skočila k sekretáři pro klíče a vyrazila ke dveřím. Na římse verandy sebrala baterku a chňapla na věáku po nejbliím kabátu  byla to její plátěnka. Přehodila si ji přes ramena a pokusila se strčit klíče do dvou zámků. Zazvonily o kov Silou vůle donutila ruce, aby se nechvěly a klíče se trefily tam, kam měly A teď západky Konečně se dveře otevřely a Tally vyběhla do tmy

Bylo částečně zataeno nízkými oblaky, obloha téměř bez hvězd, svítil jen nevýrazný srpek měsíce. Jediné světlo vycházelo ze dveří domku, které nechala pootevřené. Vál slabý vítr. Pohyboval se mezi stromy a trávou jako ivý tvor a dotýkal se její tváře vlhkýma rukama. Teď se ten jekot blíil; přicházel z parku. Tally se rozběhla po cestičce, rozrazila proutěnou branku a přejela světlem baterky přes nejblií stromy Pak ho nala.

Kocour visel ze spodní větve stromu, jednu zadní nohu měl ovázanou páskem, jeho druhý konec byl přivázaný k větvi. Houpal se, jak vřetěl, a tři tlapky bez opory bezmocně hrabaly do vzduchu. Instinktivně přiběhla a vztáhla po něm ruce, ale větev byla moc vysoko a Tally vykřikla bolestí, kdy se jí Kocourovy drápy zaaly do hřbetu ruky, a ucítila teplý pramínek krve. Zvolala: U jdu, u jdu! a rozběhla se zpátky do domku. Potřebovala rukavice, idli a nů. Díkybohu jsou idle z obýváku dost pevné, aby unesly její váhu! Chopila se jedné, vzala ze soupravy dranírovací nů a za několik vteřin byla opět pod stromem.

Trvalo chvilku, ne upevnila idli v měkké půdě, aby na ni mohla bezpečně vylézt. Mumlala konejivá slůvka a lichotky, ale Kocour na ně nedbal. Podrela pod ním plátěnku, pak ho do ní zabalila a zdvihla ho, aby se mohl posadit na větev vřískot okamitě ustal. S páskem to bylo těí. Nejjednoduí cesta, jak vysvobodit Kocoura, by byla uvolnit smyčku kolem jeho zadní nohy, ale nemohla riskovat, e ho řízne do tlapky Místo toho vsunula čepel noe pod pásek a pomalu ho řezala. Trvalo to celou minutu, ne nakonec kůe praskla a Tally s Kocourem v plátěnce se konečně podařilo stoupnout na zem. Hned ho pustila a on vystřelil do Heathu.

Najednou ji přepadla hrozná únava. idle úplně ztěkla, take ji nemohla unést; přehodila si plátěnku přes ramena a táhla idli za sebou po krátké zahradní pěince. Zjistila, e tie pláče a slzy, které jí začaly téct, zaplavily její tváře, ledové jako zimní dé. Teď u se chtěla jen dostat zpátky do domku, zamknout za sebou a čekat na policii. Ten, kdo to Kocourovi provedl, byl zlý a v Dupayneově muzeu pracovala určitě jen jedna zlá osoba. Tally dovlekla idli ke dveřím. Klíč byl jetě v zámku a ona jím otočila, pak sáhla po západkách. Dveře do malé haly byly otevřené a ona se ani nepokouela je zamknout, vklopýtala rovnou do obývacího pokoje. Podařilo se jí strčit idli zpátky na místo a pak se na chvíli zastavila a sklonila se nad ní v naprostém vyčerpání.

Náhle  ale příli pozdě  zaslechla z haly kroky. Ve své únavě si včas neuvědomila, v jakém je nebezpečí. Napůl se otočila, kdy elezná tyč udeřila, a spadla na koberec, hlavu jen kousek od plynového krbu, plátěnku stále kolem ramen. Útočníkova tvář ji nepřekvapila, a pak u neviděla ani neslyela vůbec nic, ani to, e na její tělo sprkou padají achové figurky. Minuly vteřiny, ne ji konečně opustilo vědomí. Měla čas pomyslet si, jak jednoduché a snadné je zemřít, a poděkovat Bohu, v něho vdycky věřila a od něho ádala tak málo.

Kapitola 7

Vyjeli Dalglieshovým autem a on se mlčky ujal řízení. Dalgliesh si v těch chvílích mlčení liboval a Kate ho znala příli dobře, ne aby ho ruila. Byl zkuený a obratný řidič a ujeli tu vzdálenost v nejkratím moném čase. Bylo by zbytečné soptit nad nevyhnutelnými zastávkami, ale Kate cítila Dalglieshovu vzrůstající nervozitu.

Kdy dojeli do Hampsteadu, řekl: Zavolejte paní Cluttonové jetě jednou, Kate. Řekněte jí, e u jsme skoro u ní.

Tentokrát to ale nikdo nezvedl.

U zahýbali na příjezdovou cestu k Dupayneovu muzeu. Jaguar se řítil vpřed, reflektory jako by stravovaly temnotu. Postříbřily travnaté okraje a okolní keře. Kdy Dalgliesh vyjel zpoza posledního rohu, muzeum v jejich světle vypadalo jako při slavnostní iluminaci. Spatřili, e je závora zvednutá. Objeli východní křídlo domu, projeli kolem zčernalé garáe a prudce zastavili na těrkové cestě. V domku nesvítilo ádné světlo, ale dveře byly otevřené. Dalgliesh tam vběhl první, prolétl halou a zastavil se v obývacím pokoji. Ruka zaátrala po vypínači. Plynový krb běel na nízký výkon a na koberečku před krbem leela Tally, hlavou k umělým plamenům. Kolem ramen měla zchumlanou plátěnku a z hlavy jí tekla krev, čerstvá a rudá. Po těle měla rozsypané černé a bílé achové figurky, jakoby v posledním pohrdavém gestu.

Pak zaslechli, slabě, ale jejich bystré ui se nemýlily, zvuk auta. Kate vyrazila ke dveřím, ale Dalgliesh jí stiskl ruku. Teď ne, Kate. Potřebuju vás tady. A zatčení provedou Piers a Benton-Smith. Zavolejte pro záchranku a pak Piersovi.

Kdy vyukávala číslo, poklekl u těla Tally Cluttonové. Krvácení ustalo, ale kdy jí poloil prsty na hrdlo, najednou necítil puls. Rychle sroloval plátěnku a podloil jí krk, otevřel jí ústa a zkontroloval, zda nemá falený chrup. Sklonil hlavu, přiloil svá ústa k jejím a zahájil resuscitaci. Nevnímal Katina naléhavá slova ani syčení krbu, jen vlastní rytmický dech a tělo, které se pokouel oivit. A pak, jakoby zázrakem, opět cítil tep. Dýchala. O chvíli později otevřela oči a upřela na něj nevidoucí pohled, nače s tichým zasténáním, jakoby spokojeným, otočila hlavu na stranu a opět upadla do bezvědomí.

Čekání na záchranku bylo nekonečné, ale Dalgliesh věděl, e je zbytečné volat znovu. Hovor přijali; přijedou, jakmile budou moci. Vydechl si úlevou, kdy zaslechl, jak přijídějí, a hned nato veli do domku zdravotníci. Konečně je tu odborná pomoc.

Jeden ze zdravotníků řekl: Omlouváme se za zpodění. Na konci příjezdovky dolo k nehodě. Provoz je tam sveden do jednoho pruhu.

Kate s Dalglieshem se na sebe podívali, ale nikdo z nich nepromluvil. Nemělo smysl vyptávat se zdravotníků; ti se museli starat o to, kvůli čemu přijeli. A se vrátí do Yardu, Piers jim poví, zda provedl zatčení, nebo ne. A byl Vulkán naivu, nebo nebyl, tímhle případ končil.

Dalgliesh a Kate sledovali, jak Tally, zabalenou do dek a připoutanou k nosítkům, nakládají do ambulance. Udali její jméno a několik podrobností a dozvěděli se, kam ji vezou.

Klíče od předních dveří byly v zámku. Kate vypnula krb, zkontrolovala nahoře i dole okna, pak zhasli světla, zamkli přední dveře a vyli z domku.

Ujmete se řízení, ano, Kate? poádal Dalgliesh.

Věděl, e to udělá s radostí. Kate bavilo řídit jaguara. Kdy dojeli k příjezdové cestě, poádal ji, aby zastavila, a vystoupil. Kate nechal čekat v autě. Věděl, e nepůjde za ním, ani se ho nezeptá, co dělá. Uel jen kousek a vzhlédl k černému obrysu muzea. V duchu se ptal, zda je jetě někdy navtíví. Byl smutný a vyčerpaný, ale ten pocit mu nebyl neznámý; často si takhle na konci případu připadal. Pomyslel na ivoty, které se ho tak krátce dotkly, na tajemství, která se dozvěděl, na li i na pravdy, na hrůzu a na bolest. Ty ivoty, které viděl tak zblízka, půjdou dál, stejně jako jeho ivot. Vrátil se do vozu, sedl si vedle Kate a začal přemýlet o víkendu, který byl před ním. Naplnilo ho to opatrnou radostí.

Kapitola 8

O pětatřicet minut dřív vjel Toby Blake, kterému bylo devatenáct let a dva měsíce, na své kawasaki na Spaniards Road na posledním úseku své cesty domů. Jízda to byla otřesná, jako vdycky ve čtvrtek večer. ikovně se proplétal mezi téměř stojícími auty a autobusy. V tom, e předjíděl drahé vozy s jejich namíchnutými řidiči, sice nacházel malé zadostiučinění, ale kvůli tomuhle přece tu motorku neměl. Teď poprvé před sebou zahlédl silnici bledě zářící a prázdnou. Bylo načase podívat se, co ta maina umí.

Přidal plyn. Stroj zaburácel a motocykl poskočil jako tygr. Mladíkovy oči se za títem přilby zúily a on se astně usmál, kdy na tváři ucítil svěí vítr. Zmocnilo se ho radostné vzruení z rychlosti, opojení z toho, e je pánem silného stroje. Vtom před ním vyrazilo z příjezdové cesty auto. Chlapec neměl čas zabrzdit, vlastně ani čas ho zaregistrovat. V jediné vteřině si to s hrůzou uvědomil a pak motorka narazila do pravé strany kapoty, otočila se na silnici a narazila do stromu. Vymrtilo ho to nahoru, ruce mu vlály, a pak spadl na kraj silnice a zůstal tam nehybně leet. Auto se nekontrolovaně otočilo a najelo na trávník podél silnice.

Uplynulo deset vteřin naprostého ticha a pak silnici ozářila světla mercedesu. Mercedes zastavil, auto, které jelo za ním, také. Ozvaly se spěné kroky, výkřiky hrůzy, naléhavé hlasy, které hovořily do mobilních telefonů. Úzkostné tváře hleděly na řidičku havarovaného auta, nakloněnou nad volant. Hlasy se mezi sebou radily. Bylo dohodnuto, e by měli počkat na ambulanci. Dojíděla je dalí auta a zastavovala na místě nehody. Rozjely se záchranné práce.

Chlapec leel úplně nehybně vedle vozovky Neměl známky zraněni, nebylo vidět krev. Očím, které ho pozorovaly, připadalo, e se usmívá ze spánku.

Kapitola 9

Tentokrát byla nemocnice moderní, a pro Dalglieshe to bylo neznámé území. Ukázali mu cestu do přísluného oddělení a nakonec se ocitl na dlouhé chodbě bez oken. Nepáchlo to tam nemocnicí, přesto tam vládlo zvlátní ovzduí, jakoby očitěné od sebemeního náznaku strachu nebo nemoci. Nebylo pochyb, který pokoj je ten pravý. Přede dveřmi seděli dva uniformovaní stráníci, kteří vstali a zasalutovali, kdy ho spatřili přicházet. Policistka, která byla v pokoji, se zvedla a tie ho pozdravila, nače vyla z místnosti a zavřela za sebou. Ocitli se s Vulkánem sami, tváří v tvář.

Muriel Godbyová seděla na idli vedle postele, jediné znamení úrazu byl sádrový obvaz na její levé pai a zápěstí a velká fialová modřina na levé tváři. Měla na sobě bavlněný kostkovaný upan, který vypadal jako nemocniční, a byla úplně klidná. Lesklé vlasy nápadné barvy měla sčesané z čela a vzadu upevněné elvovinovou sponou. Zelenoluté oči na Dalglieshe zíraly s napůl skrývanou zátí pacienta, za kterým přila dalí nezvaná návtěva. Neviděl v nich ani stopu strachu.

Nepřistoupil k ní. Jak je vám? zeptal se.

iju, jak vidíte.

Asi víte, e ten motocyklista zemřel, oznámil Dalgliesh. Zlomil si vaz.

Jel moc rychle. Říkala jsem slečně Caroline mnohokrát, e by výstrané značky měly být výraznějí. Ale tohle jste mi nepřiel říct. Máte doznání, napsané mou vlastní rukou. Dál vám nemám co říct.

Doznání bylo obsáhlé, ale zahrnovalo jen fakta, ádné omluvy, ádné projevy lítosti. Vrada byla naplánována dopředu, u v tu středu po schůzí správců. V pátek, den vrady, přila Godbyová do garáe vybavená kbelíkem, ochranným oblekem, rukavicemi, čepicí do sprchy a dlouhými zápalkami. Měla také velký plastový pytel, do kterého hodlala po činu své vybavení odloit. Poté, co paní Stricklandovou vyloila na hampsteadské zastávce metra, nejela domů, ale vrátila se do muzea. Věděla, e Tally Cluttonová bude na své páteční přednáce, a pro vechny případy jetě ráno vyvěsila svůj domácí telefon, kdyby náhodou někdo volal. Počkala ve tmě garáe, dokud se Neville Dupayne neusadil ve svém jaguaru, pak udělala krok dopředu a zavolala ho jménem. Byl překvapený, ale poznal její hlas, otočil se a dostal do obličeje pořádnou dávku benzínu. Potřebovala jen vteřiny, aby zapálila sirku a hodila ji po něm. Poslední lidský zvuk, který slyel, byl její hlas. Kdy jí Tally později telefonovala, právě dojela domů. Měla čas, aby zavěsila, dala ochranný oblek do pračky, vydrhla kbelík a důkladně se umyla, ne vyrazila do muzea. Během víkendu ulomila z kbelíku dradlo, rozřezala rukavice i čepici a po setmění je odhodila mezi smetí do blízkého kontejneru.

V doznání toho bylo málo, co by Dalgliesh u nevěděl  a na jeden fakt. Celia Mellocková ji jetě na koleji lady Swathlingové zesměňovala a snaila se dosáhnout toho, aby ji vyhodili z práce. Dívka byla tenkrát zrzavá, a později si obarvila své vlasy na blond, ale v okamiku, kdy Muriel vkročila do galerie vrad, aby se jí zbavila, dolo k poznání na obou stranách. Take pro Godbyovou se ta vrada stala kromě nutnosti i potěením.

Nevím, proč jste tady, komandere, řekla teď. Vy a já jsme spolu skončili. Vím, e půjdu do vězení na deset let. U jsem si odslouila delí trest. A uspěla jsem v tom, co jsem si předsevzala. Dupayneovi muzeum nezavřou k uctění památky svého bratra. Kadý den, kdy je otevřeno, kadý návtěvník, který přijde, kadý úspěch  to vechno je diky mně. A oni to vědí. Ale můj ivot nechte na pokoji. Máte nárok vědět, co jsem udělala a jak jsem to udělala. To ale víte, to jste vyřeil. Je to vae práce a prý jste v ní dobrý. Sice nemáte právo dozvědět se, proč jsem to udělala, ale já vám klidně ten důvod řeknu, kdybych tím měla vechny obastnit. Napsala jsem vám to a je to docela jednoduché. Doktor Neville Dupayne kvůli své nedbalosti zabil mou sestru. Telefonovala mu, a on nepřijel. Kvůli němu přila o ivot. Nehodlala jsem mu dovolit, aby mě připravil jetě o zaměstnání.

Přezkoumali jsme ivot doktora Dupaynea, ne přiel do Londýna. Vae sestra zemřela před deseti lety, dvanáct let poté, co jste odela z domova. Setkala jste se někdy tenkrát s doktorem Dupaynem? Jak blízké jste si byly se sestrou?

A teď mu pohlédla přímo do tváře a on si pomyslel, e nikdy neviděl takové zřetězení nenávisti, pohrdání a také vítězoslávy. Kdy promluvila, uasl, e její hlas můe znít tak normálně ten hlas, kterým během minulého týdne klidně odpovídala na jeho otázky.

Řekla jsem vám, e máte právo vědět, co jsem udělala. Nemáte právo vědět, kdo jsem. Nejste kněz ani psychiatr. Má minulost je jen moje. Nehodlám se jí zbavit tím, e z ní udělám dárek pro vás. Já o vás vím, komandere Dalglieshi. Slečna Caroline mi to řekla, hned jak jste přijel poprvé. Takovéhle věci ona ví. Vy jste spisovatel, básník, e ano? Vám nestačí plést se lidem do ivota, zatýkat je, posílat je do vězení, ničit jim ivot. Vy jim musíte rozumět, pronikat jim do due, pouívat je jako surovinu. Ale mě pouívat nebudete. To právo nemáte.

Ne, to právo nemám, souhlasil Dalgliesh.

A teď se zdálo, jako by její tvář změkla a poznamenal ji smutek. My dva se nemůeme nikdy skutečně poznat, komandere, vy a já.

Ve dveřích se na ni Dalgliesh znovu otočil. Ne, řekl. To nemůeme. Ale jsme na tom stejně jako kterýkoli jiný pár lidí.

Kapitola 10

Pokoj Tally Cluttonové v jiné části nemocnice byl úplně odliný. Dalgliesh vstoupil do téměř dusivé vůně květin. Tally leela v posteli, hlavu měla částečně oholenou a pokrytou nesluivou gázovou čepicí, pod ní se zřetelně rýsoval vypoltářkovaný obvaz. Vztáhla k němu ruku a vstřícně se usmála.

To je od vás milé, e jste přiel, komandere. Doufala jsem, e přijdete. Vezměte si idli, prosím vás. Vím, e se nemůete zdret dlouho, ale chtěla bych vám něco říct.

Jak se teď cítíte?

Mnohem líp. Ta rána na hlavě není moc váná. Neměla sílu mě oddělat, víte? Doktoři říkají, e se mi na chvíli zastavilo srdce okem. Kdybyste nepřili, byla bych po smrti. Kdysi jsem si myslela, e na smrti mi u nebude moc záleet. Teď to cítím jinak. Nesnesla bych pomylení, e u neuvidím dalí anglické jaro. Odmlčela se a pak pokračovala: Vím o tom motorkáři. Chudák chlapec! Prý mu bylo teprve devatenáct a byl to jediný syn. Pořád myslím na jeho rodiče. Myslím, e byste ho mohli povaovat za třetí obě.

Ano, přisvědčil Dalgliesh. Třetí a poslední.

Víte, e Ryan se vrátil k majoru Arkwrightovi? zeptala se.

Ano, major nám to volal. Domníval se, e bychom třeba chtěli vědět, kde Ryan je.

Je to jeho ivot, samozřejmě  Ryanův. Doufám, e to chtěl. Ale také jsem doufala, e si udělá čas na to, aby o vem popřemýlel  myslím o své budoucnosti. Kdy se jednou pohádali, můe k tomu dojít i podruhé  no a podruhé by to mohlo být vánějí.

Podle mého názoru se to nebude opakovat, řekl Dalgliesh. Major Arkwright ho má rád. Nedopustí, aby se mu ubliovalo.

Já samozřejmě vím, e Ryan je gay, ale nebylo by mu lépe s někým jeho věku, ne tak bohatým, s někým, kdo by mu nemohl tolik nabídnout?

Já si nemyslím, e by byli s majorem Arkwrightem milenci. Ale Ryan je téměř plnoletý. Nemůeme mu řídit ivot.

Tally mluvila spí k sobě ne k Dalglieshovi. Asi měl u mě zůstat déle, tak dlouho, dokud by se nepřesvědčil, co vlastně chce; jene on si uvědomoval, e ho vlastně v domku nechci. Jsem zvyklá ít sama, mít koupelnu pro sebe. Odjakiva jsem nesnáela mít s někým společnou koupelnu. On to věděl, není to ádný hlupák. Ale nelo jen o koupelnu. Bála jsem se k němu přilnout, pustit si ho do ivota. Ne e bych v něm viděla syna, to by bylo směné. Mám na mysli lidskou laskavost  bát se o něj, pečovat o něj. Moná je to nejlepí druh lásky. Uíváme stejné slovo pro tak rozdílné věci. Muriel milovala slečnu Caroline, je to tak? Zabíjela pro ni. Musela to být láska.

Dalgliesh tie řekl: Moná to byla posedlost, nebezpečný druh lásky.

Ale kadá láska je nebezpečná, e? Já jsem se jí asi bála, toho závazku, celý ivot. Teď tomu začínám rozumět. Podívala se mu přímo do tváře. ijete jen napůl, kdy se bojíte lásky

Stále se na něj dívala, jako by od něj čekala nějakou moudrost, nějaké ujitění, ale co si Dalgliesh myslel, to neprozradil. Něco jste mi chtěla říct, připomněl jí posléze.

Usmála se. Teď u je to jedno, ale kdy jsem vám volala, připadalo mi to důleité. Na něco jsem si toti vzpomněla. Kdy Muriel krátce po tom poáru přijela, první věc, kterou řekla, bylo to, e jsme měli ten benzin zamykat. Neřekla jsem jí, e doktora Nevilla někdo polil benzinem. Nemohla jsem jí to říct, sama jsem to nevěděla. Tak jak to mohla vědět? Já nejdřív myslela, jak je důleité, e jsem si na to vzpomněla, pak jsem si ale řekla, e to třeba vytuila. Odmlčela se a pak řekla: O Kocourovi ádné zprávy?

Dnes ráno jsem v muzeu nebyl, ale zatím jsem neslyel, e by se vrátil.

Asi na něm nikomu nezáleí, kdy je tolik jiných závaných starostí. Jestli se nevrátí, doufám, e si najde někoho, kdo se ho ujme. Není to půvabné zvíře. Nemůe spoléhat na svou roztomilost. Bylo hrozně kruté, co mu Muriel provedla. A proč? Mohla zabouchat na dveře domku a já bych jí otevřela. Nemusela by se starat o to, e ji poznám. Přece jsem měla být mrtvá. Taky bych byla, kdybyste nepřiel.

Musela vás zabít v obývacím pokoji, vysvětloval, aby to vypadalo jako vrada podle návodu. Nemohla si být jistá, zda jí otevřete, kdyby zaklepala. Myslím, e slyela, jak nám z muzea telefonujete. Jestli věděla, co jste nám řekla, mohlo jí dojít, e ji odmítnete.

Ve snaze odvést její mylenky jinam řekl: Ty vae květiny jsou krásné.

Hlas se jí prozářil. Viďte? Ty luté růe jsou od pana Marcuse a slečny Caroline, ta orchidej od paní Stricklandové. Paní Faradayová a pan Calder-Hale telefonovali a přijdou za mnou dnes večer. Paní Stricklandová mi poslala dopis. Myslí, e bychom měli sehnat kněze, aby navtívil muzeum. Nejsem si moc jistá proč  aby se tam pomodlil, postříkal to svěcenou vodou, nebo prováděl exorcismus? Píe, e pan Marcus a slečna Caroline by byli rádi, ovem nechtějí se toho obřadu zúčastnit. Říkají, e to ničemu nepomůe, ale ani neukodí. Je to divné, e to paní Stricklandová navrhla, e?

Trochu mě to překvapuje, to ano.

Náhle vypadala velmi unaveně. Asi bych u měl jít, prohodil Dalgliesh. Nesmíte se moc vyčerpávat.

Ale ne, nejsem vyčerpaná. Je to taková úleva, mluvit. Slečna Caroline mě přila navtívit dnes dopoledne a byla moc hodná. Nevím, jestli jsem jí doopravdy rozuměla. Chce, abych zůstala v domku a převzala část práce po Muriel. Oveme ne recepci ani účetnictví, na to hledají inzerátem někoho kvalifikovaného. Budeme teď potřebovat spoustu pomocných rukou. Já mám pomáhat s úklidem slečnina bytu. Prý tady bude častěji ne v minulosti. Je to velmi lehká práce, převáně utírání prachu, čitění ledničky, praní lůkovin v pračce. Má četné přátele, kteří tu někdy přespávají, lidi, kteří občas potřebují nocleh. Vezmu to samozřejmě s radostí.

Dveře se otevřely a vela sestra. Pohlédla na Dalglieshe. Je pár věcí, které teď s paní Cluttonovou musím provést, oznámila. Mohl byste počkat venku?

Stejně u je načase, abych el, řekl Dalgliesh.

Sklonil se, aby potřásl rukou, která bezvládně leela na pokrývce, ale její stisk byl pevný. Očí pod čelem s obvazy na něj hleděly beze stopy nejisté úzkosti stáří. Rozloučili se a Dalgliesh odkráčel anonymní sterilní chodbou. Neměl jí co říct, nemohl jí nijak pomoci. Kdyby jí řekl, co také bude znamenat její práce, nevzala by jí. Riskovala by, e ztratí svůj domek a svoje ivobytí, a proč vlastně? U podléhala mimořádnému kouzlu Caroline Dupayneové, ale nebyla tak naivní jako Muriel Godbyová. Byla silnějí osobnost, nenechá se jen tak oálit. Moná ji časem dojde, co se v tom bytě děje. Pak bude na ní, aby se rozhodla.

Potkal Kate, která mu la chodbou naproti. Byla tady, to věděl, aby zařídila převoz Muriel Godbyové.

Primář si myslí, e je úplně v pořádku, take je schopná převozu, oznámila. Je nabíledni, e se jí chtějí zbavit co nejdřív Volali z oddělení pro styk s veřejností, pane. Chtěli by dnes uspořádat tiskovou konferenci.

Můeme vydat prohláení pro tisk, ale jestli chtějí, abych byl na tiskovce já, pak si počkají do pondělka. Potřebují něco zařídit v kanceláři a dnes večer musím odejít dřív.

Odvrátila od něj tvář, ale jetě si stačil vimnout jejího posmutnělého výrazu. Ano, pane, to jste mi říkal, odpověděla. Vím, e musíte dnes večer brzy odejít.

Kapitola 11

V půl dvanácté u byla hromada restů, která na Dalglieshe v kanceláři čekala, vyřízena a on byl připraven napsat zprávu o vyetřování. Tu zprávu chtěl vidět komisař i ministr vnitra. Bylo to poprvé, co ho poádali, aby předloil podrobnou zprávu o vyetřování ministrovi, a on doufal, e to nezaloí precedens. Nejdříve tu vak byla jetě jedna nedokončená záleitost. Poádal Kate, aby zavolala k lady Swathlingové a vyřídila Caroline Dupayneové, e s ní chce naléhavě mluvit komander Dalgliesh ve Scotland Yardu.

Caroline přijela za hodinu. Byla oblečená jako na oficiální oběd. Tmavozelený plá z těkého hedvábí splýval v dramatických záhybech a její tvář lemoval stojatý límeček s ohrnutými růky. Rtěnka v bledé tváři působila tvrdě. Pohled, který na Dalglieshe upřela, byl nepokrytě hodnotící, jako by se viděli poprvé a ona ho odhadovala po sexuální stránce, pohrávajíc si s různými monostmi.

Asi bych vám měla poblahopřát, řekla.

To není ani nutné, ani vhodné. Poádal jsem vás, abyste přijela, protoe mám jetě dvě otázky.

Stále v práci, komandere? Ptejte se; jestli budu moci, odpovím vám.

Minulou středu nebo po ní  řekla jste Muriel Godbyové, e má, padáka, e u ji v muzeu nechcete?

Čekal. Vyetřování skončilo, podotkla. Muriel je ve vazbě. Ne e bych vás chtěla urazit nebo nechtěla spolupracovat, ale je vám jetě něco po tom, komandere?

Prosím, odpovězte.

Ano. Oznámila jsem jí to ve středu večer poté, co jsme odely z bytu. Ne zrovna tými slovy, ale řekla jsem jí to. Ocitly jsme se spolu na parkoviti. S nikým jsem se neporadila, ne jsem jí to sdělila, bylo to výhradně moje rozhodnutí. Můj bratr a James Calder-Hale si stejně vdycky mysleli, e se do recepce nehodí. Dřív jsem bojovala, abych ji tam udrela  výkonnost a loajalita mají svou cenu. Ve středu jsem dospěla k názoru, e pravdu mají oni.

Dalí kus skládačky zapadl na místo. Tak proto se Godbyová ve čtvrtek večer vrátila do muzea a byla v kanceláři, kdy Tally volala na policii! Kdy se na to Godbyové ptali, řekla, e chtěla vyřídit pracovní resty; ale kdyby to byla pravda, proč odela a zase se vrátila, proč rovnou nezůstala v práci?

Take Godbyová si la vyklidit stůl, řekl Dalgliesh. To nemohla, dokud byli kolem lidé. Bylo by to pro ni nesnesitelné pokoření.

Vyklidit stůl a jetě něco: nechat mi seznam nevyřízených věcí, které je třeba udělat, a říct mi, jak by se měla vést kancelář. Svědomitá a do poslední chvíle.

Vyřkla to bez lítosti, téměř s pohrdáním.

Vai kolegové si o ní mysleli, e se pro tu práci nehodí, řekl Dalgliesh, ale to nebyl ten důvod, proč jste ji vyhodila, viďte? Ve středu večer jste u věděla mimo vekerou pochybnost, e zabila vaeho bratra a Celii. Nechtěla jste, aby byla zaměstnankyní muzea, a ji budu zatýkat. Pak tu byl také zájem o kolej lady Swathlingové. Bylo přece nadeve důleité uchránit kolu před spojením s vradou?

Tyhle úvahy byly nepodstatné. Při troe těstí bych mohla kolu zdědit. Já jsem ji vybudovala. Nechci, aby to s ní začalo jít z kopce, jetě ne dostanu anci převzít ji. Pokud jde o muzeum, máte pravdu. Byl to prostředek, jak se zbavit Muriel, ne ji zatknete. Ale to nebyl hlavní důvod, proč jsem jí řekla, aby odela. A vyjde pravda najevo, ani kolej, ani muzeum neuniknou určitému popinění. kola neutrpí velkou kodu; odtamtud Godbyová odela u dávno. A muzeu by to moná vůbec neukodilo. U teď se lidé ptají, kdy opět otevřeme. Dupayneovo muzeum je konečně na mapě.

Kdy jste dospěla k závěru, e to udělala?

Asi v tuté dobu, co vy, aspoň myslím  kdy jsem se dozvěděla, e někdo zavřel dveře z bytu do galerie vrad na západku. Klíče jsem měla jen já a Godbyová. Rozdíl mezi námi byl ten, e vy jste musel najít důkazy, já ne. A teď mám jednu otázku na vás. Ona se přiznala, take budeme uetřeni procesu, ale kolik z mého soukromého ivota se musí dostat na veřejnost? Mluvím samozřejmě o Klubu 96. Nemá ádný vztah k tomu, jak zemřela jedna nebo druhá obě. Koronerovo vyetřování se přece bude týkat příčiny smrti, e? Musíte se zmiňovat o klubu?

Otázku poloila tak klidně, jako by se ptala, kolikátého je. Neprojevila ádné znepokojení a její hlas nezněl úpěnlivě. Pokrčil rameny. Bude hodně záleet na tom, jaké otázky bude koroner klást. Jsou tu také dvě odročená soudní vyetřování.

Určitě zjistíte, e koroner bude diskrétní, usmála se.

Řekla jste Muriel Godbyové, e znáte pravdu? zeptal se Dalgliesh. Zeptala jste se jí na to?

Ne. Ona ovem věděla o Klubu 96, nebo aspoň něco tuila. Vdy se starala o loní prádlo; uklízela prázdné láhve od ampaňského. Na nic jsem se jí neptala, a kdy jsem ji propoutěla, přímo jsem se nezmínila o vradách. Pouze jsem řekla, e chci, aby si vyčistila stůl a odela hned, jakmile nám policie vrátí klíče. Zatím e mi nemá chodit na oči.

Chtěl bych vědět, co přesně jste si řekly. Jak to přijala?

Jak byste myslel? Podívala se na mě, jako bych ji odsuzovala k doivotnímu trestu. Moná to tak nějak bylo. Chvíli jsem si myslela, e omdlí. Chtěla promluvit, ale vydala jen nějaký skřek. ,A co muzeum? vypravila ze sebe. ,Co moje práce? Řekla jsem jí, a se nestará, e není nepostradatelná. Můj bratr a James Calder-Hale se jí chtěli zbavit u celé měsíce. Úklid mého bytu převezme Tally.

To bylo vechno?

Jetě ne. Vykřikla: ,Co se stane se mnou? Řekla jsem jí, e její největí naděje spočívá v tom, e policie bude ty zločiny posuzovat jako vrady podle návodu. To byla má jediná zmínka o vradách. Pak jsem nasedla do auta a odjela.

Těmito posledními slovy, pomyslel si Dalgliesh, byla Tahy odsouzena k smrti. Vrada vaeho bratra byl její dar pro vás, poznamenal. Vy jste přece chtěla muzeum udret. Muriel třeba očekávala, e jí budete vděčná.

Teď její hlas ztvrdl. To mě tedy neznala, a vy taky ne. Myslíte si, e jsem Nevilla neměla ráda, e?

Ne, to si nemyslím.

My Dupayneové nedáváme najevo city. Byli jsme vycvičeni, e se to nemá, a ta kola byla tvrdá. Nejsme sentimentální, pokud jde o smrt, a vlastní, nebo někoho jiného. Nepěstujeme to neurotické objímání a slintání, které lidi provozují jako náhraku za závazek opravdového soucitu. Nevilla jsem měla ráda. Byl z nás nejlepí. On byl vlastně adoptovaný. Asi nikdo nevěděl, kdo je jeho matka, kromě naeho otce. Marcus a já jsme vdycky předpokládali, e je jeho. Proč by ho jinak adoptoval? Nebyl to člověk, který by trpěl lechetnými pohnutkami. Nae matka tancovala, jak on pískal; to byla její role v ivotě. Nevilla adoptovali jetě předtím, ne jsem se narodila. Často jsme se hádali. Neměla jsem valnou úctu k jeho povolání a on pohrdal mým. Moná pohrdal i mnou, ale já jím ne. Pro mě to pořád byl uctívaný starí bratr. Byl to Dupayne. Jakmile jsem se dozvěděla pravdu, nemohla jsem být s Muriel Godbyovou pod jednou střechou. Odmlčela se a pak se zeptala: Je to vechno?

Vechno, nač mám právo se ptát, přisvědčil Dalgliesh, ale dodal: Zajímalo by mě, co bude s Tally Cluttonovou. Prý jste jí nabídla úklid bytu po Muriel.

Vstala, sáhla po kabelce a pak se usmála. Nemějte starost. Ta práce bude striktně vymezena. Trochu utírání prachu, vysávání podlah. Umím ocenit dobrotu, i kdy o ni sama neusiluji. A jestli se znovu vzpamatuje Klub 96, nebude se scházet v muzeu. Nechceme, aby nám místní poldové lezli do dveří a hulákali tu pod zamínkou, e dostali hláku o drogách nebo pedofilech. Sbohem, komandere. koda e jsme se nepotkali za jiných okolností.

Kate, která celou dobu mlčela, vyla s ní a dveře se za nimi zavřely Za pár minut byla zpátky. Paneboe, ta je arogantní, pronesla. A ta rodinná pýcha! Neville měl cenu, protoe byl poloviční Dupayne. Myslíte, e nám řekla pravdu o té adopci?

Ano, Kate, řekla nám pravdu.

A co Klub 96, co z něj měla?

Patrně nějaké peníze. Lidé jí nechávali dary pod zamínkou, e platí za úklid nebo za pití. Ale hlavně ji těilo, e má moc. V tom si byly s Godbyovou podobné.

Dovedl si představit, jak Godbyová sedí za stolem recepce a tajně hýčká vědomí, e nebýt jí, muzeum by se zavřelo, a uvauje o tom, zda a kdy by mohla svěřit Caroline, co jí dala  ten nezměrný dar z lásky.

Kate řekla: Caroline Dupayneová ten klub obnoví, podle mě. Pokud převezme kolej lady Swathlingové, mohli by se naprosto bezpečně scházet tam, zejména o prázdninách. Myslíte, e bychom měli Tally varovat?

Není to nae věc, Kate. Nemůeme lidem organizovat jejích ivoty Tally Cluttonová není blázen. Rozhodne se sama. Není na nás, abychom ji stavěli před morální rozhodnutí, které třeba nikdy nebude muset udělat. Potřebuje práci a domek, potud je to jasné.

Myslíte, e udělá kompromis?

Kdy jde o hodně, lidi ho větinou udělají, i ti ctnostní.

Kapitola 12

Bylo pět hodin a poslední seminář toho týdne skončil. Studentka sedící proti Emmě vedle krbu ho absolvovala sama. Její společnice padla s chřipkou, první obě nového semestru. Emma vroucně doufala, e to nebude začátek epidemie. Ale Shirley se jaksi nechtělo odejít. Emma se zadívala na dívku, schoulenou na idli s očima sklopenýma, malé, nepříli čisté ruce propletené v klíně. Bylo evidentní, e má nějaký problém, nelo to ignorovat. Přistihla se, jak se v duchu modlí: Pane Boe, prosím, a se mě na nic moc neptá, teď ne. A je to rychlé.

Musela stihnout vlak v est patnáct a Adam ji měl čekat v sedm a tři minuty na Kings Cross. Hrozila se telefonu, do kterého by jí řekl, e to nemůe stihnout, ale on nezavolal. Měla objednané taxi na pět třicet, dost brzy na to, aby se počítalo s dopravním ruchem. Kufr u měla sbalený. Kdy skládala noční koili a upan, usmála se při pomylení, e kdyby ji teď viděla Clara, řekla by jí, e se balí na líbánky. Násilím odtrhla své mylenky od té vysoké tmavé postavy, která na ni bude čekat u východu z metra, a řekla: Máte nějaké starosti?

Studentka jí pohlédla do očí. Ostatní studenti si myslí, e jsem tady, protoe jsem chodila do státní koly. Myslí si, e vláda zaplatila Cambridgi za to, e mě sem vzala. Proto jsem prý tady, ne proto, e na to mám.

Emma se ostře zeptala: Řekl vám to někdo?

Ne, nikdo. Neřekli mi nic, ale myslí si to. Je to v novinách. Já vím, e to tak chodí.

Emma se k ní naklonila a řekla: Tady na téhle kolejí to tak nechodí a u vás tomu tak nebylo. Shirley, to prostě není pravda. Poslouchejte mě, je to důleité. Vláda neradí Cambridgi, jak vybírat uchazeče. Pokud by k tomu dolo, pokud by to kterákoli vláda udělala, Cambridge by na to nedbala. Nemáme důvod, abychom přijali někoho jinak ne na základě inteligence a schopností. Jste tady, protoe si to zaslouíte.

Shirley promluvila tak tie, e Emma musela napnout sluch. já si to nemyslím.

Přemýlejte o tom, Shirley. Vzdělanost je mezinárodní a konkurence je veliká. Má-li si Cambridge udret své místo ve světě, jste tady kvůli svým přednostem. Chceme vás tady mít a jsme rádi, e vás máme.

Ostatní mi připadají tak sebejistí! Někteří se u znali, ne sem nastoupili. Mají tady kamarády. Cambridge pro ně není cizí, vědí, co dělat, jsou spolu. Pro mě je to vechno neznámé. Cítím, e sem nepatřím. Byla to chyba jít do Cambridge, někteří mámini přátelé mi to říkali. e prý sem nezapadnu.

Mýlili se. Samozřejmě je lepí přijít sem s kamarády. Ale někteří ze studentů, kteří vám připadají tak sebejistí, mají stejné starosti jako vy. První semestr na univerzitě není nikdy lehký. Po celé Anglii mají studenti podobné pocity nejistoty. Kdy jsou neastní, vdycky si myslí, e se nikdo jiný nemůe cítit stejně. Ale je to tak. Patří to k člověku.

Vy se tak nemůete cítit, doktorko Lavenhamová.

Jistěe někdy mohu. A také si tak připadám. Vstoupila jste do nějakého spolku?

Jetě ne. Je jich tady tolik! Nejsem si jistá, jestli zapadnu.

Co kdybyste vstoupila do některého, který vás skutečně zajímá? Nedělejte to jen kvůli tomu, abyste se seznámila a získala přátele. Vyberte si něco, co vás bude bavit, třeba něco nového. S lidmi se seznámíte a určitě najdete kamarády.

Dívka vzdychla a eptla něco, co mohlo být: Pokusím se. Emmu to znepokojilo. Tohle byl problém, který jí mezi těmi, je jí studenti svěřovali, působil největí strach. V jakém stadiu, pokud vůbec, by měla doporučit, aby navtívili profesionální poradnu nebo pomoc psychiatra? Nevimnout si známek závaných potíí by mohlo být katastrofální, ale reagovat přehnaně by mohlo zničit právě tu sebedůvěru, kterou se v nich snaila vybudovat. Byla Shirley zoufalá? Emma si to nemyslela. Doufala, e to odhadla správně. Mohla nabídnout jinou pomoc, o ní věděla, e bude třeba.

Jemně řekla: Kdy někde začínáme, je někdy těké vědět, jak pracovat co nejefektivněji, jak nejlépe vyuít svůj čas. Je snadné marnit ho prací na nepodstatných věcech a zanedbávat ty důleité. Psát akademické eseje vyaduje velkou praxi. Tuhle sobotu a neděli nebudu v Cambridgi, ale můeme si o tom popovídat v pondělí, pokud budete mít pocit, e vám to pomůe.

Určitě, doktorko Lavenhamová, pomohlo by mi to. Děkuji vám.

Take třeba v est?

Dívka kývla a zvedla se k odchodu. Ve dveřích se otočila, aby zaeptala poslední díky, pak zmizela. Emma pohlédla na hodinky Měla zrovna tak čas hodit na sebe kabát, popadnout kufr a sejít dolů k taxíku. Teprve na nádraí v Cambridgi si uvědomila, e v pokoji na koleji nechala mobil. Moná, pomyslela si, to ani nebylo přehlédnutí, ale podvědomá hrůza, e zazvoní, a bude na cestě. Teď mohla cestovat v klidu.

Kapitola 13

Konečně se Dalgliesh nachystal k odchodu. Do dveří vak strčila hlavu jeho sekretářka. Volá ministerstvo vnitra, pane Dalglieshi. Ministr by se chtěl s vámi sejít. Volá jeho soukromá kancelář. Je to naléhavé.

Kdy někdo volal v pátek odpoledne, větinou to bylo naléhavé. Řekla jste jim, e téměř okamitě odjídím na víkend?

To jsem jim řekla. Oni na to, e mají těstí, e vás chytili včas. Je to důleité. Zavolali také pana Harknesse.

Take tam bude Harkness. Kdo jetě? uvaoval Dalgliesh v duchu. Kdy si oblékal kabát, pohlédl na hodinky. Pět minut trvá zkratka podchodem u stanice metra St. Jame s Park a ke Queen Annes Gate. Pravděpodobně obvyklé zdrení díky výtahu. Alespoň e ho tam dobře znají a s jeho průkazem ho ostraha nebude zdrovat. Take celkem est minut, bude-li mít těstí, ne dorazí do ministrovy pracovny. Nemarnil čas zjiováním, zda u je tam Harkness, a rozběhl se k výtahu.

Trvalo mu přesně sedm minut, ne ho zavedli do ministrovy pracovny Viděl, e Harkness u tam je. Byl tam také náměstek ministra vnitra, Bruno Denholm z MI6 a náměstek ministerstva zahraničí, uhlazený úředník ve středních letech, jeho výraz klidné nezúčastněnosti naznačoval, e je tam jen jako pozorovatel. Vichni přítomní bylí zvyklí, e je občas takhle někdo povolá, a měli zkuenosti s tím, jak vechno neočekávané a nevítané převést na zvládnutelné a nekodné. Přesto si byl Dalgliesh vědom nepříjemné, téměř trapné atmosféry.

Ministr pokynul rukou a krátce a větinou zbytečně je představil. Byl to mu, který si osvojil dobré způsoby, zejména k úředníkům, jako pracovní strategii. Dalgliesh uvaoval o tom, e se mu to vcelku osvědčilo. Mělo to přinejmením punc originality Ale teď jeho nabídka sherry  pokud se vám to, pánové, nebude zdát příli brzy; je tu čaj nebo káva, kdybyste jim dali přednost  i přepečlivá pozornost, kterou věnoval rozsazení, připomínala úmyslnou zdrovací taktiku a to, e Harkness přijal sherry vlastně za ně za vechny, byla nestřídmost, hraničící s počátečním alkoholismem. Boe, začnou u konečně? Nalili jim sherry  výborné a velmi suché  a posadili se ke stolu. Před ministrem leely desky. Otevřel je a Dalgliesh spatřil, e obsahují jeho zprávu o vradách v Dupayneově muzeu.

Gratuluji vám, komandere, zahájil ministr. Citlivý případ vyřeený rychle a efektivně. Nastoluje opět otázku, zda bychom neměli rozířit útvar zvlátního vyetřování tak, aby pokryl celou zemi. Myslím konkrétně na nedávné politováníhodné únosy a vrady dětí. Národní útvar se speciální kvalifikací by měl v těchto neblaze proslulých případech výhodu. Jistě máte své názory na tento návrh.

Dalgliesh by mohl odseknout, e tato otázka není nová a stanoviska, včetně jeho, jsou ji známá. Přinutil se dret na uzdě svou netrpělivost. Výhody jsou zřejmé, pokud je třeba, aby vyetřování pokrylo celou zemi, nejde-li o jasně místní zločin. Ale existují námitky Riskujeme, e přijdeme o místní znalostí a kontakt s místní komunitou, které mohou být důleité v kadém vyetřování. Je tu problém spojení a spolupráce se slokami, jich se to předevím týká. Také můe dojít k úpadku morálky, pokud budou zajímavějí případy rezervovány pro útvar, který je povaován za privilegovaný v náboru pracovníků i vybavení. To, co potřebujeme, je zlepení výcviku vech detektivů, počínaje detektivy konstábly. Veřejnost začíná ztrácet důvěru ve schopnost policie řeit místní zločinnost.

A o tom teď samozřejmě uvauje ten vá výbor  o náboru a výcviku detektivů. Zajímalo by mě, zda můe být výhoda v tom, e tuto otázku pojmeme ířeji a vytvoříme celostátní útvar, nadhodil ministr.

Dalgliesh nepoukázal na to, e to není jeho výbor, pouze jeden z těch, v nich zasedá. Předseda bude patrně souhlasit s posledním rozířením kompetencí, pokud to bude poadovat ministr zahraničí, odpověděl Dalgliesh. Kdyby to tam bylo zahrnuto od začátku, mohli bychom mít zcela jinou skladbu členstva. V tomhle pozdním stadiu je kooptace členů problém.

Ale v budoucnu by to bylo proveditelné?

Jistě, pokud by to sira Desmonda potěilo.

Tohle zopakování starého problému, uvědomil si Dalgliesh, byla jen předehra. Ministr obrátil pozornost ke zprávě o vradách. Z vaí zprávy jasně vyplývá, e ten soukromý klub moná bych měl spí říci setkání přátel slečny Caroline Dupayneové  nehraje ádnou roli v úmrtí doktora Nevilla Dupaynea ani Celie Mellockové.

Ty má na svědomí pouze jediná osoba, Muriel Godbyová, odpověděl Dalgliesh.

Jistě, a protoe je to tak, zdá se mi zbytečné rmoutit matku Mellockové jetě zveřejňováním toho, proč ta dívka byla v muzeu.

Dalglieshe napadlo, e přesvědčení, e vichni lidé jsou méně inteligentní a naivnějí ne vy sám, je pro profesionálního politika uitečné, ale teď na to nehodlal přistoupit. To přece nemá nic společného s lady Holsteadovou, e? řekl. Ona i její druhý manel moc dobře věděli o dceřině ivotním stylu. Koho vlastně tady chráníme, pane?

Zmocnilo se ho zlomyslné pokuení uvést nějaká jména, ale odolal. Harknessův smysl pro humor byl na dost nízké úrovni a ministrův dosud nevyzkouel.

Ministr pohlédl přes stůl na úředníka z ministerstva zahraničí. Cizí státní přísluník, odpověděl, důleitý člověk a dobrý přítel této země nás poádal o ujitění, e jisté soukromé záleitosti zůstanou soukromé.

Nestrachuje se zbytečně? namítl Dalgliesh. Myslím, e za ostudu jsou v národním tisku teď povaovány pouze dva hříchy  pedofilie a rasismus.

V jeho zemi ne.

Ministr rychle pokračoval. Ne mu to ujitění poskytneme, trval bych na jistých detailech, zejména na tom, e se nikdo nebude vměovat do práce soudu. Soudy jistě neádají, aby byl stigmatizován nevinný.

Myslím, e moje zpráva je jasná, pane, prohlásil Dalgliesh.

Jasná i podrobná. Moná jsem se neobratně vyjádřil. Měl jsem říct, e bych chtěl vae ujitění o jistých věcech. Ten klub, který vede slečna Dupayneová  myslím, e to je čistě soukromý klub, který se schází v soukromém objektu, ádní jeho členové nejsou nezletilí a nejde tam o ádné peníze. To, co tam dělali, můe být podle některých názorů zavreníhodné, ale není to nezákonné.

Slečna Dupayneová nevede vykřičený dům, podotkl Dalgliesh, a ádný člen jejího klubu nebyl zapletený ani do smrti Nevilla Dupaynea, ani do vrady Celie Mellockové. Ta dívka by ovem nezemřela, kdyby nebyla v určitou hodinu v galerii vrad, a tam by se nedostala, kdyby nebyla členkou Klubu 96, ale jak jsem u uvedl, její smrt má na svědomí jediná osoba: Muriel Godbyová.

Ministr se zamračil. Sám přepečlivě vynechával jméno klubu. Nedá se o tom pochybovat? zeptal se.

Ne, pane ministře. Máme její doznání. Kromě toho jsme ji dnes ráno zatkli. Tallulah Cluttonová poznala, kdo ji napadl, jetě ne ztratila vědomí. V autě Godbyové byla nalezena zkrvavená elezná tyč. Rozbor krve dosud není hotový, ale není pochyb, e patří Cluttonové.

Jistě, přisvědčil ministr. Vratme se k aktivitám v bytě slečny Dupayneové. Vy soudíte, e ta dívka, která měla ten večer schůzku s lordem Martleshamem, la vlastně do toho bytu a vstoupila do galerie vrad poté, co odsunula západky. Byla motivována snad zvědavostí i faktem, e vstup do muzea z této strany byl přísně zakázaný. Z okna pak uviděla Muriel Godbyovou, která si myla ruce u zahradního kohoutku. Godbyová vzhlédla a spatřila ji. Vběhla do muzea, ukrtila svou obě, která nemohla utéct do bytu zavřenými dveřmi bez kliky, a nacpala tělo do truhly. Musela být dost silná, aby to mohla provést. Pak vela do bytu dveřmi zvenčí, k nim měla klíč, pozhasínala tam a nakonec sjela dolů výtahem, nechala ho v přízemí a odela. Lord Martlesham přijel téměř okamitě potom. To, e na parkoviti neviděl auto Celie Mellockové, které byIo v servisu, e se v hale nesvítilo a e byl výtah v přízemí; ho přesvědčilo o tom, e dívka na schůzku nepřila. Pak spatřil plameny z poáru v garái, zmocnila se ho panika a odjel. Přítí ráno Godbyová, která přijela časně jako vdycky, měla čas í příleitost utrhnout v Calder-Haleově kanceláři pár stonků afrických fialek a poházet jimi mrtvé tělo. Samozřejmě s cílem, aby druhá vrada vypadala jako vrada podle návodu. Také znovu zamkla dveře z bytu do galerie vrad, zavřela je na západku a zkontrolovala, zda tam po Mellockové nezůstaly nějaké stopy. Ani to, ani ten manévr s africkými fialkami nemohla provést bezprostředně po vradě. Jakmile oheň začal být vidět, musela odtamtud utéct, a to rychle, ne se spustí poplach. Je jasné, proč Godbyová musela vzít tu kabelku. Bylo důleité, aby se u Mellockové nenael klíč od bytu. Rychlejí bylo popadnout kabelku, ne ztrácet čas hledáním klíče. Jsou to samozřejmě podruné detaily, ale takové je jádro věci.

Vzhlédl se spokojeným úsměvem člověka, který opět demonstroval svou schopnost vyjádřit se krátce a výstině.

Tak se mi ten případ jevil, řekl Dalgliesh. Od začátku jsem si myslel, e ty dvě vrady souvisejí. Ten názor se mi potvrdil, kdy jsme nali důkazy o tom, e truhla byla prázdná v ten pátek ve čtyři hodiny odpoledne. Aby byly spáchány dvě vůbec nesouvisející vrady ve stejnou dobu a na stejném místě  to se příčí rozumu.

Ale  promiňte  ta dívka mohla přijít do muzea dřív a s jiným milencem, setkat se s ním v suterénu v archivu a poté, co se zavřelo, zůstat schovaná v muzeu. A jestlie se do muzea dostala jinudy ne z bytu, pak je fakt, e byla členkou klubu slečny Dupayneové, zcela irelevantní vzhledem k její vradě. Tudí ve zprávě nemusí být o klubu ádná zmínka.

Byl jsem poádán o úplnou zprávu, pane, a tu jste dostal, odpověděl Dalgliesh pevně. Nemám v úmyslu ji měnit nebo podepisovat jinou. Protoe Godbyová podepsala doznání a navrhuje, e se přizná ke své vině, ádný proces nebude. Pokud je pro vnitřní potřebu poadována zkrácená verze vyetřování, přísluný odbor ministerstva ji bezpochyby vypracuje. A teď, pane, bych chtěl odejít. Mám nutnou soukromou schůzku.

Zahlédl Harknessův překvapený výraz i to, jak se ministr zamračil. Ale řekl poměrně vlídně: Dobře. Mám ujitění, které jsem poadoval, e ani policie, ani soud nebude ádat, aby byly zveřejněny důkazy o soukromém ivotě slečny Mellockové. Myslím, pánové, e nae schůzka je u konce.

Dalgliesh byl v pokuení poukázat, e ádné takové ujitění nedostal a e nikdo v této místnosti, včetně jeho, není kompetentní k tomu, aby mu je poskytl.

Lord Martlesham můe ovem promluvit, poznamenal Harkness.

S lordem Martleshamem jsem mluvil. Má nadmíru vyvinuté svědomí, co je pro něj poněkud nepříjemné, ale nepřeje si, aby měli nepříjemnosti druzí.

 Také jsou tu ta dvě odloená soudní vyetřování, pane mínistře, a teď jetě jedno přibude.

No, já myslím, e koroner omezí své otázky na to, co je relevantní pro stanovení příčin úmrtí, prohodil ministr lehce. To se koneckonců od koronera ádá. Děkuji vám, pánové. Omlouvám se, e jsem vás zdrel, komandere. Přeji vám příjemný víkend.

Kapitola 14

Kdy spěchal k výtahu, pohlédl Dalgliesh na hodinky. Má tři čtvrtě hodiny na to, aby se dostal na Kings Cross. To by mělo být víc ne dost. Naplánoval si tu cestu s dostatečným předstihem. Jet vozem z Victoria Street na Kings Cross v pátek v dopravní pičce by byla katastrofa, zejména teď, kdy primátor změnil čekací doby u semaforů. Auto stejně nechal na obvyklém parkovacím místě u svého bytu. Nejrychlejí cesta byla metrem ze stanice St. Jamess Park na zastávku Victoria, tam přesednout na Victoria Line, ujet jen pět stanic a při troe těstí bude na Kings Cross za patnáct minut. Plán, e stráví dobu čekání v Britské knihovně, se rozplynul. Povolání k ministrovi vechny předchozí propočty zhatilo.

Cesta začala dobře. Vlak na Victorii přijel za tři minuty a na přestup také nečekal. Jakmile přestoupil na přímou Victoria Line, uvolnil se a podařilo se mu pustit z hlavy problémy uplynulého dne, aby mohl začít rozjímat o úplně jiných problémech a příslibech večera, který jej čeká. Ale potom, za Green Parkem, přiel první náznak hrozících potíí. Vlak zpomalil na téměř nepostřehnutelnou rychlost, na chvíli, která se Dalglieshovi zdála nekonečná, zastavil, nače se liknavě rozjel. Sotva se pohybovali. Minuty, v nich stál v presu teplých těl, se vlekly. Dalgliesh navenek vypadal klidně, ale jeho due se zmítala ve frustraci a bezmocné zuřivosti. Nakonec se dovlekli na stanici Oxford Circus a dveře se otevřely s povelem: Vichni vystoupit!

Ve zmatku vystupujících pasaérů deroucích se mezi hustý dav, který u na nástupiti čekal, zaslechl Dalgliesh nějakého mue, jak volá na zřízence, který el kolem: Co se stalo?

Před námi je zablokovaná tra, pane. Závada na voze.

Dalgliesh u nečekal. Rychle přemýlel. ádná dalí přímá linka odtud na Kings Cross nevede. Zkusí taxi.

Měl těstí. Na rohu Argyll Street taxík vykládal cestující. Dalgliesh se rozběhl a dorazil ke dveřím taxíku dřív, ne se stačil rozsvítit. Netrpělivě čekal, zatímco taxikářka hledala drobné, nače přikázal: Kings Cross, co nejrychleji.

Dobře, pane. Nejlepí bude jet obvyklou trasou po Mortimer Street, pak Goodge Street a nahoru po Euston Road.

Vyjeli. Dalgliesh se pokusil opřít se v sedadle a udret svou netrpělivost na uzdě. Kdyby přijeli pozdě, jak dlouho by čekala? Deset minut, dvacet minut? Proč by vůbec měla čekat? Zkusil jí zavolat na mobil, ale nebrala to.

Jízda, jak se dalo čekat, byla mučivě pomalá, a třebae se rychlost trochu zlepila, kdy vyjeli na Euston Road, bylo to pořád plouení. Pak přila katastrofa. Dodávka před nimi se srazila s autem. Nebyla to váná nehoda, ale dodávka zatarasila ulici. Doprava se zastavila. Dojde k nevyhnutelnému zdrení, ne přijede policie a začne řídit proud aut, který se dá po pohybu. Dalgliesh dal taxikářce desetilibrovku, vyskočil z vozu a dal se do běhu. Kdy dorazil na nádraí Kings Cross, měl dvacetiminutové zpodění.

A na personál v uniformách byla hala u cambridgeského nstupitě prázdná. Co asi Emma udělala? Co by dělal na jejím místě on? Určitě se jí nechtělo jít ke Claře a tam celý večer poslouchat kamarádčino láteření i utěování. Emma by se vrátila tam, kde byla doma, do Cambridge. A tam pojede i on. Musí ji dnes večer vidět, dozvědět se tu nejhorí nebo nejlepí zprávu. I kdyby ho nechtěla poslouchat, můe jí předat dopis. Ale kdy se zeptal zřízence, kdy jede přítí vlak, bylo mu jasné, proč je hala liduprázdná. Nastal nějaký problém na trati. Nikdo mu nebyl schopen říct, kdy se to opraví. Vlak, který přijel v sedm nula tři, byl poslední. Co se vichni bohové proti němu spikli? Z Liverpool Street jedou do Cambridge osobní vlaky, doporučil mu zřízenec. Měl byste to zkusit tam. Větina cestujících to tak dělá.

Nebyla ance, e by honem sehnal taxi, jak zjistil, kdy klusal kolem dlouhé fronty Ale naskytla se jiná, a při troe těstí rychlejí cesta. Na Liverpool Street dojede metrem, je to čtyři stanice, pokud se opět nějakým zázrakem něco neporouchá. Proběhl z nádraí do podchodu metra a pokusil se proplést davem lidí, kteří sjíděli po schodech dolů. Najít mince do automatu na jízdenky mu připadalo jako neskutečná obtí, ale nakonec byl na nástupiti a za čtyři minuty přijel vlak Okruní linky Na Liverpool Street vyběhl po irokých schodech kolem moderní věe s hodinami a nakonec stanul ve vyím patře a shlíel na velkou modrou tabuli s odjezdy, která se táhla napříč halou pod ním. Vlak do Cambridge se svými deseti zastávkami odjíděl z nástupitě est. Měl ani ne deset minut na to, aby ji nael.

Protoe spoj z Kings Cross nejezdil, u turniketu se strkal a tlačil hustý dav lidí. Vmísil se mezi ně a razil si cestu vpřed. Zavolal na dozorkyni ve slubě: Někoho hledám. Je to naléhavé. Nepokusila se zastavit ho. Nástupitě bylo plné. Před ním se podél vlaku sunul dav lidí, tlačili se u dveří, zoufale hledali volné sedadlo.

A pak spatřil Emmu. Kráčela, připadalo mu, e poněkud sklíčeně, s takou v ruce, k prvnímu vagonu. Vytáhl z kapsy dopis a vyběhl za ní. Otočila se a on měl jen čas zaregistrovat její překvapený úlek a pak, zázrakem, rychlý bezděčný úsměv, ne jí vrazil obálku do ruky. Řekl: Nejsem ádný kapitán Wentworth, ale přečti si tohle, prosím tě. Přečti si to hned. Počkám na tebe na konci nástupitě.

A teď tu stál sám. Odvrátil se, protoe by nesnesl pohled na to, jak nacpe dopis do kapsy a nastoupí do vlaku. Pak se přinutil podívat. Stála stranou od řídnoucího davu a četla. Pamatoval si slovo od slova, co jí napsal.

Řekl jsem si, e Ti napíu, protoe tak bude mít čas, abys uváila odpověď, ale moná je to jen moje zbabělost. Přečíst si odmítnutí by bylo snesitelnějí, ne je uvidět ve Tvých očích. Nemám důvod doufat. Ví, e Tě miluji, ale má láska mi nedává ádné právo. Ta slova Ti u říkali jiní mui a budou zas. A já nemůu slíbit, e Tě udělám astnou; byla by domýlivost domnívat se, e takový dar je v mé moci. Kdybych byl Tvůj otec, Tvůj bratr nebo jen přítel, nael bych spoustu důvodů, které by svědčily proti mně. Ale Ty je u zná. Za mě se mohou přimlouvat jen největí básníci, ale teď není čas na cizí slova. Mohu psát jen to, co cítím. Mám jedinou naději, e se odváí riskovat a pustí se do toho dobrodruství se mnou. Pro mě v tom ádné riziko není. Nemohu doufat v ádné větí těstí, ne být Tvůj milenec a manel.

Jak tam stál sám a čekal, připadalo mu, e ivot na nádraí záhadně utichl, jako by to bylo ve snu. Nepravidelný zvuk pochodujících kroků, čekající vlaky, shledání i loučení, zavírání vagonových dveří, obchůdky a bistra v iroké hale i vzdálený ruch velkoměsta utichly. Stál tam pod nádhernou klenbou střechy, jako by neexistovali jiní dva lidé ne on, čekající, a její vzdálená postava.

A teď mu poskočilo srdce. Cílevědomě kráčela k němu a pak se rozběhla. Setkali se a on jí stiskl ruce, které k němu vztáhla. Podívala se mu do očí; spatřil, e ty její jsou plné slz. Tie řekl: Milá moje, potřebuje víc času?

Vůbec ne. Odpovídám ano, ano, ano!

Nevzal ji do náručí, ani se nepolíbili. Pro tyhle první blízké dotyky potřebovali samotu. Pro tuhle chvíli byl spokojený, e cítí její ruku ve své. Nechal ten úasný příval těstí, aby se mu rozlil do vech il, a se něco prolomilo a on se hlasitě rozesmál, aby vykřičel svůj triumf.

A ona se také smála. To je tedy místo na návrhy! Mohlo to být i horí. Mohli jsme být na Kings Cross. Podívala se na hodinky a dodala: Adame, vlak jede za tři minuty. Můeme se probudit do zvuků fontán na velkém nádvoří Trinity.

Pustil její ruce, sklonil se a vzal jí kufr. Pod mými okny teče Teme, řekl.

Jetě se smála, kdy se do něj zavěsila. Tak jedeme domů.

Malé soukromé muzeum na okraji londýnského parku Hampshead Heath zdědili tři sourozenci Dupayneovi. Pokud se nedohodnou a neprodlouí nájemní smlouvu, muzeum bude zavřeno. Neville Dupayne vak podepsat odmítne a vzápětí ho zaměstnankyně muzea Tally Cluttonová najde mrtvého. Kadý z lidí spojených s muzeem má motiv a příleitost k vradě. Ale jen jeden zabije a v průběhu vyetřování zabíjí znovu. Vrady se podobají slavným případům z historie zločinu, které jsou dokumentovány v Dupayneově muzeu. Jestli jde o náhodu, nebo o vrady podle návodu, musí zjistit komander Dalgliesh. Zdá se vak, e kadý krok, o který je blíe vrahovi, jej vzdaluje od eny, ji miluje