Pavel Jansa

Malér pana Mahlera

1.

Odjakživa jsem hltal detektivky. Už jako školák jsem toužil po tom, abych se nachomýtl k nějakému zločinu. Aspoň jednou v životě zažít to napětí, které s sebou nese pátrání po pachateli! Popustit uzdu fantazii a vlastními oslnivými dedukcemi odhalit zloducha dřív než policie…

„Honzíku, zhasnout a spát. Zítra vstáváš do školy.“ S těmito slovy mi máma chodila večer co večer dočasně zabavovat moje milované knížky.

„Mamííí, ještě kousek… Já bych teď stejně ještě neusnul…“ žadonil jsem, smlouval, bojoval.

Byl to ale pokaždé boj předem ztracený. A tak jsem potmě pod peřinou alespoň snil o tom, že jednou, až budu velký, se určitě s nějakým zločinem nesetkám jenom na papíře. A potom budou všichni koukat…

Ale když jsem se ve věku poněkud zralejším skutečně stal – byť nedobrovolně – aktérem jakési podivné „detektivky“, s romantikou to nemělo vůbec co dělat. Ještě dnes mi to všechno, co se už téměř před rokem semlelo, chvílemi připadá jako hektický sen, ze kterého jsem se včas neprobudil. Nemůžu si pomoct. Pořád jsem toho plný. Stačí přivřít oči…

Zase se plížím špatně osvětlenou podzemní chodbou. V rourách na stropě to občas zaduní a zašplouchá… Zase otevírám ty temnou červení natřené železné dveře a… A pak ho zase vidím za stolem, zhrouceného, s nechápavým výrazem ve tváři, s vytřeštěnýma, mrtvýma očima… A s vroubkovanou černou rukojetí velkého šroubováku trčící z podžebří, pochopitelně. Zírám na něho a nejsem schopen pohybu. Proč se neraduju? Konečně se přece stalo to, co jsem si nesčíslněkrát v duchu přál. Je mrtvý… Ale já nejásám. Je mi najednou zle. To je přece vražda, zločin… Copak jsem si to skutečně přál takhle? Když se potom doslova násilím probouzím z toho polosnu a polobdění, cítím, jak mi ještě po roce buší srdce… Je jasné, že musím začít jinak. Jistě budete souhlasit, že kulturní člověk by své vyprávění neměl začínat drastickou scénou násilné smrti. Ale nebojte se. I tak se pokusím začít stylově. Na hřbitově.

„Jak by se ti zamlouvalo, ležet jednou tady?“

Dominika Šebestová se na mě dívala zkoumavě, a aniž si to uvědomovala, její rty se už zase stahovaly do toho nejistého, křečovitého úsměvu. Zbaví se ho ta holka někdy?

Stál jsem vedle ní u rohového hrobu v hlavní aleji městského hřbitova v krajském městě Hradci. Stál jsem strnule a poslušně jsem hleděl na mohutný mramorový náhrobek, na jehož vrcholku dva černí andělé – každý z jedné strany – duli svými troubami na velikánský kříž a ozdobný zlacený nápis Rodina Finkova.

Už jsem věděl, že Šebestovi zbohatli po přeslici. Ničina matka Sylva byla za svobodna Finková. Narodila se „se stříbrnou lžičkou v puse“, jak prý se říká v Anglii. Já bych řekl, že je ten typ, co si na honoraci hraje určitě i na záchodě. To její muž, aspoň jak jsem ho měl možnost prozatím sledovat, se vždycky držel víc při zemi. Záhy jsem pochopil proč. Předkové Milana Šebesty nikdy nebyli v balíku. Však taky odpočívají na zapadlém venkovském hřbitůvku.

„A ty tu ležet chceš?“ odpověděl jsem Dominice otázkou.

Proč mě sem, proboha, vlastně tahala? Na jaře toho roku mi bylo třiadvacet, jí osmnáct. Připadalo mi, že na úvahy o posledních věcech člověka máme ještě oba čas. Ale zeptal jsem se. Než tupě zírat

na nějaký mastňácký hrob uprostřed nekonečného, deprimujícího sídliště mrtvých, raději trochu černého humoru. Pobaveně jsem čekal, co z komtesky Šebestovic vypadne.

„U mě je to snad jasné,“ sjela mě zvysoka. „Já zde každopádně ležet budu. Je to nejdražší hrob v celé aleji.“

„A k tomu to okolí. Líp sis vybrat nemohla,“ ušklíbl jsem se.

Hlavou jsem pokynul přes její levé rameno. Listy keřů, které oddělovaly po vojensku vyrovnané řady hrobů, hýřily pestrými barvami pozdního léta. Slunce svítilo, ale už dávno nehřálo. Nezadržitelně se blížily Dušičky a podzim.

Niki nad mým úšklebkem ohrnula nos jako pravá dcera své matky: „Nešaškuj… Musela jsem ti to ukázat. Se mnou tu jednou bude pochopitelně ten, koho si vezmu.“

U ní je to jasné, koho si ona vezme… Panebože… Chtě nechtě jsem se očima vrátil k náhrobku Ničiny rodiny.

Pod velkým nápisem Rodina Finkova stálo menšími typy rovněž ve zlatě JUDr. Julius Fink 1900–1969, vedle pak Marie Finková 1903–1974 a pod tím JUDr. Julius Fink 1930–2005, Božena Finková 1931–2000. Pod nápisy byla směrem dolů ještě spousta volného místa. I pro moje a Dominičino jméno. Pokud se Niki skutečně stane mojí ženou – a všechno tomu zatím nasvědčovalo – musel jsem chtě nechtě vzít jako realitu, že jednou – doufejme, že v hodně daleké budoucnosti – sem pod leštěný černý mramor uloží i mne.

„Takže zde máš prapradodiče i prarodiče z maminčiny strany…“ poznamenal jsem nepříliš duchaplně.

V podstatě jen proto, abych něco řekl. Nevěděl jsem totiž, co se sluší povídat na hřbitovech. Nejraději bych už měl tu morbidní povinnost za sebou. Musela mě představit svým zasloužilým předkům. Brrr… Krchovy jsem rád neměl a mastňácké hroby mě už vůbec nefascinovaly. Ale Niki – podobně jako její matka jaksepatří hrdá na rodinnou tradici – ve svém zápalu moje rozpoložení nevnímala.

Ochotně spustila jako průvodce po hradech a zámcích: „Pradědeček se sice v Hradci narodil, ale svoji advokátní kancelář si otevřel v Praze. Nadělal tam obrovské peníze a sem se vrátil až na stará kolena. Koupil dva nejvýstavnější domy na náměstí a za městem postavil likérku.“

„Advokát vyráběl likéry?“ podivil jsem se.

„Na tu myšlenku ho prý přivedla prababička. Milovala griotku… Pradědeček byl v Hradci VIP. Jeho syn, můj děda, na tom byl mnohem hůř. I když taky vystudoval práva, za minulého režimu pochopitelně žádnou vlastní kancelář mít nemohl. Jak ti včera vyprávěla máma, dělal po většinu života poskoka v pitomé Deltě.“

Sylva Šebestová, rozená Finková, se vyznačovala – mírně řečeno – deformovaným viděním světa. Každý v Hradci věděl, že Delta bývala v někdejším Československu podnik svým významem srovnatelný jen se Škodovkou, Zbrojovkou, ČKD a podobnými giganty. Prakticky nebylo na světě země, kam by Delta nevyvážela zemědělské stroje a zavlažovací systémy. A Dominičin dědeček tam, jak jsem slyšel od jiných, nedělal žádného poskoka. Dnes bychom řekli, že patřil přímo k vrcholovému managementu. Dlouhá léta šéfoval v oddělení propagace.

„Byl to velice čilý a pracovitý pán, který ani jako šedesátník po změně poměrů nezaváhal,“ vyprávěl o něm ředitel Šenkýř.

Bylo to vlastně prosté. Starý Fink měl díky restituci rodinného majetku najednou dost na to, aby směle realizoval svůj potlačený podnikatelský sen. Likérku prodal Němcům, jeden dům pronajal bance a z druhého udělal svůj hlavní stan. Za získaný pytel peněz chytře přikoupil rozlehlou trojpodlažní budovu u městského parku, která původně patřila organizaci mládeže, a k údivu všech v ní rozjel reklamní a marketingovou agenturu. Její název Futura se s každým dalším rokem stával pojmem.

„S Futurou to byl po revoluci zásah do černého, Niki,“ ocitoval jsem na hřbitově vlastní variaci na původní Šenkýřův výrok.

„Říkají to…“ pokrčila rameny.

„Byla to odvaha založit široko daleko první reklamku, dřív než kloudně bylo komu dělat reklamu. Tvůj děda měl fakt nos. Díky tomu je firma dnes tam, kde je.“

Pokrčila rameny: „Teď říkáš to, co tati. Asi máte pravdu, on má ostatně pravdu vždycky… Ale musím jednou být i trochu při mámě. Ta teď lituje, že děda tu práci tak přeháněl. Dřel prý jako mezek a podnik ho přivedl do hrobu.“

„Každopádně má zdatného nástupce,“ neopomněl jsem okamžitě pochválit jejího otce.

„To má,“ ožila Niki.

Kdykoliv šlo o chvalozpěv na jejího rodiče, Niki nadšeně souhlasila. Mužem číslo jedna byl pro ni tati. Zaznamenal jsem její reakci a uváženě jsem se rozhodl medu ještě přimáznout.

„Když mi ředitel Šenkýř předával funkci,“ fabuloval jsem splavně, „řekl mi doslova: Starej Fink to tady založil. Klobouk dolů. Ale bez Šebesty bysme se dodnes placatili nanejvýš v okresním měřítku.“

Ničiny oči šťastně zajiskřily.

Zatvářil jsem se přiměřeně starostlivě: „Ale ani on si svého zdraví moc nehledí. Taky maká mnohem víc, než musí.“

„Tati to zvládne. On je obrovsky silná osobnost,“ nezapochybovala Niki o neprůstřelnosti svého zploditele.

Co mi taky zbývalo, než velkého Šebestu chválit do nebes. Jednak to byl můj nejvyšší nadřízený, jednak se v něm Dominika viděla. A pochopitelně i naopak. Milan Šebesta byl ve svých pětačtyřiceti na vrcholu. Doma i v podniku se stal něčím na způsob středověkého monarchy. Byl přísný na sebe i na ostatní. Podnikatelský zisk bral jako samozřejmost, ale vždycky usiloval o mnohem víc. V rámci svých možností se snažil, aby všude vítězilo to, co označoval vágně definovanými, ale tím vznešeněji znějícími pojmy Pravda, Spravedlnost, Morálka… A to se v lidských dějinách nikdy neobcházelo bez konfliktů. Šebesta je ovšem zvládal s šarmem rytíře bez bázně a hany.

„Když se teď parlamentní pravice začala profilovat s ohledem na blížící se volby, někdo si vzpomněl na Šebestu,“ seznamoval mě se situací ředitel Šenkýř. „Aby přetáhli voliče i křesťanským demokratům, potřebovali kandidáty jednoznačně pravicové, ale s minulostí bílou jako lilium. Tím

myslím nejen co do poplatnosti minulému režimu, ale i co do běžných lidských hříšků, jako jsou třeba aférky se ženskými. I když takových lidí bývá všude jako šafránu, v Hradci kupodivu našli hned dva. Šebestu a Pernera.“

Milan Šebesta měl jít do voleb jako jednička, stavitel Perner, majitel firmy Perner Bau, coby dvojka. Potenciální protivníci okamžitě zatoužili na sněhobílé morální čistotě obou kandidátů objevit byť jen malilinkou skvrnku. Ale marně. Jako by Šebesta a Perner nejen nekradli, ale ani nepomlouvali, nelhali, nepili, nekouřili a o cizí ženy nestáli. Partajní šéfové v Praze děkovali nebesům, že ty dva objevili. Vypadalo to, že napřesrok v Hradci zvítězí na celé čáře.

Tím posledním si Šenkýř sice už tak docela jistý nebyl, ale zato mi to denně v různých obměnách opakovaly Sylva Šebestová s Dominikou. Snad jim ani nedocházelo, že ve volbách nebude rozhodovat to, koho zbožňují manželky a dcery, ale nevypočitatelné okamžité naladění drobného lidu. Vždyť třeba právě z Šebestova neposkvrněného morálního profilu si utahovali i poddaní v jeho vlastním podniku.

„To snad ani není normální chlap,“ pošklebovali se mu za zády. A taky: „Jednou se z té morálky posere.“

I když jako šéf Šebesta objektivně nebyl zase až tak špatný. Dokonce svoje lidi platil líp než většina ostatních. Jen trval na puntičkářském dodržování jistých pravidel. Tak třeba prokázaný mimomanželský vztah na pracovišti řešil hodinovým vyhazovem. Zákoník práce? K smíchu! Každý to přece musel podepsat v dodatku k pracovní smlouvě, tak co…

Ani nejzavilejší pomlouvači by nemohli ovšem popřít, že Šebesta sice po tchánově náhlé smrti převzal jakž takž nastartovaný podnik, ale na dnešní vrchol že ho opravdu přivedl především svým vlastním workoholickým úsilím. Díky filiálkám v Ostravě a v Brně prakticky v reklamní branži ovládl celou Moravu. A zaslechl jsem dokonce, že se chystá otevřít kancelář i v Praze.

„Jestli v příštím roce uspěje i v komunálních volbách, bude tvůj potenciální tchán nejmocnějším mužem nejen v Hradci, ale nejspíš i v přilehlém kraji,“ usmála se hrdě moje budoucí žena. Ale okamžitě rty zase stáhla do toho nejistého poloúsměvu.

Přikývl jsem. Nekecala. Z jedniček na kandidátkách se opravdu stávají krajští hejtmani.

Návštěvu předků si tedy Niki mohla odfajfkovat. Podle jejího přání jsem učinil další krok do rodiny… Zapálili jsme dvě tlusté, červené, pomalu hořící svíce s ozdobnými čepičkami ze zlatavého plechu a vrátili jsme se na parkoviště před hřbitovní bránou. Tam na nás trpělivě čekal Ničin stříbrně metalizovaný bavorák v provedení „off-road“. Závistivě ho okukovali dva školáci. Moje budoucí žena si žila. Ale jak se mi to jevilo, ani já jsem si vlastně nezačínal žít špatně…

To jsem celý já. Žvaním o Dominice, dělám si legraci a zároveň se vytahuju s úspěšným a mocným budoucím tchánem, a sám se představit zapomenu. Promiňte mi to trošku kostrbaté vyprávění.

Nejsem žádný romanopisec. Chrlím to ze sebe tak, jak se mi to v hlavě rodí…

Mahler. Jan Mahler, jméno mé. Hned musím předeslat, že s tou slavnou rodinou nemám nic společného. Táta nepochází z Vysočiny, jako jeho nejslavnější jmenovci, ale od Mikulova a muzikální není ani trochu. Ba vůbec není múzický. Co pamatuju, je školníkem na základce v nedalekém Hradišti. Na stejné základce, kde moje máma vaří ve školní jídelně. Ale zpět k mému příběhu… Je mi

čtyřiadvacet, loni jsem vystudoval angličtinu a němčinu na filozofické fakultě. Jsem tedy magistr, ale skoro nikde to neuvádím. Jako kluk jsem často chodíval ke strýci lékárníkovi a tak mě oslovení „pane magistře“ pokaždé zaskočí. Bojím se, že po mně budou chtít aspirin…

Po promoci jsem nastoupil jako středoškolský profesor na gymnáziu v Hradci. Od prvního dne se mi tam líbilo. Nebylo divu. Ve třiadvaceti – tolik přesně mi tehdy bylo – mladého muže nejvíc ze všeho zajímají holky. A mě přivítaly v Cizojazyčné knihovně (jak stálo na dveřích) dvě, které rozhodně stály za hřích. Něco takového jsem nečekal, byl jsem z toho holčičího dua trochu vykulený. Vlastní vinou. Kdybych zástupci ředitele, který mě vodil po novém pracovišti, pořád jen zdvořile nepřitakával, mohl jsem si na dveřích aspoň přečíst jejich jména: Mgr. Petra Pernerová a Beata Zemanová.

„Ahoj…“

Tvářily se, jako bychom se znali odjakživa… Petra – sympatická vysoká štíhlá blondýnka – promovala o rok dříve než já na stejné kombinaci angličtina-němčina. I když na naší přefeminizované fakultě nebyla o hezké holky nouze, Petru tam znali snad úplně všichni. Hlavně Hradečáci. Ne snad pro její zevnějšek, takových tam bylo víc. Ona ovšem byla dcerou inženýra Pernera, majitele největší místní stavební firmy Perner Bau. Její otec byl něco podobného jako Šebesta. Ostře sledovaný pracháč, kterému ke štěstí chyběla už jenom prestižní politická kariéra.

Tu druhou – Beatu – jsem neznal ani od vidění. Na filozofické fakultě rozhodně nestudovala… Líbila se mi ale ještě víc než Petra. Byla tmavovlasá, ve srovnání s Petrou o něco menší, zato o fousek správněji tvarovaná a když se usmála, splňovala snad všechny požadavky klasické krásy. K tomu, aby zazářila, nepotřebovala berličky kosmetiky, ani lesk zlata. Časem jsem zaznamenal, že nikdo na ní nemohl vidět než jeden jediný skromný šperk. Na krku nosila srdíčko s monogramem BZ.

Bez velkých cavyků mi na sebe prozradila, že vysokou školu nemá, ale zato má státní i tlumočnické zkoušky z angličtiny, němčiny a francouzštiny. Rodiče prý bývali v diplomatických službách. Díky tomu se Beata naučila všechny tři řeči málem jako rodilý mluvčí. Gymnázium ji najalo na částečný úvazek jako lektorku pro výuku konverzace všech tří jazyků.

Beata i Petra mě informovaly, že se ve sborovně vyskytují minimálně, nejraději prý po slepičím způsobu hřadují právě tady v Cizojazyčné knihovně.

„Vítej. V kurníku chyběl už jenom kohout,“ chichotala se Petra.

„Bude mi potěšením,“ ušklíbl jsem se. Petra vypadala na pěkné žihadlo.

Přidal jsem se k nim rád. Co rád… V mém srdci zněly fanfáry. Jednak jsem měl učit totéž co ony, jednak jsem ani trochu nestál o sborovnu, kde hrál prim spolek klimakterických pedagožek s jedním přisprostlým tělocvikářem. Nemohlo mě potkat nic lepšího než náš společný „kurník“. Začal jsem si budoucnost lakovat na růžovo. Beata byla přímo výstavní kus, a kdyby to s ní snad nevyšlo, ani Petra by nebyla marná… Když se budu snažit, není boha, aby jedna nebo druhá nezabrala…

Já nejsem žádný lamač dívčích srdcí, aby bylo jasno. Ale protože jsem se těsně před promocí rozešel s jednou přelétavou spolužačkou, intenzivně jsem se pídil po rovnocenné náhradě. Nebylo to ale bez nesnází. Jednak tu správnou novou ženskou pořád ne a ne ulovit a potom tu byl i problém ze sféry technické. Kam se s ní budu uchylovat, až ji najdu? O zlatých rozverných časech na Univerzitní koleji

17. listopadu si novopečený gymnaziální profesor mohl už jenom nechat zdávat.

Mladý člověk to má těžké. Jde z problému do problému. Napřed nemá zaměstnání, a když ho

konečně sežene, nemá pro změnu kde bydlet. Denní dojíždění od rodičů ze dvacet čtyři kilometrů vzdáleného Hradiště mě nelákalo a brzy ani nepřipadalo v úvahu. Moje sestra Marta konečně splnila svoje hrozby a odešla od čím dál více alkoholizovaného manžela. Tím do malého dvoupokojového bytu mých rodičů přibyl rázem jeden dospělák a dvě děti. Sehnání nějakého bydlení se pro mne stalo akutním úkolem číslo jedna. Nakonec jsem v inzertní rubrice místní drbny objevil podnájem v odrbaném domku na předměstí. Moje místnůstka neměla ani samostatný vchod, muselo se do ní přes kuchyň.

„Máme jedinou podmínku, pane Mahler. Žádná hlasitá hudba a hlavně žádné návštěvy,“ zvedl varovně ukazovák můj domácí, takto neurastenický učitel zvláštní školy ve výslužbě. „Máme s tím špatné zkušenosti.“

Kýval jsem, ale do skoku mi nebylo. Kam si budu tu případnou novou holku vodit?

Nakonec mi trn z paty vytrhla černá ovce naší rodiny – teta Klára. A to jsem boubelatou mladší maminčinu sestru potkal úplnou náhodou. Věděl jsem, že po jednom z mnoha svých rozvodů teď žije v miniaturní svobodárně a pomoci s bydlením mi nemůže. Když jsem jí ale svůj problém vylíčil

komplexně, ukázalo se, že je na potřeby mladých mužů na slovo vzatý expert. Bez mrknutí mi nabídla luxusní hnízdečko lásky.

„Honzíku, zatím by to ale bylo jenom na jeden den v týdnu. Každou středu bys měl od dvanácti – myslím dvanáct v poledne, pochopitelně – do rána k dispozici celej bungalov. A gratis. Jenom by ses s tím, chlapče, nesměl nikde chlubit. Vyrazili by mě,“ mrkala na mě teta spiklenecky, když jsem si jí malinko postěžoval.

„Bungalov?“ poklesla mi čelist.

Jakýpak má teta Klára bungalov? Ty rozvody se na ní tedy parádně podepsaly. Už jí, chuděrce, hrabe…

„K tomu hotelu přece patří i bungalov,“ vysvětlovala.

Civěl jsem na ni neschopen slova. Teta dělala recepční v malém hotýlku nedaleko nádraží. Byl jsem tam za ní mnohokrát. Hotel Bristol stál v husté zástavbě a pokud jsem věděl, patřil k němu jenom špinavý dvorek se dvěma garážemi.

„Jo, ty nic nevíš… Já už nejsem na recepci v Bristolu,“ jala se vysvětlovat, když viděla, jak reaguji.

Teta Klára po svém posledním karambolu v privátní sféře zaznamenala úspěch alespoň v zaměstnání. Nabídli jí místo šéfky provozu nedávno dostavěného Sporthotelu a ona to vzala.

„Polepšila sis,“ vydechl jsem uznale.

„To taky. Ale hlavně je to tam všechno nové. I ten bungalov.“

„Na kurtech, co patří ke Sporthotelu, jsem už hrál, jednou jsem dokonce v hotelové restauraci i večeřel – to když slavil asistent Vávra čtyřicátiny a pozval celý kroužek – ale žádný bungalov jsem tam nikde neviděl,“ odporoval jsem.

V Hradci byl Sporthotel docela pojem. Postavil ho místní podnikatel, který byl blázen do tenisu. Napřed za městem vybudoval komplex moderních tenisových hřišť, a když prý mu jednou došlo, že

tenis nelze provozovat čtyřiadvacet hodin denně, přistavěl ke čtyřem kurtům pod širým nebem a malé kryté hale i trojpodlažní hotýlek, aby tenisté měli kde nabírat sílu na další mače. Tak to alespoň interpretovala teta.

Každopádně poblíž výpadovky na Kostelec v lesoparku na břehu říčky Šumné vznikl nedávno na zelené louce moderní ubytovací a sportovní areál – hotel, dvě krytá a čtyři otevřená hřiště a nízká budova tenisového klubu s šatnami, sprchami a velkým a malým salonkem pro členy a hosty klubu. Znal jsem to tam celkem dobře. Kamarád z fakulty byl v klubu řádným členem, a tak jsem si tam s ním byl párkrát zapinkat.

„Bungalov stojí na mýtině až za budovou klubu. Přes všechny ty keře, smrky a borovice jsi ho od kurtů nemohl vidět. Má tři velikánské pokoje, terasu a veškeré příslušenství. Dostaneš se k němu buď od hotelu kolem kurtů, nebo zadní bránou zvenčí. K bráně je samostatný příjezd od můstku přes Šumnou. Je to na naše poměry fakt docela hogo fogo. Šéf to pronajímá jenom nejvýznamnějším hostům. Takovým těm všelijakým VIPům. Loni si tam prý podávali dveře ministři a manažeři přes energetiku, letos v létě tam s matkou bydlela i samotná Marina Iltisová,“ poučovala mě teta.

Že si místní tenisový klub dodával lesku českošvýcarskou tenisovou hvězdou, to jsem věděl, ale o jejím přebývání v nějakém bungalovu jsem pochopitelně neměl ani potuchy.

Teta Klára pokračovala: „V hlavní sezoně, zhruba od května do září, je bungalov v permanenci. S prominenty se tam dveře netrhnou. A mimo sezonu – jako třeba zrovna teď – majitel hotelu bungalov rezervuje spíš pro svoje strategicky významné přátele. Používají ho prý na obchodní schůzky. Denně s výjimkou středy. Ta je vyhrazena úklidu a údržbě. Protože se to pokaždé zvládne za dopoledne, byl by ti bungalov potom k dispozici. Musel bys mi ale vždycky brnknout předem. A cestou tam se u mě zastavit pro klíč.“

Teta Klára mi sice k radovánkám vyhradila jen jeden jediný den, ale aspoň něco. I tak jsem její velkorysé nabídky nevyužil okamžitě. Nebylo s kým…

Pro první pokus o sblížení jsem samozřejmě zvolil tu hezčí – Beatu Zemanovou. Drtivou většinu svých konverzačních lekcí měla až po obědě, kdy další z naší party, Petra Pernerová, bývala už obvykle pryč. Středa se hodila přímo báječně. Beata končila až o půl čtvrté. Bylo jasné, že v knihovně

budeme sami. Ráno jsem si v aktovce spolu s opravenými sešity přinesl lahvinku červeného.

Když jsem ji otevřel a nalil sobě i jí, usrkla a zpytavě si mě změřila svýma nazelenalýma, daleko od sebe posazenýma očima: „Ty něco slavíš, Honzo?“

„Když se člověk napije, nemusí jenom slavit. Nevím jak tobě, ale mně se nejlíp sedí a povídá u vína.“

„Když máš čas si jen tak povídat, tak to si tedy žiješ, hochu. Ale proč to otevíráš až tak pozdě? Petra ti dala košem?“

„Petra? Ne. Čekal jsem na tebe, Beo. Konečně sami…“ zašaškoval jsem.

„Konečně sám s jednou utahanou vdanou ženskou s dítětem?“ rozchechtala se. „Hochu, já nemám čas ani na další deci. Musím pádit za malou domů.“

„Ty máš… ty jsi…,“ koktal jsem.

„A co sis myslel, Honzíku? Bylo mi už sedmadvacet.“

Než vycucala svoji decinku, stihla mne Beata informovat i o tom, že je nejen vdaná, ale že právě od manžela odešla (setrvání ve svazku by prý ohrozilo její duševní zdraví) a raději se čtyřletou Karolinkou přebývá v provizorním podnájmu. Věnoval jsem tichou vzpomínku svojí obdobně postižené ségře a můj elán, s nímž jsem se hodlal pustit do rozverných hrátek, začal jevit prudce klesající tendenci. Beata sice vypadala fantasticky, ale byla o celé čtyři roky starší a měla na krku rozvod a dítě. To nebylo nic pro mě. Já jsem potřeboval partnerku na nezávazné hry lásky…

Po fiasku s Beatou jsem se k pokusu o Petru Pernerovou odhodlával několik dní. Nebyla sice tak exkluzivně krásná jako Beata (a tudíž moje šance byly teoreticky větší), ale zase byla Pernerová.

V jejím chování ke mně byl navzdory všem kamarádským fórkům a legráckám pořád patrný jakýsi mírný, ale permanentní odstup. A vlastně nebylo divu. Inženýr Perner tady patřil k vrcholku společenské pyramidy. Nikdy jsem s ním nemluvil, ale stačilo ho jen vidět. Podobně jako Šebesta vyzařoval auru úspěchu. Aby ne… Jezdil v mercedesce, bydlel ve vile za městem, řídil obrovskou firmu, funkcionařil ve snobském tenisovém klubu a měl za největší pravicovou stranu kandidovat jako dvojka. V případě vítězství by se automaticky stal primátorem našeho statutárního města.

Snad každý na mém místě by váhal… Nesaháš příliš vysoko, Mahlere? Copak stojíš o trapas? Patnáct ti už bylo, troubo. Jak moc je pravděpodobné, že se čtyřiadvacetiletá komteska spustí s třiadvacetiletým synem školníka?

Ale v ono zářijové úterý po poledni stála moje velice vrtkavá Štěstěna výjimečně jednou při mně. Cestou z jídelny se Beata od nás – tím míním trio z Cizojazyčné knihovny – najednou odpojila, že komusi slíbila před odpolední hodinou doučovací lekci.

„Už na mě čekají, musím pádit.“

Loudal jsem se tedy přes školní dvůr do hlavní budovy gymnázia s Petrou sám. Teď nebo nikdy! Začal jsem ale veleopatrně v tom smyslu, že nám oběma dnes pedagogické povinnosti už skončily. Že pochopitelně nevím, co plánuje ona, ale já že bych tedy nejraději hned vypadl. Věděl jsem, že je Petra na sladké. Navrhl jsem, že bychom se mohli na chvilku zastavit v cukrárně na rohu. Můžu ji pozvat? Petra neodpověděla, protože její mobil začal hrát melodii ze starého filmu Doktor Živago.

„Ano?“ protáhla, aniž se představila. Zřejmě měla jméno volajícího na displeji. Pak pokračovala velice ironicky: „No to je ale skutečně překvapení.“ A potom dlouho mlčela a jenom poslouchala. Po chvíli řekla rozhodně: „Ne. Mám ve škole povinnosti až do večera. Ne. V žádném případě. Neslyšíš? Prostě nemám čas.“ A típla to.

Dělal jsem sice, že neposlouchám, ale bylo jí jasné, že jsem musel slyšet všechno.

„To nic. Jenom jeden otrava,“ vysvětlila mi lakonicky.

„To znám,“ prohodil jsem mnohoznačně.

„Honzíku…“ podívala se na mě ledová královna najednou prosebně.

„Ano?“ zbystřil jsem.

„Nedoprovodil bys mě domů? Kdyby na mě náhodou někde venku číhal.“

Hurá! No prostě – nebesa mi přihrála na smeč. Šel jsem s ní bok po boku a vnímal jsem pohledy chodců. S kým se ta mladá Pernerka zase tahá? Nikdo na ni nikde nečíhal. Celou cestu jsem do ní hustil svoje rádoby hlubokomyslné úvahy, prokládané rafinovaně skromným vytahováním. Měl jsem to všechno už opakovaně úspěšně otestované na hejnu spolužaček a jak se zdálo, ani Petra nebyla vůči přívalu mých povídaček imunní.

S návštěvou cukrárny nadšeně souhlasila. Nad trubičkami a větrníky jsem se jí opatrně vyznal ze svých sympatií a přikročil jsem k drobným důvěrnostem. Nebránila se. Ba víc. Šlo to jako po másle. Dokonce bych řekl, že chvílemi nebylo tak docela jasné, kdo koho vlastně balí.

Cestou z cukrárny jsme potkali Pičfuka, šedivého mužíka neurčitého věku. Pozdravil jsem ho. Patřil k místnímu folklóru. V zimě v létě se kulhavě loudal městem a prodával kolemjdoucím přímo z kufru levné pleťové krémy, kolínské vody a intimspreje, které daly vznik jeho přezdívce. Jako študák jsem u něho nakupoval pravidelně.

„Mladej pane, měl bych něco pro slečinku,“ zamrkal na mě jako na starého kunčofta. „Bude vám vonět jako záhon fialek.“

„Spíš jako Marusja z Ukrajiny,“ ohrnula Petra nos.

„Ty máš něco proti ukrajinským děvčatům?“ napomenul jsem ji. Petra vyprskla smíchem.

Pičfuk zavětřil příležitost, přikulhal blíž a začal nám předvádět všechny svoje poklady. Neměl jsem to srdce ho zklamat. Koupil jsem Petře deodorant, který mi voněl nejmíň vlezle.

„To nemůžete odmítnout, slečno,“ řekl jsem jí hlasem Oldřicha Nového. „Budete mi vonět jako záhon fialek.“

Poděkovala a líbnula mě na tvář. O něco málo později před rozlehlou, zbrusu zrenovovanou funkcionalistickou vilou jsme se už rozloučili opravdovým dlouhým polibkem a slibem, že zítra odpoledne spolu vyrazíme „někam na výlet“.

Trasa našeho středečního výletu byla sice poměrně krátká, ale zato ten program… Teta Klára mi v recepci předala klíč a bungalov skrytý v zeleni byl náš…

Vstali jsme až ráno.

„Petruško… Je mi s tebou fajn, jak mi nebylo ještě nikdy s nikým,“ prohlásil jsem procítěně a tentokrát jsem si to skutečně myslel.

Ona byla ale skeptičtější: „Víš, Honzo, nemám nic proti tomu se občas vidět. Ale jinak…“

„Co jinak?“ nechápal jsem.

„Jak bych ti to… Prostě jaksi… nejsi perspektivní, Honzo.“

„Tomu nerozumím.“

S povzdechem nad mojí neinformovaností a nechápavostí mi objasnila, jak je svými rodiči, jeho rodiči a vůbec hradeckou „high society“ tlačena do svazku manželského s Romanem Zounou, zazobaným šestatřicetiletým majitelem prosperujícího řetězce tří velkých lékáren. Že ona sice pod čepec nespěchá, ale dříve nebo později si Romana stejně vezme.

„To je ten, co ti volal?“ došlo mi. „Ten otrava?“

„Ten,“ přikývla.

„A proč jsi mu potom říkala… a proč jsi potom… se mnou?“ Ničemu jsem nerozuměl.

„Nesmí to mít až tak snadné, chlapec,“ ušklíbla se. „Ať se trochu snaží. A taky,“ olízla si mlsně rty,

„změna je život, Honzíku. Copak tobě se to nelíbilo?“ Zklamaně jsem si povzdechl. Já idiot…

Teprve pak pochopila, co se asi děje v klukovi, se kterým právě strávila noc plnou vášně. Vrhla se na mě a začala mě pusinkovat úplně všude: „Promiň, Honzíku, sám jsi se vyptával. Nemrač se už, prosím tě. Mně je s tebou taky báječně. Přísahám. Fakt.“

„No jo, ale když…“

„Pst,“ utišila mě polibkem a servala ze mne slipy, které jsem si právě natáhl: „Pojď… Ještě máme chvilku.“

Kapituloval jsem. A s nadšením.

Když mě znovu přesvědčila o míře svých sympatií, prohlásila Petra rezolutně: „Mám návrh. Teda… jestli chceš. Říkal jsi, že každou středu máš od toho tady klíč. Co bys řekl tomu, že bych ti tady každou středu dělala společnost?“

Souhlasil jsem. Tak se stalo, že jsem s Petrou od onoho dne navštěvoval bungalov v areálu Sporthotelu s železnou pravidelností. Až do první středy v měsíci říjnu.

Petra v ten den odjela s jednou třídou na exkurzi a ani Beata se ve škole zatím neznámo proč neobjevila. Něco před půl druhou – kdy měla začínat Beatina pravidelná odpolední výuka – zaťukala na dveře naší Cizojazyčné knihovny asi dvacetiletá dívka. Bolestně se usmívala a ptala se po Beatě.

„Měla by mít za chvíli hodinu,“ mrkl jsem na hodinky, „ale ještě nedorazila.“

„A přijde?“ Dívka ke mně vzhlížela jako k neotřesitelné autoritě.

„Posaď se,“ zatykal jsem jí suverénně. „Skočím se zeptat sekretářky, jestli o ní neví.“

Poděkovala mi a pořád se tak divně usmívala. Nejistě. To jsem ještě nevěděl, že to je taková její permanentní křeč.

Beata skutečně na sekretariát ředitele volala. Její dítě mělo nějakou reakci po očkování, zítra prý už ale určitě přijde.

„Já jsem jí měla jenom předat práci. Reklamní texty na překlad.“

Nejistá návštěvnice vytáhla z igelitky potištěné papíry v průsvitném obalu.

Představil jsem se jí tedy a prohlásil jsem, že všechny podklady Beatě zítra osobně předám. Dívka mi poděkovala a taky se mi představila.

„Já jsem Niki, teda Dominika Šebestová,“ usmála se křečovitě.

Když se postavila, konečně jsem si ji prohlédl celou. Slečna Šebestová měla světlehnědé rovné vlasy nic moc, ale ucházející postavu a vlastně nebyla vůbec nehezká. Trochu mi na ní vadilo jen výrazné obočí s tendencí srůstat uprostřed a pak ten sice častý, ale křečovitě nejistý úsměv, který jako by ani úsměvem nebyl. Ale s obojím by se přece dalo něco dělat.

„Kam spěcháš?“ usadil jsem ji s troškou násilí zpátky, sáhl jsem do své provizorní ledničky (rozuměj za okno) pro láhev koly, nalil oběma a spustil obvyklé řečičky.

Aniž jsem se musel moc vyptávat, dověděl jsem se, že je dcerou toho Šebesty, co mu patří reklamní agentura Futura a dva nejhezčí baráky na hlavním náměstí. V jednom sídlí banka a ve druhém – kromě pasáže v přízemí, kde je květinářství, zlatnictví, butik a vinotéka – bydlí v prvním patře oni a ve druhém má „tati“ ředitelství firmy.

Já se picnu! V září nabalím k občasným radovánkám dceru stavitele Pernera a v říjnu se mi přimotá do cesty dcera samotného Šebesty.

Niki mi neopomněla připomenout i to, co jsem věděl už od Petry Pernerové. Že v příštím roce koncem září půjde její otec za nejsilnější pravicovou stranu do voleb jako jednička. Po jakých cestičkách to bloudí chudý synek školníka? Z jedné bude dcera primátora a z druhé dcera hejtmana? Čert sice pořád kálí na větší hromady, ale Prozřetelnost má občas zjevně smysl pro srandu. Vyvolí si nějakého bezvýznamného páriu a učiní ho nástrojem boje proti sociálním rozdílům. Naštěstí konkrétně mě nepostrčila na barikádu, ale do postele.

Byla středa, takže i kdyby… Sáhl jsem tedy už nikoli za okno, ale do skříně, kde jsem štosem

časopisů kamufloval flašku pravé skotské, kterou jsem ráno přijal jako úplatek od kolegyně Maškové. Měla v mojí třídě takřka nevzdělavatelnou neteř.

„Mám pít… alkohol?“ vyděsila se Dominika.

„Copak? Jsi snad po léčbě?“ šklebil jsem se.

„To ne, ale… tati není rád, když se napiju… A taky mám venku auto.“

„Pro auto se vrátíte, až vystřízlivíte, princezno,“ zamrkal jsem na ni. „Nebo si pro ně pošlete věrného komorníka. Máte jistě oddané poddané.“

„S tebou je docela legrace…“ uchichtla se.

„Kolik je ti let, proboha?“

„Bylo mi osmnáct.“

„A to jako pracuješ ve Futuře?“

Zavrtěla hlavou: „Ne. Jenom sem tam s něčím vypomůžu. Loni jsem maturovala. V takové soukromé internátní škole v Anglii.“

„Tak to ti závidím.“

„Není co. Bylo to tam příšerné.“

„Příšerné?“ nevěřil jsem.

„Sami tomu říkají Dartmoor nebo Sing Sing. A máma by mě teď chtěla ještě strčit do takového hogo fogo penzionátu v Ženevě. Má tam kamarádku jednu kantorku. Brrr… Ale já jsem ukecala tátu. Do Vánoc budu pomáhat ve firmě a pak se uvidí.“

I když byla Niki na první pohled hodně naivní a hodně přísně vedená, párkrát si se mnou poctivě přihnula. A mezitím pořád něco povídala.

„A odkud znáš Beatu?“ zajímalo mě.

„Z firmy. Beata je fakt dobrá. Už dlouho dělá pro naši agenturu všechny překlady. A co spěchá, to jí nosím rovnou sem. Ona to většinou zvládne přes noc. To víš. Člověku se dneska hodí každá koruna,“ poučila mě zasvěceně dcera multimilionáře.

Včas jsem jí láhev odebral a vrátil zpátky do skříně. Musíme pryč, za chvíli sem přijde uklízečka. V tomhle stavu ji ovšem řídit nenechám. Volat jejím přísným rodičům by nejspíš taky nebylo nejlepší řešení… Tak jsem lehounce zwhiskovanou Niki naložil do jejího džípu z dílny BMW a riskl jsem opatrnou jízdu „pod vlivem“ sám.

„Domů ne. Tati na mně pozná, že jsem pila,“ zděsila se, čímž mi to usnadnila.

„Tak teda domů nepojedeme,“ navrhl jsem veleprosté řešení.

„Ale oni mě čekají,“ zoufala si.

„Ty jsi jedináček?“ vzdychl jsem. Přikývla.

„Mobil máš?“ Přikývla.

„Tak jim zavolej, že se dnes zdržíš. Třeba u Beaty.“

Poslechla mě na slovo. Když se svojí koktavou výmluvou konečně skončila, stočil jsem rázně volant přímo k bohulibému zařízení s neonovým nápisem Sporthotel nad hlavním vchodem. Okolo recepce

se hemžily mraky lidí. Ale byla středa, teta Klára fungovala spolehlivě. Vlastně fungovalo všechno.

Jen ve chvíli, kdy se moje sblížení s Dominikou Šebestovou završovalo, mě i v oparu whisky zarazilo, že byla ještě panna. V osmnácti? Ach bože… Ale co. Jednou začít musela. Z vlastní zkušenosti vím, že napoprvé je to nic moc, ale nemohl jsem jí upřít maximální snahu. Čekal jsem takové to „zavři oči a mysli na Anglii“, ale ona se přinejmenším úporně snažila. Umělecký dojem jedna, snaha pět. Aspoň tak.

Chtěl jsem to odpískat dřív, ale nakonec jsme – stejně jako s Petrou – i s Niki bungalov opustili až ráno těsně před sedmou.

Když jsem vracel klíč, vždy skvěle informovaná teta Klára mrkla na Niki, která stydlivě stepovala opodál, a zašeptala: „Pernerová a Šebestová? Vidím, že válíš první ligu, Honzíku. Jsem na tebe hrdá.“

Mám-li být upřímný, největším zážitkem pro mne byla jízda jejím bavorákem. Ráno jsem ho už docela suverénně provedl ulicemi městského centra a zaparkoval zezadu Winkelmannova paláce. Pak jsem jí kamarádsky cvrnkl do špičky nosu a v docela dobrém rozmaru jsem pěšky vyrazil na gympl. Za chvíli mělo zvonit.

Copak teta Klára! Ta zrána moje kvality ocenit dokázala. Zato panovačný mužský hlas v telefonu na stole sekretářky gymnázia mi za týden zazněl zlověstně ostře: „Pan profesor Mahler?“

„Ano, já…“

„Tady je Šebesta. Rád bych s vámi mluvil.“

Nadechl jsem se a pomalu jsem vydechl: „Mluvíte se mnou.“

„Myslím osobně.“

„O čem chcete jaksi… mluvit?“ pokoušel jsem se taky přitvrdit.

„Však vy víte. Tak dnes ve tři v mojí pracovně. Víte, kde to je?“

„Tuším, že někde ve Winkelmannově paláci na náměstí.“

„Tušíte správně. Čekám vás ve tři.“ A okamžitě zavěsil.

Šerifova sekretářka mě pozorovala beze slova. Až do dnešního dne si mě ta sůva nevšímala. Až dnes její pichlavé oči za tlustými čočkami brýlí při pohledu na mě ožily… Volal mu Šebesta. Čerstvý absolvent, nýmand z Hradiště a ten Šebesta? Co ti dva spolu můžou mít…?

„Dnes mám teda fofry,“ zašaškoval jsem. „Tři vlastní hodiny, pak supl za zástupiče a hned potom kafe u Šebestů.“

„Vy to zvládnete,“ ušklíbl se klimakterický diblík s nepěkným důrazem na slůvko vy. Nevím, čím to bylo, ale největší drbnu gymnázia jsem si tedy zrovna nenaklonil.

2.

Ve tři po poledni to u Šebestů vypadalo zpočátku jako všechno možné, jen ne jako příjemné posezení nad kávou. I když i na tu kávu posléze došlo. Ba i na slzu irské whisky. Začátek tomu ale zrovna nenasvědčoval. Hrálo se podle not pána domu… Milan Šebesta ve své pětačtyřicítce ztělesňoval typ asketického sportovce, možná horolezce nebo spíš jogína. Ostříhaný na ježka, štíhlý až vychrtlý, téměř bez mimiky, s úspornými pohyby. Zevnějšek bych mu ale nakonec i odpustil. Mnohem větší průšvih byl s jeho na odiv vystavovaným staromódním pojetím slušnosti a morálky, se vším tím exhibicionistickým tingltanglem okolo těchto a podobných vágních pojmů.

„Zvykneš si. Tati celý život loví bobříka morálky,“ chlácholila mě mnohem později s rozpačitým úsměvem dokonce i samotná Niki, pro niž byl otec jinak ve všem neotřesitelnou autoritou.

„Jsem důvěrníkem své dcery,“ oznámil mi Šebesta pateticky hned na prahu, poté co mi letmo a s nepatrným, ale postřehnutelným zaváháním stiskl ruku. „Proto půjdeme k věci. Vezměte místo a povídejte.“

„O čem?“

„Zajímá mne jediné. Co v této situaci hodláte dělat, pane Mahler?“

V jaké „této situaci“? Napadlo mě jediné možné. Dominika je v tom. Doprčic… Srdce mi začalo bušit jako splašené… Proč jsem ji, já pako, sbalil? Protože byla středa a Petra byla na exkurzi? Nic nenadělám, je to na mně, byla panna, uvrtají mě levou zadní… A i kdybych jim nějak vyklouzl, Šebesta má tisíc možností, jak mi ubrat kyslík. Děláš machra a přitom máš průser jako mraky, Mahlere.

Nežádoucí těhotenství v jednadvacátém století? To tedy zní. Co je v té soukromé škole vlastně učili? Absolventka prestižní anglické školy se nechá zbouchnout, když u nás berou antikoncepci i mentálně retardované husopasky v Horní Děložné? Nebo snad Niki, nedejbože, to dítě chce?

Zpět, nesmysl, už blbnu na kvadrát… Dělala to poprvé, ale za těch pár dní se přece těhotenství nedá na žádný pád potvrdit. Aspoň to do mě loni na koleji hustil medik ze šestého járu. Určitě se v tom vyznal. Když ovšem Niki nemůže tušit, jestli v tom je nebo není, proč potom starej tak vysiluje?

Bezmocně jsem potřásl hlavou. Ve sféře horních deseti tisíc jsem prozatím neměl možnost se pohybovat. Nechám ho mluvit. Uvidíme, co z něho vypadne. Ale stejně. Co ta nána vlastně o mně fotříkovi nakecala?

„Dělat v této situaci?“ zopakoval jsem udiveně, jako bych nechápal smysl jeho slov.

Generální ředitel agentury Futura ale moji hru o čas surově přerušil výkřikem hodným Tarzana. Zvýšeným hlasem mi potom – nehledanými a ne vždy zcela spisovnými slovy – oznámil, že jsem se dopustil zvláště zavrženíhodného, ba přímo trestuhodného skutku. S každou další větou fialověl a přidával na intenzitě hlasu, takže za chvíli na mě s tváří barvy zralých švestek ječel jako na lesy.

„Promiňte, ale…“ pokusil jsem se odvrátit blížící se mrtvici.

Marně. Divoce zašermoval oběma rukama a splavně pokračoval. Padala dokonce snadno žalovatelná slova o erotomanii, alkoholismu a o vychcaných holých zadcích.

„Dovolte,“ zkusil jsem to ještě jednou.

Marně. Zase mě zahnal. Ještě prý s právníkem „bedlivě uváží trestní kvalifikaci mého činu“. Podle něj jsem gauner první hvězdné velikosti… Nešlo o nic víc a o nic míň, než že jsem jeho nevinnou dceru „zneužil s pomocí vysoké dávky návykové látky“. Znásilnění by měly posoudit orgány činné v trestním řízení, ale ať už je to tak či onak, státní zástupce by prý měl konat.

„Státní zástupce…?“ otevřel jsem ústa.

Nebýt situace tak vyhrocená, umlátil bych se smíchy. S něčím takovým jsem se tedy ještě nesetkal. O čem to ten cvok mele? O jakém znásilnění? Holce bylo už osmnáct a do bungalovu se mnou šla dobrovolně. Její spolužačky se v tom věku vdávají… A vysoká dávka návykové látky se rovnala společnému vyžahnutí jedné flašky kvalitního vizoura. Dvě zdravé dospělé osoby zkonzumovaly

rukou společnou a nerozdílnou jednu jedinou láhev ballantinky. A ke všemu i pěkně pomalu, trvalo nám to přece s tím žvaněním víc než tři hodiny. To že byla vysoká dávka „návykové“ látky?

„Zachoval jste se nemorálně!“

Šibe mu? Když už nemá rád alkohol, o nejoblíbenější zábavě mladých lidí, kterou provozují vždycky, když se spolu ocitnou o samotě, by snad mohl ještě něco málo vědět i on. Není přece tak starý. Na fakultě se jeho vrstevníci z řad učitelů teprve teď dostávají se svými studentkami jaksepatří do tempa.

„Pane generální řediteli,“ pokusil jsem se využít momentu, kdy se nadechoval.

„Mlčte!“ zaječel, až se mu zlomil hlas.

Odkašlal si a najednou se začal pomalu uklidňovat. Již téměř zvládnutým hlasem mě zevrubně poučil o vztazích naprosté důvěry, která od prvopočátku vládne v jeho vzorné tříčlenné rodině.

„Nikdo nemá před nikým žádná tajemství,“ zvedl karatelsky ukazovák. Zíral jsem jako z jara. Fakt věří tomu, co říká?

Ale Šebesta mi nedopřál čas na úvahy. Chudinka Dominika se prý do mě se vší náruživostí mládí zamilovala a nemůže beze mě žít. A on jako její otec musí mít na srdci především její blaho. Z čehož vyplývají dvě zcela zásadní věci. Jednak že „profesůrka z gymplu chudého jako kostelní myš zrovna nemusí“ (sláva moderní hovorové češtině!), ale na druhé straně i to, že je jeho svatou povinností postarat se, „aby byla jeho Nikuška šťastná“. A teď prý – babo raď. Je to zkrátka dilema.

K tak evidentně nelogickému výlevu jsem neměl co dodat. Šebestovy teze by i nejhloupější student filozofie musel označit za antagonistické, neboť se navzájem bezezbytku vylučovaly. Co po mně sakra chce? Abych se omluvil a zmizel navždy, nebo naopak mě chce „Nikušce“ pořídit, stejně jako jí

pořídil BMW X5 ve stříbrné metalíze?

„Aby byla šťastná… to… jistě…“ zablekotal jsem neurčitě, abych ho zase nepodráždil.

Jasně to nemá v mozkovně v pořádku… Podvědomě jsem očima změřil ústupovou cestu ke dveřím.

„Moment…“ Šebesta jako mávnutím kouzelného proutku ubral plyn a okamžitě se přestal chovat jako hlupák. Určitě pochopil, co mi právě proletělo hlavou, protože najednou udělal rukou unavené gesto

a řekl: „Dost. Necháme těch všeobecných řečí, co říkáte? Musíme se dobrat nějakého řešení.“ Pokrčil jsem rameny.

Šebesta zazvonil na sekretářku. „Boženko, dvě kávy,“ poručil jí k mému překvapení.

Co způsobilo ten obrat? Potřeboval se jenom vyječet? Docela pohledná sekretářka šroubující do středních let přede mne během několika sekund postavila voňavý šálek.

„Děkuju,“ šeptl jsem, než jsem omočil rty.

Šebesta pokračoval: „Každý máme nějaké životní priority. U mne je to moje dcera. Nedopustím, aby se jí ubližovalo. Je to čistá duše. Co na srdci, to na jazyku. Teď mi od rána do večera pláče, že si něco udělá. To jako v případě, že vás ztratí. Nejí, nespí, touží jenom po vás. Co mám dělat? Co mi na to řeknete? Máte s ní vážné úmysly?“

Kafe mi málem zaskočilo. Které že století to právě píšeme? „Vážné úmysly“? Panebože… Ale jak mi to říkával vždycky táta? Chladnou hlavu, Honzíku, chladnou hlavu! Bít se dá i násadou biče. Tak

„holý zadek“…? Máš ho mít. Když kluk s holým zadkem zakopne o hroudu zlata, nesmí zaváhat ani na okamžik, nebo mu ji vyfoukne ten, co stojí za ním…

„Já vám rozumím,“ hlesl jsem.

Ohrnul rty a podíval se na mě jako na zajímavě zbarvený hmyz.

Mně to ale najednou nevadilo. V hlavě se mi roztočila všechna kolečka… Ta na škole mě nechala, protože to chtěla zkusit s každým… Petra má sice na mě čas každou středu, ale ani pro ni „nejsem perspektivní“. Takové jsou ženské… Kdybych ovšem měl s Niki „vážné úmysly“, rázem bych se stal členem rodinného klanu Šebestů a Finků. Dva domy na náměstí, z prodeje likérky balík v bance, barák u parku a prosperující reklamní agentura se dvěma filiálkami… A každý den bych si do sytosti jezdil v BMW X5… A v posteli? To se určitě taky vyčábří… Kolikrát za život se synovi školníka naskytne něco takového?

Ještě dnes jako bych se slyšel, jak Šebestovi říkám: „Rozhodně jsem neměl ani nemám úmysly nečestné, pane generální řediteli. A nikdy jsem nechtěl Niki ublížit.“

„Bodejť,“ odfrkl si Šebesta. „Nemyslete si, že jsem dnešní, hochu. Pokud bych vyhlásil veřejné výběrové řízení na jejího ženicha, hradečtí mládenci by se pod našimi okny ušlapali. Ani by ji nemuseli předem vidět. Kdekdo by si rád sedl do měkkého.“

„To není můj případ,“ vyskočil jsem rozhorleně.

„Jen seďte,“ houkl na mě Šebesta. Jako by jeho hlas zněl najednou zase unaveně. „Já vím, o čem mluvím. Ani já jsem se nenarodil v rodině milionáře.“

„Dovolte,“ sehrál jsem nejvyšší rozhořčení. „Proč myslíte, že jsem se od středy Niki neozval? Zvažuju náš vztah ze všech stran. Vím, jak je vám a jak je jí. Ale nehodlám ze situace těžit. Neozval jsem se, vím… Ale měl jsem k tomu pádný důvod. Nebyl jsem si jist, jak byste mě přijali, jestli byste mě pochopili… Říkal jsem si, že by možná bylo nejlepší, aby ona zapomněla na mne a já na ni.“

„Nepřehánějte,“ zamračil se. „A nic na mě nehrajte.“

Pokusil jsem se vystrouhat co možná nejvěrohodnější výraz dotčené nevinnosti: „Když řeknu ano, je to špatně. Když řeknu ne, je to taky tak… Co vlastně chcete slyšet, pane generální řediteli?“

„Nevím… Vím jenom, že se do vás zbláznila, člověče,“ zavrtěl bezmocně hlavou. „A já ji mám rád.“ Už to zdaleka nebyl ten velký šéf jako na začátku. Najednou přede mnou stál váhající otec.

Překonal jsem se: „Pane generální řediteli… I já mám vaši dceru rád…“

Šebesta si mě zase pomalu prohlédl jako cizokrajné zvíře a pak – patrně spokojen s tím, co viděl – zhluboka vzdychl: „To asi… ehm… mění situaci… Zbylo mi tu od jednoho jednání ještě trochu bourbonu… Normálně ve firmě pochopitelně nepijeme, ale… ehm… dáte si?“

Takže po kávě došlo i na Jima Beama. Sekretářka z gymplu by valila oči. S chutí jsem si cvakl.

Ale po dvou miniaturních odlivkách mléka českých podnikatelů si otec Šebesta osušil rty, vytáhl mobil, málem poslepu ťukl na jeden čudlík a řekl zjihlým hlasem: „Nikuško, můžeš se zastavit u mne v pracovně?“

Události se začaly řítit jako utržená lavina. Poté co mi Niki padla okolo krku, nastínil mi Šebesta svůj plán. Měl jsem okamžitě opustit gymnázium a nastoupit v reklamní agentuře Futura jako „kreativec“. Jen velice matně jsem tušil, o co může jít.

„Myslím, že své lidi platím líp než stát své kantory,“ řekl Šebesta hrdě.

Nelhal. Odměna Šebestova potenciálního zetě za jeho kreativitu činila zhruba trojnásobek platu středoškolského profesora i s případným třídnictvím. To vůbec neznělo špatně, až na to, že jsem si svojí kreativitou zdaleka nebyl jist… Dále pak Šebesta najisto počítal s tím, že ještě téhož dne opustím svůj „nedůstojný podnájem“ (jeho vlastní slova) a přijmu jeho „pohostinství“ v prvním patře Winkelmannova paláce. Čekal jsem všelicos, ale tohle ne.

„To tedy nemůžu přijmout,“ mumlal jsem s předstíranou skromností.

„Obávám se, Jeníku, že to přijmout musíš,“ odmítl rezolutně jakékoliv námitky.

Najednou už mi suverénně tykal a říkal mi „Jeníku“. Konkrétně tato podoba mého jména mi zrovna nezní, ale dělal jsem, že mi to nevadí. Za všechno se platí a tohle byla muška…

„Dobrá, ale cítím se trošku trapně,“ házel jsem zpátečku.

Pak poslal Niki o patro níž, aby přivedla i jeho manželku. Když jsme osaměli, poučil mne v kostce ještě jednou o mém statutu zetě in spe.

„Tak za prvé, Jeníku…“

Měl to promyšlené, nadarmo nebyl generálním ředitelem… Přestěhování i odchod z gymnázia bylo nutno realizovat okamžitě. Za druhé. Byt i stravu budu mít u nich „pochopitelně“ gratis. Za třetí. Po dohodě s Niki budu libovolně používat její vůz. Za čtvrté. Ve svém pokoji budu spávat sám, jak se sluší, ale nikdo nebude Niki bránit, aby mě navštěvovala podle libosti. Za páté. Cigarety u nich vítány nejsou, drogy jsou vyloučeny. Alkohol je tolerován sporadicky a jen v rozumné míře. Niki mě prý poučí. A hlavně za šesté. Jakýkoliv můj důvěrný kontakt s jinou ženou než s Niki by všechny body

naší dohody s okamžitou platností zrušil a já bych u nich v ten moment skončil.

„Bereš to?“

Po nepatrném zaváhání (role se obrátily) jsem Šebestovu pravici přijal: „Beru.“

„Příští týden oznámím v okruhu našich přátel vaše zasnoubení. Odbude se to ale v tichosti, žádný tyátr pro veřejnost dělat nebudeme. Za sebe navrhuji jen malou rodinnou večeři… Konečné rozhodnutí ale nechám na manželce… Veřejnost bude vítána až na vaší svatbě. Tam naopak počítám s velkou publicitou. Jak asi víš, brzy budu mít… řekněme jisté závazky vůči veřejnosti.“

„Ano, pane generální řediteli,“ kýval jsem jako najatý.

Zamračil se: „Důležité je vzájemné oslovování. Doma i ve společnosti, prostě všude před lidmi mi můžeš říkat Milane, ale pozor! Budeš mi vykat. Jistý odstup musíme zachovat, snad mi rozumíš.“

„A-ano.“

„V podniku ovšem budu pro tebe za všech okolností pan generální ředitel. Brzy poznáš, že to bude jen a jen pro tvoje dobro… Mojí ženě budeš ode dneška říkat paní Sylvo a pochopitelně jí budeš taky vykat. U nás si tykají jen členové rodiny. A ty se plnohodnotným členem rodiny staneš pochopitelně až po svatbě.“

Nevím, co všechno mi chtěl ještě povědět. Najednou zmlkl, protože dovnitř vpadla v doprovodu Niki paní Sylva, upravená jako na módní přehlídku. Zjevně čekala jen na zavolání. Niki mě představila a paní Sylva se na mě vrhla a políbila mě na tvář.

„Tak nějak jsem si tě představovala,“ ujišťovala mě.

Radovala se jako hysterická tetička, která už ztratila veškerou naději na shledání se svými blízkými a pak najednou zničehonic spatřila na ulici svého milovaného synovce. I dojatá Niki málem zamáčkla slzu. Ani kdybych se coby strážce majáku, žoldnéř cizinecké legie nebo lovec ve světě věčného sněhu a ledu po dlouhých letech konečně vrátil ke svým rodným, nemohlo se mi dostat vřelejšího přijetí.

„Připravila jsem pro tebe apartní pokojíček, Jeníčku,“ šveholila paní domu.

„Jeníček“ se ale málem osypal. Afektované zdrobněliny nesnáším a šišlání dospělých mi odmalička působilo pálení žáhy… Přihlouple jsem se usmíval a trpně jsem snášel všechny projevy přízně rodiny Šebestů.

Ale obranné reflexy fungovaly. Uvažoval jsem… Proč to vlastně dělají? Proč si mě stěhují domů? Proč mi Šebesta nabízí tak královsky placený džob? Nebylo myslitelné, aby jejich budoucí zeť bydlel v odrbaném domku na předměstí? Připadalo jim hloupé, abych vydělával za měsíc tolik, kolik má jejich nepracující dceruška kapesného na týden? Možná taky… Ale především mě – když už mě jejich střelená „Nikuška“ chtěla – museli mít absolutně pod kontrolou.

Potenciální zeť nesměl selhat. Blížily se volby, co by tomu řekli lidi a vůbec… Rodinka z hradeckého

„jet-set“ prostě vyložila karty. Když už jsem to jednou vzal, musím to vzít se vším všudy. Pokud bude po jejich, nebudou Šebestovi asi vůbec zlí. Naopak mi připadalo, že v sobě mají jistou noblesu a velkou dávku velkorysosti. Iluze jsem si ovšem nedělal. Všeho do času. Toho, kdo je zklame, budou připraveni pronásledovat ve vzduchu, na souši, na vodě i pod vodou, dokud ho nezničí.

„A kdy se budu vdávat?“ přerušila rodičovské organizační pokyny pragmaticky Niki.

„Po vítězných volbách,“ zazubil se „tati“.

Tak jsem se díky jediné noci lásky v bungalovu stal ze dne na den horkým čekatelem na funkci princ-manžel. Napadlo mě, že tak nějak muselo být kdysi i Filipovi, pozdějšímu vévodovi z Edinburghu, když ho dohazovali mladé Alžbětě Windsorové… A když jsem se v prvním patře Winkelmannova paláce poprvé probudil v saténovém povlečení a na protější zdi jsem nad starožitnou komodou spatřil originál jedné ze Špálových kytic, na zlomek vteřiny jsem zazmatkoval. Proboha… Kde to jsem? Ale okamžitě jsem se vzpamatoval.

Vyskočil jsem z postele, po pravém peršanu jsem došel k otevřenému oknu a vyklonil jsem se ven. Největší hradecké náměstí se už dávno probudilo. K radnici mířila limuzína pana primátora, dole přímo pode mnou kulhal na chodníku starý Pičfuk se svým nerozlučným kufrem plným vůní a nahoře nad střechami podzimní slunce vesele zlatilo báň farního kostela… Hodiny na radnici dvěma klinkavými údery odbily půl sedmé. Jipíí… Byl jsem přece doma.

Když ale vzápětí do mého pokoje přitančila Niki v negližé, musel jsem chtě nechtě její lásky žár zchladit.

„Až večer. Teď musím přece s tvým tátou do práce.“

Až teprve během prvního dne v agentuře mi došlo, do jak velké a expandující firmy jsem se tím podivným kotrmelcem osudu dostal.

Všechno, co mi Šebesta předvedl ve druhém patře Winkelmannova paláce, bylo účelné a – až na jeho pracovnu – i rafinovaně skromné. I tak to na mě udělalo dojem. Kousíček manažersko-administrativního ledovce, který vyčuhoval z vody, dával tušit, že pod hladinou je podnikové impérium, které si ani nedovedu představit.

Konečně jsem měl čas prohlédnout si Šebestovu pracovnu v klidu. Generální ředitel agentury Futura si svoji myslivnu zařídil okázale. Velké reprezentační místnosti dominovalo kožené posezení Chesterfield, originál ze staré dobré Anglie. Na zdech mi vzaly dech tři slušně velké oleje. Byly signovány Zrzavý, Špála a Tichý. Na stole, u něhož by hravě poobědvala jedna třída základní školy, stál jenom elegantní počítač s velkým monitorem a tiskárnou. Papírování zjevně Šebesta moc nepěstoval. Zato hověl jiným věcem. V rohu místnosti se vedle palmy skvělo něco na způsob veletrhu audio a videotechniky.

V průchozím předpokoji seděla mně již známá sekretářka Boženka a v sousední mnohem menší a skromnější pracovně Šebestova osobní asistentka. Kromě těchto dvou žen tvořilo administrativu firmy ještě asi deset dalších lidí. Ti vysedávali u svých monitorů v několika maličkých kamrlíčcích. Dveře těchto jako vejce vejci si podobných minipracoven se lišily jen cedulkami. Stálo na nich – oddělení ekonomické, personální, mzdové, kontrolní a právní.

„Mahler, Mahler…“ potřásal jsem rukama a ukláněl jsem se, aniž jsem byl schopen zapamatovat si jediné jméno, tvář či funkci.

Přiznám se, že s jedinou výjimkou. Byla jí až příliš snadno zapamatovatelná Šebestova asistentka paní Rážová. Andrea Rážová, občas v nepřítomnosti spolupracovníky titulovaná Condie. To po

světově proslulé, šarmantní a jako břitva ostré americké ministryni zahraničí Condoleeze Riceové. Rážové prý přezdívka nevadila, později jsem měl několikrát dokonce dojem, že jí lichotí.

Ačkoliv prý Condie už dávno překročila třicítku, vypadala pořád neuvěřitelně mladě. V první chvíli jsem na okamžik podlehl iluzi, že je mladší než já. Byl jsem z ní doslova na větvi. Vedle krásné Beaty Zemanové, donedávna mojí spolubydlící z Cizojazyčné knihovny gymnázia, to byla nejhezčí ženská, kterou jsem od své promoce potkal. Uměla být milá a současně si udržet odstup. To vůbec není lehké a v Čechách to ani není zvykem. U nás člověk běžně potkává nejčastěji buď fouňovské psí čumáky nebo intrikami, chlastem i postelemi zapletené buranské kámoše. Napadlo mě, jestli předtím nepracovala u nějaké americké firmy…

„Nechte tu paní asistentku být. Vy jste Honza, já Andrea,“ řekla mi hned při našem prvním služebním rozhovoru.

„Jistě,“ vykoktal jsem.

„Jestli to nevadí vám, mně křestní jména vyhovují víc,“ šlehla úsměvem. „To nám přece nebrání, abychom oba nepracovali na plné pecky.“

„A-ano…“

Nevadilo mi to, jak by mohlo. Byl jsem poctěn. Vysoká elegantní mladá žena s vlasy barvy tizián, vždy v korektním kostýmku ? la bankovní ředitelka, byla skutečnou ozdobou firmy. „Paní“ se jí říkalo spíš jen ze zdvořilosti. Brzy jsem z narážek ostatních vyrozuměl, že toho času manžela nemá a kdo ví, jestli vůbec někdy nějaký „Ráž“ byl. Podrobnostmi nemohl sloužit nikdo. Futura ctila soukromí.

Každopádně byla Andrea Rážová pověstná jak svým pracovním nasazením, tak neotřesitelnou loajalitou ke svému generálnímu řediteli.

Všichni respektovali její výjimečné postavení. Stejně jako americký prezident, měl zkrátka i Šebesta svoji Condie. Krásná asistentka byla jeho pravou rukou a přitom si prý nikdo nikdy nedovolil ani náznak narážky, že by snad mezi ní a Ničiným otcem mohlo být něco víc než korektní pracovní vztahy. Dokonce ani paní Sylva – proti Condie „slepice na dva vinty“ (jak podobným ženským říká můj táta) – nikdy nedala najevo ani nejmenší stín žárlivosti.

„Ona na to není,“ tvrdil mi o Rážové kolega z kreativního, když přišla v souvislosti s Rážovou řeč na sex.

A samo sebou se rozumělo, že na to není ani Šebesta.

„Tak asi bude na holky,“ vyslovil jsem nahlas to, co mě napadlo, už když jsem poprvé zaslechl její přezdívku Condie.

Americká ministryně zahraničí přece není jenom krásná a elegantní ženská. Otevřeně se hovořilo i o její menšinové orientaci. Firemní přezdívka by pak vyjadřovala mnohem víc, než by si leckdo v první chvíli myslel…

„To nevím… A ani se o to nestarám,“ odbyl mě spolupracovník.

A doma mi na stejnou otázku pro změnu odsekla Niki: „Fuj, Honzo… Něco takového! Paní Rážová prostě žije pro Futuru.“

O „něčem takovém“ se zkrátka doma u Šebestů nemluvilo a ve firmě teprve ne. To mi bylo zvlášť divné a trvalo určitou chvíli, než jsem pochopil proč. Ale bylo to prosté. Ke všem pracovním smlouvám v agentuře Futura byly připojeny přísné dodatky.

Za každé „narušení pozitivních mezilidských vztahů na pracovišti“ následovaly tvrdé represe. Hříšník poprvé vyfasoval na personálním něco jako černou tečku, a když mu porušení firemních pravidel prokázali podruhé, přišel nemilosrdný vyhazov. Pochopitelně v rukavičkách. Po pohovoru s Šebestou a jeho právníkem viník většinou sám požádal o ukončení pracovního poměru dohodou. Ve firmě se proto ze všech témat pěstoval jen optimistický „small talk“, nezávadné hovory, jimiž svého času tolik prosluli Britové. Ve Futuře se probíralo hlavně počasí a nedělní výsledky zápasů v kolektivních sportech.

Generální ředitel se svým aparátem řídil vlastní reklamní a marketingovou činnost firmy jen strategicky. Reklama jako taková, ať už dlouhodobé kampaně nebo jednorázové akce, se rodila paralelně v relativně samostatných a pro moje chápání i relativně složitých provozech, kterým Šebesta říkal divize. Toho času existovaly divize tři – hradecká, ostravská a brněnská. O hradecké jsem zatím věděl jen to, že funguje v budově bývalého Svazu mládeže na okraji městského parku. V té, co ji hned po zatím posledním převratu všem zájemcům vyfoukl Ničin podnikavý dědeček Fink.

Pochválil jsem prozíravost starého pána nahlas.

„Byl to dobrý kauf,“ souhlasil Ničin otec, když jsme v jeho obrovském audi zabrzdili na parkovišti před třípodlažní kostkou z panelů, původně zbudovanou pro někdejší mládežníky.

Hned v přízemí mě představil starému Šenkýřovi, příjemnému holohlavému šedesátníkovi, který s doktorem Finkem agenturu po revoluci zakládal. Zastával post ředitele divize.

„Nastupuješ na kreativním?“ okamžitě mi tykal.

„Zkusím to,“ pípl jsem skromně.

„Neboj, synku, horší než s fakany na gymnáziu to tu nebude. Předpokládám, že na filozofické fakultě studují hlavy otevřené. Že toho o reklamě a marketingu zatím moc nevíš, nevadí. Ukážeme ti pár fíglů, pak si to zkusíš sám a jednoho dne s údivem zjistíš, že jsi se stal kreativcem,“ zasmál se a plácl mě po rameně.

Šenkýřově sekretářce paní Kovářové, rovněž dámě důchodového věku, jsem ale zjevně moc sympatický nebyl. Když jsem jí následujícího dne přišel oznámit, že počítač, u kterého mám sedět, má nefukční myš a bylo by tedy záhodno mi objednat jinou, zasyčela: „Jen aby se korunní princ nepotento…“

„Prosím?“ naježil jsem se.

Uchechtla se mi do tváře: „O lehkých děvách, které si berou milionáře, se říká, že se k prachům prokurvily. Přemejšlím, jak se tomu říká, když jde o mladé pány. Nevíte to náhodou, pane Mahler?“

Tamtamy závisti a nenávisti pracují rychle. Kovářová asi bude žlučovitá herdekbaba, ale na druhé straně – neměla vlastně pravdu?

Tak jsem se stal novou akvizicí kreativního oddělení. Podléhali jsme přímo řediteli divize a náplň naší práce byla prostá. Kreativci jsou na to, aby vymýšleli. Týden dva jsem se jen okoukával, ale pak mi Šenkýř přidělil první samostatnou práci – kampaň na „ultralehké“ německé cigarety. Dělat reklamu něčemu, co je zdraví škodlivé, je na hraně. Je to něco podobného, jako když advokát ze všech sil bojuje za klienta, o němž dobře ví, že tu mimořádně brutální vraždu opravdu spáchal. Ale stejně jako je obhájce od toho, aby zločince hájil, i reklamní agentura je honorována za to, že podporuje prodej kdejakého šmejdu.

Všeobecně se ví, že každá krabička cigaret musí být ze zákona opatřena zřetelným varováním ministra zdravotnictví, že kouření „škodí zdraví“, „způsobuje rakovinu“ nebo jiným sloganem na ten způsob. Vysypal jsem tedy z rukávu pár výkřiků jako „Náš cíl: minimální riziko“, „I ministři občas hřeší“, „Všechno dobré je buď nemravné, nebo škodí zdraví“, „Ultralajty jsou in“ a tak podobně.

Přinesl jsem to našim grafikům, ti ke každému nápadu schematicky načmárali pár návrhů a pak jsem s tím vším utíkal za Šenkýřem.

Starý pán si nasadil brýle, dlouho to všechno prohlížel a pak řekl: „Vidíš… Napoprvé je to slušné. Když nic, je vidět, že jsi pochopil, jak na to.“

Nadýmal jsem se pýchou. A za pár dní mě doma nečekaně šokoval i Šebesta.

„Jeníku, mluvil jsem s Šenkýřem a viděl jsem tvoje návrhy. Ty nejspíš ani nevíš, že tu práci zadal současně ještě dvěma dalším lidem. Zákazník měl nakonec možnost si vybírat z více než dvaceti nápadů. A posuzoval je velice přísně, nemysli si. Němečtí obchodníci nejsou žádná ořezávátka nebo lidumilové. Co myslíš, jak jsme dopadli?“

Netušil jsem.

„Němci si vybrali jenom tři náměty. Ty máme dopracovat. A všechny tři jsou tvoje, Jeníku. Blahopřeji,“ prohlásil tónem velícího důstojníka, který uděluje nováčkovi pochvalu před nastoupenou jednotkou. „Udělal jsi mi radost. Kdybych byl fotbalový trenér, řekl bych, že Futura získala cennou posilu.“

Jeho žena se na mě pak celý večer culila málem toužebně a Niki jenom zářila, jakého kanona dotáhla do rodiny. Byl jsem prostě zase jednou na chvilku za hvězdu.

Ale opravdu jenom na chvíli. Jinak mi trojčlenná rodinná sešlost dokázala dát pokaždé na vědomí, že jsem jen něco jako přidružený člen s hlasem nanejvýš poradním. Třeba zrovna když se zase jednou začalo mluvit o termínu naší svatby. Původní Šebestova představa o svatbě dcery coby třešničce na dortu vítěze zářijových komunálních voleb totiž začala ustupovat pragmatičtější představě.

„Děti, co byste říkali svatbě už na jaře?“ vybafl na nás jednou u oběda.

Niki byla – jako vždy – nadšeně pro. I kdyby „tati“ řekl sebevětší pitomost, ona by v ní vždycky našla zrnko geniality. A taky asi chtěla být pod čepcem co nejdřív. Já jsem jen zdrženlivě pokrčil rameny.

„Myslím, že bychom to měli nechat na vás, Milane,“ utrousil jsem servilně. Otec Šebesta mě odměnil uznalým pokývnutím.

Jen paní Sylva najednou nevěděla, která bije: „Už tak brzy po zasnoubení rovnou svatba? A to jako proč, Milánku?“

V duchu jsem zavyl. Jestli mi Niki někdy začne říkat „Honzíčku“, namouduši, že v tu ránu zdrhám, bavorák nebavorák… Ale na rozdíl od najednou zmatené paní Sylvy, já sám jsem pro změnu Šebestovy svatební strategie a taktiky jakési – a nejspíš správné – vysvětlení měl. Jeho původní koncepce okamžitých tichých zásnub a ročního čekatelství s termínem svatby až na podzim příštího roku měla podle mne hned několik možných důvodů.

Jednak by získali čas, aby se před hradeckou smetánkou neblamovali. „Erotomana“ a „ožralu“, ke všemu „s holým zadkem“ (Šebestova vlastní slova, když na mne během mojí nástupní audience ječel jako pominutý) by si během té dlouhé doby ještě jaksepatří dokádrovali a dolustrovali, a kdyby něco nehrálo, představovalo by zrušené zasnoubení v každém ohledu menší průšvih než případný skandálně rychlý rozvod.

Kromě toho by Šebesta dodal lesku aktu svého nástupu do funkce krajského hejtmana. Při jeho schopnosti předvídat a plánovat s velkou perspektivou bych se vůbec nedivil, kdyby už jeho nejoddanější poddaní v agentuře makali na článcích pro bulvár. Takový jeden článek s titulkem typu

„Přebírá žezlo hejtmana a zároveň vdává dceru“, doplněný několika fotkami krásných mladých lidí se známým politikem-otcem nevěsty, by začal Šebestovi promyšleně zadělávat na budoucí – tentokrát už celostátní – politickou kariéru. Tušil jsem, že krajské hejtmanství sotva bude konečnou stanicí ctižádosti lovce bobříka morálky.

U vědomí všeho tohoto jsem chvíli taky nechápal, proč by se měl teď termín naší svatby tak zásadním způsobem posunout. Docvaklo mi to až při listování novinami… Agentury zabývající se průzkumy veřejného mínění začínaly naznačovat, že se preference Šebestovy partaje poněkud zasekly. A on nebyl nadarmo šéfem reklamky. Napadlo ho, jak by ten hrozivý trend mohl v Hradci minimalizovat nebo snad ve svém osobním případě i rovnou odvrátit.

Jeho kreativci vypustí sentimentální vodu na slzavý mlýn všech tetek sousedek. „Dcera toho Šebesty se vdává, koukejte, jak jim to spolu sluší“… atd… atd… Když jim před prázdninami předvedeme spektákl, to by bylo, aby po prázdninách pár hlasů nepřibylo! Bylo mi to jasné. Šebesta – stejně jako já – byl především hráč. Jenomže já – na rozdíl od něho – jsem už tu a tam začínal velice vážně uvažovat, jestli moje oběť a sebezapření stojí za výdobytky, které mi může nabídnout rodina, do níž se tak vehementně cpu.

Zkrátka mi začalo docházet, že život není peříčko a že nebude vždycky posvícení. A to zatím šlo jenom o úplné prkotiny. Třeba když jsme se v sobotu s Niki vraceli z nákupu, nabízel starý Pičfuk svoje zboží rovnou v pasáži Winkelmannova paláce. Protože jsme museli projít těsně kolem něho, jako vždycky jsem ho slušně pozdravil.

„Pane Šebesta, mám tu pro mladou paní něco extra speciál,“ zakrákoral a chytil mě za rukáv.

„Pusťte. Jmenuju se Mahler. Šebestová je ona,“ houkl jsem na něho nerudně. Vida. Ještě tím princem-manželem nejsem a už mě to dokáže parádně vytočit… Pičfuk ucukl jako opařený. Asi to nemyslel zle.

„Pardon, pardon,“ žuchlal.

K dovršení všeho si Niki nabízený flakónek z jeho ruky vzala, bez mrknutí sáhla do kabelky a vysázela mu požadovaný obnos i s tuzérem.

„To nechte tak…“ mávla rukou nad drobnými.

„Děkuju, slečno Šebestová,“ klaněl se Pičfuk. „Je vidět, že na rozdíl od pána dovedete ocenit kvalitu. Ručím vám za to, že budete spokojená. Nakonec na tom vydělá i mladý pán. Budete mu vonět jako záhon fialek.“

Zaryčel jsem a najednou jsem viděl rudě. Pitomá Niki! Schválně ze mě dělá před lidmi blbečka. A ten starý se mnou jedná jako s nějakým uličníkem! Já jim dám… Pokoušel jsem se Niki popadnout za paži a násilím ji odtáhnout od kufru s kosmetickými dreky.

„Zbláznil ses? To bolí,“ vyškubla se mi.

„Pane Mahler,“ zhrozil se Pičfuk.

Vypěnil jsem a zahrozil jsem dědkovi pěstí: „Strč si ty pičfuky někam, nebo…“

Zvedl obě ruce a kryl si obličej. Bál se, že ho udeřím. Všichni dobří rodáci v pasáži se zastavili a koukali, co se bude dít. Blížil se strážník v uniformě městské policie. Prostě trapas.

Vyřešila ho Niki. Rázně se do mě zavěsila – vlastně se spíš na moji hrozící ruku pověsila celou svojí vahou – zaryla mi do boku loket, až jsem vyhekl, a rychle mě odvlekla ke schodišti.

„Jsi cvok,“ soptila mi do ucha. „Chováš se jako primitiv. Dovědět se to tati, tak nevím, nevím…“

Když vychladnu, uznávám, že jednou za uherský rok ujedu, že mám občas zatmění – „blackout“, jak říkají v Americe – a že se pak neznám… Měl jsem si ale kvůli ní začít sypat na hlavu popel? Vždyť se vlastně nic nestalo. Nebude se mnou orat a vláčet, holčička. Před Šebestovými budu za každou cenu jako milius, ale Niki musí čas od času dostat za vyučenou. Nesmím připustit, aby se mnou nějaká osmnáctka jednala jako s nesvéprávným pitomcem jen proto, že její fotřík má pár milionů… A příště se budu krotit. Strategie a taktika nade vše. Kam by lidstvo přišlo, kdyby lidé dávali průchod svým skutečným emocím…

„Bacha, ať si nevezmeš primitiva,“ odsekl jsem, jako že se pořád ještě zlobím, a zapadl jsem do své ložnice. Však ona přileze.

Niki se mnou ale až do večeře nepřišla. U jídla na mě nepromluvila jediné slovo a po večeři vesele pokračovala v trucování. Na naši obvyklou večerní erotickou hodinku se nedostavila. Tak jsem se do její ložnice nevydal ani já. Učinil jsem objev. Tichou domácnost lze mít už před svatbou.

Možná i proto jsem v úterý – po dlouhých třech týdnech – vytočil na mobilu číslo, které jsem chtěl po nastěhování do Winkelmannova paláce vymazat. Teď jsem byl rád, že jsem to neudělal.

„Zdravím vás, slečno Pernerová,“ řekl jsem.

„Sám veliký reklamní manažer? Jaká čest pro ubohou kantorku,“ přijala Petra hru. Najednou jsem nevěděl, jak dál.

„Tak už víš, jak se žije ve zlaté kleci?“ rýpla si.

„Zhruba,“ připustil jsem neochotně. A zase jsem nevěděl, co říct.

„Co se děje?“ zeptala se po chvíli.

„To není na telefon,“ hlesl jsem.

„Není ti nic?“ zeptala se starostlivě.

„Je,“ odpověděl jsem. „Chybíš mi.“

„Snadná pomoc,“ nadhodila zvesela. „Zítra je přece středa.“

„Můžu se pro tebe zastavit?“ vyhrkl jsem.

„Skoro bych řekla, že musíš. Třikrát jsi vynechal. Už jsem chtěla vypsat výběrové řízení na náhradníka.“

„Nedělej to, Petro.“

„Proč ne?“

„Jsem nenahraditelný.“

„Jen aby,“ uchichtla se skepticky. „Tak ve čtyři za gymplem.“

A bylo to… Niki jsem nakukal něco o kamarádovi z fakulty, který má v pražském večerníku pod palcem inzerci. Zajdeme spolu na večeři a pak se spolu asi podíváme někam do baru.

„Myslím, že to s kámošem dnes trošku natáhneme. Dlouho jsme se neviděli,“ opakoval jsem svoji lež bezostyšně i u rodinné večeře.

„Jen běž, Jeníku,“ požehnal mi akci i jinak barům nepříliš nakloněný budoucí tchán. „Levnou inzerci potřebujeme jako sůl.“

Byl jsem na svoje výmysly docela hrdý. Tak se to koulí mezi smetánkou. Chce to jenom trochu odvahy. Kampak na nás – na hráče a riskéry – s nějakou zlatou klecí!

Teta Klára za recepčním pultem jen maličko pozdvihla obočí: „Nejsem žádná moralistka, Honzíku, vždyť víš… Ale – jsi si jistý, že děláš dobře?“

„Neboj, teto. Nepřeháním to,“ dušoval jsem se.

Šoupla mi klíč od zadní brány i od bungalovu a už se na nic neptala.

Objel jsem zeď okolo celého hotelového areálu a zadní branou jsem vjel dovnitř. Zlatá teta Klára. Poskytla mi opravdu diskrétní zašívárnu. Jako stvořenou pro důvěrná obchodní jednání nebo pro hřích. Vpravo i vlevo clonila výhled hustá hradba lesních stromů. Nikdo z hráčů na kurtech ani z návštěvníků hotelu neměl potuchy, co se děje v bungalovu a jeho bezprostředním okolí. Mnozí určitě

– jako donedávna já sám – ani nevěděli, že někde za hotelem stojí nějaký bungalov.

Zajel jsem s bavorákem mezi vysoké stromy na malou mýtinku. Plácek, na který se vešla nanejvýš tři

auta, byl zpevněný zámkovou dlažbou. Ale víc aut do bungalovu asi ani nikdy nejezdilo. A kdo nepotřeboval mít auto pod okny, stejně vůz schoval do hotelových garáží pod hlavní budovou.

Museli jsme s Petrou celý lesní domek obejít. Bungalov má totiž vstupní dveře na opačné straně. Kdyby někdo vykácel dvojitou řadu lesní stromů, bylo by ze dveří bungalovu vidět budovu tenisového klubu, otevřená hřiště a za nimi krytou halu i hlavní budovu Sporthotelu.

Když jsem už už sahal do kapsy pro klíč od bungalovu, zahlédl jsem pár kroků od nás na lavičce u cesty vedoucí ke kurtům známou postavu. Starý Pičfuk se skláněl nad svým přenosným krámkem a něco si v něm přerovnával. I Petra si ho hned všimla.

„Netušila jsem, že chodí až sem,“ řekla udiveně.

Pičfuk se otočil za hlasem, ale když mě s Petrou spatřil, okamžitě se odvrátil, jako že nás nevidí. Vzpomněl jsem si na svoje chování před pár dny a bylo mi najednou děsně trapně.

„Dobrý den,“ zavolal jsem.

Pozdravení staříka přimělo, aby se k nám otočil.

„Můžeme si něco koupit?“ pokračoval jsem v dálkové konverzaci.

Přikývl. Došli jsme až k němu. Vybral jsem si lahvičku s kolínskou a Petře jsem koupil rovnou dva spreje obligátních tekutých fialek.

„Růžička patří k růžičce, die Rose der Rose, jak říkají Němci,“ usmál se na Petru starý pán a galantně jí k nákupu přidal papírovou růži.

Dědička impéria Perner Bau se za kompliment odměnila, jak byla ve svých kruzích zvyklá. Polibkem na Pičfukovo neholené šedivé strniště. Potulný obchodník se na ni blaženě zazubil.

A já jsem raději mlčel a křečovitě jsem se usmíval jako debil. Pak jsem zase slušně pozdravil a dal jsem si čelem vzad zpátky k bungalovu. I když jsem mlčel, v duchu jsem sakroval. Ten zatracený Pičfuk byl poslední dobou všude, kam jsem se jenom hnul.

Ale brzy jsem na něho zapomněl. Vlastně jsem zapomněl na všechno. Petra mi ve srovnání s Niki připadala v posteli asi tak, jak musí vášnivému motoristovi připadat jízda v posledním modelu jaguáru poté, co musel pár týdnů jezdit jenom trabantem.

Tak mi běžely dny, podobné si jako vejce vejci. Až pak se jednoho rána na poradě kreativců stalo něco, co nikdo nečekal a co všechny přítomné jaksepatří vyděsilo.

„Promiňte… je mi zle…,“ vypravil ze sebe ředitel Šenkýř a zašátral prsty pravé ruky v místech, kde jsem – ač laik – i já tušil srdce.

„Otevřete okno,“ vykřikla grafička Zuzana a pokoušela se mu uvolnit vázanku a rozepnout košili.

Prý byla původně zdravotní sestra. Když se ale starý direktor bezvládně zhroutil na stůl, nic jsem nedal na Zuzanu a vytočil jsem číslo rychlé zdravotnické pomoci.

„Asi infarkt,“ odpověděl jsem do telefonu na otázku mi položenou a ukázalo se, že jsem se v diagnóze nemýlil.

Pár minut po tom, co Šenkýře odvezla houkačka, dorazil Šebesta. Musel mít ve firmě neuvěřitelně výkonnou zpravodajskou službu.

„Po dobu nemoci pana ředitele povedu váš tým já osobně,“ prohlásil k naší převeliké radosti.

Za týden jsme se dověděli, že starý Šenkýř ten nepěkný záchvat sice přežil, ale že se už do práce nevrátí. Šebesta k nám docházel den co den a měli jsme vojnu jako řemen. Až jednou po obědě si nečekaně svolal nejen kreativce, ale rovnou všechny zaměstnance naší divize.

„V posledních dnech jsem uvažoval o personálních otázkách,“ prohlásil svým typickým napůl lehce patetickým, napůl lehce ironickým tónem. „Ars longa, vita brevis, říkali prý staří Římané. Umění, tedy práce je dlouhá, ale život krátký. Život je hlavně neúprosný. Lidé přicházejí a odcházejí. A ani vrcholoví manažeři agentury Futura nejsou výjimkou.“

Všichni jsme zmlkli. Konečně jsem pochopil, že jsou chvíle, kdy by opravdu mohl být slyšet i pád příslovečného špendlíku. Zírali jsme na svého přísného generálního ředitele a přemýšleli jsme, co se nakonec dovíme.

„Rád bych vám představil vašeho nového ředitele. Hradeckou divizi Futury povede od dnešního dne pan magistr Jan Mahler. Věřím, že i pod jeho vedením budete pracovat se stejným nasazením jako dosud… Teď se můžete jít zase věnovat své práci. Zůstane zde jenom pan ředitel Mahler.“

„Prosím…“ vypravil jsem ze sebe jako v mrákotách. „Pane generální řediteli,“ zamektal jsem pak dodatečně jako servilní hňup.

Kdo mě zná, by se divil. Vůbec jsem nešaškoval, nebyl jsem vůči vrchnosti schopen ani stínu ironie. Hlavou mi pulzovalo napřed překvapení a hned potom děs a hrůza z něčeho, co určitě nezvládnu. Až po chvíli prvotního ochromení se začala dostavovat radost z nečekaného úspěchu. A do toho hňupa jsem pořád neměl daleko. Vůbec jsem nedumal, čím jsem si úspěch zasloužil… Na svoji omluvu můžu dnes uvést velice málo. Snad jen to, že je asi normální reakcí všech hlupáků, že si po nečekaném povýšení prodělají napřed kratičký akutní šok, aby si velice rychle osvojili libé pocity mistra světa a bohorovné přesvědčení o svých vlastních kvalitách.

„Uvidíte, že náš mladej nakonec uvěří, že je tady nejlepší,“ syčela za mými zády sekretářka, kterou jsem zdědil po Šenkýřovi.

Nenaslouchal jsem jí, i když jsem výjimečně měl. Škoda. Po roce se sice stydím, jak snadno jsem sám sebe pasoval na šampiona, ale dodatečně už nic nenapravím. Lidská pochybení ale koriguje Osud.

Když se vítěz na vítězství nenamaká, netuší, že i vítězství mohou být sakramentsky relativní. Jakže to řekl ten starověký král? „Ještě jedno takové vítězství a je po mně veta.“ Trvalo mi dlouho, než jsem pochopil, že starej Pyrrhos měl víc pravdy, než jsem si dovedl představit.

„Kde bych byla? Musela jsem vrátit spoustu materiálů, které si vypůjčil ještě pan ředitel Šenkýř,“ vyštěkla na mě sekretářka Kovářová. Moje sekretářka, aby bylo jasno.

Přitvrdil jsem tedy: „Příště mi budete všechny svoje odchody z budovy hlásit předem. A krom toho – z materiálů, které mi můj předchůdce předal, nevyplývá, že bychom s institucemi, které jste zapsala do knihy, někdy udržovali nějaké kontakty.“

„Vy toho asi tak víte,“ pohodila hlavou a vypochodovala. Dveřmi práskla s razancí dělostřeleckého granátu.

Dovolil jsem si asi trochu moc. Poté co jsem byvší Šenkýřovu pravou ruku půl dne marně sháněl, mě napadlo nahlédnout do knihy odchodů a příchodů. Z jejího vlastnoručního zápisu vyplývalo, že vyrazila na málem celodenní putování po krajském městě Hradci. Neměl jsem tušení, co mohla pohledávat na rektorátě univerzity, radnici, arcibiskupství a vojenském velitelství… Byl jsem si skoro jist, že si prostě vyřizovala všelijaké privátky – čtyři vnoučata dají jednomu zabrat – a napevno počítala s tím, že blbeček Mahler ještě neví, která bije, a i kdyby nedejbože její nepřítomnost zaznamenal, vznešeně znějící pojmy jako rektorát nebo arcibiskupství ho ohromí.

Za hodinu ke mně vpadla bez zaklepání a pohodila mi na stůl lejstro: „Takže u vás končím, pane Mahler. Radši důchod, než poslouchat sprostoty od nějakého protekčního klacka.“

Zrudl jsem, ale ovládl jsem se a odsekl jsem jenom: „Ať se vám to líbí nebo ne, jsem momentálně šéfovi za tento barák zodpovědný já. Na tom nic nezměníte. A pokud jde o vás – pravidla platí pro každého.“

Stáhla svůj vrásčitý ksicht ještě o něco víc než normálně: „Na toho, kdo dělá kariéru per vaginam, jsou všechna pravidla krátká.“ A uplivla si.

Mrkl jsem na oba papíry, které přinesla. Byla to skutečně žádost o rozvázání pracovního poměru dohodou a taky žádost o odchod do starobního důchodu. Termín obou žádostí byl shodný: k prvnímu následujícího měsíce.

S potěšením jsem dolů připsal písmeny jako vrata „SOUHLASÍM, Mahler“ a pravil jsem, že všechny další potřebné formality už s radostí zařídím sám.

Vypochodovala jako kyrysar Marie Terezie. A za další ani ne půlhodinu mi mezi dveřmi předala zbrusu novou neschopenku. Měla to promyšlené. Do příštího prvního se už ve Futuře nemínila objevit.

Zavolal jsem tu radostnou novinu na personální, podepsanou žádost i tiskopis hlášení o počátku pracovní neschopnosti jsem strčil do podnikové pošty a pustil jsem babu Kovářovou z hlavy. Nebyl jsem na tom tak zle, abych se chvíli neobešel bez sekretářky. Navíc jsem si byl jistý, že když řeknu holkám od počítačů, ochotně mi kdykoliv cokoliv naťukají, graficky upraví, vytisknou nebo někam zamailují. Tím víc mě překvapil nečekaný telefonát.

„Slyšel jsem, že paní Kovářová zatoužila po důchodu,“ ozval se můj vždycky skvěle informovaný budoucí tchán.

„Nemůžu za to. Od prvního dne mi dávala najevo, že nejsem její typ,“ zareagoval jsem alibisticky.

„Nedávám ti to za vinu, Jeníku. Dnes už jejího odchodu nelituji. Kovářovou si pěstoval Šenkýř, protože byla ve firmě jediný člověk, který by pro něho skočil do ohně… Ale je čas k výměně stráží. Neboj se, ředitele divize bez sekretářky nenechám. Teď hned zaskočím k personalistům, provedu malou rošádu a do hodiny se ti bude hlásit nová síla.“

„Tak moc to nespěchá,“ mírnil jsem Šebestův manažerský zápal. Opravdu jsem sekretářku nijak zvlášť nepostrádal.

Zavěsil jsem a klidně jsem se zabral do práce nad podklady pro kampaň místního supermarketu. Moc jsem se v tom ještě nevyznal… Mořil jsem se, přecvakával jsem si v počítači roztodivné návrhy našich grafiků a textařů a pořád jsem byl na rozpacích. Napadlo mě, že tím spíš bude na rozpacích i náš potenciální zákazník.

„Promotion“ nových produktů, zejména uzenin a uzených sýrů měla v supermarketu vypuknout asi za tři týdny a „moji“ kreativci se prozatím jenom hádali mezi sebou, jestli reklamu pojmou jako

humornou nadsázku v cimrmanovském duchu, nebo – díky úvodním akčním slevám – jako prostý apel na peněženku řadového zákazníka. A konečné rozhodnutí nechali ostřílení reklamní matadoři na snaživém „greenhomovi“ mého formátu…

Nebylo divu, že jsem na zaklepání jenom houkl „Dále!“ a od obrazovky svého počítače jsem ani oči nezvedl. K tomu mě přiměl teprve melodický hlas.

„Dobrý den, Honzo. Omlouvám se, že ruším, ale jinak to nejde.“

Protože jsem svůj pohled od počítače doslova zvedl – tedy opsal jsem jím čáru zdola nahoru – spatřil jsem postupně italské lodičky, perfektní dolní končetiny, neméně perfektní kostýmek, jemnou tvář s plnými rty, velké šedomodré oči a krátce přistřižené vlasy barvy tizián.

„Moc vhod jsem, jak vidím, nepřišla,“ zašvitořilo zjevení.

Na prahu mé pracovny stanula v plné své kráse naše Condie – pravá ruka generálního ředitele Andrea Rážová. Vypadala pobaveně, musela ve mně číst jako v knížce. Vypadal jsem jako figurka z televizního seriálu. Přetížený manažer, který se už už hotovil vztekle houknout „Kdo to zase, hergot, otravuje,“ a slova mu v rozpacích odumřela na rtech. Co dělat… Rychle jsem se ovládl a nasadil jsem vstřícný úsměv. Tváří v tvář takové krásné mladé ženě to ostatně nebylo nic těžkého.

„Dobrý den, Andreo. Co pro vás můžu…?“

„Nevím, kolik máte zrovna teď času. Ale rozhodně mě dříve nebo později budete muset trošku obeznámit s cvrkotem,“ pousmála se i ona. „Zkrátka abych tady jaksi byla co platná.“

Nechápal jsem. „S jakým cvrkotem?“ opakoval jsem po ní.

„Pardon, Honzo. To je jenom takové moje oblíbené slovíčko. Cvrkot. Myslím tím samozřejmě něco jako běžný provoz nebo každodenní povinnosti,“ zajiskřilo jí v očích. „Musím se přiznat, že pracovní problematiku jednotlivých divizí znám převážně jenom z písemných podkladů. Chci se tedy spíš domluvit, kdy se vám to bude hodit.“

„Nebudeme to odkládat,“ řekl jsem, „proto začneme hned. Jenom nevím, co konkrétně potřebujete, Andreo.“

„Spíš vy něco nebo přesněji řečeno někoho potřebujete, Honzo.“

„Já?“ uchechtl jsem se. „Já bych potřeboval věcí…“

„Ale no tak… Jakožto ředitel snad potřebujete především novou sekretářku. Máte ji tedy mít, a proto se hlásím do služby. Tímto okamžikem u vás nastupuju.“

„Vy?“ vytřeštil jsem oči. „To má být vtip?“

„Realita, Honzo. Nebo vám mám už začít říkat pane řediteli?“ lehounce se ušklíbla.

„To je vážná věc, Andreo… Vy jste přece asistentka…“ Připadal jsem si jako po úderu do hlavy. „Co Milan? Chci říct pan generální ředitel…“

„Pan generální ředitel mě právě přeložil k vám.“

Řekla to jako prosté konstatování, nejobyčejnějším tónem, kterým někomu říkáme, že je úterý, nebo že přestalo pršet.

Co se, proboha, stalo? Nahoře došlo k nějakému zemětřesení? Šebesta přece mluvil o „malé rošádě“. Byl už tehdy rozhodnutý, že zdegraduje svoji pravou ruku? Co asi musela provést, když se rozhodl k tak radikálnímu činu? Pro lidi v agentuře bylo nemyslitelné, že by se někdy ocitla v nemilosti zrovna Rážová. Kdokoliv, ale ona…?

„Posaďte se,“ vypravil jsem ze sebe.

Posadila se a mlčela. Jen se na mě zlehka, tajemně usmívala. Konečně jsem pochopil, co znamená výraz Leonardovy Mony Lisy. Giocondu zdegradovali, ocitla se náhle v nemilosti! Ale ne. Jsi vedle, Mahlere. Andrea Rážová jako čerstvé degradovaná nebo náhle se ocitnuvší v nemilosti rozhodně nevypadala… Bylo tomu právě naopak. Pořád vypadala tak zatraceně výkonně jako vždycky. Byla kráčejícím symbolem workoholismu, takového toho „hrr do práce“…

Moje mozkové závity hrozily zavařením… Jestli za Šebestovým rozhodnutím není nějaký nepominutelný prohřešek Andrey Rážové, co v tom může být jiného? V hlavě se mi najednou rozbřesklo. Co když vůbec není ve hře ona, ale já? Nejde o nedůvěru k asistentce generálního ředitele, ale k novopečenému řediteli divize! Měl jsem snad už dostatek možností se přesvědčit, že Šebesta má za ušima. Potřebuje minimalizovat riziko, že jmenováním zelenáče, jako jsem já, ohrozil prosperitu firmy. Musí mít objektivní informace, aby mě mohl dlouhodobě sledovat a hodnotit každý můj počin. Sice mě do funkce po Šenkýřovi jmenoval, ale současně se rozhodl pojistit… Ale copak kvůli tomu musel nasadit nejvyšší kalibr, který měl po ruce?

„Topí vám tu líp než na ředitelství,“ konstatovala, když usedla do křesla pro návštěvy. „Vám není horko?“

„M-můžu vám nabídnout kolu,“ zvedl jsem se a málem jsem povalil svoje ředitelské křesílko na kolečkách.

Vymrštila se současně se mnou, otevřela moji ledničku, sáhla pro plastovou láhev s hnědým nápojem a řekla káravě: „Od toho tu teď budu spíš já.“

Připadal jsem si jako v nějaké absurdní frašce. Všemi obávaná pravá ruka generálního, ledová královna Condie bude dělat sekretářku mně? To tedy jen tak nestrávím… Pořád jsem musel myslet jen na to, proč se Šebesta rozhodl, jak se rozhodl… Ale mohl jsem se mu divit? Do ředitelské sesle jsem dorazil oklikou přes postel jeho dcery. Motiv jeho dnešního rozhodnutí byl potom docela prostý: Generální si nebyl jist, jestli to ředitelování dlouhodobě zvládnu, a proto mi k zadku posadil

superschopnou Rážovou.

„Děkuju,“ mrkl jsem na ni, když mi nalila plnou sklenku a žíznivě jsem si lokl.

Situace připouštěla i ještě jeden výklad. Co když nejde o prevenci mého možného pochybení, ale už o jeho nápravu? Andrein příchod by pak byl jednoznačným signálem, že jsem v posledních dnech v něčem selhal, něco pokazil… Ale co? A i kdyby… Proč mi potom Šebesta doma něco takového

alespoň nenaznačil? Bylo tomu přece spíš naopak. Pořád mě chválil a dodával mi kuráže… Fakt jsem už nerozuměl vůbec ničemu.

3.

U rodinné večeře jsem se pak choval zdánlivě netečně, ale ve skutečnosti jsem zatraceně netrpělivě slinil pomyslný prst a chytal vítr. Rozhodl jsem se najít odpověď na otázku, která mě trápila. Proč ji za mnou poslal? Je v nemilosti ona nebo já? Nasměroval jsem všechny svoje radary, abych nepropásl sebemenší náznak Šebestových antipatií. Není přece možné, že by byl i na domácí půdě tak dokonalý hráč, abych z jeho řečí alespoň zhruba nepochopil, co se děje.

„Nikuška má nový účes, tatínku. Že jí to sluší?“

Starosti paní Sylvy bych tedy chtěl mít. A ten tón oddaného diblíka! „Milánku, tatínku…“ Kousal jsem se do rtů. Ale kreaci vyhlášené kadeřnice jsem pochválil a přes účesy paní a dívek ve firmě jsem se pokoušel zavést řeč na problematiku firmy jako takové. Ale Šebesta se vůbec nechytal. Doprčic… Nejhorší ze všeho je nejistota. Nemůžu přece veškerou pracovní agendu dennodenně řešit ruku v ruce s Andreou Rážovou a přitom netušit, proč ji můj budoucí tchán zničehonic posadil do

předpokoje mojí pracovny.

„Milane, mám problém. Potřeboval bych znát váš názor,“ začal jsem veleopatrně.

„Copak, Jeníku?“ Šebesta svraštil čelo. Konečně zabral.

„Dostali jsme neoficiální hlášku ze sekretariátu primátora, že připravují výběrové řízení na komplexní propagaci hradeckých památek. Zarazil mě ale hodně nízký rozpočet. Jestli tu částku nenavýší, nevím, jestli by to vůbec stálo za to,“ tlachal jsem rádoby zasvěceně a napjatě jsem sledoval, co můj protějšek na to.

„To je přece věc prestiže. Musíte jít do toho, Jeníku, za každou cenu.“ Šebesta si bleskově navlékl zbroj generálního ředitele a razantně udeřil pěstí do stolu. „Šenkýř v minulých letech vyhrál všechna výběrová řízení, která kdy hradecký magistrát vypsal.“

„Mít tak zkušenosti pana Šenkýře…,“ povzdechl jsem skromně.

A Šebesta zabral naplno. Dlouze se rozžvanil o tom, jaké mám štěstí, že jsem divizi převzal po tak vzácném člověku, jako je bývalý ředitel Šenkýř. I když sekretářka Kovářová byla – podle Šebestova názoru – už dlouho za zenitem, vytvořili prý s Šenkýřem svého času obdivuhodně úspěšný tandem…

V duchu jsem si zamnul ruce. Takže teď anebo nikdy.

„Musím se přiznat, že mě paní Andrea svým příchodem trošku šokovala,“ šel jsem úplně natvrdo rovnou k věci.

„Šokovala tě?“ zvedl udiveně obočí. „Proboha čím? Jeníku, Jeníku… Co by jiný dal za sekretářku takových kvalit.“

„No právě. Ve snu by mě nenapadlo, že by mi ona mohla dělat sekretářku.“

„Ač formálně na postu sekretářky, bude paní Rážová pro tebe vždycky víc než pouhá sekretářka,“ poučil mě svým státnickým barytonem.

„Bude něco víc za plat pouhé sekretářky?“ zapochyboval jsem.

Šebesta se zamračil: „To není tvoje starost. Paní Rážová na přechodu k divizi finančně netratí, ponechal jsem jí původní plat. Nemůže mít tedy žádné úkorové pocity.“

„A kdo obsadil její místo na ředitelství?“ napadlo mě.

„Zatím nikdo, ale hlásí se mi šikovný kluk, absolvent ekonomie s roční praxí v bance. Dělá na mě velice dobrý dojem. Nastoupí příští pondělí. S tříměsíční zkušební lhůtou, samozřejmě.“

Chvilku jsem předstíral hluboké zamyšlení a pak jsem nadhodil: „Je jasné, že nechat paní Andreu vařit kafe návštěvám a brát telefony je luxus. I když v práci dělám, co můžu, i tak mi spousta manažerských povinností občas přerůstá přes hlavu. Přitom ona mi pro takovou práci připadá jako stvořená.“

„A v čem je problém?“ podivil se Šebesta. „Copak mám něco proti tomu, aby ti paní Rážová pomáhala nad míru povinností sekretářky? Právě naopak. Ať se zapojí do vedení. Kdo ti ale bude potom brát telefony a vařit kafe?“

„Když se po Šenkýřově odchodu začala Kovářová courat, musely za ni na sekretariátě zaskakovat holky od počítačů – Věra a Monika,“ začal jsem důležitě rozvíjet svoji rádoby šéfovskou vizi.

„Napadlo mě, že bych je teď mohl pověřit, aby tam vypomáhaly trvale. S jejich vedoucím se určitě dohodnu. Je to flexibilní člověk a vím, že se obě děvčata běžně navzájem zastupují úplně ve všem. Domluvil bych to hned zítra. A pokud byste souhlasil, pravidelně bych jim navrhoval trošku větší odměny. Paní Andrea by je tím pádem měla k ruce a sama by se mohla věnovat tomu, co umí nejlíp.“

Koukal jsem, co na to Šebesta. Věděl jsem, že věci, na které nepřipadne sám, bere s velkou rezervou. Kupodivu se mu můj nápad docela zalíbil.

„Jeníku, jsem rád, že jsi na to přišel sám. Právě s takovou představou jsem paní Rážovou k tobě posílal.“

„Opravdu?“

„Vidím, že jsi muž na svém místě,“ řekl Šebesta a položil mi ruku na rameno. Tak nějak se asi choval Napoleon ke svým oblíbeným maršálům. Upřel zrak do daleka a spokojeně pokračoval: „Vidíš to stejně jako já, a proto ti dávám volnou ruku. Těm dvěma holkám budeš přilepšovat vyššími odměnami a paní Rážovou hned zítra s mým požehnáním povýšíš ze sekretářky na manažerku

strategického plánování. Dekret jí zašlu obratem.“

Řediteli divize a jeho manažerce potom ubíhal den za dnem v pilné práci. Ona byla ovšem ve svém živlu, zatímco já jsem se spíš jenom snažil. Na nedostatek činnosti jsem si stěžovat nemohl a vyložené kopance jsem snad taky nedělal, ale k vyrovnanosti a míru v duši jsem měl daleko. Nebylo divu. Denně jsem měl dvě šichty. Jednu ve Futuře, druhou u Šebestů. Někdy jsem se cítil jako jakžtakž úspěšný mladý muž, ale daleko častěji jsem si připadal jako „pechfógl“. Tak aspoň říkala moje babička beznadějným smolařům. Posuďte sami…

Když jsem končil školu, opustila mě milá. Pokoušel jsem se sehnat náhradu, ale pořád ne a ne narazit na pěknou holku. Na gymplu jsem konečně potkal Beatu (stoprocentní jednička) a Petru (řekněme jedna minus nebo dvojka). Sotva jsem se sblížil s Petrou, objevila se Dominika (marná sláva – trojka) a vyvrbilo se to, jak se to vyvrbilo. Zasnoubil jsem se s trojkou (nebo mě s ní spíš zasnoubili). A teď mě v práci rajcovala další jednička – Andrea. Bloudil jsem v lese plném krásných žen, ale po práci jsem se vracel k té, se kterou jsem původně počítal jenom na jeden jediný večer v „tetině“

bungalovu. Prostě pechfógl…

Niki byla zkrátka ještě telátko. Zatraceně náladová primadonka, která pořád nevěděla, jak to chodí. Chtěla být vždycky za hvězdu a neměla na to. Napřed jsem se pokoušel dělat, že si toho nevšímám, ale brzy jsem musel ze situace vyvodit důsledky. Jestli jsem si chtěl svůj podíl na prosperitě jedné z hradeckých „nejlepších rodin“ posichrovat sňatkem, musel jsem se připravit na běh na nekonečně dlouhou trať.

Začal jsem v práci trávit čím dál tím víc času. A prošlo mi to. Šebesta mě za to chválil a Niki fakt, že jsem najednou v jednom kole, chtě nechtě respektovala, protože co řekl „tati“, bylo pro ni svaté.

Nebojte se, fanatikem reklamy a marketingu jsem se nestal. Jen jsem si elegantně zkracoval čas, který bych musel pod střechou Winkelmannova paláce trávit s naivní osmnáctkou, která si myslela, že je neodolatelná, a s infantilní čtyřicítkou, která se – alespoň jak jsem to viděl já – osvědčila akorát jako Šebestova notorická obdivovatelka a slepá vykonavatelka jeho pokynů…

Mně ovšem pochopitelně víc dělala starosti Niki. Když si někoho budete brát, měli byste se naučit s ním vycházet. Připadalo mi, že Niki svoji nadřazenost a suverenitu často jenom předstírá. Jinak by se každou chvíli tak bolestně neusmívala. Určitě si o sobě někde hluboko uvnitř asi taky tak docela nemyslela, že je hvězda všech hvězd.

V práci jsem skutečnost, že jsem „v jednom kole“, ale předstírat vůbec nemusel. Dokonce jsem ve středu poprvé kvůli práci vynechal i návštěvu bungalovu. Až do večera jsme s Andreou dodělávali resty z minulého týdne. Petře jsem se omluvil telefonicky.

„Nemusíš mi to vysvětlovat, Honzíku, naštěstí nejsme manželé…“ I když jsem ji v tu chvíli vidět nemohl, bylo jasné, že se malinko urazila.

Ale co… Futura mě živila a namísto s Petrou jsem pobýval pro změnu s ještě krásnější Andreou. O postel sice s naší Condie vůbec nešlo, ale chvil strávených v Andreině společnosti by litoval jenom člověk ke kráse těla i ducha totálně netečný. Byla to nádherná ženská. Konečně mi docvaklo, proč jsem měl od prvního okamžiku pocit, že ji odněkud znám. Mohlo za to kino Ponrepo. Viděl jsem tam všechny slavné staré filmy. Andrea Rážová byla dost podobná hlavní hrdince z filmu „Tenkrát na Západě“.

Dělalo se mi s ní báječně, těšil jsem se do práce na každý nový den… Jen jsem se bál, že kdybych se o ni pokusil, dopadlo by to hanebně. Jednak zde byla ta „futurácká“ šeptanda o její menšinové orientaci, a i kdyby se ukázalo, že to jsou jenom řeči, Andrea byla přece jen proti mně o dost starší a určitě i zkušenější… Občas se se mnou smála jako malá holka a byla mi v tu chvíli blízká jako málokdo, ale z toho byla schopna se hned v následujícím okamžiku zase proměnit v nedotknutelnou Condie. A pořád jsme si důsledně vykali. Ale vzdor všem nejistotám a rizikům mě čím dál víc přitahovala. Byla zkrátka takový kus, že jsem si při pohledu na ni vždycky znovu řekl: „Jednou se odvážím. Zkusím to…“

Ráno okolo deváté mi každý den položila na stůl čerstvou poštu. Kromě té vnitropodnikové, kterou z ředitelství ve Winkelmannově paláci přinášel kurýr, jí moc nebylo. V dnešní době se mailuje a esemeskuje. Píšou si jenom důchodci anebo lidem píše policie, soudy a vůbec všechny vznešené ouřady, které ze zákona trvají na tradiční štábní kultuře s hlavičkovými papíry, podpisy a štemply. V mé firemní poště převládal balast. Hlavně reklamní letáky supermarketů a cestovek, nabídky služeb všeho druhu a oznámení o senzačních budoucích výhrách, na které budete mít časem nárok, pokud si okamžitě koupíte „naši senzační soupravu nožů“ nebo něco obdobně vynikajícího za pouhých 2.999,– Kč. To jsem házel do koše rovnou.

„Zde máte dnešní poštu. Nemá Věrka udělat kafe?“ zahlaholila Andrea něco po deváté hodině i onoho dne.

„Pokud si dáte se mnou,“ usmál jsem se. „Aspoň u kávy vyřešíme ten trapas s odlepenými billboardy.“

„Není co řešit. Navrhuji snížit cenu o plných padesát procent,“ řekla bez mrknutí. „Jinak ztratíme zákazníka.“

„Asi máte pravdu, Andreo. Jako vždycky…“ přikyvoval jsem a mezitím jsem rozlepoval jednu obálku po druhé.

Adresa na jedné z nich byla naklepaná na psacím stroji, který už měl něco za sebou. Některé typy, především malé písmeno „a“ ve slově „pan“ nebo „Mahler“, vyskakovaly nad řádek… Uvnitř obálky byl jenom jeden jediný list s kratičkým textem. Ten byl ale pro změnu napsaný na počítači. Přeletěl jsem těch pár slov a nevěřil jsem svým očím.

Pane Mahler! Futura je velice mravný podnik. Kdo hřeší, nemůže zůstat ředitelem. Myslete na to.

„Andreo,“ uniklo mi. Ale hned jsem se zarazil a podivný dopis jsem zmačkal, jako bych ho tím mohl sprovodit ze světa.

„Ano?“ sledovala pozorně moje podivné počínání.

Zastyděl jsem se. Jednak byl dopis naprosto nekonkrétní, jednak jsem si už byl prakticky jistý, že by mě Andrea nepráskla. Skamarádili jsme se. A krom toho – moje postavení ve firmě bylo pevné. To jen z ní, ze své pravé ruky, chtěl pan generální původně udělat sekretářku. Už jsem si byl jist, že jeho motivem nebyla nedůvěra ke mně. Měl k jejímu přeložení určitě nějaký důvod a to, že o něm v zájmu zachování dekora pomlčel, na věci nic neměnilo. Ne. Andrea s ničím za Šebestou nepoběží… Mlčky jsem papír uhladil a přistrčil jsem ho před ni.

„Anonym…?“ zasykla opovržlivě. „Asi nějaký blázen.“

„Nebo někdo, kdo mě nenávidí,“ pokrčil jsem rameny.

„Máte na někoho podezření?“ svraštila čelo.

„V tomhle baráku jsem měl nedorozumění s jedinou osobou. S paní Kovářovou.“ Dal jsem si záležet, abych ironicky zdůraznil slovo „paní“.

„Já ji tak moc neznám,“ řekla Andrea opatrně. „Na vašem místě bych se ale na všechny anonymy s přehledem vykašlala. Co vám kdo může? Pisatel nebo pisatelka vám naznačuje, že hřešíte. Rozumíte tomu? Nevím jak vy, ale já tedy nevím, co si mám pod tím slovem představit. Je to příliš obecná formulace. Jako hříšník máte rozsáhlé možnosti. Buď nectíte otce svého a matku svou, nebo berete jméno boží nadarmo. Možná i klejete, smilníte a kradete. Není vyloučeno, že jste dokonce už i někoho zabil.“

„Budete mít pravdu, Andreo. Pustím to z hlavy. Někdo mě chce jenom naštvat a zneklidnit,“ přikývl jsem, ale samotnému mi moje vlastní slova moc přesvědčivě nezněla.

Večer u Šebestů jsem zalezl rovnou do svého pokoje a předstíral jsem, že si pročítám návrhy sloganů pro kampaň místního pivovaru, které jsem si přinesl v aktovce.

Byl jsem ve střehu. Pokud by ta zatracená baba Kovářová napsala něco podobného i Niki nebo starým Šebestům, určitě by mi to dali brzy znát. Co bych jim asi řekl, kdyby to na mě vybalili? Musel jsem se na tu eventualitu připravit. Kdo je připraven, není ohrožen.

Hlavou mi vířily zmatené úvahy… Mohla to být narážka na Petru Pernerovou? Nenamlouvám si zase něco? Mohla by stará Kovářová vědět o mně a Petře? Ne, to nebylo příliš pravděpodobné. V areálu hotelu jsme se nemohli s nikým potkat. Vždycky jsme přece spolu přijížděli autem po mostě přes Šumnou a pak zadní branou až na malé parkoviště za bungalovem. Tam bývá touto roční dobou už liduprázdno.

Ale přijeli jsme spolu autem pokaždé? Ne. Jednou přijela Petra sama. Tehdy jsme si dali sraz za budovou tenisového klubu. Na tu středu jsem se dobře pamatoval. Na kurtech se zrovna hrál nějaký juniorský turnaj. Nevzpomínal jsem si, že bychom někoho potkali. Mezi hemžením tenistů, diváků a hotelových hostů se dva mladí lidé jako my ztratili jakoby nic. A i kdyby nás někdo zahlédl, nikdo by to nemohl považovat za víc než náhodné setkání známých. Vcházet do bungalovu nás nemohl vidět nikdo. Ale třeba Kovářová ani o bungalovu neví. Možná nás jednou nebo dvakrát spolu jenom zahlédla v autě. Nemusela vůbec tušit, že s Petrou jedu do hotelu, jen si nás dala dohromady.

V duchu jsem si rekonstruoval naše společné středy. Na ulici jsme se spolu moc nezjevovali. Pokaždé (přesně tedy s tou jednou jedinou výjimkou) jsem Petru naložil za budovou gymnázia, tam kde začíná parčík. Je to klidné, přehledné místo stranou městského ruchu. A vždycky jsem se rozhlížel. Jen jednou tam nějaký důchodce venčil psa. Kovářové bych si určitě všiml. Do Sporthotelu jsme potom vždycky jeli nejkratší cestou, to znamená po obchvatu. Čtyřproudá vozovka vede poměrně daleko od městské zástavby. Bezprostředně míjí jenom benzinku, autoservis a vojenská kasárna. Co by někde tam pohledávala Kovářová?

A navíc. Jak by z letmého pohledu na mě za volantem a na Petru na sedadle vedle řidiče mohl někdo vydedukovat, že jedeme hřešit? Na nose to přece nikdo napsáno nemá. Nebo má…?

Začal jsem sám sebe přesvědčovat, že o nic nejde… Nechal jsem se vytočit úplnou prkotinou. Stará Kovářová to nejspíš napsala jen tak, prostě vypálila naslepo… Ale bylo to opravdu dílo bývalé

sekretářky naší divize? Ovšem nikdo jiný mě zatím při nejlepší vůli nenapadal… Každopádně to musel být někdo, koho jsem znal, kdo věděl, jak mě zneklidnit, kdo si byl jistý, že ve svém novém postavení ve firmě budu reagovat i na úplné hlouposti. Ale ať už mi to poslal, kdo chtěl, docela mi polichotil. Odhadl mě na nebezpečně hříšného mladého muže.

Když to tajemný pisatel, ať už žena nebo muž, poslal mně, mohl to stejně dobře poslat i Petře. Neměl bych se jí zeptat? Pak jsem to vzápětí hned sám sobě rozmluvil. Nebudu přece dělat z komára velblouda. A za chvilku jsem už zase váhal. Jako Hamlet. Chvíli pro, chvíli proti… Ale pro klid duše jsem Petře nakonec přece jen zavolal.

Byla překvapená: „Copak? Nějaká změna, Honzo?“

Tak by asi nemluvila, kdyby jí něco přišlo. Mám jí to říct? Nemám?

„Já jen… Platí středa?“ vykoktal jsem.

„A proč by neplatila?“ opáčila udiveně.

„Vždyť víš. Občas se něco semele…“ nadhodil jsem neurčitě.

„To platí ale jenom pro velké ředitele. Obyčejné kantorky jedou podle rozvrhu.“

„To je dobře,“ přitakal jsem.

Kámen mi spadl ze srdce. Opravdu nedostala nic.

„Něco se děje, Honzo?“ znejistěla trochu.

„Vůbec nic,“ zarazil jsem ji.

Nemělo smysl, abych zneklidňoval ještě Petru.

„Jsi tam ještě, Honzo?“

„Jsem, Petruško. Tak ve středu u gymplu, nebo až na místě?“

„Raději až tam. Zase někde za budovou klubu. Bude to tak lepší. Beata mě minule viděla, když jsem k tobě přisedala. A potom dělala narážky a vyptávala se.“

„Beata?“

„No jo…“

„Jak tě mohla vidět? Na ulici, pokud vím, nebyla a okna knihovny vedou na dvůr.“

„Ale ze sborovny nás měla jako na dlani. Prý tam byla před odchodem vrátit jeden třídní výkaz a vyhlédla z okna, jestli nezačalo pršet.“

„Beata určitě nemá důvod o nás někomu povídat,“ řekl jsem přesvědčivě. „Ale dobrá. Přijedu až na

místo, a než dorazíš, aspoň vyzvednu klíče.“

Nakonec proč ne. Ať je raději opatrná. Kdo je připraven, není ohrožen. I Petra si musí dávat pozor. Kdyby se o mně dověděl lékárník Roman, mohl by hodit zpátečku. Petra Pernerová byla stejná potvora jako já. Trochu mě to uklidnilo.

Proto když ke mně do pokoje vzápětí vpadla Niki, poskytl jsem jí okamžitě důkaz své přízně. Předla jako kočka a vlhce mě pusinkovala. A měl jsem hned i další jistotu. Ani Niki žádný dopis nedostala.

Zaskočil jsem ještě za paní Sylvou: „Skočím si dolů do trafiky pro časopis. Nepotřebujete tam něco?“

„Dík, Jeníčku. Jsi moc hodný chlapec, ale nepotřebuju…“ Všechno bylo oukej. I Ničina matka se tvářila úplně normálně.

Poslední neznámou byl její otec, který se poslední dobou vracíval domů čím dál později. Workoholik jel na plné pecky. Když konečně dorazil, seděli jsme zrovna s Niki a s paní Sylvou u televize a zírali jsme na nový seriál.

„Jeníku, jak si představuješ tu kampaň pro nadaci Hradec – bezpečné město?“ na mě bez ohledu na notně pokročilou hodinu. Generální ředitel opravdu pracoval ve dne v noci.

„Zatím jaksi… to ještě nemám,“ zablekotal jsem. Ale rychle jsem se vzpamatoval: „Lukáš Král mi ráno přinese všechno, co kreativci vymysleli.“

Nemohl jsem než obdivovat Šebestovy donašeče i představy, které měl o výkonnosti svých oveček. Věděl, co se kde šustlo, a měl zato, že všichni makají do noci jako on sám. Náměstek policejního ředitele nám podklady o nadaci přinesl do agentury v 15.40 a můj budoucí tchán nejenže o tom už byl informován, ale málem samozřejmě předpokládal, že budu mít ještě téhož dne připravenou celou kampaň. Ach jo…

„Rád bych, kdybys to zítra přinesl domů. Večer se na to mrkneme spolu,“ řekl už mírnějším hlasem.

„A co celý den dělaly dámy mého srdce?“ obrátil se na ženu a dceru.

Niki začala líčit, jak potkala nějakou jen o fousek starší známou, která se právě vdala a už prý uvažuje o rozvodu.

„Rozvádí se skoro polovina všech českých manželství,“ pokyvoval hlavou Šebesta.

„To je hrůza,“ přisadila si paní Sylva, věrná přitakávačka velikého muže.

„Nevěra bují, kam se člověk podívá. Ještě že naše rodina je takovou oázou jistoty,“ dodal Šebesta pateticky a přejel nás všechny láskyplným pohledem strážce tradičních hodnot.

Kdyby nebyl šéfem reklamky, z fleku by mohl velet Armádě spásy. Rázem jsem se uklidnil úplně. Ať byl můj generální direktor a budoucí tchán, co byl, v žádném případě nebyl z Národního… Ani jemu určitě nic nepřišlo.

„Jsem utahaný,“ zívl. „Nevím, jak vy, děti, ale já půjdu spát. Dobrou noc.“

Vřele jsem mu popřál dobré noci… Kdyby mu Kovářová poslala něco podobného jako mně, zarytý

bojovník za mravnost by toho určitě využil k velkolepé exhibici. Buď by mě začal vyslýchat, nebo by naopak přednesl monolog o morálním úpadku pisatelů anonymů. Čím déle jsem ho znal, tím víc jsem nabýval dojmu, že se už neumí chovat jako normální člověk. V práci i doma permanentně hrál svoji životní roli.

Niki očima ukázala na hodiny a pošeptala mi, že půjdeme taky. Tak jsme se rozloučili i s paní Sylvou. Niki se snažila být vzornou dcerou svého otce. Jako taková striktně dodržovala denní harmonogram – hodina pokročila, bylo načase věnovat se hrám lásky… Bohužel byly ty hry z její strany pořád poněkud toporné. Chvíli byla docela vláčná a z toho si zase postavila hlavu jako koza. Některé věci ona prostě dělat nebude. Napadlo mě, že nejspíš proto, že by jí je „tati“ neschválil… Oddechl jsem si, když se konečně potmě odplížila do svého pokoje.

Ale usínal jsem s pocitem znovunabytého klidu. Aťsi Kovářka straší. O nic nejde. Pes který štěká, nekouše… Ani ve snu by mě té noci nenapadlo, co se chystá. Že jsem totálně vedle, protože věci jsou zase jednou úplně jinak.

„Je tam ještě jedna návštěva,“ hlásila mi v pozdním odpoledni jednoho pošmourného podzimního dne Andrea.

„A musí mluvit ausgerechnet se mnou?“ zeptal jsem se.

Občas jsme tak s Andreou mezi sebou žertovali. Hráli jsme si na semitské obchodníky a pokoušeli jsme se napodobovat i jejich slovník. Ale v tu chvíli jsem ani moc nežertoval. Po rušném dni jsem neměl náladu vyřizovat věci, které by mohli vyřídit jiní.

„Trvá na tom.“

„Kdo to je?“

„Nějaký pan Zíma.“

„Neznám. Ale bude to nejspíš zase kvůli těm fasádám. Ať mi Monika honem vyjede ještě jednu bianco smlouvu,“ přikázal jsem.

Okamžitě mě napadlo, kvůli čemu ten člověk přichází. Šenkýř s Kovářovou před časem trošku zaspali. Hrozilo, že přijdeme o reklamu v ulicích, které vedly k dálničnímu přivaděči a k ostatním výpadovkám. Agentura si teď musela postupně zvát majitele všech domů, kteří nám poskytovali plochu k umístění reklamních poutačů, protože platnost většiny smluv už dávno vypršela. Bylo třeba co nejrychleji uzavřít smlouvy nové.

Když Zíma vstoupil, nebyl pro mne na první pohled ničím zajímavý. Tuctový padesátník, možná se už dokonce blížil šedesátce. Postavou spíš střízlík, na hlavě řidnoucí šediny, brýle na dálku, v obličeji vážný, skoro bez mimiky. Tím mi vzdáleně připomněl Šebestu. V pravé ruce nesl odřenou aktovku.

„Dobrý den,“ natáhl jsem k němu ruku. „Posaďte se a podívejte se na text smlouvy.“ Sundal si brýle a přiblížil oči k nabízenému papíru.

„To bude asi omyl, pane Mahler.“

„Omyl?“ zarazil jsem se.

„Posílá mě Karel,“ řekl Zíma plaše.

„Karel? Jaký Karel?“

„Kamarád.“

„Proč nepřišel sám?“ Pořád jsem nebyl v obraze.

„Má moc práce. Nemohl se uvolnit. Tak požádal mě.“ Chlap mi začínal jít svojí pomalostí na nervy: „A o co jde?“ Zíma zalovil v aktovce a podal mi malou obálku.

„Máte se na to podívat,“ řekl.

V obálce byla jedna fotografie běžného formátu devět krát třináct. Nebyla sice nijak zvlášť povedená, ale i tak jsem okamžitě poznal, kde byla pořízena. Někdo – zřejmě ukrytý mezi lesními stromy – vyfotografoval pohled na bungalov za Sporthotelem. Vlastně budova tvořila jenom pozadí snímku.

Fotograf se zaměřil na lidi. Byli dva – muž a žena – a kráčeli od parkovišťátka k bungalovu. Byli zachyceni zezadu, ale protože se k sobě právě docela měli – muž ženu objímal kolem ramen a něco jí povídal, ona k němu vzhlédla a přitulila se – bylo jim obličeje vidět z profilu. A rozhodně natolik, že by je mohl identifikovat každý, kdo je znal… Nebudu vás napínat. Byl jsem to já a Petra Pernerová.

„A co má být?“ mrskl jsem mu fotku zpátky.

„Poznal jste se?“

Všechno mi najednou došlo. Žádná Kovářová.

„To vy jste mi poslal ten dopis?“ Zavrtěl hlavou: „Já ne. To Karel.“

„Proč? A proč mě ten váš Karel fotil?“ vyštěkl jsem.

„Já nevím,“ řekl mužík. „On jenom říká, že z toho můžete mít problém.“

„Problém?“ začal jsem vidět rudě. „Co vlastně, člověče, chcete?“

„Já nic,“ bránil se Zíma. „To Karel. Říká, že si budete brát dceru pana Šebesty a s touhle druhou že se zašíváte ve Sporthotelu. To prý je divná morálka.“

„Pane Zíma,“ zvýšil jsem hlas. „Řekněte Karlovi, ať se stará o sebe.“

„To on by jistě rád, pane Mahler,“ povzdychl si ztrápeně muž, „on začal jenom jaksi trošku váhat, jestli tu fotku nemá předat panu Šebestovi.“

„Šebestovi?“ zesinal jsem. „Proč Šebestovi?“

„Je to prý jeho povinnost. Jde přece o morálku.“ Zíma krčil rameny. „Znáte to.“

„Jaká povinnost? Jaká morálka?“ zaječel jsem tak, že jsem se okamžitě lekl, že to bude v Andreině předpokoji slyšet i skrze silné dveřní polstrování.

„Karel si pravděpodobně myslí, že to panu Šebestovi předá jaksi…“ Neduživý mužík se zase zarazil.

„Jaksi jak?“

Zavrtěl se na židli a vyhrkl: „Jaksi… proti odměně, víte? Ledaže byste ho odměnil vy.“

„Já? Tak váš Karel je obyčejný, primitivní vyděrač?“ řekl jsem tvrdě. Můj návštěvník sklopil oči.

Pokračoval jsem: „Tedy řekl bych, že hodně primitivní. V tomto případě ale neuspěje. Mohl bych vás vyhodit rovnou, pane Zíma… Ale pokusím se být slušný… Řekněte svému Karlovi, že s Dominikou Šebestovou jsem zasnoubený ani ne celé dva měsíce. Pokud jsem snad předtím někdy někam chodil s jinými dívkami, byla to vždycky jen a jen moje soukromá věc. Jděte a vyřiďte mu to.“

„Rád to vyřídím, pane Mahler, což o to. Jenom nevím, jestli u Karla uspěju. Všimněte si toho auta tady.“

Zíma poťukal prstem na snímek. Na jeho levém okraji, na odstavné ploše pro automobily se zřetelně vyjímal luxusní džíp značky BMW.

O totožnosti vozidla nebylo pochyb. Dokázal jsem přečíst i jeho espézetku.

„No a?“ tvářil jsem se jakoby nic.

„Autem slečny Šebestové jste přece začal jezdit až v těch posledních dvou měsících, pane Mahler,“ napomenul mě káravě pomalý pan Zíma. „Takže je jasné, že váš vztah k té mladé dámě na snímku nepředstavuje vůbec žádnou minulost, ale jaksi… velice žhavou současnost.“

V hlavě mi začalo pulzovat. Ten gauner… Ale s vynaložením všech sil jsem se zase ovládl.

„Kolik za tu fotku váš přítel Karel chce?“ zeptal jsem se pragmaticky.

„Něco to stát bude… to jako jo… Možná prý i půl milionu, říkal Karel. Ale slibuje, že když dostane šek – takový ten na doručitele, znáte to, že – tak potom prý bude mlčet jako hrob.“

„Šílíte? Někdo má m drzost chtít půl melounu za to, že někomu neukáže jednu pitomou fotku, z které nevyplývá vůbec nic?“ vyjel jsem zase už skoro hystericky. „Ten člověk musí být blázen nebo –“

Zíma mě přerušil: „Ujišťuju vás, že Karel je všechno, jenom ne blázen. Co řekne, to sedí. Vždycky má všechno dopředu promyšlené.“

„Tak tentokrát je vedle. Prosím vás, kde bych já asi tak vzal půl milionu? Na této židli nesedím ani ty dva měsíce. Je to fajn, jak si mě váš kumpán cení, ale když už chce vydírat, musí si napřed zjistit co a jak. Můžete mu to vyřídit.“

„Karel vás může zničit,“ varoval mě Zíma.

„Víte co? Vyřiďte mu, ať mi políbí…“

„Jenom slušně, pane Mahler, jenom slušně… Sprosťačením tu nešťastnou fotografii ze světa nesprovodíte.“

„Pane Zíma, uvažujte aspoň vy. Hodnotím jenom to, na kolik si mě cení. Potkal jsem bývalou kolegyni z práce a v legraci jsem ji chytil okolo ramen. To se snad nesmí? O co jde? Váš Karel si pro mě za mě může tu fotku třeba vyvěsit na náměstí.“

„Proč by to dělal, člověče?“ divil se Zíma. „On se chce s vámi dohodnout.“

„Je to cvok. Může si chtít, co chce. Víte co? Nezdržujte a vypadněte. Mám spoustu práce.“

„Jak myslíte, pane Mahler, jak myslíte…“ Nenápadný mužík se zamračil jako noc a měl se k odchodu.

„On totiž Karel…“

„Ven,“ zařval jsem a otevřel jsem polstrované dveře dokořán.

„Jen abyste nelitoval,“ zaskřehotal Zíma ve dveřích. „On totiž toho má na vás víc.“

„Ať si všechno co má strčí do…“ zaječel jsem. Andrea v předpokoji jenom bezeslova zírala.

Ale když jsem za nezvanou návštěvou zavřel dveře, zapadl jsem do svého koženého ředitelského křesla a začal jsem uvažovat.

Kdo asi může být ten jeho Karel? Když nás s Petrou vyfotil u bungalovu, je to někdo, kdo se pohyboval v areálu Sporthotelu. Znám ho? Počkat… To se tam u bungalovu s foťákem nachomýtl náhodou, nebo tam na nás čekal? Odkud by ale mohl vědět, že přijedeme? Věděla o tom jenom teta Klára. Ne, čekat na nás nemohl. Byla to určitě náhoda.

Moje mozkové závity jely na plné obrátky… Kdykoliv jsme s Petrou do bungalovu přicházeli, anebo z něho vycházeli, nebyl v dohledu nikdy nikdo. Vzpomínal jsem si na to dobře. Pokaždé jsem se pořádně rozhlédl. Jestli v tom nejede teta Klára, což jediné bych mohl vyloučit, tak je to tedy opravdu záhada… Počkat… Pičfuk!

No jasně! Potkali jsme přece Pičfuka. S tím kulhavým staříkem je to zvláštní. V Hradci ho nikdo nikdy a nikde nevnímá jako cizorodý element. Putuje se svým kufrem ulicemi a je součástí

„inventáře“ našeho města. Proto jsem si na něho nevzpomněl dřív… Pochopitelně jsem nevěděl, jestli při sobě nosí fotoaparát, žádný jsem u něho nikdy neviděl. Ale bylo to docela dobře možné. Co možné, bylo jasné, že to nikdo jiný než Pičfuk být nemohl. A já blbec jsem se s ním ještě vybavoval.

Všechno do sebe zapadalo. Nikdo neznal jeho pravé jméno, pro všechny byl prostě Pičfuk. Klidně se mohl jmenovat Karel… Najednou už záhada vypadala mnohem méně záhadně. Všechno se mi to začalo rýsovat úplně logicky. Akci řídí starý obchodník Pičfuk a pomalý ňouma Zíma je jeho prodloužená ruka. Nebo snad někdo v pozadí řídí i Pičfuka?

I když jsem to začínal chápat, příjemně po těle mi nebylo. Před Zímou jsem dělal haura, ale od jeho návštěvy jsem se začal bát, co by ještě mohlo následovat. Anonym neurčitého obsahu byla muška, ale taková fotka by už u Šebesty zabrala jaksepatří. I když… V nejhorším bych se mu pokusil vysvětlit i

tu fotografii. Chtělo to jen trochu fantazie… Jel jsem za tetou Klárou, potkal jsem kolegyni… Zase bych to s pomocí boží nějak okecal.

Ale od této chvíle – konec legrace. Chce to bdělost a ostražitost. Začal jsem tím, že jsem okamžitě odvolal středeční radovánky s Petrou. Bohužel asi už navždycky, ale člověk si musí stanovit nějaké priority, jinak nedopadne dobře. A stejně nekompromisně budu muset postupovat i v dalších dnech. Při první příležitosti dám tomu mizerovi Pičfukovi najevo, že o něm zatraceně dobře vím. Uvidíme, co on na to…

Ve čtvrtek mi zničehonic zavolala teta Klára: „Honzíku, proč jsi se včera nezastavil? Nejsi nemocný?“

„Kdepak teti, mám jenom moře práce,“ rozptyloval jsem její obavy. „Ve středu jsem nemohl a asi mi to hned tak brzy nevyjde. Ale za tebou se někdy na chvíli zastavím.“

Bylo mi to divné… Proč se najednou tak stará? Copak je normální, aby měly tetičky péči, proč si jejich synovci někam nepřivedli ženské? Nemá v tom přece jen nakonec prsty i teta Klára? Viděla se mnou Petru i Niki. Co když to celé řídí ona? Poslala Pičfuka, aby nás vyfotil, a Zímu, aby mě zmáčkl. Už zase se rozvedla, určitě potřebuje peníze… Blbost, okřikl jsem se. Teta Klára by přece nevydírala mě… Ještě chvíli a začnu být zralý na blázinec. Všichni mi začali být něčím podezřelí. Tak nějak asi začíná paranoia…

Když jsem v neděli odpoledne vykoukl z okna, spatřil jsem v dálce Pičfuka, jak se s kufrem v ruce kulhavě šourá směrem k divadlu. Vyběhl jsem za ním jako šílený.

„Dobrý den, pane Karle,“ pozdravil jsem ho tónem co možná nejvíc zlověstným.

„Dobrej, pane Mahler,“ pousmál se nejistě. „Já jsem ale křtěnej Ludvík.“

„Jaký máte foťák?“ vybafl jsem.

„Já?“ Podíval se na mě udiveně.

Jeho pohled mluvil sám za sebe. Mladému Mahlerovi-Šebestovi haraší…

„Žádnej,“ odtušil potom. „Kde bych ho vzal?“

„Poslat za mnou Zímu byla pěkná blbost,“ pokračoval jsem tvrdě. Stařík se zarazil: „Cože? Já že jsem za vámi někoho poslal?“

„Ano. Zímu.“

„Nesmysl… Kdo to má být? Žádného Zímu neznám,“ vrtěl šedivou hlavou. „To bude nějaký omyl… Není vám nic, mladej pane?“

Vypadal tak bezelstně, že jsem kapituloval. Jen jsem něco zabručel a po anglicku jsem se ztratil v davu před divadlem.

Domů jsem šel co noha nohu mine… Jestli to nebyl Pičfuk, tak kdo mě potom s Petrou vyfotil? Moje zdánlivě logická konstrukce se bortila. Někdo se schovával mezi tím lesním porostem. Zíma těžko. Nebylo pochyb, že Zíma je jenom poskok. Klíčem k záhadě je muž v pozadí. Karel. Kdo to asi je?

Odkud mě zná? Dumal jsem, až se mi z hlavy kouřilo…

Žádného řešení záhady jsem se sice nedobral, ale protože jsem si byl jist, že nikdo nemohl za žádných okolností pořídit žádnou horší fotku (horší ve smyslu více kompromitující), moje obavy se postupně umenšovaly.

U Šebestů stály moje akcie docela dost vysoko, Niki byla docela milá a přítulná, co víc jsem si mohl přát? Žil jsem si, jak „pámbu ve Frankrajchu“, jak říkávala nebožka babička. Ať se děje, co se děje, člověk musí zůstat nad věcí. Jasně. Zíma kecal jako Palackej. Nic horšího na mě už Karel nemá.

Venku jsme se s Petrou přece do žádných extra důvěrností nikdy nepouštěli. Všechno se odehrávalo až v apartmá, ve kterém si v létě hověla samotná Marina Iltisová… Netušil jsem, že zanedlouho se stane něco, co mě vyvede z míry tak, že konečně poznám, co je to opravdový strach.

Začalo to banálně. Přišel mi další dopis. Na pohmat byl daleko objemnější než ten první. Adresa mě ale nenechala už ani na okamžik na pochybách, kdo mi píše.

Pan Jan Mahler agentura Futura

… Všechna malá „a“ vyskakovala zase skoro o půl řádku nad linku písma. Psal mi přítel pana Zímy, jak jinak. Vlastně mi nepsal. V obálce nebyl žádný dopis, jenom čisté papíry a v nich zabalené cédéčko. Utajený Karel se nezdál. Adresy na obálky sice pořád vyťukával na předpotopním psacím stroji, ale dopisy posílal ve formě počítačové sjetiny a teď se dal i na cédéčka. Není nad moderní technologie. I vyděrači jdou s dobou. Tak si to cédéčko přehrajeme…

Pohrdavý úsměšek mi na tváři doslova zamrzl… To, co jsem uviděl, byla čiročirá pornografie. Dvojice na loži se oddávala divokému sexu. Nic lidského jí nebylo cizí, mám-li citovat klasika, který tou svojí slavnou větou ale nejspíš vůbec nemyslel tohle. To, co jsem viděl, by nevysílala žádná televize ani hluboko po desáté večer. A nejhorší na tom bylo, že jedinými aktéry té chvílemi až nechutné podívané jsme byli my dva. Tedy Petra Pernerová a já… Někdo si nás při našich hrátkách v bungalovu natočil. Tak to je tedy průser…

Záznam na kompaktním disku trval sotva déle než tři minuty, ale stál za to. Zíma nelhal. Karel toho na mě opravdu měl víc. A toto tedy byl mimo veškerou pochybnost těžký kalibr. Jeden z nejtěžších. Dostat ten záznam do ruky kdokoliv z rodiny Šebestů, tak u nich asi téhož dne končím. Pokusil jsem si představit, co by asi udělal Šebesta. Nebylo to těžké. V očích celoživotního lovce bobříka morálky by byl můj hřích roven zprznění nezletilé jeptišky…

Konečně jsem pil svůj kalich hořkosti až do dna. Poznal jsem, co je to špatné svědomí a strach. Zatímco Niki se doma neustále s matkou probírala horou katalogů a módních časopisů, aby objevila ty opravdu nejskvělejší a nejvíc in svatební šaty a její otec průběžně měnil termín obřadu podle toho, jak se vyvíjely preference jeho strany, já jsem se v bezesných nocích modlil, ať se něco stane.

Ale co? Zachránilo by mě zemětřesení nebo tsunami? Chvílemi jsem si říkal, že jedině snad třetí světová válka… Jestli na mě tajemný Karel prostřednictvím Zímy nebo přímo osobně zatlačí, budu v Prčicích. Co mi zbude, než zaplatit?

Půl milionu za mlčení, přičemž nikdo neví, kolik si Karel těch cédéček vyrobil. To je přece absurdní. Kde jsou ty časy, kdy se od vyděračů kupovaly negativy. Ve věku počítačů se úplně změnila technologie podstaty vydírání. Důkazy se dají vyrábět v nekonečném množství kopií. Kde bych měl záruku, že Karel nemá těch nahrávek pět, deset, padesát…? I kdybych ty prachy někde sehnal, i kdybych Karlovi řádně zaplatil, nepošle ke mně za půl roku Zímu s novým požadavkem?

„Pane Mahler, Karel vás může zničit… jenom slušně…“

A pokud to udělá a bude ve vydírání pokračovat, co potom udělám já? Byl jsem bezradný. I kdybych toho gaunera v pozadí vypátral, nebylo v mé moci, abych zničil všechny kopie. K čemu by mi potom byla znalost Karlovy identity…? Nikdy se nedovím, kolik těch cédéček existuje a kde všude už jsou… Musel bych záhadného Karla zabít. A ani to by ještě nevylučovalo možnost, že v případě Karlovy násilné smrti neodešle jeho předem instruovaný právník jedno cédéčko třeba právě Milanu Šebestovi. Doprdele… Notorický čtenář detektivek a uvažuje jako potenciální vrah… To jsem to dopracoval…

Ale pokud tedy zabíjet nehodlám, kde honem vezmu půl milionu? Tolik prachů synek školníka nikdy v životě pohromadě neviděl… Jistě, ve Futuře mě platili víc než dobře, ale Jaromíra Jágra v Americe určitě platili líp. On by dal půl melounu dohromady hravě. Jak jsem to ale měl udělat já? Za pouhé dva nebo tři měsíce?

Chtě nechtě jsem pořád musel myslet na peníze. Blížily se Vánoce, musel jsem počítat s rezervou na dárky. Dvacet tisíc jsem už poslal našim, mají teď přece doma ségru a vnoučata… I když jsem si ve Futuře tak fantasticky polepšil, nebyl jsem hlupák. Držel jsem se při zemi, nerozhazoval jsem. Moc jsem toho nekupoval. Pochopitelně oblečení, které jsem jako ředitel divize nezbytně potřeboval, sem tam i benzin do BMW a nějaké drobnosti pro Niki. A jednou týdně pořádnou kytku pro paní Sylvu.

„Jeníčku, vy jste tak pozorný. Skoro jako Milánek…“

Za první čtvrtrok ve Futuře našetřím řekněme takových sto tisíc, snad i víc, ale pod stromeček budu muset každopádně ještě koupit něco slušného Šebestovým i Niki. Jestli mi pak zbude s bídou osmdesát, budu rád. Ovšem patnáctého nejspíš dostanu svůj díl pololetní odměny. Ale pokud počítám dobře, nebudu mít pro vyděrače ani potom extra moc přes sto tisíc. Co nadělám… Neměl jsem potuchy, kde bych mohl schrastit ten zbytek.

Třeba mi ten zatracený Karel počká… A co když ne? Budu si muset půjčit. Ale znám vůbec někoho, kdo je opravdu v balíku? Šebestovi pochopitelně v úvahu nepřicházejí… Petra mě napadla jako první. Starý Perner určitě hrabe šílené prachy. Už dlouho. Napřed zprivatizoval místní Pozemní stavby a o pár měsíců později i Dopravní stavby. Tak vznikl ten jeho gigant – Perner Bau. Co může pro Pernerovu dceru znamenat blbých čtyři sta klacků? Loni byla dvakrát v Thajsku a jednou v Karibiku. Staří si nedávno koupili vilku v Provenci. Prachy určitě mají. Jak se k nim ale dostat?

„Ne, raději se teď nikde venku scházet nebudeme. A bungalov už teprve nepřichází v úvahu,“ odporoval jsem Petře do telefonu.

„Cože? Proč?“ nechápala pořád.

„Mám průšvih, nebo přesněji řečeno – máme.“ Nechápala vůbec nic.

„My dva?“ divila se jako malá.

„Někdo nás vyfotil a dokonce natočil,“ vysvětloval jsem chvatně. „Podrobnosti ale až ústně. Zastav se za mnou v agentuře.“

„A – to jako můžu? Vždyť jsi právě řekl…“

„Sem za mnou chodí mraky lidí,“ přerušil jsem ji. „Tady to nápadné nebude.“ Když přišla, zamkl jsem zevnitř a přehrál jsem jí záznam z cédéčka.

Začala jektat zuby: „To je… t-to je… strašný… Honzo. Honzo…

Co budeme dělat? Jestli se to doví Roman, vykašle se na mě na to tata. Hradec bude mít nejmíň rok o čem povídat. A můj fotřík mě vydědí.“

Odemkl jsem dveře, schoval cédéčko a nalil jsem jí pořádnou odlivku whisky. Kopla ji do sebe jako námořník.

„Především se nesmíš sesypat,“ nabádal jsem ji. „Průšvih je, že se ten Zíma zatím ještě neozval. Jakmile se zase objeví, zkusím ho požádat, aby mě zkontaktoval s klíčovou osobou celé té sviňárny.“

„S tím Karlem?“ pochopila.

Přikývl jsem: „Musím se o vyjednávání aspoň pokusit. Ale mám takové tušení, že to nevyjde. Karel má nějaký důvod, aby se držel v pozadí. Jinak by neposílal toho troubu Zímu. Bojím se, že příště ho pošle jen proto, aby mi řekl, jak mám doručit peníze. A bude to v pytli.“

„Co bys potom dělal?“ zakňourala jako malá holka.

„Velice rychle bychom museli rozbít všechna prasátka.“

„My?“ vytřeštila oči.

„Jsme na jedné lodi, holka. Ať chceš, nebo nechceš.“

Zarazila se: „Ty si to představuješ tak, že ti ten šílenec prostřednictvím svého poskoka prostě přikáže, abys mu okamžitě přinesl půl melounu v kufříku?“

„Nevím jestli okamžitě a hotovost v kufříku asi taky chtít nebude. Minule mlel něco o šeku na doručitele… Způsob transakce ovšem nerozhoduje, rozhodují prachy. Spoléhám jedině na tebe.“

„Na mě? Kde bych vzala tolika peněz?“ odfoukla blonďatou ofinu a vykulila oči.

„Ale no tak… Musíme jet na férovku, Petruško. Já dám dohromady nanejvýš sto táců, možná ani to

ne. Kolik můžeš dát ty?“

„Tak… do dvaceti tisíc, víc ne.“

„Děláš si srandu? To si říkáš Pernerová?“ Málem mě omývali.

„Naši mi toho moc nedávají, to by ses divil. Všechno mi vždycky zaplatí, to jo, ale jinak je to bída. Prej bych všecko rozházela. Mám svůj plat profesorky a k tomu mi každého prvního přijde na účet dvacet tisíc. To je všecko. Chápeš asi, že takovou almužnu okamžitě utratím. Často mě koncem měsíce musí založit Anička.“

„Která Anička?“

„Naše hospodyně. Tajně mi přilepšuje z prachů na domácnost. Po prvním jí to zase vracím.“

„Perpetuum mobile Petry Pernerové?“ Vzdor vážnosti situace jsem se uchechtl.

„Kdybych to tak nekoulela, byla bych každou chvíli na mizině. Ale dovědět se to fotřík, Aničku by vyrazil na hodinu. Je šílenej škudlil.“

Přikyvoval jsem jí, ale viděl jsem to trošku jinak. Multimilionář Perner nebyl prvoplánový skrblík. Znal dcerušku jako své boty a byl přiměřeně prozíravý. Každopádně jsem ale pochopil, že Petra můj finanční deficit nevyřeší.

Cestou do práce jsem ale dostal nápad. V nouzi nejvyšší bych se snad mohl obrátit na Andreu. Asistentka generálního ředitele jistě brala vždycky slušný balík… Rozhodl jsem se její solventnost ve vhodný okamžik vysondovat. A hlavně její vstřícnost. Hop nebo trop. Příležitost se naskytla, když jsme se rozcházeli po ranní poradě. Andrea toho rána zářila jako holka po prvním rande.

„Andreo, ještě na moment…“

„Ano?“ podívala se na mě zpytavým pohledem nezničitelně výkonné pracovnice.

„Není to nic… služebního. Já jen… Sluší vám to vždycky, ale dnes tedy obzvlášť,“ blekotal jsem, ale tentokrát jsem to, co jsem říkal, myslel vážně.

„Děkuji,“ zamrkala potěšeně. „Mám pohledat korunu?“

„To by jich muselo být mnohem víc,“ vzpamatoval jsem se a chytil jsem se udičky.

A šel jsem k věci. O cédéčku ani o fotce jsem jí neřekl, jen jsem konstatoval, že budu asi co nevidět potřebovat akutní půjčku.

„Kolik?“

„Ještě přesně nevím, ale asi dost. Něco okolo čtyř set tisíc.“

„Šebestovi vás nezaloží?“ podivila se.

„Mezi námi – ti by o tom nesměli ani vědět,“ přiznal jsem se.

„Překvapení?“ podívala se na mě zkoumavě.

„Něco na ten způsob…“

Prohlížela si mě udiveně: „Nic mi po tom není, Honzo, ale pokud… No nic… Ale chápejte. Málem půl milionu je na mě docela dost. Myslím, že bych vám mohla napevno slíbit tak sotva polovinu.“

„Bodla by mi i polovina. Jestli se to vyvrbí tak, jak se to rýsuje, bude mi každá koruna dobrá,“ vzdychl jsem. „Promiňte, že vás s tím otravuju. Nemám to s kým probrat… Teď už zase začínám litovat, že jsem nedržel jazyk za zuby… Nejsem si jistý, jestli bych měl zneužívat zrovna vaší velkorysosti…“

Připadal jsem si najednou jako idiot.

„Honzo, nevyšilujte. Nakousl jste to sám a dobrovolně a já jsem vám sama a dobrovolně nabídla dvě stě tisíc. Berte nebo neberte. Víc jsem nenašetřila. Asi proto, že mívám záchvaty rozhazovačnosti.“

„Vždyť mě skoro neznáte…“

„Ale znám. A co nevím, to si domýšlím… Už dávno nejsem ta vykulená holčička, která před lety přišla do Futury s očima jako tenisáky,“ řekla. „Kdy mám přinést ten šek?“

„Vy mně… vy byste fakt…?“ zakoktal jsem se.

„Tak chcete, nebo nechcete?“

Co se to se mnou dělo? V Andreině přítomnosti jsem se občas choval jako uhrovitý gymnazista.

„Zatím si ten dotyčný o ty peníze neřekl…“

„Někdo si o ně řekne?“ zarazila se.

„Možná k tomu ani nedojde,“ hlesl jsem.

„Možná?“ svraštila čelo. „No je to vaše věc… Ale kdyby k tomu přece jen došlo, musíte mi říct včas.“ Její pohled najednou jako by viděl do mé černé duše.

„Jste fantastická…“

„Běžte,“ zamračila se, ale v očích měla najednou zase ty radostné jiskřičky holky, která má za sebou první rande. A ještě dodala něco v tom smyslu, že mezi námi je snad přece jasné, že si budeme pomáhat.

„Andreo,“ rozhodl jsem se. „Já vám musím… Prostě… když mi chcete pomoct, máte právo vědět všechno…“

A v několika větách jsem jí povyprávěl celou historii svého průšvihu v „tetině“ bungalovu. Petru Pernerovou jsem nejmenoval, ale jména tajemného Karla a Zímy jsem jí nezamlčel.

„Já jsem se na nic neptala, Honzo,“ připomenula, když jsem skončil.

„Vím, že to není nic, čím bych se mohl chlubit,“ řekl jsem. „Ale jednak vám věřím a jednak byste měla vědět, co je zač ten, komu chcete pomáhat.“

„Už to nerozebírejte. Myslím, že vám rozumím,“ uzavřela to.

„To sotva. To by vás musel někdo vydírat, abyste mi mohla opravdu rozumět.“ Zasmála se: „Co vy víte… Třeba i na mě někdo něco zkouší…“

Pak jí na stole vedle zazvonil telefon a Andrea odběhla za svými povinnostmi.

Když se zastavila o hodinu později, pokusil jsem se na předchozí rozhovor navázat, ale ona jen mávla rukou: „Sám jste říkal, že to teď není aktuální… Raději si probereme program na zítřek.“

Ale kromě starostí jsem tu a tam měl i všelijaká nečekaná rozptýlení. Na cestě domů – toho dne jsem šel výjimečně pěšky – se mi v kapse rozvibroval mobil. Na displeji se objevilo číslo mé bývalé kolegyně Beaty Zemanové. Ještě že jsem ta stará čísla prozíravě nevymazal. Od té doby to ze zásady už nikdy nedělám. Člověk opravdu nikdy neví, kdy se mu můžou hodit kontakty z minulosti.

„Ano, Beo? Zdravím…“

Její hlas zněl trochu rozpačitě: „Čau, Honzo. Promiň, že otravuju. Mám na tebe prosbu.“

„Povídej. Prosby krásných dam jsou v proslulé agentuře Futura splněny předem,“ zašaškoval jsem.

Její prosba se netýkala ničeho světoborného. Po odchodu od manžela bydlela v hodně stísněném podnájmu. A teď prý má možnost přestěhovat se do novostavby, ale nechce do toho zatahovat kohokoliv, kdo by mohl manželovi, s kterým se toho času rozvádí, prozradit, kde bude bydlet. Nevěří prý ani stěhovákům. Krom toho jsou prý v jejím případě stěhováci zbyteční, protože její nový byt je zařízený. V žádném případě bych tedy nestěhoval nějaký nábytek. Šlo by jen o převezení jejího a dceřina oblečení, nějakých obrazů, trochy knih a cédéček, televizoru, vysavače a maličké ledničky.

„Vzpomněla jsem si na tvůj džíp,“ přiznala se trochu rozpačitě Beata.

„Ty jsi mě někde viděla v džípu?“

„Jednou jsi v něm někam vezl Petru,“ nezaváhala s vysvětlením.

Takže je to pravda. Beata mě viděla, jak Petru odvážím do hotelu. Moje paranoia se okamžitě zase měla utěšeně k světu… Neblbni, Mahlere, napomenul jsem se.

„Jasně, Beo. Kdy a kam mám ten auťák přistavit?“

Řekla mi adresu. Nač takové věci odkládat? Zaběhl jsem domů a vyzvedl jsem si klíče.

„Kam zase jedeš, sotva jsi přišel z práce?“ zajímala se Niki.

„Beata Zemanová mě požádala, abych jí někam převezl nějaké krámy,“ odpověděl jsem záměrně neurčitě. Když nemá o jejím novém bydlišti nikdo vědět, nebylo by dobré věšet to na nos zrovna Niki.

„Beata? Že se nezmínila, když jsme se onehdy potkaly,“ nadhodila Niki podezřívavě.

Jak se to tak rýsovalo, hrozilo mi, že budu mít doma v jedné osobě přítulnou kočičku, náladovou naivku i podezřívavou stíhačku.

Pokrčil jsem rameny: „Je to nějaká rychlovka.“

„No tak to poběž. Aby krásná Beatka nečekala,“ rýpla si Niki.

„Co děláš? Vždyť je to tvoje kamarádka,“ odbyl jsem ji.

„Ale hlavně tvoje. Na můj vkus máš těch kamarádek nějak moc,“ pokračovala najednou v útočném tónu.

Zbystřil jsem: „Prosím tě, o čem to mluvíš?“

„Moje bývalá spolužačka Zuzana, ta tenistka, o které jsem ti vyprávěla, tě asi před měsícem zahlédla s jakousi nápadnou blondýnou. Prý se nesla jako nějaká superstar. Motali jste se někde u kurtů za Sporthotelem.“

Nadechl jsem se a pomalu jsem vydechl. Tenistka Zuzana mě nepochybně zahlédla, jak jsem s Petrou mířil do bungalovu. Naštěstí nás potkala včas. Už někde u kurtů. Takže mi to díkybohu vrásky dělat nemusí.

„Byl jsem tam pracovně. Copak jsi zapomněla, že děláme reklamu i pro Sporthotel?“ vymýšlel jsem si splavně. „Jde o docela slušné částky. Když mi nevěříš, zeptej se táty. Jestli to má fungovat, musím být s vedením hotelu v kontaktu. Ale i kdybys mě zabila, už si vážně nepamatuju, jestli ta jejich

ekonomka byla blondýna.“

„To jsi celý ty. Na všechno máš odpověď. Ale i já sama jsem tě onehdy viděla s jednou ženskou. Hádej s kým. Obíhal jsi kolem ní jako jelen v říji,“ znechuceně zkrabatila rty.

„Copak jelen v říji kolem někoho obíhá?“ rozchechtal jsem se, ale byla ve mně malá dušička. Kde mě mohla vidět? Co z ní ještě vyleze?

„Jen to nezamlouvej,“ mračila se Niki. „Vycházeli jste z radnice s Rážovou a koukali jste se na sebe jako milenci. Když pracovala s tátou, byla pořád taková odměřená, pomlouvali ji, že je lesba, a u tebe jako by najednou rozkvetla.“

„Ujišťuju tě, Niki, že na zjevu paní Rážové nemám pražádnou zásluhu. A na té radnici jsme byli domlouvat podmínky připravované obchodní smlouvy. Budeme pro magistrát dělat kulturní zpravodaj. Víš takové to Kdy, kde, co se spoustou reklam.“

„Jen aby…“

Z Winkelmannova paláce jsem vypadl jako namydlený blesk. Ještě chvíli a začal bych se potit jako školáček při zkoušení… Stojí mi tohle všechno za to? Ale asi stojí… Co by mi teď asi poradil chudák

táta? Ještě mi nebylo čtyřiadvacet a už vydělávám jako pět školníků před penzí dohromady. Bydlím v jednom z nejhezčích bytů ve městě, jezdím si bavorákem… Schází mi něco? Věděl jsem, že ano, ale zatloukal jsem to sám před sebou… Každý maturant přece ví, že na řečnické otázky se neodpovídá.

Na jiné myšlenky mě přivedly zase ženské. Beata s malou Karolínkou. Stěhoval jsem je do novostavby na okraji staré vilové čtvrti. Taky bych si dal říct. Sotva dokončená dvoupodlažní vilka vypadala báječně už zdálky…

Díky prostorovým možnostem Ničina „off-roadu“ jsem Beatiny věci dokázal převézt nadvakrát. Všechno jsem jí pak ještě pomohl nanosit dovnitř. Dvě reprodukce známých impresionistů, balíky knih, cédéčka v igelitkách, kufry, tašky, vysavač, televizor i tu předem avizovanou malou ledničku. Ta byla vlastně nejtěžší. Jinak to byla muška.

Najednou jsem byl bezradný: „Nemůžu to nechat za dveřmi. Kam to všechno přijde?“ V předsíni domu už nebylo k hnutí.

„Televize asi tamhle do obýváku, lednička někam do kuchyně. A netahej se s ní sám, pomůžu ti… Postavíme ji prozatím sem… Stejně nám už nestačí, budu muset pořídit novou.“

„A co se všemi těmi ostatními krámy?“

„To je jedno, strč to všechno do obýváku, nebo kam tě napadne,“ mávla lehkomyslně rukou. „Nehoří. My si s Karolínou všechno postupně uklidíme.“

Nechápal jsem ji. Jindy tak pořádkumilovná Beata si počínala, jako by hodlala užívat kompletně celý dům odshora dolů. Nedalo mi to.

„Copak zde budeš bydlet sama?“ zeptal jsem se. Na okamžik zrozpačitěla: „Asi ano. Tedy… zatím.“

„Komu vlastně dům patří?“ neovládl jsem svoji zvědavost.

„Postavil ho… mně hodně blízký člověk,“ odpověděla neurčitě.

Raději jsem se už dál nevyptával… Ale když jsem celý dům zvědavě prošel, líbil se mi čím dál víc. Obě terasy – otevřená i prosklená – měly šmrnc. I dvojgaráž v přístavbě, předzahrádka a spíš tušený než viděný větší pozemek za domem. V domě samotném byla v přízemí kuchyň s jídelnou, velký, elegantní obývák s krbem a luxusním posezením a jedna menší místnost, zařízená jako pracovna s počítačem. Nahoře v podkroví vznikla jedna větší a dvě maličké ložnice. Všechno – až na nějaké ty maličkosti – už bylo zařízené. Prostě paráda.

„Líbí?“ zeptala se Beata, když viděla můj zájem.

„Ve srovnání se špeluňkou, kde jste musely bydlet do dneška, je to fantastické.“

„Pro Karolínku to bude šok,“ usmívala se šťastně. „Z pastoušky se dostala rovnou na zámek.“

„Zaslouží si to. I ty. Je to sídlo úměrné tvé kráse,“ zalichotil jsem jí.

Políbila mě na tvář: „Moc ti děkuju za pomoc, Honzíku. Jsi zlatíčko.“

Napadlo mě, že když jí někdo pořídil takové bydlení, proč už ji taky rovnou nepřestěhoval? Co v tom asi bude? Ale nejspíš je to normálka. Beata je v rozvodovém řízení a milenec se z nějakého důvodu drží v pozadí. Třeba je sám ještě ženatý. Nebo se vůbec rozvádět nehodlá… Beata byla dostatečně hezká i na milenku pracháče z nejprachatějších. Možná mi právě proto dala košem.

Ve věcech takzvané morálky odjakživa tápu. A u ženských jeden teprve nikdy neví. Řekněme taková Petra. Nepopřela, že se chystá vstoupit do manželství se zazobaným lékárníkem, ale klidně mi navrhla pravidelné středeční hrátky v bungalovu…

Raději jsem se s Beatou rychle rozloučil a spěchal jsem domů. Nač Niki popuzovat tam, kde to nebylo nutné… Liboval jsem si, jak se mi zatím daří držet naše soužití pod kontrolou. Vlastně jsem měl pod kontrolou úplně všechno.

Ten pocit mi ale dlouho nevydržel. Přesně do onoho dopoledne, kdy u mě zaklepala dívka, která v tu chvíli vypomáhala na sekretariátě. A stačily dvě věty oznamovací a jedna tázací, abych se ze svého koženého křesla doslova katapultoval.

„Pane řediteli, chce s vámi mluvit pan Zíma,“ pípla Věra. „Vizitku nemá. Může dál?“

4.

Tentokrát se Zíma už zcela suverénně hrnul k židli, na které seděl minule.

„Co jste říkal tomu cédéčku, pane Mahler?“ zeptal se potměšile, když se usadil. „Nechutné, že?“

„S tajným natáčením postelových scén jsem se já osobně prozatím setkával jenom v detektivních románech se špionážní zápletkou,“ bylo jediné, na co jsem se zmohl. „Váš Karel je asi zdatný špion.“

„Vy žertujete, pane Mahler. I když já všem těm technickým vymoženostem taky nehovím. Karel povídal cosi o webové kameře a o notebooku v horní polici knihovny. Podle něho nejsou k tomu potřeba žádné dráty. Představte si. Obraz se prý přenáší bezdrátově. V tomhle je Karel fakt číman.“

„To jistě,“ řekl jsem ironicky. „A co se tedy jaksi… bude dít dál?“

„Bude to asi jako v těch vašich románech. Něco za něco. Kšeft.“

Zakroutil jsem hlavou: „Kdybych v tom nebyl sám namočený, mohl bych se tím, co se mi snažíte nakukat, jenom bavit.“

„Já a nakukat?“ zamračil se nechápavě.

„Snažíte se mě přesvědčit, že sprosté vydírání je vlastně docela obyčejný obchod.“

„A není snad? Nehrejte mi tu moralistu a buďte konečně realista, pane Mahler. Dál už se nebude dít

vůbec nic neobvyklého. Karty jsou rozdány, situace je jasná. Když víte, že má Karel na vás tohle, budete se jistě chovat rozumněji než minule.“

Sarkasticky jsem se uchechtl: „Tak rozumněji? Budu se snažit. Ale ani to Karlovo malé porno přece nic nemění na mých finančních možnostech. I kdybych chtěl zaplatit, půl milionu nemám. A kde bych měl záruku, že nepřijdete zas?“

„Jakou pořád záruku? Karel je trochu zvláštní, to připouštím… Ale hraje fér. Musíte mu věřit. Potřebuje určitý obnos a taky ho dostane. O vás nejde, vy ho nezajímáte. Jde mu jen o ten kšeft. Je to jednoduchá rovnice. Vy se nesmíte zdiskreditovat před Šebestovými, a proto tu částku seženete. Jde vám o všechno. A Karel bude mít pochopení. Nebude to chtít hned.“

„Jste si tím jist?“ ušklíbl jsem se.

„To víte že jo. Řekl mi to… Máme hnedle začátek prosince… Co takhle kdybyste mi ten šek předal někdy po Novém roce?“

„Tahle debata nemá smysl,“ řekl jsem. „Musím se s vaším Karlem setkat. Co nejdřív. Zařiďte to.“

Zíma zavrtěl hlavou: „To nepůjde. Ani teď, ani později. Karel se rozhodl, že bude jednat výlučně mým prostřednictvím.“

„Měl bych pro něho pár návrhů.“

„Například…?“

Čelo se mi orosilo, ale přesto jsem to zkusil.

„Například tento: Na tom záznamu figuruje se mnou jistá slečna z velice bohaté rodiny. Nebylo by pro Karla jednodušší zmáčknout namísto mne ji nebo její rodinu?“

Až když jsem to vyslovil, začal jsem pociťovat odpor sám k sobě. Vlastně jsem se teprve v tu chvíli poprvé podivil, jak hluboko je schopen člověk v tísni klesnout… Ale neklesl jsem náhodou už dávno? Hned při prvním setkání s Šebestou? Na počátku byl zkratový nápad, jak bych mohl průšvih s Niki proměnit ve svoji výhodu. A pak už to jelo jako po másle. I když jsem si namlouval bůhvíco, o co jsem byl lepší než ty holčiny z E-55? Každá druhá by mi posloužila kouřovou clonou srdceryvné historky, jak se z čiré bídy a nouze musela dát na to hnusné nejstarší řemeslo… A teď jsem si připadal jako krysa zahnaná do kouta.

„To jsem Karlovi navrhoval taky,“ překvapil mě Zíma. „Ale on prohlásil, že z jistého vážného důvodu momentálně s inženýrem Pernerem jednat nemůže. Zbýváte jenom vy, pane Mahler. Jste ostatně mnohem víc motivován než ta holka. Ona by byla i po skandálu pořád Pernerová, kdežto vy byste nebyl nic.“

Zíma mě překvapoval čím dál víc. Najednou to už nebyl ten zpomalený žuchlavý strejc. Neuhýbal pohledem, nekličkoval. Co řekl, to sedělo.

„Jak si to ale představujete, když tolik prostě na kontě nemám a do Nového roku ani nemám šanci sehnat?“

„Někdo vás založí. Třeba zrovna slečna Pernerová. Nebo nějak šikovně pumpnete budoucího tchána.

Do Nového roku máme daleko. Celý měsíc. Karel má pro vás návrh. Není třeba, abyste s penězi

čekal, až se tady zase objevím v plné kráse. Čím míň rozruchu, tím líp. Jakmile budete mít v ruce šek, zavolejte. Tady je telefonní číslo,“ podal mi kartičku s devítimístným číslem mobilu.

„Na něm se mi ozve Karel?“ zeptal jsem se s nadějí v hlase.

„Ozvu se vám já,“ zavrtěl hlavou. „Poroučím se, pane Mahler. A buďte rozumný, prosím vás.“ Vstal, a aniž by se na mě ještě podíval, vyšel z mojí pracovny.

Po návštěvě podivného pana Zímy mi nastaly krušné časy. Nebylo divu. Když vám začnou pracovat nervy, stojí život za kočku. Vystresovaná myš se ocitla v díře, ze které nebyl druhý východ…

A v práci se na mě valily další a další povinnosti. Futura jela na plné pecky. Jako na běžícím pásu se odvíjely všelijaké jednorázové akce i dlouhodobé reklamní kampaně. Když nám na Mikuláše klient z Německa – světově proslulá farmaceutická firma – zadal nadstandardně honorovanou marketingovou studii, ale současně trval na doslova šibeničním termínu její realizace, začala se mi klepat kolena.

„Milane, já si nejsem jist, jestli…“ volal jsem Šebestovi.

„Stačí, když jsem si jist já,“ uťal moje koktání. „Toho kunčofta jsem osobně ulovil na veletrhu v Londýně. Musíš to zvládnout, Jeníku.“

A bylo to.

„Honzo, vždyť vy mě vůbec neposloucháte,“ divila se každou chvíli Andrea.

„Promiňte… Nějak jsem na dnešek špatně spal… Vůbec v poslední době…“

„Už se z vás stal pravý manažer,“ dobírala si mě. „Začínáte dokonce trpět syndromem manažerů. Ale nevěšte hlavu. Na Západě na to dávno objevili lék. Nejlíp prý, když si člověk všechny ty stresy průběžně kompenzuje nějakou neřestí.“

„Poraďte mi nějakou prima neřest, Andreo.“

„Vám? Nevypadáte, že byste potřeboval radu,“ smála se.

Smál jsem se s ní, ale do smíchu mi nebylo. Kdybys byla na mém místě, i ty bys trpěla nespavostí, myslel jsem si…

„Ty mě nechceš?“ vyjela na mě Niki, když jsem večer přiměřeně nereagoval na její něžnůstky.

„Něco na mě asi leze,“ lhal jsem zbaběle.

„Chřipka?“ zarazila se.

U Šebestů se chorob báli. A nejen těch infekčních. Paní Sylva mívala migrény tak často, až jsem

nabyl dojmu, že dostává záchvat, kdykoliv se jí to zrovna hodí.

Niki odešla a já jsem se převaloval v posteli. Po několika bezesných nocích jsem si připadal, jako by na mě ta vymyšlená chřipka opravdu „lezla“… Nespavost je peklo. Velice pozdě jsem usínal a velice brzy jsem se probouzel. Strašily mě dva fantomy. Pomenší, suchý Zíma a velký, hřmotný Karel.

Aspoň tak nějak vypadal v mých zmatených představách…

Ani přes den jsem už nedokázal myslet na nic jiného. Pořád dokola jsem zvažoval, jestli z mé situace vůbec existuje východisko, které by nevyvolalo zemětřesení, po kterém v mém životě nezůstane kámen na kameni. Vymýšlel jsem různé varianty a vzápětí jsem je buď zavrhoval, anebo vylepšoval.

Krajní varianta se mi dvakrát nezamlouvala: Zrušit zasnoubení, odejít z Futury, vrátit Niki klíčky od BMW a odstěhovat se od Šebestů. Co bych pak dělal? Vrátil bych se s ostudou na gympl, nebo bych si našel něco podobného. To bych tomu tedy dal… Z chudého syna školníka by se zase stal chudý kantor.

Ani opačná krajní varianta nebyla nic moc: Za každou cenu sehnat půl milionu a modlit se, že to tím opravdu skončí. I když… Zůstal bych ve Futuře i u Šebestů a bral bych slušné peníze se všemi dalšími požitky a výhodami prince-manžela. Ovšem – jak dlouho? Do příští návštěvy potměšilého pana Zímy…?

A tak jsem po nocích, kdy spánek ne a ne přijít, ruče vymýšlel nespočet variant mezi oběma těmito krajnostmi: Zaplatit jen část a získat čas. Odkládat doplatek a pokusit se vyjednávat… Nebo zavolat Zímovi, trvat na okamžitém setkání s Karlem a začít vyjednávat hned… Princip všech dalších variant byl vlastně totožný: Škemrat a hrát o čas…

A co takhle varianta přímo akční? Najmout si soukromého detektiva a s jeho pomocí rychle vypátrat, kde Zíma bydlí. Sledovat ho a tak konečně zjistit, kdo je tajemný Karel. A pak se s cédéčkem v ruce se vším svěřit policii. Udat vyděrače i jeho komplice. Pokud by ale policajti nebyli dostatečně rychlí, nebo by to zbabrali jinak, stihl by mě Karel u Šebestů zničit, dřív než by sám pohořel… Anebo…

Pomalu ale jistě mi začalo kapat na karbid. Při sledování televizního filmu pro pamětníky jsem sebou trhl, když zazněl citát z antického klasika: Vražda na tyranu není zločinem. Je zločinem zabití vyděrače? Kdyby Karel jednoho dne už prostě nebylse Zímou bych to snad nějak skoulel… Nepovede cesta spíš tudy? Hlava mi brněla…

Byla to skutečně taková výhra, obsadit se v té frašce do role prince-manžela? Myslel jsem, že jsem vyzrál na osud. Chtěl jsem si žít a užívat. Lhal jsem Šebestovi, Niki jsem předstíral bůhvíjaké city a přitom jsem se občas klidně poveselil s Petrou. A je z toho malér. Jak dopadne? Těžko říct, ale momentálně to nevypadalo nejlíp… Kdo lže, ten prý i krade. A možná časem i zabíjí… Potil jsem se, začaly se mi třást ruce, ztrácel jsem chuť k jídlu… Ještě chvíli a budu doopravdy zralý na psychiatra.

Až jednou k ránu mě napadlo, kdo by mi mohl půjčit to, co mi bude chybět do půl milionu. Napadlo by vás to taky? Uhodli jste, Beata Zemanová. Že jsem na to, já hlupák, nepřišel dřív. Bohatý milenec ji nastěhoval do novostavby bratru za několik milionů. A když k tomu přičteme ještě to zařízení… Jistě by ze svého amanta dokázala vymámit dvě stě tisíc. Bylo by na ní, jak by mu to zdůvodnila. O nic by nešlo. Vždyť bych jí to přece do haléře splatil.

Před koncem pracovní doby jsem Beatě zavolal na mobil: „Karta se obrací. Tentokrát budu něco

potřebovat pro změnu já.“

„Samozřejmě. Jedná se o nějaký překlad?“ Beata byla ochota sama.

„O překlad nejde. Vůbec nejde o firmu.“

„A o co tedy?“

„Raději bych až ústně. Až budeš mít chvilku…“

„Tak přijeď hned, jestli můžeš,“ rozhodla okamžitě.

„Na gympl?“

„Ale ne. Ke mně domů. Cestu si snad ještě pamatuješ.“

„Díky.“ Mrkl jsem na hodinky. „Za deset minut zvoním u tvých dveří.“

Novostavba, do níž jsem ji nedávno stěhoval, nevykazovala při pohledu z ulice žádné známky života. Žaluzie byly ve všech oknech polosklopené, všude vládlo ticho a klid. V lesklém plechovém panelu byl pod perforací domácího telefonu výřez na vhazování pošty a hned vedle trčelo nápadné červené tlačítko zvonku. Ale ani zvonek ani schránka na dopisy nebyly pořád označeny žádným jménem… Zazvonil jsem.

„Už běžím,“ zachrastilo z perforace.

„Nezlob se,“ začal jsem omluvami, když odemkla branku. „Jsi sama?“

„S Karolínkou.“

Uvedla mě do obrovského obýváku a pokynula ke křeslům: „Posaď se. Co si dáš k pití?“

„Cokoliv nealkoholického.“ Přinesla kolu s kostkami ledu.

„Kde je malá?“

„Hraje si vedle.“

„Nepůjdeme za ní?“ začal jsem se zvedat.

Zavrtěla hlavou: „Je samostatná. Jen na ni musím občas mrknout.“ Podívala se na mě tázavě. „Tak povídej, dokud mě nepotřebuje. Jsem celé ucho.“

Musel jsem chtě nechtě přejít k věci a Beata mi to vůbec neusnadňovala. Ke všemu mě rozptylovala její krása. V jednoduché „stretch“ mikině a leginách vynikala její postava filmové stár a havranovitě černé vlasy vytvářely působivý kontrast s pobledlou pletí… Jako vždycky pohrdala kosmetikou a šperky. Jenom na krku jsem si všiml přívěsku ve tvaru srdíčka s monogramem BZ.

„Sháním půjčku, Beo…“ začal jsem.

Rozesmála se: „To jsi tedy určitě první člověk v mém životě, který předpokládá, že já mám z čeho půjčovat.“

„Jsem v dost blbém průšvihu,“ přiznal jsem se konečně.

Musel jsem kousnout do hořkého jablka. Pokusil jsem se o takřka nemožné – nepovědět jí celou pravdu a přitom být co možná nejvíc věrohodný. Hlavně jsem musel dávat pozor, aby nepochopila, že v mém průšvihu figuruje její kolegyně Petra.

Poslouchala mě pozorně a pak řekla: „To ti teda nezávidím.“

„Pomůžeš mi, Beo?“ Málem jsem sepjal ruce.

„Já?“ podivila se upřímně. „Pomohla bych ti, ale nevím jak. Všechno, co tady vidíš, financoval někdo jiný. Já jsem úplně chudá holka.“

„A máš chudého šoféra, chudého zahradníka i chudou komornou,“ udělal jsem obličej, abych její slova zlehčil.

Nezasmála se. „Omlouvá tě jen to, že o mně vůbec nic nevíš,“ řekla.

A pak se mi – i když jen v rychlosti a na přeskáčku – svěřila i ona. Její životní příběh mi zněl dost dobrodružně. Otec byl léta v diplomatických službách, Beata měla odmalička možnost pobývat s ním střídavě v Paříži a Londýně. Pak se ale otec na přání svých šéfů musel specializovat na Blízký Východ. Začal s manželkou a Beatou pendlovat mezi štacemi s exoticky kouzelnými názvy – Tel Aviv, Bejrút, Damašek, Teherán.

„Když se tam před pěti lety zase jednou fest válčilo, dostal náš dům plný zásah…“ Beatin hlas se roztřásl i po pěti letech.

Za okamžik jsem pochopil proč. Beatina matka a jejich domácí personál byli zrovna doma. Všichni zahynuli v troskách, jen Beata a její otec vyvázli holým životem, protože se úplnou náhodou zapovídali u známých o jeden domovní blok dál a museli pak během náletu u nich zůstat.

„Táta je hodně silný člověk, ale tehdy ho to vzalo. Rozhodl se na všechno vykašlat – povinnost nepovinnost. Začal tím, že někde sehnal starý vojenský džíp. To nebylo jen tak, všude vládl šílený zmatek. Pak naložil tašku jídla a pití a mě a vyrazil. Skoro nemluvil, neměla jsem tušení, kam jedeme. Jel jako robot. Pořád po vedlejších komunikacích, dnem i nocí. Vlastně první a poslední zastávku udělal táta až na nejbližším letišti v zóně, kde se nebojovalo,“ líčila mi svoje zážitky. „Oklikou přes Káhiru a Frankfurt nad Mohanem jsme se za tři dny vrátili do Prahy.“

„Při vší hrůze to aspoň pro vás dva vzalo dobrý konec,“ mínil jsem.

„Přežili jsme. Ale už nikdy jsem nedokázala být tak šťastná jako předtím… Od návratu domů jsem byla jako vykolejená. Měla jsem poruchy spánku, přepadaly mě deprese. Nakonec jsem se úplně neuváženě vdala. Myslela jsem, že tím uniknu nočním můrám, ale spíš jsem si připravila další.

Jediným světlým okamžikem bylo pro mě narození malé.“

„A jak to zvládl tvůj otec?“

„Taky všelijak. Na rozdíl ode mě měl i velké potíže v zaměstnání. Vyčítali mu, že se vykašlal na práci. Nezajímalo je, že se snažil zachránit alespoň mě. Byli tvrdí, žádné polehčující okolnosti neuznávali.

Prý dezertoval.“

„Dovedu si to představit. Můj vzdálený prastrýc z Ameriky prodělal jako mladík invazi do Normandie. Týden po vylodění na ně prý nejvíc ječeli hajzlové, kteří se – zatímco oni cedili krev na pláži Omaha – v týlu váleli s Angličankama od pomocného zdravotnického personálu. Tvého otce si určitě vzali na paškál velcí šéfové, kteří si během válečného konfliktu hověli v měkkých křeslech na ministerstvu v Praze,“ ušklíbl jsem se s porozuměním.

Přikývla: „Nechtěli pochopit, že mu vlastně přeskočilo, když v troskách vybombardovaného baráku hledal svoji ženu. Že se rozhodl za každou cenu se postarat aspoň o mě, že mu celá jeho slavná kariéra diplomata byla najednou ukradená.“

Viděl jsem, že Beata bledne a nabírá k pláči.

„Už to nerozebírej, Beo,“ pohladil jsem ji po hřbetě ruky. „Kdo tak strašný zážitek neměl, nemůže pochopit vůbec nic.“

„To noční bombardování byl strašný zážitek. A taky definitivní tečka za naší rodinou, za šťastným životem… Za jedinou noc se ze mě v mých dvaadvaceti stal poloviční sirotek a – někde tam uvnitř – i stará, nadosmrti vyděšená ženská. Nezbylo mi nic. Jenom vzpomínky. Maminku mi připomíná jenom tohle srdíčko. Všechno ostatní rozmetala jedna zatoulaná bomba. Tragický paradox. Všechny ostatní bomby toho dne dopadly jenom na skutečně vojenské cíle.“

Pohrávala si s přívěskem s monogramem a oči se jí zalévaly slzami.

Věřil jsem jí každé slovo. Něco takového si vymyslet nemohla. Určitě tu hrůzu prožila. Neměla přece nejmenší důvod mi lhát. Ale přece jen mě trošku zamrzelo, že kvůli většímu účinku své dobrodružné story ani ona nemluvila tak docela pravdu. Monogram BZ na srdíčku od maminky? Letos jí bylo sedmadvacet, vybombardovali je v jejích dvaadvaceti, Karolínce jsou čtyři. Zemanovou se tedy stala nejdříve někdy před pěti lety… Ani ty nejhezčí a nejobdivuhodnější holky neodolají, když jim jde o to, aby udělaly dojem. A holkám o to jde, bohužel, skoro pořád…

„Nečekal jsem pomoc od tebe nebo od tvé rodiny, Beo. Napadlo mě, že by mi těch dvě stě tisíc mohl půjčit tvůj přítel. Když pro tebe zbudoval tohle krásné sídlo, nouzí určitě netrpí… Šlo by přece jen o půjčku,“ pokoušel jsem se vrátit k tématu, které mě přece jen zajímalo za všeho nejvíc.

Beata vzdychla: „Honzo, já nevím… Zeptám se ho, to víš, že se ho zeptám… Ale výsledkem si nejsem zdaleka jistá. On vlastně není žádný boháč. Spíš je šikovný, má spoustu užitečných známostí a tím pádem věci pořizuje relativně levně. Ale i tak ho tohle muselo stát šílené peníze. Sama vlastně nevím, jestli je ten dům už splacený. A slíbil mi i nějaké šikovné auto. To víš, s malou potřebujeme čtyři kola… Ale zeptám se, Honzíku. A zavolám ti.“

Odporoučel jsem se s pocitem, že pravděpodobnost, že by Beata pro mě od svého milence vypůjčila dvě stě tisíc, se prakticky rovná nule. Ale i tak se mi strašně líbila. Proč nemá Šebesta dceru jako je Beata Zemanová?

Těsně před největšími svátky všech křesťanů přituhlo a začalo dokonce sněžit. Z celého Štědrého dne

u Šebestů ukapávala sentimentalita jako sirup. Ale asi to tak má být. U nás doma bývaly Vánoce sice o moc skromnější, ale základ byl úplně stejný. U školníků stejně jako u multimilionářů bylo v teple domova přímo hmatatelně cítit radostné očekávání. Překvapilo mě, že stejně jako všechny ty uplynulé roky doma, měl jsem najednou i tady ničím nenahraditelný pocit návratu do dětství.

I u Šebestů bylo najednou všechno tak mile staromódní. Až na tu americkou muziku… V obýváku nám stařičký Elvis pěl vánoční evergreeny jako „Jingle Bells“ a „Holy Night“ a ještě starší Bing Crosby sladil svoje „White Christmas“. A paní Sylva s hospodyní se chlubily záplavou dobrot, které rukou společnou vykouzlily a Šebesta – za normálních okolností málem abstinent – si se mnou k mému úžasu od rána přiťukával francouzským vínem. A Niki? Ta umazala několik let a změnila se v malou žvatlavou holku, která hltá televizní pohádky. Našim a Martě jsem pochopitelně zavolal, ale lhal bych, kdybych se pokoušel tvrdit, že mi u Šebestů nebylo dobře.

„Tak na tvoje zdraví, Jeníku.“

„Na vaše, Milane.“

Usrkával jsem poslušně z jednoho poháru za druhým. Dobré červené mě uvolňovalo, dodávalo mi kuráž a dávalo mi alespoň na chvíli zapomenout na to, že je už 24. prosince. Do Nového roku zbýval přesně týden. Co asi bude potom…? Dost. Pryč s černými myšlenkami!

„Milane, pojďte si ještě přiťuknout!“

Společnou koledu u stromečku, rozdávání dárků a vlhké polibky mé vyvolené i budoucí tchyně jsem absolvoval už v oparu opilosti. Ale neopomněl jsem pořád dokola děkovat a obdivovat svůj nový luxusní mobil, který uměl snad úplně všechno, nádherné značkové lyže a neméně značkovou tenisovou raketu. Niki pro změnu zářila nad horou šatů, parfémů a cédéček. Oba jsme pak rodičům děkovali za zakoupený zájezd na Maledivy.

„Skoro vám tu svatební cestu závidím,“ kvokala paní Sylva, která mezi námi třemi běhala v novém norkovém kožichu.

Niki jí sekundovala v překrásném saténovém županu smaragdové barvy. Promenovala se v něm jako na přehlídkovém molu.

„Líbím se ti?“ kroutila boky a tulila se ke mně. „Máma dostala úplně stejný.“

Paní Sylva konečně odložila kožich, taky si navlékla smaragdový župánek a hned nad ním – v duetu s Niki – jásala jako pominutá.

„Jako dvě sestřičky,“ uculoval se na ně Šebesta.

„Jedině tvojí zásluhou, tatínku,“ zazpívaly dvojhlasně a každá ho mlaskavě políbila na jednu tvář.

Nezbylo, než abych juchal s nimi. I tak mi ale připadalo, že se Šebesta povinného děkování a radování účastní s nejmenším nasazením z nás všech. Přičítal jsem to tomu, že byl zjevně ještě víc opilý než já. Usmíval jsem se pod vousy. Dobře mu tak… To jsou ty neslavné konce svátečních pijáků. Jednou za uherský rok se rozhodnou zhřešit a jsou hned namol. Jenže pravdu jsem měl – jako obvykle

– jen zčásti.

„Za chvíli musíme na půlnoční,“ začala se starat paní Sylva.

„Času dost. Vždyť je to za rohem,“ mávl rukou Šebesta.

Měl pravdu. Vchod do farního chrámu, proslulého svými vzácnými středověkými varhanami, byl přímo naproti východu z Winkelmannova paláce.

„A víte co?“ napadlo Šebestu zničehonic. „Běžte tam jednou s Niki samy. My na vás s Jeníkem počkáme tady pěkně v teple.“

Niki to bylo jedno, ale na paní Sylvě bylo patrné, jak moc je jí to proti mysli. Tušil jsem, co se pod těmi pracně načančanými kudrlinkami odehrává, a bavil jsem se. Nebyla žádný veleduch, ale byla maloměšťácky konzervativní a hlavně byla rozená Finková. Její patricijští předkové ji naučili, že rodina by se v určitých okamžicích měla světu ukazovat pohromadě.

„Milánku, ale sám jsi přece říkal, že před volbami…“ namítla nesměle, jak se slušelo na poslušnou vykonavatelku.

„Půlnoční je na kočku. I kdybych se v davu protlačil až k oltáři, mým voličům to bude putna,“ ušklíbl se Šebesta. „Pro většinu lidí je to jenom folklór.“

Podívala se na jeho nezvykle zarudlou tvář a raději rezignovala: „Jak myslíš…“ Jakmile obě ženy odešly, Šebesta sáhl po další lahvi.

„Děkuju, já už nemůžu,“ začal jsem se bránit, což bylo tedy co říct.

„Jednou za rok může každej,“ poučil mě s opileckou sveřepostí. „I já.“

„Už bychom neměli,“ nabádal jsem ho. „Cítím to. Ještě kapku a paní Sylva s Niki nás budou sbírat.“

Šebesta si mě pomalu prohlédl: „Sylva ať se hezky modlí a nás nechá být… Jde mi občas parádně na nervy… Finková…“

Bez ohledu na kritickou hladinu alkoholu v krvi – nebo spíš už krve v alkoholu – jsem vytřeštil oči. Něco takového tedy pod střechou Winkelmannova paláce ještě nezaznělo.

„Ženské…“ utrousil jsem ale záměrně neutrálně.

„Jeníku, ani netušíš, jak já… jak já se… krucinál… někdy musím přemáhat,“ řekl Šebesta. Už vyslovoval s jistými obtížemi.

Co jsem mu na to měl říct? Že ani on netuší? Tak jsem jen mlčel a rádoby vědoucně pokyvoval hlavou.

„Nevím, jak ti bylo, když jsi se k nám přistěhoval, Jeníku… Ale když jsem přišel do tohoto domu já, hleděli na mě staří Finkovi jako na vetřelce s holým zadkem. Byl jsem pro ně buran,“ rozohňoval se opilecky Šebesta.

Okamžitě jsem si vzpomněl, co všechno na mě vychrlil, když si mě předvolal na kobereček coby svůdce své dcery, a začal jsem se bavit jako nikdy.

„A kdyby se tak tvářili jenom staří… Jablko nikdy nepadá daleko od stromu, pamatuj si,“ škytl a

pokračoval: „Sylva byla pořád taková naoko jako přeslušná, každý z lidí okolo by řekl hodná, plastická… Ale stačilo, abych u oběda sáhl po nesprávném příboru, nebo v divadle nešel do schodů o krok před ní a už pohrdavě ohrnula rty a vyměnila si s matkou významný pohled… Kráva…“

„To bych do paní Sylvy neřekl,“ hrál jsem neochvějně roli loajálního tupce.

Šebesta se nevesele opilecky zasmál: „Zuřil jsem, ale nakonec jsem se jako vůl nechal vydrezírovat tak, že jsem fungoval podle jejich představ. Sylva se uklidnila a všechno jakžtakž klapalo…“

„Tak vidíte,“ pokoušel jsem se převést jeho monolog do optimističtější polohy. „Žádná kaše se nejí tak horká, jak se uvaří, jak říká moje máma.“

„Pche,“ odfrkl si opovržlivě. „Všechno to bylo jenom pozlátko… Po restitucích a hlavně po náhlé smrti tchána jsem si zase pěkně užil. Sylva se vybarvila. Najednou jako by si byla zatraceně dobře vědoma, že Winkelmanna, firmu i naproti ten barák s bankou zdědila ona. Přes noc byla najednou zase Finková a já zase pouhý přivandrovalec.“

Nemohl jsem si nepovšimnout, že příjmení své ženy za svobodna vyslovil Šebesta s averzí hraničící s nenávistí.

„Paní Sylva byla bohatá nevěsta,“ utrousil jsem opět pokud možno neutrálně.

„Kdyby nevěsta,“ máchl opilecký rukou. „Ona je bohatá dodnes. Kdybych se rozvedl, všechno zůstane jí. I firma… A přitom by celá slavná Futura beze mě skončila jako žabomyšárna okresního formátu. Tak svět odplácí, Jeníku…“

Šebesta bohatýrsky škytl a v tu ránu usnul s prázdnou sklenkou v ruce. Opatrně jsem mu ji odebral, vypnul jsem drahý „CD player“ a ztlumil jsem všechna světla. Pak jsem si šel do kuchyně udělat kafe. Musel jsem být vzhůru, dokud Niki s matkou nepřijdou… Srkal jsem silnou kávu a přemýšlel.

Zbývá mi už jen týden a bůhví, co bude potom… Ale co zbývá Šebestovi? Máme víc společného, než bych si byl kdy pomyslel. Podobně jako já se i on musí držet zpátky a hrát si na vzorňáka do konce svých dní… Osudy chudých hochů, kteří se vyšvihli per vaginam, jsou si v mnohém podobné jako vejce vejci.

Následujícího dne, na Hod boží vánoční, se prý sluší navštěvovat jen nejbližší rodinu. Domů jsem chtěl ale po domluvě s rodiči a sestrou zajet až po svátcích. Slíbil jsem, že jim konečně předvedu Niki. Tudíž jsem 25. prosince měl jenom jedinou povinnost. Navštívit s gigantickou bonboniérou tetu Kláru. Vždycky se mohla po sladkém utlouct.

„Nebudu doma, Honzíku,“ řekla mi do telefonu. „V hotelu je takový nepsaný zákon, že o svátcích musí sloužit svobodní a rozvedení.“

„Nevadí. Přepadnu tě tedy v hotelu,“ rozhodl jsem se.

Niki moje teta nezajímala. Tak jsem se s bonbonérou v igelitce vydal na příjemnou pěší procházku málem přes celý Hradec sám. Winkelmannův palác stojí na hlavním náměstí a Sporthotel vybudovali až za okrajem městské zástavby, kde ještě na počátku mých studií byl po obou březích Šumné jen lesopark s jediným stánkem, kde jednonohý invalida od jara do podzimu nabízel pivo a klobásy.

Měl jsem v úmyslu vzít to napříč náměstím, pak přes park a předměstskými ulicemi až k zimnímu stadionu. Za ním už mezerami v hradbě vzrostlých stromů začínalo vykukovat nejvyšší patro hlavní budovy hotelu… Vzduch byl čerstvý a přimrzlý sníh křupal v rytmu mých kroků. Zasněžený park vypadal jako kulisa z nějaké filmové pohádky.

Vypadalo to tak, že jsem prvním chodcem, který v první den vánočních svátků otiskoval svoje šlépěje do bílého příkrovu hlavní aleje městského parku. Vlastně ne. Zahlédl jsem v protisměru i dvojici starších lidí. Muž se opíral o ženu a opatrně se šoural co noha nohu mine. Když jsem je měl už už minout, v posledním okamžiku jsem je poznal.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem zdvořile, i když mi to setkání dvakrát příjemné nebylo.

Proti mně přicházel penzionovaný ředitel Šenkýř. A ženou, která ho tak oddaně podepírala, nebyl nikdo jiný, než jeho dlouholetá a po jistý kratičký čas i moje sekretářka Kovářová.

„Dobrý den, Honzo,“ odpověděl mi a usmál se. Kovářová jen stáhla úzké rty. Ještě že si neodplivla.

„Na procházce, pane řediteli?“ pokusil jsem se o chaboučký „small talk“, když bylo patrné, že se Šenkýř zastavil.

„Spíš se pomalu učím zase chodit. Jsem na tom pořád dost bledě,“ odpověděl mi dýchavičným hlasem. „Anežka je moc hodná, že se o mě stará.“

Kovářová se konečně přemohla, vzala na vědomí moji přítomnost a zapojila se do konverzace: „Karel přehání. Jen mu trošku dělám společnost.“

Popřál jsem jim hezký zbytek svátků a pokračoval jsem v cestě. Tak přece jen si holky z fotosazby nevymýšlely. Už před časem ve firmě rozšiřovaly novinu, že se ke vdovci Šenkýřovi přistěhovala vdova Kovářová. Teď už jsem si byl i já jist, že ani jejich vztahy v minulosti nebyly čistě pracovní. Koneckonců už hysterická reakce Kovářové na moje jmenování to nepřímo potvrzovala.

Po chvilce, to už jsem se pomalu blížil k ohradě okolo zimního stadionu, se mi najednou vybavilo něco, čeho jsem si před chvílí vlastně ani nevšiml. Kovářová o Šenkýřovi mluvila jako o Karlovi.

„Karel přehání,“ řekla.

Hlavou mi blesklo, jak jsem si nechal před pár dny vyhledat mezi založenou korespondencí jeden starý přípis. Tehdy mě to netrklo, ale teď jako bych ten papír viděl před sebou. Byl podepsán tehdejším ředitelem divize. Dole stálo plným jménem Karel Šenkýř.

Že bych právě odhalil Zímova Karla? Že by za vydíráním přece jenom stála Kovářová, která svého nemocného partnera přinutila, aby na mě ušil boudu? Abych to neprokoukl, angažovali do role zprostředkovatele svého známého, tedy Zímu… Mohlo by to tak být, měla mě v žaludku od prvního okamžiku… Tak moment, Mahlere, napomenul jsem se. Nevyšiluj! Kovářová je herdekbaba, ale že by byla vyděračka?

A co když je to ještě jinak? Je to ženská zlá a emotivní, ale není žádný primitiv. A tím méně Šenkýř. Pokus o vydírání je jenom šmé, jak říká táta. Prostě fligna, abych to celé neprokoukl. Ti dva vykukové vydírání možná jenom předstírají. Co je ale potom skutečným cílem celé akce? Nic víc a nic méně než

moje existenční likvidace. Šebestovi dříve nebo později dostanou záznam mých hrátek s Petrou a vyhodí mě z domu i z firmy. Nesympatický mladý hochštapler zmizí v propadlišti a stará Kovářová bude konečně triumfovat…

Jsem fakticky pomalu paranoik, uvědomil jsem si s úděsem. O Šenkýřovi jsem ve firmě neslyšel křivého slova. Pro všechny to byl vždycky rovný chlap. Šenkýř by se na nic takového nedal. Od počátku se ke mně choval pěkně a rozhodně si nemyslím, že by se pomátl natolik, aby ze svého odchodu z firmy vinil mě. Kdyby nepřišel ten těžký infarkt, vesele by si řediteloval dál a ani můj oficiální vztah k Niki by na tom nic nezměnil.

Nicméně se jmenuje Karel… Nápad s křestním jménem vypadal svůdně, ale jenom na první pohled. Jak by asi tak Šenkýř pronikl do hotelového bungalovu, aby tam instaloval webovou kameru? A i kdyby starý pán nějakou nepravděpodobnou shodou okolností ovládal fígle špionážní hi-tec, v době, kdy mě skrytá kamera v bungalovu natočila, on nejspíš zrovna bojoval o život na jednotce intenzívní péče.

Zastyděl jsem se za hloupý nápad a přidal jsem do kroku… Konec fantazírování… Byl jsem na místě. Přede mnou zela do široka otevřená brána, kterou se vjíždělo na parkoviště Sporthotelu.

Přepochodoval jsem posledních dvacet metrů, vyšlápl dva schodky a vešel jsem do hotelové haly. Teta Klára postávala vedle nazdobeného stromečku na pultě recepce a upřímně se nudila.

„Ty jsi nezapomněl, Honzíku,“ přitiskla mě na svoje boubelaté vnady.

„Jak bych mohl zapomenout, teti,“ vlepil jsem jí pusu.

„Když už nemáš čas na děvčata, myslela jsem, že ho nebudeš mít ani na starou bábu,“ zaprovokovala s průhlednou narážkou na to, že od mé poslední středeční návštěvy bungalovu uplynula už hezky dlouhá doba.

„To víš. Stal se ze mě vzorňásek,“ zamrkal jsem.

Popřáli jsme si hezký zbytek vánočních svátků a teta hned odběhla za plentu, aby se vrátila s načatou lahví francouzského koňaku.

„Nejsi tu autem, doufám,“ zarazila se. Ujistil jsem ji, že nikoliv.

Usrkovali jsme lahodný, lehounce po mydlinkách chutnající martell a plácali jsme, co nám slina na jazyk přinesla. Tetu Kláru odjakživa zajímalo úplně všechno a ani dnešek nebyl výjimkou. Vyptávala se, jaká je Niki, kdy se budu ženit, jak se mi u Šebestů bydlí a jak si stojí Futura. Taky ji pochopitelně zajímali naši a moje nešťastná sestra Marta, která po rozchodu s manželem ke všemu přišla i o místo a teď asi beze vší nadsázky nevěděla, z které do které.

„Pokud je tady děcko, je rozvod vždycky na pováženou,“ poučovala mě teta se vší vážností.

Musel jsem se ovládat, abych smíchy nevyprskl. Máma má pravdu, když říká, že Klára je „životní teoretik“. Teta zase jednou velkoryse pominula fakt, že kdyby se rozvodovost uznávala jako sportovní disciplina, patřila by v ní k absolutní špičce. Přinejmenším v celé naší rozvětvené rodině.

Ale co… Dopřával jsem si hřejivého zlatavého moku a vychutnával jsem vzácný okamžik pohody…

Kupodivu mě v tu chvíli ani nevzrušovalo, že na trhacím kalendáři vedle repliky starožitných hodin za tetinými zády se na mě výsměšně šklebí už pětadvacítka.

Když se teta dostane do ráže, semele páté přes deváté… Prý bych nevěřil, co toho člověk v hotelové recepci zažije. Jako třeba letos v létě, když tady zaskakovala mladinká brigádnice. Jednoho dne k pultu přicupitala dívenka stejně nenápadná jako náhradní recepční. Prohlásila, že je Marina Iltisová. Novopečená recepční neměla pochopitelně ani potuchy, koho má před sebou. Přání světové tenisové hvězdy jí bylo k smíchu. Klíče od bungalovu? Není tak náhodou cvok? Na bungalov ať hezky rychle zapomene. Ví, kolik tam stojí jen jediný den?

„Kolik to stojí nevím, ale máma povídala, že budeme zase bydlet právě tam,“ trvala tenistka na svém.

„O tom bych snad musela něco vědět. Nemůžeš přijít a chtít bungalov. Musíš mít rezervaci. Uvědom si, že bungalov je jenom pro VIP klientelu,“ poučovala studentka střední ekonomické školy sportovkyni, která vydělávala za měsíc tolik, co ředitel Sporthotelu za rok, a ještě se každou chvíli usmívala na první stránce prestižních magazínů.

„My rezervaci máme,“ špitla už trochu zaražená návštěvnice.

„Tak ukaž pas,“ natáhla s povzdychem ruku dívka z recepce.

„Má ho máma. Za chvíli přijede se zavazadly. Nemůžu se tam zatím aspoň kouknout?“

„V žádném případě,“ zahřměla brigádnice. „To by tak hrálo, aby nám kdekdo štrádoval po hotelu!“

„Hraju tenis a budu ve zdejším klubu celé léto trénovat.“

„Jaký tenis? Vždyť nemáš ani raketu! Jestli nevypadneš, zavolám hotelovou ochranku,“ vyjela holka na wimbledonskou vítězku.

Šampionka Marina, rozcuchaná, v obyčejném tričku a džínách, ve svých sedmnácti vypadala spíš jako matadorka diskoték než jako dolarová milionářka. „Já jsem fakt Iltisová,“ zoufala si málem už v slzách.

„Naštěstí jsem v tu chvíli dorazila do recepce já. A celý trapas jsem bleskově vyžehlila,“ končila teta Klára svoji historku. „Přišla jsem v hodině dvanácté, protože se ve dveřích zrovna objevila madam Iltisová v patách s nosičem, který vlekl jejich tři loďáky. Nezasáhnout, byla by z toho teprve nepříjemnost. Stará Iltiska je metr.“

Zasmál jsem se a obrátil jsem do sebe další odlivku.

„Budu muset pomalu běžet…“ načal jsem větu, kterou mi nebylo dáno nikdy dokončit.

V tu chvíli jsem totiž v liduprázdné hotelové hale spatřil zjevení. Z jedněch dveří na protější straně vyšel útlý starší muž v montérkách s brašnou přes rameno. Vylidněný hotel fungoval jen v jakémsi poloprovozu, ze světel na stropě svítilo každé druhé a já jsem od něj stál dobrých dvacet metrů. Ale tu tvář bych si troufal poznat i za mnohem horší viditelnosti a na daleko větší vzdálenost. Byl to – Zíma.

„Co je ti, Honzo?“ zarazila se teta, když jsem tak náhle zmlkl.

„Mně? Nic,“ odpověděl jsem jako ve snu.

Muž, který vypadal jako Zíma, klátivým krokem manuálních pracovníků prošel okolo výtahů a zmizel v dalších dveřích. Objevil se v hale jen na několik vteřin a hned zase zmizel. Opravdu jako zjevení.

Najednou jsem si už zdaleka nebyl tak skálopevně jistý, že jsem skutečně zahlédl Zímu. V lepším případě to mohl být někdo, kdo je mu podobný, v tom horším to byla halucinace… Znejistěl jsem.

„Teto, kdo byl ten člověk?“

„Myslíš toho v montérkách? Náš topič a údržbář v jedné osobě. Nějaký Zíma. Ty ho znáš?“

I kdyby v tu chvíli explodovala před mýma očima celá hala Sporthotelu, nebyl bych ani zdaleka tak vyvedený z míry jako po jejích slovech. Tak on to je Zíma! Člověk, který mě kontaktoval v žoldu tajemného vyděrače, se mi představil svým pravým jménem. A pracuje přímo ve Sporthotelu.

„Setkali jsme se,“ odpověděl jsem a měl jsem co dělat, abych zvládl svůj hlas. „Netušil jsem, že u vás dělá údržbáře.“

„A taky nám topí. Spíš bych asi měla říct, že obsluhuje přístroje v kotelně. Párkrát jsem tam dole byla. Časy uhlím zasviněných kotelen jsou nenávratně pryč. Zímovo království vypadá spíš jako řídící středisko kosmických letů. V topné sezoně mu vypomáhá ještě jeden brigádník, ale Zíma zde pracuje celoročně, protože se stará i o údržbu celého hotelového areálu.“

„Je u vás dlouho?“ napadlo mě.

„Asi dva roky. Když jsem nastoupila, už tu byl.“

„Jaký je ten Zíma člověk?“ pokračoval jsem ve výslechu.

„Tichý, nenápadný samotář. Pracant. Ale – prý už seděl.“ Teta pro všechny případy ztlumila hlas.

Její opatrnost mi přišla směšná, protože po celou dobu naší rozmluvy zela hotelová hala prázdnotou během roku určitě nevídanou. Po hostech nebylo ani památky, jen u výtahů uklízečka s kbelíkem stírala hadrem na smetáku podlahu a ze dveří hotelové restaurace vykoukl prošedivělý číšník. Ale ten se hned otočil na podpatku a zase zmizel.

„Zíma byl ve vězení? Za co?“

„Přesně to nevím,“ šeptala teta Klára. „Ale náměstek pro personální záležitosti na to upozornil vedoucí pracovníky všech úseků. Výslovně řekl, že se nejednalo o žádný kriminální čin v obvyklém slova smyslu. Kdyby to prý chtěl někdo ze zaměstnanců rozmazávat, máme ho zarazit v zárodku. O nic skutečně závažného prý nešlo.“

„To mi zní divně,“ poznamenal jsem.

„Mně taky,“ pokrčila rameny teta.

„Nešlo náhodou o vydírání?“ napadlo mě.

„To sotva. Prý to bylo něco podobného, jako když člověku někdo vběhne pod auto a on už nestačí zabrzdit. Pobyt ve vězení prý Zímu pro práci v našem hotelu nijak nediskvalifikuje. Tedy pokud mám

věřit tomu, co tvrdil náš náměstek.“

„A co ten jeho kamarád?“ zkusil jsem to.

„Kdo?“ nechápala teta.

„Myslím, že se jmenuje Karel. Zmiňoval se o něm.“

„Karel? Neznám žádného Karla.“ Teta zavrtěla hlavou. „Jak jsem říkala, Zíma vede samotářský život. O žádném Karlovi tady u nás v podniku nevím.“

„Nemusí zde pracovat. Možná ho jenom navštěvuje,“ nadhodil jsem.

Zavrtěla hlavou: „Jediný, kdo se za Zímou tady občas zastavil, byla jedna moc pěkná holka. Zhruba ve tvém věku. Ale ani ta už tu hodně dlouho nebyla.“

„Fakt? Zíma na mě teda nepůsobí zrovna dojmem chlápka, co si užívá s mladýma holkama,“ podivil jsem se.

„Říkal, že je to jeho dcera. A jejich chování by tomu odpovídalo.“

„A kde ten Zíma bydlí, nevíš?“ snažil jsem se dovědět co nejvíc.

„Ale to víš, že vím. Tady to ví úplně všichni. Zíma má takový kutloch v podzemí vedle kotelny. Žádný luxus. Prostě skříň, umývadlo, postel. Ale jemu to, zdá se, stačí. Až se tomu divím. Když s ním sem tam dám kus řeči, nestačím se někdy divit, co ten člověk všechno neví. Musel zažít mnohem lepší časy. Určitě vždycky nebýval pouhým údržbářem nebo topičem. Ale tváří se, že je u nás spokojený. Je to skromný chlap. A hlavně – opakuju ti to už potřetí – stoprocentní samotář.“

„A to jako údržbář chodí i do bungalovu?“ nedalo mi to, abych se nezeptal, i když jsem odpověď znal předem.

„Jistě. Řekla bych dokonce, že kromě pokojských je to vlastně jediný člověk z personálu, který tam má co dělat… Ale Honzíku, prosím tě, proč mě najednou tak zpovídáš kvůli starému Zímovi? Co s tím člověkem máš?“ Teta Klára si mě začala prohlížet s rostoucím podezřením, že jí něco tajím.

„To by bylo na dlouhé povídání,“ vykrucoval jsem se. „Až jindy… Opravdu už budu muset…“

„Jak myslíš… Tak se zase brzy zastav. A až pojedeš domů, všechny pozdravuj, hlavně mámu.“

Teta Klára mi přes recepční pult nastavila tvář, mlaskl závěrečný polibek a já jsem vykročil napříč halou ke vstupnímu turniketu. V tom okamžiku se znovu otevřely dveře vedle výtahů a znovu se objevil Zíma. Pořád v montérkách, s naditou, pootevřenou kabelou údržbáře přes rameno. Teď už jsme se nemohli minout.

„Pane Zíma, jak se pořád máte?“ vykřikl jsem s předstíranou radostí.

Pro nezasvěceného to muselo vypadat, že jsem právě potkal dobrého známého, kterého jsem už dlouho neviděl. V zádech jsem cítil pohled tety Kláry, která nás pozorovala. Jak to asi zvládne Zíma? Ale zvládl to úplně s přehledem.

„Ale…? Pan Mahler,“ oplatil mi stejným tónem a napřáhl ke mně pravici. Po vteřinovém zaváhání jsem jeho ruku stiskl.

„Rád bych s vámi probral pár věcí,“ nadhodil jsem.

„Tady ne,“ uťal mě rezolutně. „Pojďte.“

Pokynul k turniketu a dal mi přednost. Když jsme vyšli na téměř prázdné parkoviště, ukázal doleva.

„V kotelně nás nikdo rušit nebude. Winkelmannův palác to sice není, ale tu chvilku snad přežijete,“ ušklíbl se.

Když nic, mám radary na lidi. Proto jsem přímo hmatatelně cítil, jak se mi Zíma mění před očima. Při našem prvním setkání to byl pomalý, nesmělý moula, který jenom papouškoval vzkazy od svého kamaráda, který byl spíš jeho pán a velitel. Podruhé zůstal sice pořád velice korektní a okázale se distancoval od jakýchkoliv silnějších výrazů, ale působil daleko sebevědoměji. Dokázal mi už dát najevo, že hra se bude hrát podle jehopravidel. A dnes svoji proměnu dovršil. Naše nečekané setkání ho vůbec nevyvedlo z míry. Jednal se mnou shovívavě, jako by měl najednou nade mnou vrch.

„Byl jste se podívat na tetičku,“ spíš konstatoval, než se zeptal ve chvíli, kdy mi dal přednost podruhé.

Tentokrát v plechových dveřích s obrovskou cedulí JEN PRO ZAMĚSTNANCE. Nacházely se pod úrovní přízemí hotelu. Od parkoviště jsme k nim museli sestoupit po strmých schůdcích lemovaných zábradlím.

„Vy víte, že je to moje teta?“ podivil jsem se.

„Já vím věcí,“ uchechtl se, ale znělo mi to spíš unaveně než hrozivě.

Vedl mě dlouhou, špatně osvětlenou chodbou… Zdrojem chabého světla byla jen slabá svítidla vysoko na stropě, krytá drátěnými síťkami. Byla umístěna v příliš velkých odstupech. Asi taky z úsporných důvodů. Nakonec proč plýtvat energií v suterénu, kam kromě Zímy asi hned tak někdo nechodí?

Nad hlavou nám občas něco slabě zadunělo nebo zašplouchalo, ale jinak byl v podzemí hotelu až nepříjemný klid. Když jsem se podíval na strop pozorněji, rozeznal jsem nějaké objemné roury natřené několika barvami a spleť tlustých černých kabelů.

„Už tam budeme,“ poznamenal Zíma.

Minuli jsme tmavočerveně natřená, dvoudílná plechová vrata s nápisem KOTELNA. Vedle nich byly obdobné, tentokrát jednoduché dveře. Ty zdobil pro změnu nápis DENNÍ MÍSTNOST.

„Račte,“ řekl Zíma a otevřel je.

Překvapilo mě, že svoje doupě nezamyká… Teta Klára nepřeháněla. Jeho příbytek byl opravdu spartánský. Usadil mě na jedinou židli a sám dosedl na postel. Rozhlédl jsem se. Na zemi vedle postele se povalovala láhev od piva a dvě brožované knížky s pestrými obálkami. Na jedné jsem si – vzhůru nohama – přečetl slibný název „Never Say Never“, na obálce té druhé jsem rozeznal jen jediné slovo – „Widow“… Nikdy neříkej nikdy a něco o nějaké vdově? Žádný z topičů ani údržbářů,

které jsem potkal na fakultě, na gymnáziu nebo ve Futuře, nebudil dojem, že by se ve volných chvílích zabýval zrovna četbou a ještě k tomu v angličtině. Zíma nepochybně pamatoval i jiné časy. Teta nepřeháněla ani trochu.

„Chtěl jste se mnou mluvit… Tak mluvte,“ poručil mi.

Polkl jsem naprázdno. Zímova přeměna z ušlápnutého vykonavatele pokynů velkého šéfa, který zůstává v pozadí, v energického muže, který má situaci ve svých vlastních rukou, mi brala dech. A v tom okamžiku mi to najednou došlo. Proto jsem řekl něco úplně jiného, než jsem původně zamýšlel.

„Karel neexistuje. To všechno vy,“ vyhrkl jsem.

Přikývl: „Ani na jediný okamžik jsem si o vás nemyslel, že byste byl hlupák, pane Mahler.“

5.

„Přiznáváte se, že jste si Karla vymyslel?“

„Existence tajemného Karla mi měla jenom trochu usnadnit jednání,“ připustil Zíma jakoby nic. „Ale poznal jsem, že jste inteligentní mladý muž. Nemá cenu, abychom si na něco hráli.“

„Stejně tak ale nemá cenu, abyste očekával, že vám můžu dát půl milionu. I kdybych hned chtěl,“ navázal jsem okamžitě.

Připadalo mi, že se náš rozhovor vyvíjí kupodivu docela slibně.

„Pane Mahler,“ podíval se mi do očí. „Ani já nejsem tak úplný hlupák. Ale nemám, bohužel, jinou možnost. Proto se obracím na vás. Buďte realista. Když něco potřebuju, tak to taky dostanu.

Neodporujte mi. Už jsem vám řekl, že podle mne jste inteligentní mladý muž. Tak si nepokazte imidž, jak se teď říká… Musí vám být přece jasné, že mám prostředky, abych vás přiměl dělat to, co chci.“

„Já ale…“

Přerušil mě: „Vím, kolik zhruba u Šebesty berete. Přihlédnu k tomu. Jsem ochoten se 2. ledna spokojit s polovinou původní sumy. Ale to je moje poslední slovo. O druhé polovině částky si ještě promluvíme. Až mi budete druhého předávat šek na částku dvě stě padesát tisíc, budu už přesně vědět, co a jak. Nebojte se. Když uvidím z vaší strany vstřícnost, určitě se dohodneme.“

„Pane Zíma,“ nadechl jsem se, „kdo vlastně jste?“

„Docela obyčejný topič a údržbář ve Sporthotelu,“ odpověděl.

„Topič a údržbář, který se vyzná v elektronice natolik, že dokáže skrytou webovou kamerou natáčet na notebook? Zní mi to trochu nepravděpodobně,…“

„Kladete si úplně zbytečnou otázku.“

„Napadá mě spousta dalších otázek,“ řekl jsem. „Třeba – kdo v tom jede s vámi?“

„Nikdo. Už jsem vám to přece řekl.“

„A jak jste potom přišel na to, kdy máte celé zařízení v bungalovu zapnout? Někdo vám přece musel dát hlášku, kdy asi se tam se svojí přítelkyní objevím.“

„To v tuto chvíli není podstatné,“ zavrtěl Zíma hlavou.

„Pro vás určitě ne,“ ušklíbl jsem se sarkasticky. „Ale mně ty otazníky nedávají spát.“

„Přeháníte,“ odporoval Zíma mírně.

„Myslíte? Pochybuji, že je v této zemi ještě nějaký vám podobný topič a údržbář, který by byl stejně jako vy schopen číst Never Say Never v originále.“

„Tak vy jste si toho všiml? Znáte to. Hříchy mládí… Někdo sbíral známky, někdo se učil cizí jazyky,“ pousmál se Zíma docela přátelsky. „A nad tou kamerou nedumejte. Jsem takový všestranný technický typ… Pojďme raději k věci. Věřte mi, že i já bych to měl nejraději už za sebou.“

„Nejraději byste už měl v suchu pytel mých peněz.“ Nezastíral jsem výsměch.

„Já trochu peněz, vy klid a pokoj,“ pokrčil rameny.

„A tomu mám věřit? Napřed mi tvrdíte, že vás posílá nějaký Karel. Dnes se ukáže, že jste si ho vymyslel. Řekněme, že vám opravdu dám tolik, o kolik si řeknete. Jak mě ale chcete přesvědčit, že ten nešťastný záznam mých hrátek s nějakou holkou neběhá světem ve dvou, třech nebo rovnou deseti exemplářích? A jakou mi dáte záruku, že za mnou ještě někdy nepřijdete s další kopií?“

Cítil jsem, jak se mi hlas najednou rozčilením rozechvěl.

„Záruku? Definitivní záruku vám dá až pámbu na nebesích,“ pousmál se smutně Zíma. „A kdoví jestli… Chlapče… promiňte, že vám tak říkám, ale mohl byste být můj syn…“

„To bych to chytil,“ skočil jsem mu rozzlobeně do řeči.

„Tak pardon. Jen klid, pane Mahler… Říkám vám pravdu. Potřebuju – naléhavě a na dobrou věc – jistý obnos, který toho času nemám. Jediný, koho můžu přinutit, aby mi ho sehnal, jste úplnou náhodou (nebo nešťastnou shodou okolností, jak chcete) zrovna vy. Když ty peníze dostanu, přestanete mě zajímat. Můžete si do bungalovu vodit třeba celý harém, nikdo vás natáčet nebude. Věřte mi, sakra… Já vám nechci ublížit…“

Zničehonic jako by se změnilo něco v atmosféře. Nerozuměl jsem tomu, ale vnímal jsem to. Moje původní rozhořčení a zloba vyprchávaly… Poslouchal jsem toho pomenšího, suchého muže v montérkách s kabelou plnou nářadí u nohou a měl jsem najednou smíšené pocity. Zní to hloupě, ale já jsem měl bůhvíproč tendenci mu věřit. Zíma musel být kouzelník. Přinejmenším tedy skvělý psycholog. Ale rozhodl jsem se nedat… „Pane Zíma, obdivuji vaši jistotu. Je vám, doufám, jasné, že člověka zahnaného do kouta napadají všelijaké myšlenky,“ nadhodil jsem významně.

„Myslíte na násilí? Pojistil jsem se.“

Dlouho mě pozoroval mlčky. Asi odhadoval, co se ve mně odehrává. A ono se odehrávalo. Připadalo mi, že ovzduší v „denní místnosti“ najednou zase zhoustlo. A pocítil jsem obrovskou bezmoc. Začal jsem mimoděk neklidně svírat a rozevírat ruce. Co mám, sakra, dělat…?

„Já nejsem žádný pracháč,“ vykřikl jsem.

„Klid, pane Mahler, klid… Vraťte se domů a odpočiňte si. S odstupem se vám to bude jevit jinak.“

„Neraďte mi! Tváříte se, jaké nemáte pro mě porozumění, ale jste obyčejný vyděrač. Gauner, nic než úlisný gauner. Vaše každé druhé slovo byla lež. Víte, jak na tom jsem, a přesto…“

„Zaplatíte a tím to skončí,“ chlácholil mě.

„Vy jste ale bezohledná svině, člověče. Nestydíte se mě ožebračit. Vždyť já nic nemám. Musím si půjčit. Bůhvíjak dlouho to budu splácet,“ křičel jsem přeskakujícím hlasem.

„Nemá cenu s vámi polemizovat, pane Mahler… Ale ujišťuju vás, že je na této zemi moře lidí, kteří jsou na tom mnohem hůř než vy. Sám jsem jich viděl víc než dost.“

„No a? Co je mi po nich?“ sípal jsem a viděl jsem rudě.

„Neškodí si to občas připomenout…“

Přejel jsem si dlaní rozpálené čelo. To se mi snad jenom zdá. Bezohledný vyděrač mě bude poučovat o skromnosti a životních hodnotách? Ale cítil jsem, že záchvat mého vzteku pomíjí stejně rychle, jak propukl. Rudá clona zmizela, začal jsem zase uvažovat racionálně. Karty jsou rozdány, nic nenadělám.

„Vaše poslední slovo je tedy polovina z půlky milionu?“ zeptal jsem se tiše. Přikývl: „Druhého ledna. Jinak…“

Vstal jsem a mezi dveřmi jsem řekl jenom: „Uvidíme. Ale každopádně vám toho druhého zavolám.“ I on vstal.

„Budu se těšit,“ řekl.

Podivné bylo, že mi to najednou zase vůbec neznělo jako fráze… Ještě nikdy jsem nepotkal člověka jako byl on.

Na svatého Štěpána ráno nám Šebesta všem u snídaně připomenul, že odpoledne přijde vzácná návštěva. Manželé Pernerovi. Z rozhovoru budoucího tchána s budoucí tchyní jsem pochopil, že to nejsou žádní rodinní přátelé, nanejvýš povrchní známí. Zjevně jen blížící se komunální volby přiměly partajní jedničku a dvojku, aby se začaly sbližovat i v soukromí. A základy onoho kýženého sblížení měly být položeny právě na druhý svátek vánoční.

„Chceš říct, že máme celé odpoledne sedět s vámi?“ vyděsila se Niki.

„Stačí, když s námi posedíte na začátku,“ uklidňoval ji otec. „Představím vás, dáme si něco k pití a zákusky a chvíli se budeme bavit všichni dohromady. Jakmile si půjdeme s panem inženýrem povídat do pánského pokoje a maminka zůstane s paní Pernerovou tady, můžete se omluvit. Řeknete prostě, že vás někdo někde čeká. Nic víc po vás nechci.“

Ve společenských formalitách a pokryteckých přetvářkách odmalička vychovávaná Niki pochopila a už ani nemukla. A já sám jsem se k rodinnému programu u Šebestů zásadně nikdy nevyjadřoval. I teď mi bylo vlastně jedno, jestli se budu nudit s nějakým stavebním podnikatelem a jeho paničkou, nebo se namísto toho budu povalovat s Niki a spřádat s ní plány, koho určitě pozvat nebo naopak v

žádném případě nezvat na naši svatbu.

„Jeníku, ještě na slovíčko,“ zarazil mě Šebesta, když jsme se po snídani rozcházeli. Následoval jsem ho poslušně do jeho pracovny.

„To výběrové řízení na památky asi vyhrajeme,“ informoval mě důležitě. „Mluvil jsem s náměstkem primátora Langrem. Je to prý na nejlepší cestě.“

„To je fajn,“ přikývl jsem.

Připadalo mi nicméně podivné, že se mnou chtěl mluvit mezi čtyřma očima kvůli takové prkotině… Nebo má na srdci ještě něco?

„A… Jeníku,“ přišlo to vzápětí. „Předevčírem když holky odešly na půlnoční… já jsem byl trošku z formy, že?“

„Ani jsem si nevšiml,“ zasmál jsem se. „Já jsem byl totiž z formy už dávno předtím.“

„Myslím, že jsem potom plácal hrozné nesmysly,“ pokračoval Šebesta v sondování. Napjatě sledoval, co já na to.

„Chateau neuf du Pupe je skutečně vynikající víno. Člověk po něm semele páté přes deváté,“ souhlasil jsem okamžitě. „Má ale zase i jednu velkou přednost. Alespoň v mém případě. Na druhý den si už vůbec nic nepamatuju.“

Můj protějšek si mě pátravě prohlédl, jestli to, co říkám, skutečně myslím vážně.

„Ty už doopravdy nevíš, o čem jsme mluvili?“ ujišťoval se.

„Ale to zase ano, jak by ne… Mluvili jsme, myslím… napřed trochu o firmě, hlavně o našich dlužnících… ale potom hlavně o Niki… o naší svatbě… a tak…“ předstíral jsem, že úporně vzpomínám.

Sehrál jsem milému Šebestovi malou etudu. Možná bych s ní zvládl i přijímačky na JAMU. Zvlášť jsem si dal záležet na spikleneckém pochechtávání ve stylu kumpána z mokré čtvrti. Úporně jsem se snažil, aby mě Šebesta neprokoukl… Jakmile promluvil, bylo mi okamžitě jasné, o co mu jde.

Potřeboval vymazat okamžik, kdy se mi v oparu alkoholické špičky svěřil, co si ve skutečnosti myslí o své ženě, o rodině Finkových a o svém postavení v ní.

„Svatba je teď asi vaše hlavní starost,“ nadhodil a nespouštěl ze mě oka.

„To víte…“ krčil jsem rameny.

Bylo mi to jasné. Pokud jsem chtěl i nadále zůstat jeho protěžovaným zetěm in spe, musel jsem z oné noci zapomenout nejen každičké jeho slovo, ale i všechna jeho opovržlivá gesta a pohled plný zloby a nenávisti. Prostě – o těch záležitostechjsme spolu nikdy nemluvili.

„Taky tě ráno tak bolela hlava?“ zasmál se už uvolněně.

„Musel jsem si vzít prášek, abych byl vůbec schopen vyrazit za tetou,“ přikyvoval jsem mu s porozuměním.

Poplácal mě po rameni a milostivě propustil.

Po obědě jsme byli s Niki telefonicky přivoláni do Šebestovic „salonu“. Věděli jsme, že nám nezbývá, než ty společenské opičky přetrpět. Počítal jsem s ospalou nudou, ale pak jsem hned na prahu málem zkolaboval. Inženýr Perner na dlouho dopředu ohlášenou velevýznamnou návštěvu nedorazil se svojí chotí, jak se slušelo a patřilo, ale s dcerou Petrou.

„Manželka má zvýšenou teplotu, něco na ni asi leze,“ sděloval všem s tváří staženou do lítostivé grimasy. „Moc se omlouvá… Tak tu dnes se mnou bude za dámu naše Petruška.“

„To je milé,“ hýkala nadšením Šebestová.

„A příště to určitě vyjde i vaší paní,“ přispěl do debilní konverzace i Šebesta. A začal nás představovat.

„Ahoj,“ usmáli jsme se s Petrou na sebe a podali jsme si ruce.

„Vy se znáte?“ vyhrkla překvapeně paní Sylva.

„Trochu,“ připustila slečna Pernerová s výrazem klášterní chovanky.

V duchu jsem zaryčel smíchem, ale nahlas jsem připustil: „No… ano…“

„Vy jste přece taky učil na gymnáziu,“ propojil si to okamžitě Perner a se zájmem si mě ještě jednou prohlédl.

„Moc jsme se s Petrou ale nevídali,“ dodal jsem okamžitě. „Poletovali jsme podle rozvrhu.“ Incident se Zímou mě varoval víc než dostatečně. Prevence je prevence.

„A já – na rozdíl od Honzy – ještě pořád poletuju,“ nakrčila Petra nos.

Zjevně se rozhodla, že se ke mně bude chovat jako trošinku odměřená kamarádka z dětství. Koneckonců taky dobře… Doufal jsem, že ze zdvořile společenského výrazu mého obličeje by nikoho nemohlo ani ve snu napadnout, že toho někdy mezi námi bylo víc. Vší silou jsem potlačil nutkání se rozesmát. Na vteřinu jsem si totiž představil, jak by asi jednotliví přítomní reagovali, kdybych jim teď promítl záznam naší krkolomné sexuální gymnastiky v bungalovu. To by byla bomba… Málem jsem

se neovládl.

Pak se slova ujal – jak jinak – Šebesta, ale Perner mu sekundoval úplně rovnocenně. V mých očích ho dokonce předčil. Očekával jsem ubíjející společenskou nudu, ale začínal jsem se docela bavit.

Perner byl fyzicky úplně jiný typ než můj budoucí tchán. Především byl zřetelně starší, mohlo mu být už tak pětapadesát a postavou byl spíš menší, se sklonem k pleši a otylosti. Ani v obličeji nebyl žádný krasavec. Být jím, tak si určitě oholím ten komický knírek… Ale vzdor zjevným nedostatkům podle kritérií fyzické krásy (byly patrné zejména v přítomnosti mladšího, jogínsky štíhlého a v pětačtyřiceti ještě pořád vlasy bohatě obdařeného Šebesty), nenechával inženýr nikoho na pochybách, že je zvyklý být středem pozornosti a že si ji navíc umí i zasloužit.

Svým slovním projevem by zaujal snad každého. Kdyby nic jiného, byl zábavný. Nepamatoval jsem si, že by se kdy Šebestův salon otřásal tak upřímným smíchem jako při nekonečném seriálu Pernerových anekdot.

„A ta jednonohá mu odpověděla: Jsi na řadě, ty starej troubo,“ zkušeně si vychutnal pointu i té poslední.

„Pane inženýre, kam se na vás hrabou televizní baviči,“ vypískla smíchy uslzená paní Sylva.

Výjimečně nepřeháněla. Když Perner mluvil, byl prostě ve svém živlu. Ať nakousl jakékoliv téma, podával ho současně jako šoumen i jako nezpochybnitelná autorita. Šířil kolem sebe dobrou náladu i auru přirozeného vůdce. A nebylo to jen tím, že uměl vyprávět anekdoty. V rozhovoru se několikrát dokázal i sympaticky shodit, aby tím rafinovaněji upozornil na svoje intelektuální kvality. A mezitím pil jako duha, zatímco lovec bobříka morálky Šebesta jen mikroskopicky usrkával. I když jsem se na druhé straně i trochu divil, že po zkušenosti štědrovečerní noci vůbec usrkává…

Asi po hodině se pánové jako na povel zvedli a odešli vedle, aby se věnovali „svým stranickým záležitostem“, jak to vznešeně nazval Šebesta.

„Omluvte nás, ale zábavy starších pánů bývají z pohledu krásných dam neodpustitelně nudné,“ zubil se Perner.

Petra zmateně zatěkala pohledem mezi mnou s Niki a paní Sylvou. Zjevně se vyděsila, že jí hrozí nepředstavitelná nuda únavné konverzace s paní domu. Ale Ničině matce to okamžitě došlo taky. Ač nebyla žádný genius, měla letitý trénink a sehrála to na výtečnou.

„Děti, bojím se, že vás budu muset na chvilku opustit,“ řekla. „Ani trochu se nedivím paní Pernerové. I mně ty svátky daly nějak zabrat.“

„Jen běž, mami. A na chvilku si lehni,“ převzala okamžitě štafetu společensky neméně vycepovaná Niki. „My si přece máme s Petrou co povídat.“

A tak jsme se ve třech trošinku opili a vedli jsme při tom všelijaké řeči.

Já jsem toho sice prozíravě moc nenamluvil, zato Niki se ve společnosti dívky ze své společenské vrstvy cítila jako ryba ve vodě. Pochopitelně znala i Petřina lékárníka Romana, a když se Petra zmínila, že ani její svatba na sebe nejspíš nedá dlouho čekat, stal jsem se pro ten okamžik zcela zbytečným. Ty dvě by si vystačily až do večera.

Zábava probíhala splavně… Zaregistroval jsem jen několik málo Petřiných jedovatostí na svoji adresu, jako třeba, že „Honza je holt domácí typ“. V jejím podání to znělo hodně pejorativně. K Niki byla Petra demonstrativně milá, ale neodolala, aby nedala najevo své opovržení srabem, který se po prvním „bu-bu-bu“ bál pokračovat ve středečních eskapádách v bungalovu.

Něco málo po páté hodině hlavy rodin svoji konferenci ukončily a přidaly se k nám. Na mně zcela utajený signál se najednou mezi námi objevila i paní Sylva. A nastalo hromadné děkování a loučení.

Šli jsme s Ničinými rodiči Pernerovy doprovodit až k taxíku. V pasáži Winkelmannova paláce bylo už zase docela rušno. A u východu na náměstí stál ve výklenku už zase Pičfuk se svým nerozlučným kufrem.

Když jsem ho – uprostřed mezi Niki a Petrou – pozdravil, šibalsky na naše trio zamrkal: „Slečinky, vám to s panem Mahlerem vždycky tak sluší…“

Napadlo mě, co všechno asi ten starý provokatér o nás ví. Možná bych mrkal na drát. Pičfukovy paměti, to by bylo počteníčko… Tak jako se Zíma nechoval jako obyčejný topič a údržbář, ani Pičfuk neodpovídal všeobecně rozšířené představě o senilním staříkovi, který jen bloumá městem a nestará se než o to, aby se uživil prodejem kosmetických šuntů.

Poté co jsme inženýru Pernerovi s Petrou, pohodlně usazeným v taxíku, naposledy vesele zamávali, vraceli jsme se do domu.

Niki si při pohledu na Pičfukův krámek neodpustila poznámku: „Že se mu chce prodávat i o Vánocích.“

„Třeba nechce. Možná má jenom hlad,“ odsekl jsem.

Jak brilantně dokázala zvládnout několikahodinovou návštěvu jí do té doby prakticky neznámé Petry, tak při pohledu na chudáka neomylně okamžitě šlápla do porcelánu. Měl jsem to ostatně poznat i o den později, kdy jsme zajeli do Hradiště na další dlouho ohlašovanou návštěvu. Tentokrát k mým rodičům.

„Tak to je Dominička…?“ Máma začala slzet.

Táta jen bručel, ale bylo vidět, že je taky vedle z toho, že dívčina ze zámku zavítala k nám do podzámčí.

Až když jsme na chvilku osaměli v kuchyni, pošeptal mi: „Díky, Honzo. Tech dvacet táců, co jsi poslal, nám bodlo. Jinak nevím, nevím…“

A pak ať mi ještě někdo někdy zkusí říct, že jsem se stran své budoucnosti po boku Niki nerozhodl správně. Synové školníků nesmějí zaváhat, jinak…

„Teto, to je fakt naše?“

Když Niki přitakala, moji dva synovci se na novou tetu vrhli s razancí uragánu. Chvíli skákali jako pominutí a pak jsme od nich měli pokoj až do večera. Věnovali se jen obrovským autům na dálkové ovládání, která jsme jim přivezli.

Niki se na návštěvě docela držela, i když mluvila zřetelně míň než obvykle. Ale hned na zpáteční cestě si neodpustila, aby soužití školníka, kuchařky a jejich nezaměstnané dcery se dvěma dětmi nezkritizovala.

„Se jim divím…“ dumala nahlas. „Jenom si stěžují. Když mají tak poruchové staré auto a nemůžou se v tom bytečku poskládat, tak proč se nepřestěhují jinam a nekoupí si něco, pod čím by tvůj táta nemusel obden ležet?“

Rakušanka na francouzském trůně se prý kdysi zase divila, proč otrhanci v ulicích chtějí ausgerechnet chleba. Copak ta holota nemůže jíst koláče? Zaťal jsem zuby, ale mlčel jsem. A přísahal jsem si, že jakmile budu mít z krku Zímu, z prvních našetřených peněz koupím našim nějakou relativně slušnou ojetinu. A jejich rezavého favorita s potěšením zavezu rovnou do šrotu.

Hned následujícího dne jsem Andreu poprosil, aby slíbených dvě stě tisíc převedla na můj účet. Ochotně sáhla po svém mobilu a okamžitě mi vyhověla. Znamenalo to, že z vlastních peněz zatím ukrojím jenom padesát tisíc. Ale ani tak mi na kontě moc nezbude.

„Jsem vaším dlužníkem, Andreo. Nemůžu vás někam pozvat?“ oslovil jsem ji na konci pracovní doby. Mrkla z okna. Venku hustě sněžilo a foukal nepříjemný vítr.

„A víte, že bych se výjimečně i něčeho dobrého napila? Ale když vidím tu chumelenici, přechází mě chuť,“ řekla.

„Pak tedy přišla chvíle na poslední první pomoc,“ odvětil jsem vážně a sáhl jsem do své „ředitelské“ ledničky, kde jsem měl láhev Jima Beama.

Přísný generální ředitel totiž pod hrozbou vyhazovu zapověděl alkohol ve všech prostorách všech pracovišť agentury „s výjimkou ředitelských ledniček“, jak opakovaně prohlásil. Věděli to všichni a všichni to respektovali. Ale mí nejbližší spolupracovníci – konkrétně vedoucí tří oddělení naší divize – na podnikovou prohibici po mém nástupu do funkce přece jen vyzráli. Ve zvláště vypjatých stresových okamžicích si pro panáka pokaždé přišli ke mně. Pro nervy a zdravý rozum zachraňující dávku životabudiče se potom mezi námi vžil název „poslední první pomoc“.

„Vidíte. Vždycky si z vaší poslední první pomoci dělám legraci a dnes mi přijde vhod,“ přijala Andrea můj nápad.

Když jsme se napili, pokusil jsem se jí vnutit podepsané potvrzení o své půjčce.

„Běžte… Mezi námi jsou snad takové papírky zbytečné, Honzo,“ zamračila se a lístek mi okamžitě vrátila.

„Myslel jsem, že když si tak obřadně vykáme,“ zažertoval jsem, „měli bychom si stejně obřadně potvrzovat i své závazky.“

Dopila a nastrčila mi prázdnou sklenku: „Tak jo… Nalej. Napijeme se na tykání.“

To mi už vzalo dech úplně. Slyšel jsem dobře? Nedostupná „paní Rážová“, „ledová královna“ či dokonce „Condie“ si chce se mnou potýkat?! Zrovna se mnou? Pokud mi bylo známo, to se u firmy

nepoštěstilo zatím nikomu.

Napili jsme se a kratičce políbili: „Ahoj…“

Andrea voněla jemným, drahým parfémem. Bylo to velice příjemné.

„Je mi s tebou dobře,“ řekl jsem.

„To jsem ráda. Koneckonců mně je s tebou taky dobře. A především budu ráda, když ti ta trocha mých peněz pomůže zlikvidovat tu nešťastnou záležitost,“ pokusila se razantně přehodit výhybku pro ni najednou asi příliš osobní konverzace.

Ale já jsem se jen tak nedal.

„Jsi šťastná, Andreo?“ zeptal jsem se jako jelimánek. Rozesmála se: „To jsou mi otázky, pane řediteli…“

„Myslím svoji otázku úplně vážně. Jsi šťastná?“

„Svým způsobem ano. A ty?“

Pokrčil jsem rameny: „Já taky. Svým způsobem…“

„Pak jsme na tom stejně,“ uzavřela to.

„Jen se bojím, že se až příliš dobře znám. Že to, co mám a čemu by kdekdo říkal štěstí, zrovna mně nakonec zevšední a budu zase nešťastný. Nebo – v tom lepším případě – třeba ne rovnou nešťastný, ale rozhodně nebudu šťastný.“

Vyjadřoval jsem se na její vkus asi dost krkolomně a celá moje úvaha zůstávala jen ve velice obecné rovině, ale v tu chvíli jsem dobře věděl, že neblábolím, že jenom docela upřímně popisuji s takřka stoprocentní pravděpodobností budoucnost svého hrozícího manželského experimentu. Přinejmenším jsem to v daném okamžiku tak cítil.

„Receptů na štěstí je hodně, ale nemají všeobecnou platnost,“ mínila Andrea opatrně.

„Mě by moc zajímal ten tvůj,“ naléhal jsem.

„Můj…? Je prostý. Podle mne je možné dosáhnout štěstí, když toho příliš mnoho neočekáváme,“ poučila mě s vážným výrazem. „Jedině tak můžeme být časem příjemně překvapení a… snad i šťastní.“

Ale nakonec tu vážnou tvář stejně neudržela a zase se usmála. Její úsměv byl něco nádherného. Vypadala v tu chvíli neuvěřitelně mladě. Připadala mi najednou dokonce mladší než já. A dívala se na mě takovým zvláštním, vřelým pohledem. Když nikdy, tak v tuto chvíli jsem na sto procent věděl, že Andrea-Condie není příslušnicí žádné čtyřprocentní menšiny. Koukala na mě zatraceně většinově. Už jsem se neovládl a objal jsem ji.

„Andreo…“

Jemně se mi vymanila a symbolicky si upravila účes: „Promiň, Honzo… Je to moje vina… Jsi mi taky sympatický… prostě fajn kluk… ale… raději ne. Já bych si tě už nemohla vážit. Ani sebe.“

To bylo zase trochu složité na mě. A co ten pohled před chvílí? Ale okamžitě jsem se vzpamatoval a přijal jsem hru.

„Ty promiň…“ vzal jsem všechno na sebe.

„A – raději už nebudeme pít,“ vstala, rázně zašroubovala plechový uzávěr a schovala láhev zpátky do ledničky.

„Ty někoho máš?“ zeptal jsem se jí přímo.

„A ty snad nemáš?“ odpověděla mi stejnou otázkou.

Lid v agentuře Futura měl pravdu. S Andreou Rážovou se nedoporučovalo diskutovat. To jsem se ostatně dověděl, hned když jsem nastoupil.

„Musím si zavolat taxi,“ řekla. „Po požití tvé první pomoci za volant nemůžu.“

„Ani já to nebudu riskovat… Smím se svézt s tebou?“

A tak můj poněkud neuvážený pokus o svedení nejhezčí z mých spolupracovnic skončil na zadních sedadlech taxikářovy letité fordky přízemní debatou o pracovních problémech. Další ženská, se kterou jsem dopadl jako sedlák u Chlumce… Vítejte u Jana Mahlera, úspěšného svůdce nepochopených žen…! Futura má přece patent na slogany…

„Honzo, hlavu vzhůru! Jenom jednou jedenkrát se vyspíme a už budeme zase v práci,“ ušklíbla se na mě Andrea rozpustile, když taxi zastavilo u panelového domu, kde bydlela.

Citovala oblíbená slova vedoucího našich kreativců, který míval doma často tichou domácnost, a tak se se spolupracovníky každý den loučil touto větou.

Se smíchem jsem jí zamával… Ať už se mi to líbilo nebo ne, Andrea byla prostě formát. Musel jsem jí být každopádně vděčný, že se ke mně chovala pořád stejně. Těžko říct, jak bych se s tím dnešním trapným pokusem vyrovnával v opačném případě.

Druhého ledna hned po obědě, sotva jsem se usadil za svůj rozměrný psací stůl, zmáčkl jsem na svém mobilu zelený čudlík ve chvíli, kdy jsem na displeji nastavil Zímovo jméno. Vyděrač u mě požíval nezasloužené privilegium. Uložil jsem si ho do adresáře kontaktů mezi členy rodiny, přátele a důležité klienty. Udělal jsem to hned, když mi dal svoje číslo. Jak jinak bych okamžitě věděl, kdo volá, kdyby se mi snad někdy ozval sám?

„Ano,“ ohlásil se mi stručně. Řekl jsem jenom: „Mahler.“ Zeptal se: „Máte?“

„Mám,“ odpověděl jsem.

„Tak tedy… řekněme v pět u mě?“ navrhl.

„Tam jako minule?“ ujistil jsem se.

„Tam. Jděte zase bočními dveřmi z parkoviště. Nebudou zamčené.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem.

„A pane Mahler, ještě něco.“ Zpozorněl jsem: „Ano?“

„Být vámi, dnes vynechám tetičku. Méně publicity je vždycky ku prospěchu věci.“

„Nebojte se, já totiž…“

V tu chvíli v telefonu něco jemně cvaklo. Jako by se přerušilo spojení.

„Jste tam?“ zeptal jsem se.

Nebyl tam. Zíma zřejmě po zmínce o tetě Kláře hovor okamžitě ukončil.

Rozhodl jsem se, že se od svého stolu v agentuře nezvednu dřív než v 16.40. Musím ještě něco málo udělat, abych se na konci pracovní doby mohl soustředit jen na to, co mě čeká ve Sporthotelu…

„Můžu ti přinést návrhy pro ty památkáře?“ ozval se mi na domácí lince šéf výtvarníků.

„Ať se na to zatím mrkne Andrea. Já se dnes věnuju našim dlužníkům,“ odpálkoval jsem ho.

A začal jsem si z počítače vyjíždět soubory všech našich pohledávek. Ponořil jsem se do práce a na chvíli jsem zapomněl na památkáře i na celého slavného Zímu… Když jsem kontroloval poslední sjetinu, bylo na mých hodinkách najednou už 15.10.

Nerozhodně jsem se podíval na svůj mobilní telefon. Neměl bych zavolat Niki? Raději ano. Zeptám se jí, jak se má, a řeknu jí, ať mě dnes nečeká, že se trochu zdržím. Nakonec jsem si ale nic vymýšlet nemusel. Niki měla vypnutý telefon. Mívala ve zvyku při dobíjení telefon vypínat… Nevadilo mi to.

Naopak. Měl jsem aspoň volnou ruku, abych si mohl svoji výmluvu upravit na poslední chvíli.

Andrea odcházela přesně o půl čtvrté. Nakoukla předtím ke mně: „Nechám ti na stole ty výtvarné návrhy. Vypadají dobře… Ty ještě nepůjdeš?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Dnes jdu za ním.“

„V kolik?“

„V pět.“

Ani se nezeptala, za kým.

„Zlom vaz,“ zašeptala.

Pokrčil jsem rameny a zamrkal jsem na ni: „Jenom jednou jedenkrát se vyspíme…“

Ale když odešla, padla na mě podivná tíha. To se jen tak mírnyx týrnyx připravím o čtvrt milionu? Dělám vůbec dobře? Jak můžu věřit vyděrači? Neměl jsem se přece jenom obrátit na policii? Cítil jsem, že mě začíná bolet hlava…

Otevřel jsem okno a vykoukl do nečasu, který venku zavládl od prvního dne nového roku. Brrr… Dovnitř se prodral ostrý ledový vítr a na tváři jsem ucítil pár kapek mrznoucího deště. Podíval jsem se na hodinky… 16.10… V takovém psím počasí musím jet pomalu. Ale za dvacet minut bych to ze sídla firmy ke Sporthotelu snad zvládl otočit i dvakrát.

16.35… Moje nervozita stoupala. Raději tedy už pojedu… Možná budu muset hledat místo na parkovišti a i cesta podzemní chodbou mi bude chvíli trvat… Byl jsem na podlaží poslední. Zamkl jsem kancelář i dveře na chodbu a na chodbě jsem nacvakal číslo kódu alarmu. Podíval jsem se na hodinky podruhé… 16.37…

Musel jsem jít. Čekal mě přece můj vyděrač.

Do hotelu jsem se vydal zase nejkratší cestou po vnějším městském okruhu. Byl jsem nervózní a ke všemu pořád padal ten nepříjemný přimrzající déšť. Pustil jsem si autorádio.

„Není nutno, není nutno, aby bylo zrovna veselo…“

Optimistická odrhovačka mojí náladě rozhodně neodpovídala. Jediným zmáčknutím knoflíku jsem přijímač umlčel.

Rozvážně jsem točil volantem a ještě naposledy jsem si přeříkával, co řeknu Zímovi poté, co mu předám svůj šek. Nemůžu přece nechat vyděrače jen tak v klidu a sám se užírat obavami. Řeknu mu, že jsem se trošku pojistil. Že jsem o něm všechno sepsal a uložil u svého právníka. V případě, že by Zíma slovo nedodržel – ať už by mě tou nahrávkou někde skandalizoval, nebo by sám, případně prostřednictvím někoho dalšího ve vydírání pokračoval – můj právník bude okamžitě informovat policii.

Uvěří mi? A proč ne? Přece když nic, tak jednoduché srovnání dat pohybu peněz na mém účtu s datem vystavení šeku na doručitele by pravdivost mojí výpovědi nepochybně podpořilo.

U závory, kterou se hned za branou projíždí na parkoviště Sporthotelu, mě zastavila bizarní figurka. Muž v černém gumáku s kapucí přes hlavu a s výraznou oranžovou páskou na rukávu.

„Dobrý den, pane. Máte pozvánku?“ zahuhlal.

„Jakou pozvánku?“

„Přece na výroční setkání členů a přátel klubu.“

„Nemám nic a ani o žádném setkání nevím. Nezdržím se, mám tady jenom vyřídit nějaký vzkaz.“

Zvedl závoru a ukázal mi až někam na konec parkoviště.

„Tak si musíte zajet tam dozadu,“ ukázal. „Tady vpředu je to rezervováno.“

Docela mi to vyhovovalo. „Dozadu“ znamenalo blíž ke schůdkům se zábradlím, které vedou ke dveřím do podzemí. Když jsem vystoupil, mužově kapuci přes hlavu jsem se už vůbec nedivil. Mrznoucí déšť mezitím ještě zesílil. Psí počasí.

Zkontroloval jsem si čas… 16.57… Svižně jsem tedy překonal vzdálenost dělící mě od úzkého schodiště. Dveře nesoucí varování, že se jedná o vchod jen pro zaměstnance, okamžitě povolily, jakmile jsem zmáčkl kliku. Všechno zatím klapalo. Vešel jsem do temných sklepních prostor.

Uvědomil jsem si, že minule mě Zíma za dveřmi nasměroval vlevo.

Vykročil jsem. Musel jsem si zkrátka zopakovat svoji vánoční trasu. Chabě osvětlená, nekonečně dlouhá chodba vypadala stejně jako minule. I shora od rour na stropě se chvilkami ozvalo podobné slabounké zašplouchání a jednou i zvuk, který bych popsal nejspíš jako tlumené dunění… Pak se ale najednou ozvalo něco, co jsem minule neslyšel. Rytmický klapot. Někdo se ke mně chodbou blížil z opačné strany.

Zpomalil jsem. Že by se mi Zíma vydal naproti? Konečně se přede mnou ze tmy vynořila mužská postava… Kdepak Zíma. Muž byl sice zhruba v jeho letech, ale byl mnohem zavalitější a rozhodně nebyl v montérkách. Byl oblečen v elegantním dubeňáku. Brýle neměl, zato byl nápadně proplešatělý a jeho knírek na mě zase působil spíš komicky než jakkoliv jinak. Uhodli jste. Ze tmy proti mně spěchal inženýr Perner.

„Dobrý den,“ zahalasil jsem automaticky, ale pak mi slova zmrzla na rtech.

Že by šel Perner od Zímy? Je to náhoda? Spíš ne. Ale to by znamenalo, že s tím může mít něco společného… A nemá snad? Nezanedbatelnou roli v tom přece hraje jeho vlastní dcera. Páni… Je možné, že by kromě mne Zíma nakonec vydíral i Pernera?

Pak mi ale zamrzla i myšlenka v mojí hlavě, protože majitel Perner Bau nejenže na můj pozdrav neodpověděl, ale udělal oběma rukama jakýsi podivný, neurčitý pohyb před obličejem a pak přidal do kroku, vlastně se skoro rozběhl…

Za chvíli rytmický dupot postupně slábl, až na opačném konci chodby odumřel docela. Uvažoval jsem… Co se to stalo? Perner se pokusil zakrýt si tvář a utekl přede mnou jako kluk? Nerozuměl jsem tomu, proč se tak choval, a tím méně jsem chápal, co dělal v podzemí hotelu, když nahoře právě probíhalo výroční setkání členů a přátel tenisového klubu. Každý v Hradci přece věděl, že inženýr Perner je toho času jeho předsedou.

A co když je to všechno úplně jinak a úplně nevinné? Perner, předseda klubu, byl jenom něco vyřídit s místním údržbářem a prostě se mě jenom lekl. Vůbec netušil, že se k němu někdo blíží, vylekal se a zareagoval instinktivně.

Konečně jsem dorazil ke dveřím Zímova skromného příbytku. Podle mých hodinek bylo 17.02…

Zaklepal jsem tedy a vešel. Obraz, který se mi pak naskytl, byl do puntíku totožný s tím, který se mi dodnes zjevuje v mých neklidných snech.

V místnosti – osvětlené jenom jednou stolní lampou – byl na zemi všude nepopsatelný nepořádek,

zatímco otevřená dvoudílná skříň byla paradoxně úplně prázdná. Různé svršky, prádlo, knihy, nějaké papíry, hasák a další nářadí z vysypané kožené údržbářské kabely, to všechno se povalovalo v chaotické směsici na nezastlané posteli i na zemi.

Zíma, stejně jako minule v montérkách, seděl za stolem shrbeně, s hlavou skloněnou, jako by soustředěně studoval něco před sebou. Deska stolu před ním byla ale úplně prázdná.

Přistoupil jsem blíž. Ze Zímova těla, přesněji řečeno z jeho podžebří, trochu víc vlevo, trčela násada velkého šroubováku. Dotkl jsem se jeho ruky a ucukl jsem. Už nebyla teplá. Můj vyděrač byl spolehlivě mrtev.

To Perner, uvědomil jsem si. Inženýr Perner, Petřin otec a pohádkový pracháč vyřešil můj problém jednou provždy. Odpravil mého vyděrače. Měl bych jásat, radovat se… Já ale jsem kupodivu vůbec nejásal. Byl jsem zaražený, nejistý… Měl bych rychle zmizet. Někdo by mě mohl překvapit nad Zímovým mrtvým tělem.

Rychle jsem uvažoval… Dříve nebo později někdo mrtvolu najde. Zavolá policii a oni… Jasně. Dříve než vypadnu, měl bych se důkladně porozhlédnout po počítači a dalších cédéčkách.

Moje pátrání po kompromitujících materiálech bylo ale snazší, než mi v prvním okamžiku připadalo. Těch věcí na zemi zase nebylo tak moc a ležely tam docela přehledně. Nikde nebylo žádné cédéčko, tím méně notebook nebo webová kamera, o které se mnou Zíma opakovaně mluvil.

A co když mi ten starý chameleon naposledy lhal? Nebyl v té vyděračské aféře přece jenom angažovaný i někdo, kdo se vyznal v moderní technologii získávání kompromitujících materiálů líp než svérázný údržbář málem v důchodovém věku?

Pak mě zase začal popohánět chladný rozum… Musím spěchat. Zde jsem už neměl co pohledávat. Vlastně to dopadlo tak, jak jsem si občas toužebně přál. Aby Zíma už nebyl. Ale ne. Tohle mi nevyhovovalo. Moje nátura nějak nebyla stavěná na zášť do hrdel a statků a na touhu po něčí krvi… A naposledy moje návštěva v této místnosti nakonec vyzněla vůbec nějak podivně. Když jsem si odmyslel Zímův tvrdý finanční požadavek, mluvil se mnou najednou spíš jako ustaraný otcovský přítel než jako vyděrač. A já jsem si potom sice pořád lámal hlavu, jak to udělám, abych sebe zachránil a jemu vyhověl, ale ke svému údivu jsem k němu najednou už necítil nenávist.

Násilím jsem se přinutil zanechat úvah a vrátit se do reality. Na ničem v Zímově kutlochu nesměly zůstat moje otisky prstů. Pro čtenáře detektivek mého formám něco takového ovšem byla hračka… Ničeho v místnosti jsem se vlastně nedotkl, nepočítám-li Zímovu ruku. Brrr…

Opatrně jsem kapesníkem otřel kliku ve dveřích, pěkně z obou stran a za pomoci kapesníku jsem dveře z chodby i zavřel. A rychlou chůzí, vlastně spíš poklusem jsem – podoben inženýru Pernerovi před chvílí – zdolal vzdálenost, která mě dělila od dveří vedoucích ke strmým schůdkům se zábradlím.

V hlavě mi pulzovala už jenom jediná myšlenka. Panebože, ať nikoho nepotkám. Pak už to snad nějak zvládnu. Jen musím rychle nasednout do džípu z Bavor, nastartovat a vyrazit. Pryč, jen rychle pryč. Nic jiného mě v tom okamžiku nezajímalo.

6.

Od událostí, které se vám (s větším nebo menším zdarem) pokouším líčit, uplynula už docela dlouhá doba. A přesto se mi to pořád vrací…

I za bílého dne v bdělém stavu se mi zničehonic zjeví ponurá scéna chodby v podzemí Sporthotelu. A potom jako bych zase – nevím už pokolikáté – otevíral dveře a zase zůstal se zatajeným dechem stát na prahu. Přede mnou sedí za stolem zhroucený Zíma a z hrudníku mu trčí masivní rukojeť velkého šroubováku.

A v noci to bývá ještě horší. Ve snu prožívám skutečný horor…

Zavírám dveře Zímova chudičkého azylu a probíhám špatně osvětlenou chodbou zpátky do světa živých. Otevírám dveře a zdolávám několik schůdků, abych se dostal na úroveň parkoviště. V posledním okamžiku se ale zarazím. Venku se – bez ohledu na nepřízeň počasí – motají nějací lidé. Skrčím se, aby mě nebylo z parkoviště vidět, a nevystrčím hlavu, dokud slyším hlasy. Trvá to nějak dlouho…

Konečně zdolávám i poslední dva schody a spěchám k autu. Dálkovým ovladačem odemykám a teprve teď si uvědomuji, že mám sucho v hrdle a úplně suché, okoralé rty. Ještě že vozím vzadu kromě jiného i plastovou dvoulitrovou láhev Coca-coly. Vystupuji, otevírám zadní dveře a strnu toho odpoledne už podruhé. Tentokrát je to horší. Cítím podivnou slabost, vrávorám. Každou chvíli sebou můžu seknout jako špalek. Ne, jen to ne!

V kufru mého (vlastně Ničina) auta leží na boku mrtvola šedovlasého muže v montérkách. Co teď? Mám volat policii? A co jim asi řeknu? Že jsem šel zaplatit svému vyděrači a zjistil jsem, že ho mezitím někdo propíchl šroubovákem, a ještě než jsem stačil zmizet, že mi ho nádavkem někdo nacpal do kufru BMW? To bude sousto pro bulvár! Snoubenec dcery známého regionálního politika se stal obětí vyděrače, protože hřešil s dcerou jiného známého regionálního politika. Teď je logicky důvodně podezřelý z vyděračovy vraždy. Děkuji, nechci… Policii volat nesmím. Ale co s mrtvým Zímou?

Strážce hotelového parkoviště – pořád s kapucí přes hlavu – se na mě dívá… Teď se dokonce pomalu vydává ke mně… Třísknu dveřmi zavazadlového prostoru a i když mi dvakrát dobře není, vrávorám k předním dveřím. Musím co nejrychleji pryč… Nasedám, motor naskočí na „první drc“, jak říkává táta. Rozjíždím se…

Nesmím se chovat nápadně. Pomalu vyjíždím z parkoviště, opouštím areál Sporthotelu a najíždím na ulici, která plynule přechází ve výpadovku na Kostelec. Co teď? Nemám na vybranou. Pojedu zatím rovně, projedu Kostelcem a za některou z vesnic někde u lesa zastavím. Musím najít místo, kde se zbavím mrtvoly… Vtom se znovu vyděsím. Předjíždí mě motocykl s uniformovaným policistou.

Muž s motorkou mi dává znamení, abych zpomalil, pak zastavuje a tarasí mi silnici. Vytahuje červený terč. Co se děje? Ze bych jel rychle?

„Dobrý den, pane řidiči. Silniční kontrola. Občanský průkaz, řidičský průkaz, doklady k vozidlu,“ spustí na mě, když se skloní k okénku na mé straně.

„Tady…“ Podávám mu, co si přeje a modlím se, aby mě rychle propustil.

„A otevřte mi kufr, pane řidiči,“ vyštěkne potom.

Vystupuji a cítím, že se neudržím na nohou. Tápavě se opírám o kapotu ve stříbrné metalíze, šourám se dozadu a pořád na sobě cítím policajtův výsměšný pohled. Tak to je tedy v hajzlu. Neodvolatelně, definitivně… Jsem fakt pechfógl, probleskne mi hlavou poslední myšlenka, než poslušně cvaknu uzávěrem zavazadlového prostoru.

A v tom okamžiku se probouzím. Se splašeně bušícím srdcem a vyschlým hrdlem…

Tohle se mi naštěstí jen zdálo. Ve skutečnosti se to onoho osudného druhého ledna odehrálo mnohem méně dramaticky. Rychle jsem proběhl podzemní chodbou a vystoupal jsem několik schodků na úroveň parkoviště. Mezi odstavenými vozy jsem se propletl k autu, kterým jsem přijel a bez zbytečného otálení jsem opustil areál Sporthotelu. Hlídač parkoviště v tu chvíli ani nebyl nikde v dohledu.

Na rozdíl od svého snu jsem se nedal směrem z města, ale naopak. Třeštila mi hlava. Jestli udělám chybu, bude ze mě rázem podezřelý číslo jedna. A neudělal jsem zásadní chybu už tím, že jsem zatajil nález mrtvého těla? Šroubovák si normální člověk do těla náhodou nevrazí. Ani v sebevražedném pokusu. Já jsem zatajil vraždu!

Napadlo mě, že jediný člověk, se kterým bych si o tom mohl popovídat otevřeně, je Andrea Rážová… Půjčila mi peníze, má na moji upřímnost i jakési morální právo. Z práce dnes odcházela o půl čtvrté, mohla by být doma. Zkusím u ní zazvonit. Kde Andrea bydlí, jsem věděl přesně, vždyť jsme spolu ne tak dávno jeli domů taxíkem. Vystupovala v sídlišti, u krajního z dlouhé řady panelových domů.

Dům jsem našel snadno, ale k mému překvapení její jméno nebylo uvedeno u žádného z mnoha zvonků. Jak to říkala?

„Bydlí zde i paní Široká, šéfka naší účtárny.“

Jméno „Široký“ jsem objevil nato tata. Na zazvonění se z balkonu ve druhém patře vyklonila nepohledná blonďatá čtyřicátnice ve fialovém svetru. Jakožto ředitel divize jsem obden něco vyřizoval i ve druhém patře Winkelmannova paláce. Tam jsem paní Širokou občas potkával na chodbě.

„Paní Rážová se na Silvestra odstěhovala,“ informovala mě ochotně. „Bydlí teď v centru v nějakém starém činžáku v Kollárově ulici. Číslo si už nepamatuju, ale povídala, že dole v domě je trafika.“

Poděkoval jsem a zamířil jsem zpátky, odkud jsem přijel. Jen mi připadalo divné, že se Andrea nezmínila, že se hodlá stěhovat… A zrovna na Silvestra…

Musel jsem projet celým centrem města napříč, málem až k vojenské nemocnici. Nedaleko je vysokoškolská kolej, znal jsem to tam dobře. Kollárova ulice honosných činžovních domů pamatuje epochu stařičkého mocnáře. V takřka dnešní podobě je zachycena už na více než sto roků staré rytině, jedné ze tří, které visí u Šebestů na chodbě. Na obrázku jí ale autor říkal ještě Laudongasse… Vecpal jsem se autem do jediné volné mezery. Naštěstí trafika byla hned v sousedním domě. Sloupec zvonků jsem dlouho studovat nemusel. Hned na druhém shora stálo „Rážová“. Zazvonil jsem.

Z mluvítka ve výši mé hlavy – pod panelem štítků se jmény a tlačítky zvonků – se vzápětí ozval její alt:

„Rážová…“

Když jsem se ohlásil, jediné, co řekla, bylo: „Moment, prosím tě…“

A nic. Čekal jsem minutu, dvě, tři… Čekání mi připadalo nekonečné. Možná jsem ji vytáhl z vany, napadlo mě. Přece ale stačilo říct, ať se jdu projít… Ale když konečně otevřela těžké dveře s masivní mosaznou klikou, všechno jsem jí rázem odpustil. Temně rudý župánek jí slušel tak, že bych ha ni počkal třeba ještě hodinu.

„Měl jsi zavolat,“ pokárala mě, ale hned výtku smazala svým nenapodobitelným úsměvem.

„Nemusela jsem být doma. A jak jsi mě tady vůbec našel?“

„Když jsi mi o svém stěhování neřekla, musel jsem vyzpovídat paní Širokou. Nasměrovala mě do domu s trafikou.“

„V Hradci se holt jeden neschová,“ ušklíbla se šibalsky.

„Ty se chceš schovávat?“ podivil jsem se. „Vlastně že se tak hloupě ptám. Ani jsi se nezmínila, že se budeš stěhovat.“

„Co jsem ti měla povídat? Stěhování je přece banalita,“ pokrčila rameny. „Bydlela jsem v úplně maličké garzonce a už dlouho jsem hledala něco většího.“

Zatímco jsme šlapali do schodů, omluvil jsem se za svůj neohlášený vpád. Snad mi uvěřila, že jsem ještě před chvílí nebyl stoprocentně rozhodnutý, že ji přepadnu v soukromí.

„Něco se stalo?“ zvážněla.

„Jo. Něco se stalo a já nemám nikoho, s kým bych o tom mohl mluvit.“

Nepřeháněl jsem. Vždyť Andrea byla jediný člověk, kterému jsem se svěřil s průšvihem, do kterého jsem se dostal. Jediné, co jsem až do dneška vynechával, bylo Petřino jméno. Teď jsem byl ovšem rozhodnut vyložit karty úplně. Má-li mi poradit, musí vědět všechno.

Bydlela v nejvyšším patře.

„Odlož si,“ vybídla mě u věšáku v předsíni.

Andrea byla dívka pořádkumilovná. Kromě velkého deštníku opřeného dole zel věšák prázdnotou. Pověsil jsem na něj tedy svůj zavlhlý kožený tříčtvrťák a následoval jsem ji do obývacího pokoje. Cestou jsme míjeli pootevřené prosklené dveře do kuchyně. Na konci chodby jsem zahlédl ještě dvoje další dveře. Ty plné zdobil symbol čurajícího chlapečka a za posledními, prosklenými, byla patrně ložnice.

„Dva plus jedna v osobním vlastnictví,“ našpulila pusu, když si všimla, s jakým zájmem se rozhlížím.

„Promiň, nepřicházím ti to kolaudovat,“ vzpamatoval jsem se.

V obývacím pokoji – zařízeném vkusně, ale ve strohém severském stylu, který já zrovna nemusím – jsem se pak usadil v překvapivě pohodlném křesle a konečně jsem na Andreu jedním dechem vychrlil, do jaké šlamastyky jsem se to zase dostal.

„Měl jsem volat policii nebo ne?“ visel jsem jí na rtech.

„Honzo, nevím, jestli jsem schopna to posoudit, ale asi bych udělala totéž co ty. Policii bych nevolala a snažila bych se zmizet. Teď půjde jenom o to, jestli tě tam někdo čirou náhodou nezahlédl.“

„Myslím, že ne. V hotelu se právě konala jakási galaakce tenisového klubu, určitě pozvali kdekoho. Parkoviště bylo plné, v budově se musely motat mraky lidí.“

Taky jsem jí ukázal šek: „Nebudu ho už potřebovat. Hned zítra ti převedu zpátky tvých dvě stě tisíc.“ Mávla rukou: „Jak chceš. Ale nijak to nespěchá.“

Andrea byla milá, ale současně nějaká divná. Skoro bych řekl, že od okamžiku, kdy mi přišla dolů otevřít, byla napjatá, doslova jako na trní. Ale to mi došlo, teprve až když jsem se vypovídal. Chovala se kamarádsky, ale s každou ubíhající minutou mi připadalo, že se už nemůže dočkat, až konečně vypadnu.

„Mám pocit, že tě zdržuju,“ řekl jsem omluvně.

„To ne, ale… opravdu ještě něco mám,“ přiznala se.

Okamžitě jsem se vymrštil: „To jsi měla říct hned, že musíš pryč. Promiň.“ Nešťastně pokrčila rameny: „Nezlobíš se, Honzo?“

„Prosím tě,“ mávl jsem rukou jako haur, který je nad věcí, a zamířil jsem ke dveřím.

Byl jsem tedy pokrytec jedna radost. Nejenže jsem se tam někde hluboko uvnitř zlobil, ale přímo zuřivě jsem záviděl chlapovi, za kterým se Andrea chystala.

„Zbytek probereme v práci,“ slibovala mi ještě v předsíni.

„Jasně,“ přikyvoval jsem horlivě, zatímco jsem si oblékal kabát. „Tak zatím díky a ahoj.“

Po schodišti jsem sbíhal s dokonale smíšenými pocity. Co sis od toho sliboval, Mahlere? Vzdor tomu, jak bych sám sebe rád viděl, byl jsem občas nenapravitelný romantik. Jediným výsledkem mojí návštěvy bylo, že jsem si vylil srdce. A co jsem vlastně od ní očekával? Nebyla se mnou na jedné lodi, nemohl jsem očekávat nic… Neudělal jsem tedy chybu, že jsem za ní šel a vyzvonil jí úplně všechno? Bylo mi všelijak.

Až když jsem si před domem stiskem ovladače odemkl auto, docvaklo něco i v mojí hlavě. Najednou mi došlo, co se mi u Andrey nezdálo. Ten deštník! Klasický, velký, černý pánský deštník, pod kterým se tvořila loužička…

Všechno bylo zase trochu jinak. Andrea sice ještě něco měla, což ale vůbec neznamenalo, že by musela někam ven. Andrea se ve svém tmavorudém župánku nechystala nikam. Z jediného prostého důvodu. Ono „něco“ – tedy muž, se kterým chtěla trávit svůj čas – bylo už dávno v jejím bytě. Zatímco já jsem se jí svěřoval v obýváku, on seděl někde tiše jako myška. Pravděpodobně za zavřenými

dveřmi Andreiny ložnice. Nemohl být u ní zase nijak mimořádně dlouho, protože loužička z jeho

deštníku ještě neuschla. Musel být ze mě nervózní stejně jako Andrea. Těšil se na její půvaby a místo toho musel dřepět a čekat, až konečně vypadne jeden otrava.

„Elementary, my dear Watson…“

O správnosti svojí dedukce jsem byl za chvíli přesvědčen na sto procent. I když se Andrea snažila přede mnou svého návštěvníka utajit, nakonec se přece jen prozradila. Mělo mi napovědět už jen to, jak nápadně dlouho jí trvalo, než mi přišla otevřít. Netušil jsem sice, proč jí tolik záleží na tom, abych neodhalil identitu jejího milence, ale připadalo mi, že nejen že nechce, abych u ní někoho potkal, ale že nemám ani tušit, že u sebe vůbec někoho má.

Proto uklidila svoji návštěvu se vším všudy. Nemělo mě ani ve snu napadnout, že moje vzorná kolegyně-manažerka má doma chlapa. A vida… Jak už to tak bývá, její pozornosti nakonec unikl obyčejný deštník. Nebýt toho pánského doplňku, mohl bych se jenom dohadovat. Nanejvýš bych ji podezříval. Ale deštník ji zradil definitivně. Patřil nějakému muži. Bylo nemyslitelné, že by se na svůj dokonalý zevnějšek tak dbalá mladá dáma jako Andrea někde na veřejnosti objevila s obludným deštníkem ve stylu bankéřů z londýnské City.

Zamířil jsem pomalu do svého voňavého domova na hlavním náměstí. Ale kupodivu jsem skoro celou cestu nemyslel na náhlý skon svého vyděrače, ale na Andreu. Jak jsou i zdánlivě spletité věci v životě lidském nakonec vždycky prosté… Naše milá Condie nebyla ani frigidka, ani lesba. Živnou půdou všech těch šeptem pronášených fantasmagorií, které jsem zaslechl na ředitelství i ve zdech naší divize, byly mindráky a závist. Ženy jí záviděly a chlapi skřípali zuby, že jsou bez šance. A to všechno jen proto, že Andrea svůj vztah k majiteli černého deštníku dokonale utajila. Ten záhadný šťastný chlap byl jediným důvodem, proč Andrea neprojevila nikdy ani stín zájmu o nějakého muže a vůbec o

„ty věci“, jak tomu říkaly firemní drbny.

Zaparkoval jsem mezi svatopetrským kostelem a východem z pasáže Winkelmannova paláce. A hádejte, kdo se na mě šklebil v koutě hned pod schodištěm? Uhodli jste. Pičfuk. Kšefty mu zjevně nešly, chodců v pasáži bylo jako šafránu. Život našeho krajského maloměsta pouhý den po Novém roce ještě nenabral ty správné obrátky.

„Pane Mahler,“ zahalekal radostně, když mě poznal. „Mám zde něco prima primissima pro Šebestovic slečinku.“

„Děkuju, ona ještě má vaše fialky,“ bránil jsem se.

„Tohle je ještě lepší.“

„Děkuju, ne…“

„Mám něco i pro tu druhou,“ nedal se odbýt Pičfuk.

„Možná příště,“ mával jsem rukou, že ne a že spěchám, a skutečně jsem přidal do kroku. Pro tu druhou? Ten starej hajzlík musí mít palici jako kompjůtr.

„Doma“ mě kupodivu nečekalo žádné vysvětlování, proč se vracím tak pozdě.

„Táta má dnes jednačky až do večera a mámu chytila zase ta její děsná migréna. Vezmi si něco v kuchyni, já musím za ní,“ informovala mě Niki málem hned na prahu a spěchala s mokrým náčinkem k loži paní Sylvy.

Vyhovovalo mi to, na jídlo jsem neměl pomyšlení. Migréna paní domu, či co to bylo, se jevila jako podivný neduh, který ji přepadal na způsob kvartálních pijáků. Zkosil ji na lůžko, aby po několika málo dnech zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. Teď mi umožnil, abych se tiše odplížil do svého pokoje, ulehl na zastlanou postel, tupě zíral na pravého Spálu a přemítal, co dál.

Zímův kutloch někdo přede mnou prohrabal jaksepatří. Co někdo… Nazývejme pravými jmény nejen věci, ale i lidi. Byl to inženýr Perner. Vrah… Nebo – vykonavatel trestu? Už na chodbě v podzemí hotelu mě napadlo, že stejně dobře jako vydíral mě, mohl Zíma kvůli Petře Pernerové ždímat i jejího otce. A proto mi řekl, že ho nemůže zmáčknout místo mě. On ho totiž už vydíral! Pak se nabízely dvě možnosti. Zíma kromě toho, co z Pernera vyrazil, potřeboval ještě půl melounu navrch, nebo se Perner cukal, nezaplatil, a tak Zímovi nezbylo, než zatlačit na mne.

Ale bacha…! Najednou mě polil studený pot. Pokud Perner u Zímy našel cédéčko, na němž skotačím s jeho dcerou, dostávám se do další nepříliš povzbudivé situace. Ale to nebylo zdaleka všechno.

Perner mě musel poznat stejně jako já jeho. Ví tedy, že já vím, že Zímu zabil on. A vrah, který se bojí odhalení, je schopen vraždit ještě jednou. To znamená, že v tuto chvíli už možná Petřin otec usiluje i o moje bezživotí!

Doprčic, co teď? Musím se s ním setkat. Nejlíp ale někde na veřejnosti, jako náhodou… Hlavně aby bylo kolem moře lidí. Musím mu povědět, že ho nikdy neprásknu. Že mi vlastně vyřešil obrovský průšvih. A pokud snad už ví o Petře, budu se kát a zapřísahat ho, že to už dávno skončilo. Vždyť ani nebudu lhát… Je to jasné. Policii můžu pustit z hlavy. Od ní mi nebezpečí nehrozí. Teď se musím co nejrychleji zkontaktovat s Pernerem.

Na rozdíl od mých trablů měli Šebestovi starosti na úrovni doslova žabomyší. Za hodinu mi domácím telefonem volala Niki. Prý se v jídelně „podává opožděná večeře“.

„V osm?“ divil jsem se.

„Právě dorazil tati. Má hlad…“

V rodině generálního ředitele bylo asi nemyslitelné, že by si fotřík ukrojil kus chleba se salámem a sežvýkal ho v kuchyni. Šebesta se domů vracel čím dál později. I paní Sylva ho jednou už popíchla, že bude brzy v práci i spávat. Odpoledne měl mít jednání s rektorem univerzity. Co si s ním ale mohl povídat málem do osmi?

Když jsme se ve třech pustili do studené mísy plné lahůdek, které mám vesměs moc rád, přišourala

se z ložnice i paní Sylva. Ve smaragdově zeleném županu vypadala přepadle, ale tvrdila, že prý jí léky zabraly a že dostala hlad. Jak jsem ji už trochu znal, jako správná maloměšťačka chtěla za každou cenu dodržet rituál společné večeře.

„Hlavně je mi líp proto, že se o mě Nikuška tak stará,“ chválila dceru.

Projevil jsem o její zdravotní stav zdvořilý zájem otázkou, jestli tak trpí už od rána. Odpověděla, že ji to „chytilo“ někdy po obědě. Byla prý zrovna venku a myslela, že bude muset volat „buď tobě, Jeníčku, nebo tatínkovi, případně Nikušce“, prostě někomu z nás, abychom ji vyzvedli a odvezli domů.

„Já jsem ti volala něco po třetí, ale nebrala jsi to,“ ozvala se Niki.

„Něco jsi potřebovala?“

„BMW si vzal ráno Honza, tak jsem tě chtěla poprosit o fordku,“ vysvětlovala Niki.

U Šebestů měli kromě Ničina „off-roadu“ už jenom dvě auta. Ničin otec jezdil velkou reprezentační mercedeskou (stejnou jako prý má bývalý prezident) a matka maličkým červeným fordem K. „Moje nákupní taška“ mu říkala paní Sylva. Poté co jsem se k nim přistěhoval a skoro denně jsem bavorákem jezdil do práce, zvykla si Niki každou chvíli půjčovat matčino miniautíčko.

„Chtěla jsem do Hradiště kvůli vaší svatbě, jak jsem slíbila. Ale když mě popadl ten záchvat, stihla jsem akorát odbočit na parkoviště u motelu. Hlava mi třeštila, byla jsem najednou obluzená, prostě hrůza… Člověk pomalu neví, kde je, ani co tam dělá. Možná jsem v tom zmatku vypnula mobil.

Nevím. Vzpomínám si jen na to, že jakmile jsem se trošku zbráborala, okamžitě jsem sjela na nejbližší exit a vrátila se domů.“

Ničina matka byla posedlá představou, že se naše svatba bude konat na loveckém zámečku Srnín poblíž mého rodného města. Celé Vánoce se k tomu nápadu vracela a ukazovala nám pořád dokola prospekty firmy, která tam zajišťuje obřady i s nimi spojené hostiny. Dohodli jsme se, že se na Srnín zajede podívat napřed ona, a pokud ji ani na místě nic nezklame, že tam příště zajedeme všichni čtyři a pak případně celou tu slávu závazně objednáme.

„Jen si pořád nejsem jist tím termínem,“ připomínal nám každou chvíli Šebesta, který se nevzdával myšlenky, že svatba jeho dcery bude jedním ze zlatých hřebů jeho kampaně.

„Měla jsem pravdu. Potřebujeme čtvrté auto,“ přihřála si Niki okamžitě svoji polívčičku. V prodejně Audi jí prý po svátcích padl do oka šikovný sporťáček.

„Pokud jsi to auto potřebovala tak naléhavě, stačilo mi přece zavolat,“ bránil jsem se preventivně.

Věděl jsem proč. Bylo mi jasné, že Šebesta moje dojíždění do práce autem za dva a půl milionu – z náměstí to bylo k sídlu firmy ani ne deset minut – nebude považovat zrovna za účelné.

„Podle toho, co považuješ za naléhavé,“ vzdychla si moje snoubenka. „Chtěla jsem zajet na zimní stadion.“

„Chtěla jsi jít bruslit?“ podivil jsem se. Sportovní aktivity nebyly Ničinou silnou stránkou.

„Ale ne. Copak nevíš, že na místním zimáku začalo mistrovství republiky v krasobruslení?“

„Už odpoledne?“ podivil jsem se.

„Povinný program běží od rána,“ usadila mě Niki.

„Odkdy tebe zajímá krasobruslení, Nikuško?“ vrtěl hlavou Šebesta.

„Startuje tam přece Zuzana, kámoška od první třídy na základce,“ podivila se Niki, že se divíme.

„Myslel jsem, že spíš hraje tenis,“ orientoval jsem se.

„Tenis hraje taky výborně, ale v krasobruslení je bezkonkurenční jednička. Přinejmenším na Moravě,“ spustila Niki chvalozpěv na přítelkyni.

Vtom mi v kapse domácích džínových kalhot zavibroval mobil. Na displeji stálo „teta“.

„Pardon…“ omluvil jsem se a zmáčkl jsem zelený čudlík. „Ahoj, teti.“

Teta na mě vychrlila horkou senzaci: „Honzíku, člověče, zabili pana Zímu, toho, co jsi se na něho naposledy vyptával a pak jsi s ním dokonce i mluvil…“

Její historka se poslouchala jako úvodní kapitola nějaké hodně napínavé detektivky. Teta tu zvyšovala hlas, tu dramaticky šeptala. Jako by u toho všeho byla osobně… Po skončení párty tenistů volal sekretář jejich klubu Zímovi, že už může odmontovat girlandy z barevných žárovek a taky přídatné osvětlení v hotelových saloncích i v obou klubovních sálech. Když se údržbář nehlásil, při odchodu z budovy zašel sekretář do jeho místnosti v podzemí osobně. A tam… Co našel, mi teta popisovala zbytečně.

„A už se… něco ví?“ zeptal jsem se opatrně.

Prý sotva. Co by se už asi tak mohlo vědět? Akorát mezitím přijela policie a začala zpovídat všechny lidi v tu chvíli přítomné v hotelu. S ohledem na hojně navštívenou klubovní akci ale nebylo mužům zákona co závidět. V budově byli taky ubytováni účastníci a hosté mistrovství republiky v krasobruslení, které se – jak jsem už věděl od Niki – konalo na nedalekém zimním stadioně. I ti z nich, co v místě ubytováni nebyli, se tam alespoň stravovali. Toho dne se prostě ve Sporthotelu motal od rána opravdu kdekdo.

Protože každé moje slovo poslouchali všichni tři Šebestovi, mluvil jsem velice málo. Neměl jsem zapotřebí, aby z rozhovoru vyplynulo, že jsem se o oběť zločinu před několika dny zajímal.

„Teti, promiň, mám ještě nějaké povinnosti,“ vymlouval jsem se. „A jestli opravdu pojedeš k našim, tak všechny pozdravuj. Že se s Niki zase brzy zastavíme,“ plácal jsem úplně nesmyslně. Vždyť jsem s našimi nebo se ségrou po telefonu mluvil snad každý den.

„Jak se má tetička?“ zajímal se zdvořile Šebesta, který se s tetou Klárou znal od vidění ještě z Bristolu.

Tak jsem začal líčit, jak ve Sporthotelu našli zavražděného topiče a údržbáře v jedné osobě. Dbal jsem na to, abych ani neuvedl jeho jméno. Musel jsem vypadat jako řadový senzacechtivý zvědavec, který dává dál jen to, co zaslechl. Protože z tetiných úst o šroubováku nepadla zmínka, nemluvil jsem o něm ani já. Proč taky. Jestli se s Pernerem dohodnu, budu moci až do konce svých dní spokojeně předstírat, že mi jméno Zíma nikdy nic neříkalo.

Šebestu smrt nějakého topiče ale zjevně nezajímala. Vypadal unaveně.

„Děti, myslím, že tu naši sešlost za chvíli rozpustíme,“ prohlásil. „Maminka musí odpočívat a já mám za sebou perný den. Pan rektor byl únavně zdlouhavý.“

„A jak to jednání dopadlo?“ zajímalo mě, jaká práce čeká naši divizi.

„Dobře. Jak jinak?“ podivil se Šebesta, že někdo u jeho stolu snad pochybuje o jeho nadpřirozených schopnostech. „Budeme se starat o propagaci celé univerzity. Ale než jsme se k tomu nad jednou

kávou a minerálkou dopracovali, to byl tedy horor. Nejsem žádný náruživý jedlík, ale povídat si na lačno… A potom jsem ještě musel za inženýrem Pernerem. Strana chystá předvolební konferenci, musíme si pečlivě připravit svá vystoupení. Nebudou tam jenom naši přátelé, nemyslete.“

Rodič Petry Pernerové je čilouš, jen co je pravda. Od oběda ve Sporthotelu předsedal výročnímu setkání členů a přátel tenisového klubu, odskočil si do suterénu zapíchnout Zímu a vpodvečer si ještě s mým budoucím tchánem vesele ladil noty na partajní konferenci. Ten chlap musí mít výdrž. A hlavně nervy jako špagáty. Na něho budu muset velice opatrně.

Jako by to bylo dnes, si vzpomínám, že následujícího dne, tedy třetího ledna, bylo něco ve vzduchu. Buď zazmatkoval atmosférický tlak, nebo se vyskytly skvrny na slunci… Pernerova sekretářka ve stavební firmě Perner Bau každopádně neměla svůj den. Jako bych jí byl něčím podezřelý. Kdyby mohla, odebrala by mi snad i otisky prstů. Po telefonu ale mohla akorát otravně vyzvídat, proč vlastně musí jakýsi Mahler z nějaké Futury mluvit osobně s „panem prezidentem“.

„Nevyřídil by to některý z viceprezidentů?“

Futura měla generálního ředitele, zatímco zedníky v bývalých Pozemních a Dopravních stavbách nekočíroval nikdo menší než prezident. Potlačil jsem zavytí.

„Nevyřídil.“

„A kdo vlastně jste, pane Mahlere? Co v té Futuře děláte? Jaká je vaše pozice?“

„Paní sekretářko, já se u vás neucházím o místo,“ vyjel jsem na ni. „Jsem ředitelem hradecké divize firmy, ale to s mým telefonátem vůbec nesouvisí. Chci jenom panu prezidentovi něco osobně sdělit.“

Když baba konečně kapitulovala, zahlaholil ve sluchátku optimistický baryton, který jsem už znal od Vánoc.

„Ředitelství Perner Bau, u telefonu Perner.“

Svým prezidentstvím se sice neoháněl, ale i tak jeho jméno zaznělo, jako by ho zdobil mimořádně významný šlechtický predikát. Herr von Perner se mi představil tónem hodným příslušníků panovnických domů. Rozhodl jsem se pro frontální útok.

„Mahler, pane prezidente. Poprvé jsme se setkali o Vánocích u Šebestů…“

„Á, pravda… Pan profesor Mahler, tuším že Jan. Toho času ředitel reklamní agentury,“ zaryčel Perner radostně.

Nezasvěcený si mohl myslet, že se velkému prezidentovi právě ohlásil nejlepší kamarád z dětství, se kterým se už bůhvíjak dlouho neviděli.

„A podruhé jsme se krátce zahlédli včera odpoledne ve Sporthotelu,“ dokončil jsem původní myšlenku. „Poblíž kotelny.“

Žádný radostný ryk se najednou nekonal. Perner se odmlčel.

„Tak přece jen jste to byl vy,“ řekl po chvilce.

Pochopil jsem, že si včera v tom fofru a ve slabém světle stropních svítidel nebyl tak úplně jistý, jestli se mu jenom nezdám.

„Myslím, že bychom si měli někde v klidu pohovořit,“ nadhodil jsem.

„O čem?“ Z Pernerova hlasu se najednou vytratil nejen optimismus, ale i jeho obvyklá živost.

„Třeba o poučení, které plyne ze starého přísloví: Kdo čím zachází, tím taky schází,“ navrhl jsem.

„To já bych se přimlouval spíš za to známé – Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu…“ navrhl Perner okamžitě jiný skvost lidové moudrosti.

„Vy to musíte vědět,“ řekl jsem s významným důrazem na osobní zájmeno.

„Něco málo o tom snad vím,“ odsekl a bylo zřejmé, že se vzpamatoval. Že je to už zase ten starý Perner. Prezident. „Pane Mahlere, jestli si myslíte, že se nějak osobně přiživíte na tom hnusu, kterým se přiživoval on, dovolte, abych vás se vší vážností varoval.“

Co asi uděláš, napadlo mě. Taky mě propíchneš šroubovákem?

„Naopak, pane prezidente,“ spěchal jsem vyjasnit rýsující se nedorozumění. „Váš čin má moje plné sympatie. Jen si myslím, že bychom si jaksi měli… sladit jisté informace.“

„Cože? Jaký čin a jaké informace? Nerozumím vám,“ přerušil mě. Na prezidenta má nějak dlouhé vedení, povzdechl jsem si v duchu.

„O činu se raději po telefonu šířit nebudeme,“ řekl jsem rychle. „A informacemi jsem myslel to, co případně budeme nuceni povídat těm, kteří se nás možná přijdou vyptávat. Jedna vymyšlená neprůstřelná verze je vždycky lepší než dvě pravdivé a průstřelné.“

„Tak mladý a už tak cynický?“ zachechtal se.

„To byl jenom citát z mé mladické četby,“ přiznal jsem skromně.

„Synu, to asi čtete pěkné věci…“ Bylo znát, že suverén a bavič se už našel docela.

„Tak kdy a kde?“ vrátil jsem se k věci.

„Dnes mám přes poledne volno. Dáme si někde něco dobrého a při tom vám budu plně k dispozici,“ uvažoval nahlas. „Co byste řekl restauraci Savarin ve 12.30? Sedávám obvykle v zadní místnosti. V poledne tam vzadu bývá prázdno.“

„Dal bych přednost náhodnému setkání někde, kde se motá hodně lidí,“ hájil jsem svoji původní představu.

„Oni snad už…?“ Perner se zarazil.

„Ano. Oni už…“

„Tak něco navrhněte vy,“ přehrál to na mě.

„13.00, hala hlavního nádraží, chodba před místenkovými pokladnami,“ promluvil mými ústy čtenář detektivek.

„Budu tam,“ souhlasil a zavěsil.

Zatímco o Vánocích padal sníh a panovala klasická idylka málem jako z Ladových pohlednic, na Nový rok se k večeru oteplilo a z nebe začal padat mrznoucí déšť. A tak tomu bylo i v dalších dnech. Sníh zmizel a každou chvíli přeprchalo. Když jsem se ve čtvrtek třetího ledna chystal v polední přestávce za inženýrem Pernerem, zjistil jsem, že venku už zase jemně mží.

Zaparkoval jsem u nádražní pošty. Ani Pernerův mercedes, ani jeho jaguár – v Hradci jediný svého druhu – tam ale nikde nestál. Zamířil jsem ke vchodu do hlavní nádražní haly, když pár kroků ode mne zastavil na parkovišti otřískaný taxík. Vystoupil z něho Perner, roztáhl deštník a málem do mě vrazil.

„To je náhoda, pane Mahlere,“ napřáhl ke mně pravici.

Já jsem se ale zachoval trošku jako trouba. Fascinovaně jsem zíral na jeho levou ruku třímající velký černý deštník, který by slušel kterémukoliv z hrdinů některého z nejstarších filmů pro pamětníky.

„Copak?“ sledoval můj pohled Perner.

„Nic, promiňte… Dobrý den, pane prezidente…“ zakoktal jsem.

Tak je to tedy… Andrea a Perner… Ona s tím navoněným tlusťochem…? A vlastně proč ne? Je sympatický i chytrý, vzdor svému věku a nadváze má obrovský šarm. A především je závratně bohatý. Náš malý hradecký svět mu leží u nohou. A asi bude ke všemu brzy i panem primátorem.

Perner si mě pátravě prohlédl: „Neblbněte i vy, mladej. Toho prezidenta si můžete odpustit. Já tu americkou šaškárnu pro snoby nesnáším. Dřív tady kdekdo lezl do zadku komančům a všichni byli soudruzi, teď jsou pro změnu všichni magistři a prezidenti. Ale co král činí, zdrávo pro poddané. Hrají si na to jiní, tak si na to hraju taky.“

„Kdo chce s vlky výti?“ uchechtl jsem se.

„No jo… Ale jinak jsem, chválabohu, normální,“ mávl rukou Perner a vykročil po mém boku do hlučící nádražní haly. „Kam teď? K místenkovým pokladnám se snad už teď prodírat nemusíme.“

„Zde je vchod na první nástupiště,“ ukázal jsem. „Pokud vám nevadí, že nebudeme sedět…“

Přikývl a vykročil. Začali jsme korzovat po předlouhém peroně. Váhal jsem, jak začít, protože ten obtloustlý žoviální manažer na mě sice působil všelijak, ale rozhodně se nechoval jako zločinec, který se sešel s člověkem, jehož jediné slovo by policii přivedlo na jeho stopu.

„Za chvíli přijede rychlík Intercity z Prahy,“ poznamenal jsem.

V souboji nervů prý vždycky podlehne ten, kdo promluví první. Perner ale jen pohupoval sklapnutým

deštníkem, hleděl k zemi a mlčel.

Nevydržel jsem to: „Pane inženýre, myslím, že spolu musíme mluvit na rovinu. Jinak to nemá smysl.“ Přitakal, ale mlčel dál.

„Zíma vás vydíral,“ vyhrkl jsem oznamovacím tónem. „A vy jste se rozhodl jednat.“

Perner pokrčil rameny a přikývl: „Nějak tak. Dejme tomu. Je to ale trochu složitější, než si asi v tuto chvíli myslíte. Taky se obávám, že nemám chuť se vám zpovídat. A vůbec. Stále nechápu váš zájem a tudíž mi uniká i smysl naší debaty.“

„Pane inženýre, já jsem přece na vaší straně,“ drmolil jsem. „Mě Zíma vydíral taky.“

„Vás?“ Perner si mě změřil od hlavy k patě a pak se rozchechtal.

Muselo mu nejspíš připadat k popukání, že ten, kdo se rozhodl vydírat podnikatelské eso, multimilionáře jeho formátu, nepohrdl ani bezvýznamným zaměstnancem, snaživým permoníčkem, jako jsem já.

„Předpokládám, že i ve vašem případě šlo o nahrávku, která vás kompromitovala,“ pokračoval jsem.

„Něco takového,“ připustil Perner a poprvé se zaškaredil. Bylo mu už jasné, že vím všechno.

„Zíma v bungalovu instaloval webovou kameru s notebookem. Každý, kdo tam…“

„Nevím, jestli se jmenoval Zíma,“ přikývl Perner, „ale skutečně ten pán, co se mu včera… stala ta nehoda… pořídil několik záběrů, které by mi mohly… řekněme hodně zkomplikovat život. Přišel za mnou před rokem s cédéčkem a vyslovil určitý požadavek. Bylo to v době, kdy jsem právě vstupoval do politiky. Nejraději bych ho s tou nechutností vyhodil, ale musel jsem se držet zpátky.“

„Mě si natočil před dvěma měsíci,“ přiznal jsem se. „Chtěl půl milionu. Na kolik si cenil vás?“

Protože hovořil tak klidně, začal jsem sám sebe přesvědčovat, že toho Perner o mém cédéčku asi mnoho neví. O moji osobu mi v tuto chvíli ale nešlo. V duchu jsem se modlil hlavně o to, aby se Perner nikdy nedověděl, s kým si mě Zíma natočil.

„Po vás chtěl peníze? Ode mne nepožadoval ani korunu,“ zavrtěl hlavou Perner.

„Ani korunu?“ opakoval jsem udiveně.

„Měl jsem mu poskytnout určitou protislužbu,“ vysvětlil neurčitě.

„Jenom protislužbu?“ protáhl jsem zklamaně.

„To vaše jenom bylo zatraceně relativní. Ona protislužba by za normálních okolností měla hodnotu, že byste mrkal na drát.“

„A poskytl jste mu ji?“ zajímal jsem se.

„V podstatě ano. Ale neposkytl jsem ji přímo muži, který mě vyhledal, nýbrž jeho prostřednictvím

někomu jinému.“

„Karlovi?“ ušklíbl jsem se.

„Jakému zase Karlovi?“ zarazil se Perner. „Jednalo se o dámu.“

To naopak nedávalo kloudný smysl mně. Perner mluvil na můj vkus velice obecně, jako delfská věštírna. Překročíš-li řeku, zničíš velkou říši… Ale kterou, sakra? Musel jsem si v tom zjednat aspoň trochu jasno a všechno, co mi byl Perner ochoten sdělit, uspořádat do jakéhos takéhos přehledu.

„Moment, pane inženýre. Chtěl po vás před rokem protislužbu, kterou jste – pokud jsem slyšel dobře

– poskytl. Ne přímo Zímovi, ale jeho prostřednictvím jisté dámě. Protože se včera stalo, co se stalo, předpokládám, že Zíma přišel s dalšími požadavky… Nemusíte mi to říkat, nic nechci vědět… Jen vám chci naznačit, že jsem v celé té vyděračské historii orientován, a že fakt, že jste se s tím člověkem vypořádal, hraje do karet i mně.“

Přerušil mě amplion nad našimi hlavami: „K prvnímu nástupišti přijíždí rychlík z Prahy hlavního nádraží, Pardubic, České Třebové, Zábřehu na Moravě, který pokračuje ve směru…“

„Je tady na můj vkus nějak moc lidí… Pojďte někam jinam.“ Perner pokynul ke vzdálenému pátému a šestému nástupišti, která se nacházela v pokračování prvního, ale už mimo vlastní prostor nádražní budovy.

Odtamtud jezdily jen lokální spoje a v tuto chvíli tam nebyla ani noha. Následoval jsem ho váhavě. Co má za lubem? Nesměl jsem ztrácet ze zřetele, že už jednou vraždil.

„Pane Mahlere, aby bylo jasno,“ změřil si mě vážně. „Já nejsem ten, kdo se s ním – jak vy říkáte – vypořádal. Toho člověka jsem viděl celkem třikrát. Bylo to na začátku minulého roku. Představil se mi jako Dixon.“

„Jako kdo?“ zalapal jsem po dechu. Co má být zase tohle?

„Já si nejsem na sto procent jistý, že můj Dixon je váš Zíma, ale zatím se mi to tak jeví. Bylo by to logické a přitom nejjednodušší vysvětlení. Ledaže by existovala dvojčata, která z neznámých důvodů používala rozličná jména, tedy Dixon a Zíma. Ale to by asi přicházelo v úvahu jenom v nějaké telenovele,“ pousmál se.

„Vás tedy vydíral pod jménem Dixon,“ zopakoval jsem si informaci.

„Ano. Mluvil se mnou jenom anglicky a pokud to dokážu posoudit, mluvil jako rodilý mluvčí.“ Vzpomněl jsem si okamžitě na anglické pejprbeky v Zímově kutlochu.

„Říkal, že je britský podnikatel se zájmy v Česku a že se dostal do potíží. Má prý jakýsi čestný dluh, který bych mu mohl hravě pomoci splatit. Ne penězi, ale službou. Odtušil jsem, že nemám šajn, proč bych to dělal, a on se okamžitě vytasil s cédéčkem.“

„Předpokládám, že na něm byl záznam nevhodný pro mládež do patnácti let,“ nadhodil jsem.

Perner přikývl: „Jsme snad oba dospělí… Předal mi cédéčko s nahrávkou mého dovádění s jistou krásnou mladou dámou a řekl si o službu, která byla sice dost mastná, ale byla nicméně v mých

možnostech.“

Hurá! Nešlo o Petru! Tudíž o mně neví.

„Začínající politik si nemůže dovolit ani ten nejmenší skandálek. A už vůbec ne zemětřesení na třech frontách. Vypuklo by nejen u mě doma, ale určitě ještě mnohem víc ve straně a následně by mě ještě s gustem proprali ve všech bulvárních médiích. Tomu by se nedalo bránit… Udělal jsem tedy, co po mně chtěl, a měl jsem pokoj. Dixon dodržel slovo. Nikdo za mnou už nikdy s žádnými požadavky nepřišel. Akorát jsem si začal dávat větší pozor a už nikdy jsem se se svojí přítelkyní do toho bungalovu za Sporthotelem neuchýlil.“

„Pak ovšem nechápu, proč včera došlo až na ten šroubovák,“ zatvářil jsem se hodně nedůvěřivě.

„Ten šroubovák na svědomí opravdu nemám,“ trval na svém Perner.

„Tak proč jste jako řádný občan nezavolal policii?“ vypálil jsem.

„Bál jsem se možných důsledků. Co byste jim na mém místě povídal vy? Proč jsem tam vůbec lezl? To jsem se jim měl podle vás svěřit? Koneckonců ani vy jste je nezavolal.“

„A proč jste tam tedy lezl, pane inženýre?“ zeptal jsem se ironicky.

„Nemusel bych vám povídat vůbec nic,“ zaškaredil se Perner. „Ale budiž… Jsme na jedné lodi… Jak možná víte, jsem předsedou místního tenisového klubu. Včera jsme pořádali takový výroční dýchánek.“

Přikývl jsem, jako že to všechno už vím.

„Měli jsme pozvanou mimo jiné Světlanu Náprstkovou, tu šansoniérku,“ pokračoval. „Po její první písni selhala v sále zvuková aparatura. Trapas. Když si s tím nevěděl rady technik, který s paní Náprstkovou přijel, napadlo někoho z funkcionářů klubu, že zavolá hotelového údržbáře. Prý je šikovný… A údržbář přišel. Nikdy předtím jsem ho ve Sporthotelu neviděl. Bez ohledu na ty příšerné montérky to ale byl Dixon jako vyšitý. Nejen podobou tváře, ale i postavou a gesty. Když aparaturu

za minutku spravil, vrátil se zpátky do hlavní budovy. Asi za hodinu Náprstková se svým vystoupením skončila, já jsem jí s kytkou poděkoval a vydal jsem se za tajemným údržbářem.“

„Odkud jste věděl, kde se zdržuje?“

„Poptal jsem se v recepci. Nijak jsem se neschovával, neměl jsem důvod. Chtěl jsem s ním prostě jenom mluvit. Potvrdit si, že je to opravdu Dixon. To, co jsem pro něho udělal, už mě ani nemrzelo, vem to čert. Potřeboval jsem se ujistit, že s tím nešťastným cédéčkem už nikdy nikde nevyleze. V naší straně přituhlo, někteří staří funkcionáři začali nevražit na nové kandidáty. Konkrétně jim vadím já a Milan Šebesta.“

„Proto se s vámi Milan včera sešel,“ došlo mi okamžitě.

„Včera?“ podíval se na mě nepřítomně. „No… máme zkrátka problémy… Ale ještě k tomu vašemu Zímovi a mému Dixonovi. Šlo to ráz na ráz, nikde jsem se nezdržoval. Seběhl jsem do suterénu, nakoukl dovnitř a okamžitě jsem vycouval. Neměl jsem zájem, aby mě někdo načapal nad čerstvou mrtvolou.“

„Já bych ale řekl, že jste se tam přece jen chvilku zdržel. Tu spoušť na podlaze měl sotva na svědomí nebožtík. Podle mne jste tam hledal ta cédéčka,“ připomněl jsem mu strašlivý binec, který po sobě zanechal.

„Máte pravdu, že tam byl příšerný nepořádek. Všechno ze skříně se válelo po zemi. Nakonec jste to viděl taky. Ale to nebylo moje dílo. Tak to vypadalo už při mém příchodu. Opravdu jsem tam nic nehledal. Jen jsem celou místnost prošel a zběžně jsem se mrkl na ty krámy na zemi. Nikde nebyl žádný počítač a ani jediný kompaktní disk. Na parkovišti jsem se podíval na hodinky. I s cestou chodbou tam a zpátky mi návštěva místnosti, kde došlo k vraždě, nezabrala víc než pět nebo šest minut.“

Znělo to věrohodně, ale suď bůh, je-li to pravda. Pokud ano, měl nepořádek potom tedy na svědomí skutečný vrah. Pernerův klid mě fascinoval. Mohl to na mě jenom hrát? Ale něco mi najednou říkalo, že prezident Perner Bau mluví pravdu.

„Musíme se dohodnout, co budeme povídat policii, když za námi přijde,“ navrhl jsem.

„Už se stalo,“ řekl Perner.

„Co se stalo? Oni už za vámi byli?“ Přikývl.

„Proč jste se potom v telefonu divil, když jsem vám řekl, že oni to už vědí,“ pokusil jsem se Pernera usvědčit ze lži.

Že by přece jenom se mnou nehrál fér?

Zavrtěl hlavou: „Volal jste mi hned ráno. Přišli za mnou okolo jedenácté.“

„Jak vás tak rychle vyhmátli?“

„Hotelová recepční jim dala hlášku, že jsem se jí vyptával, kde bych našel hotelového údržbáře.“

„A co jste jim řekl?“ visel jsem mu na ústech.

„Pravdu a nic než pravdu, k čemuž mi dopomáhej Bůh, jak se píše ve starých anglických detektivkách,“ ušklíbl se cynicky Perner. „Nic jsem nepopřel. Naopak. Řekl jsem jim, že jsem chtěl toho pána v montérkách odměnit za to, jak nám vytrhl trn z paty. Když mi recepční řekla, že je k nalezení někde ve sklepě, vrátil jsem se do budovy tenisového klubu, kde máme i domácí hotelový seznam, a odtamtud jsem mu zavolal. Nebral to. Bylo poměrně pozdě, tak jsem si řekl, že ho seženu někdy jindy.“

„Uvěřili vám?“

„Proč by neměli? Kliku ve sklepě jsem otřel kapesníkem a jinak jsem se tam ničeho nedotkl. Nikdo kromě vás mě nepotkal ani cestou tam, ani cestou zpátky. Nikdy mě nikdo nikde se Zímou neviděl. Vždyť jsem neměl ani tušení o existenci nějakého údržbáře a topiče.“

„Být vámi, pane inženýre, tak ještě nejásám. Jestli vám tak docela neuvěřili, budou si vás oťukávat dál. A hlavně se budou s fotkou v ruce kdekoho vyptávat. Možná si na Dixonovu tvář vzpomene vaše

sekretářka ve firmě,“ zkusil jsem Pernera zneklidnit. „Anglických obchodníků se v Hradci zase až tak moc nepotuluje.“

Štvalo mě, jak rychle se Perner zase stal pánem situace.

„Moje sekretářka ke mně před rokem třikrát uvedla vymydleného a přiměřeně oblečeného pana Dixona, obchodníka z Londýna. O čem jsme se bavili, nemá tušení. Ani ve snu by si Mr. Dixona nespojila s nějakým umolousaným chlápkem montérkách.“

„Takže je vám v podstatě jedno, co budu povídat policii, pokud mě nakonec taky objeví,“ řekl jsem s povzdechem.

„Dá se to tak říct,“ přikývl. „Ale buďte klidný. Oni za vámi nepřijdou. Já jim nic nepovím a nikdo jiný o vás neví. Nebo snad ano?“

Hlavou mi probleskla vzpomínka na Andreu. Ale ne… Byl jsem si jistý, že Andrea mě nezradí. Tím spíš, že by tak úplně zbytečně upozornila na sebe a mohla by policii přivést i na stopu svého milence, který si už mne ruce, jak jim vyklouzl… A vůbec. Jaképak skrupule? Za zradu se platí zradou. Kdyby mě Andrea namočila, neváhal bych ani na okamžik vymáchat v tom i Pernera. Člověk dotlačený ke zdi nemá čas dumat o morálním rozměru revanše.

„Dá se to tak říct,“ odpověděl jsem Pernerovi jeho vlastní frází.

Na peron pátého nástupiště se začali trousit studenti ze středních škol, kterým před chvílí skončilo vyučování. Za chvíli je lokálka rozveze do jejich rodných vísek.

„Myslím, že jsme si všechno podstatné řekli,“ konstatoval Perner spokojeně. Bylo na něm vidět, že se právě rozhodl naše setkání odpískat. „Myslím, že bezprostřední nebezpečí je zažehnáno. To je dobře, protože ze zkušeností kolegů vím, že volební kampaň někdy ztroskotá na úplné prkotině.“

„Kdy začnete s kampaní?“ prohodil jsem čistě ze zdvořilosti. Politická scéna mi byla buřt.

„Už jsem začal. Demokracie má svoje rituály.“

„Staří Řekové by se divili,“ uchechtl jsem se.

Zamrkal na mě pobaveně: „Máte recht. I když… I oni věděli své. Copak by mohli celé dny filozofovat a pěstovat demokracii, kdyby na každého z nich nemakalo hejno otroků?“

„Vždyť současní demokraté z povolání jsou na tom stejně,“ zaprovokoval jsem.

Žertovně mi zahrozil a natáhl pravici: „Pane Mahlere, těšilo mě… Kdyby se něco dělo, sekretářka bude mít pokyn, aby vás kdykoliv okamžitě spojila.“

„Nebo vám jednoduše vzkážu po vaší přítelkyni,“ navrhl jsem s předstíranou samozřejmostí.

„Souhlasíte, abych s ní mluvil na rovinu?“

Strnul uprostřed pohybu. Tak nějak jsem si vždycky představoval, že musí vypadat člověk, kterého střelili do zad. Zbývalo mu jenom otočit se kolem své osy a klesnout k zemi. Jako v dobrém westernu… Perner sice k zemi neklesl, ale maska žertujícího bonvivána byla ta tam. Zmizela, jako by se vypařila. Vypadal najednou na mnohem víc než na svých pětapadesát.

„Copak vy… jak to… vy ji… znáte?“ polykal naprázdno.

„Jenom pracovně,“ usmál jsem se s převahou. „Ale i tak vám musím blahopřát, pane inženýre. Je to nádherná žena.“

Perner na mě bezeslova vytřeštěně zíral. Netušil jsem, že ho to tak sebere. Vypadal hůř, než kdyby v kolejišti kousek od nás explodoval granát. To jsou neslavné konce suverénů. Najednou s vámi namísto pomazaného poloboha stojí obyčejný ustrašený smrtelník… A přitom stačilo tak málo.

Vlastně jenom jediný prchavý okamžik, záblesk myšlenky, kdy jsem si dokázal propojit deštník u Andrey se stejným deštníkem v jeho ruce.

„Já o vašem vztahu nikomu neřeknu,“ ujišťoval jsem ho. „Přísahám.“

Bezeslova pokýval hlavou a zhluboka se nadechl. Pak si mě zase pronikavě změřil. Během našeho rozhovoru na nádraží to bylo už potřetí, ale tentokrát mě poprvé zamrazilo… Čekal jsem, co z něho vypadne. Neřekl ale už ani slovo, jen sevřel rty, rozklapl svůj velikánský deštník a vydal se k nezastřešenému východu z pátého a šestého nástupiště.

Díval jsem se za ním. Jeho pohled před chvílí se mi tedy ale vůbec nelíbil. Šel z něj strach. Že by Perner se mnou celou dobu přece jen hrál velkolepou komedii a teď ho pěkně vzalo, že ho po tajemném Dixonovi-Zímovi mám i s Andreou pěkně v hrsti pro změnu zase já? Možná… To by ale měnilo situaci. Pak by bylo docela dobře možné, že přece jen vraždil on. Vzdychl jsem si… V tom případě by pak ten, komu by po dnešku šel pachatel případně po krku, nebyl nikdo jiný, než moje maličkost.

7.

Následující noc ze čtvrtka třetího na pátek čtvrtého ledna mi připadala nepředstavitelně dlouhá… Otazníky se nabízely samy. Mohl být Pernerův tajemný Angličan skutečně můj Zíma? Mohl. Vždyť Pernera vydíral za pomoci nahrávky pořízené v bungalovu. Je nepravděpodobné, že by nějaký Dixon dělal totéž co Zíma. A pak – ta zjevná podoba… Zíma se tedy vydával za Angličana. A koneckonců, proč ne? V rozhovoru se mnou se k zálibě v angličtině hrdě hlásil. Musel ten jazyk ovládat docela slušně. Proč by jinak ve svém doupěti přechovával anglicky psané knihy?

„Pokud to dokážu posoudit, mluvil jako rodilý mluvčí,“ líčil mi ho Perner.

Ale jestli ten jeho údajný obchodník z Londýna opravdu mluvil jako ten, kdo má angličtinu za mateřský jazyk, to suď bůh. Nebyl jsem si jistý, jestli by něco takového dokázal posoudit zrovna Perner. Petra si několikrát stěžovala, že její „fotřík“ v mládí žil bujarým životem, akorát hrál tenis a honil holky a na ni má pro změnu doslova nepřiměřené nároky…

Mladý plejboj určitě znal lepší povyražení než bylo studium cizích jazyků. Na Pernera by nejspíš udělal dojem každý plynulejší slovní projev se slušnou výslovností. Pokud se tedy Zíma vydával za Dixona jenom před Pernerem a jeho sekretářkou, mohlo mu to klidně projít. Tím mám ale zodpovězenou jenom první otázku. Ano, Zíma se mohl za Angličana vydávat úplně klidně.

Mnohem důležitější by ale byla odpověď na otázku druhou. Proč by Zíma něco takového dělal?

Perner mi toho zase až tak moc neprozradil. Možná to nějakou svoji logiku mělo. Anebo to bylo úplně prosté. Třeba se za Dixona vydával z úplně stejných důvodů, které ho o rok později vedly k tomu, aby pro mě pro změnu stvořil virtuálního zlého kamaráda Karla.

Brněla mi hlava. Otázka stíhala otázku až do svítání. Co třeba ta tajemná protislužba, kterou za své mlčení Zíma požadoval na Pernerovi? Prezident Perner Bau nepatřil zrovna k bezstarostným povídálkům. To, co pro Zímu zařídil, prý bylo „mastné“. Co je mastné pro Pernera? Něco za milion, za dva nebo za deset? Nepochopil jsem, proč tu službu neposkytl Zímovi přímo.

Ona finančně (a možná i jinak) nákladná služba byla údajně poskytnuta nějaké „dámě“. Záhadný Dixon byl v celé věci prý jenom „prostředníkem“. Tak to mi už nedávalo smysl vůbec… Na fildě jsme museli dělat mimo jiné i zkoušku z psychologie. Od té doby vím, že chaotickým projevům se říká

„slovní salát“. Ale Pernerova salátová směska blábolů o záhadných protislužbách a o neméně záhadných dámách naštěstí nebyla z mého hlediska příliš důležitá.

Musel jsem na to pragmaticky. Bylo třeba se vykašlat na balast a řešit jenom podstatu. A podstatné je vždycky jenom to, co nám umožní přežít… Byly zde jen dvě možnosti. Buď inženýr Perner Zímu zabil a všechno, co do mě sáhodlouze nahustil na nádraží, byla jenom směsice lží a polopravd. Nebo to opravdu nebyla Pernerova ruka, která v osudnou chvíli držela osudný šroubovák, a pak by většina z toho, co mi povídal – možná dokonce úplně všechno – byla pravda. Jinak by to přece nedávalo smysl. Proč by si duševně zdravý člověk jen speciálně pro mne vymýšlel něco tak krkolomně složitého?

Škvíry mezi žaluziemi v oknech mého pokoje v prvním poschodí Winkelmannova paláce světlaly postupujícím svítáním, ale já jsem si hlavu mořil dál… Každopádně z toho všeho pro mne vyplývaly zase dvě mezní eventuality. Buď Perner není vrah a dá mi pokoj, protože ví, že já vím. Svědomí v kauze Zíma má čisté, ale nemá nejmenší chuť se policii zpovídat ze svých poklesků. A ke všemu teď před volbami, od nichž si tolik slibuje.

Nebo vrah je a to je, bohužel, průšvih. Pro mě bohužel, jak říká Boleslav Polívka v tom slavném filmu o dědictví. V tom případě jsem Pernerovi zatraceně nebezpečný. Vím, že v inkriminovanou dobu odcházel z místa činu a vím i to, kvůli komu se stal objektem vydírání. V tom případě bych se měl mít fakt na pozoru.

Problémy nutí člověka přemýšlet a tím mu škodí na zdraví… Za chvíli budu muset vstávat a ještě

jsem nezamhouřil oka. To zase bude den… Zkusil jsem se na chvilku oprostit od svých dedukcí. Jak to v té knížce říkal slavný anglický detektiv? Když nemáte vůbec žádné hmatatelné důkazy, musíte si vypomoci psychologií, svojí znalostí lidí… Zkusím se tedy na chvilku nezatěžovat tím, co jsem vyslechl. Pokud by mi někdo položil otázku na tělo, na kolik procent jsem na základě našeho rozhovoru na pátém nástupišti přesvědčen, že vraždil právě inženýr Perner, musel bych poctivě odpovědět, že maximálně tak na dvacet. A to není mnoho.

Opravdu není? Bylo to tak trochu jako s tou statistikou úmrtnosti v pořadu ČT 2, který jsem sledoval před půlnocí. Lékařstatistik tam uklidňoval vystrašenou veřejnost, že na tu či onu smrtelnou chorobu neumírá dnes ve vyspělých zemích víc než maximálně 5 % těch, kteří jí onemocní, což je prý pro všechny vlastně zpráva neuvěřitelně povzbudivá… Nevím, jak jiným posluchačům, ale mně to blesklo hlavou okamžitě. Co když se já nebo někdo z mých blízkých časem ocitne zrovna v oněch

„neuvěřitelně povzbudivých“ pěti procentech?

Ráno jsem vstával celý rozlámaný, ale prostřídání horké a ledové sprchy to spravilo… Když jsem si potom ještě spálil ústní dutinu horkou kávou, byl jsem jakž takž schopen použití. Cestou do práce mě napadlo, že se zastavím ve Sporthotelu za tetou Klárou.

Šéfka provozu, která se zatím za všech okolností dověděla vždycky všechno, co ji zajímalo, bude o mordu ve „svém“ hotelu už dávno vědět víc než všichni ostatní. Když měla odjakživa kámoše všude, proč by je neměla u kriminálky? Zrovna během mé poslední návštěvy u našich doma jsme si se ségrou z tety v její nepřítomnosti trošku utahovali. Vyslovil jsem názor, že by se naše milá tetička mnohem líp než v ubytovacích službách uplatnila jako policejní vyšetřovatel.

„Nebo jako investigativní novinářka v bulvárním tisku,“ sekundovala mi Marta.

„Paparazzi Klára?“ řičel jsem smíchy.

Když jsem vstoupil do hotelové haly, teta byla u dveří výtahu zabrána do hovoru s vysokým šedivým mužem s hemingwayovským plnovousem. Jako vždycky měla ale oči všude. Hned mi dala znamení, abych počkal.

„To byl majitel,“ řekla mi, když se šedivý pán konečně odporoučel. „Co pořád děláš, Honzíku?“

„Jsem v jednom kole a za chvíli se řítím do šití… Abych nezapomněl. Naši mi včera volali a zase tě moc pozdravovali. Martini kluci se na tebe pořád vyptávají. Jakmile budeš mít čas, brnkni, já vezmu BMW a vyrazíme.“

„Copak máš čas dělat mi ještě taxikáře?“ divila se teta.

„Když nebudeš chtít vyrazit dřív než ve čtyři odpoledne, můžu ti taxikáře udělat kdykoliv,“ konkretizoval jsem svoji nabídku.

„Děkuju, že se staráš, ale nemusíš se vázat na starou bábu, Honzíku. Zvládnu to sama. Když budu mít příští víkend volný, slibuju, že k vašim konečně zajedu,“ slibovala teta.

„Máma se bojí, že tě už nepozná,“ žertoval jsem.

„Tak mamince hezky vyřiď, že silnice, pokud vím, ještě pořád vede i z Hradiště do Hradce,“ odmítla teta mámino špičkování. „A copak je nového u Šebestů?“

„Všechno při starém. To jenom tady ve Sporthotelu se dějí věci,“ dokázal jsem konečně náš rozhovor nasměrovat tam, kam jsem potřeboval.

„Je to hrůza s tím chudákem Zímou, viď? A ty jsi říkal, že jsi ho znal…“

„Jenom velice zběžně. Zastavil se jednou u nás v agentuře. Chtěl si přivydělat,“ vymýšlel jsem si splavně.

„A takhle skončil, představ si… Někdo ho propíchl jeho vlastním šroubovákem,“ ubrala teta na hlase.

„Nepovídej,“ podivil jsem se. „Šroubovákem?“

„Říkal to jeden z těch policajtů v civilu. Doktoři zjistili, že mu vrah probodl srdce a ještě mu roztrhl aortu. To je největší tepna v těle,“ poučila mě teta, zjevně už obeznámená i s pitevním nálezem.

„Vůbec nechápu, kdo by mohl mít zájem na smrti nějakého montéra a kotelníka,“ drnkal jsem dál promyšleně na tetinu klepařskou strunu.

„Možná to byl nějaký maniak. Jak to tak sleduji, myslím, že ani policie zatím o pachateli nic moc neví. Jenom je mi dost divné, že je kolem Zímovy smrti takový šrumec.“

„Jaký šrumec?“

„Víš,“ teta ztlumila hlas do spikleneckého šepotu, „vypadá to, že Zímovu smrt vyšetřují nezávisle na sobě hned dva policejní týmy. Napřed přijeli z místní kriminálky a asi za hodinu po nich se objevila další parta. Asi odněkud shora.“ Teta udělala gesto naznačující sešup z vyšších sfér dolů k nám.

Nepřipadalo mi pravděpodobné, že by sem odněkud shora vyslali tak rychle nějaké experty, ale zase byla pravda, že jsem s vyšetřováním vražd neměl ani tu nejmenší zkušenost. Abych se něco dověděl, raději jsem tetě v ničem neodporoval.

„Zíma byl mnohem záhadnější existence, než se nám všem tady zdálo.“ Teta Klára významně zvedla obočí a vykulila svoje pomněnkové oči.

„Myslíš proto, že byl ve vězení? Možná máš pravdu. Třeba jeho smrt nějak souvisí s tím, za co seděl,“ fantazíroval jsem. „Zločinci si přece běžně vyřizují účty.“

Když nic, bylo pravděpodobné, že řečná teta můj nápad co nevidět prodá někomu z těch, co jeho smrt vyšetřují.

„Prověřují pohyby každého, kdo s ním přicházel do styku,“ pokyvovala teta důležitě hlavou.

„Doufám, že jsi nikomu nepovídala, že jsem se o něho taky zajímal,“ došlo mi, jak snadno na mě mohli přijít.

„Ani slovo,“ zavrtěla hlavou. „Ještě bys musel na policii. A pro nic. Vždyť ty jsi ho znal jenom z jediného letmého setkání, jak jsi mi onehdy sám řekl. O jeho náhodné známé, jako jsi byl ku příkladu ty, by policie určitě zájem neměla.“

„Nakonec se jeho smrt vysvětlí úplně logicky,“ mínil jsem optimisticky. „Ríša Kolda, jeden můj bývalý spolužák z gymplu, který měl tátu u kriminálky, to aspoň vždycky tvrdil. Vraždy prý jsou z 99 procent na jedno kopyto.“

„No nevím… Podle mě policie zatím tápe. Ten major Charvát, šéf toho druhého týmu, kupříkladu jenom mě zpovídal asi hodinu. A musela jsem mu nakonec podepsat takové prohlášení.“

„Myslíš výpověď,“ opravil jsem ji.

„Žádnou výpověď. Prohlášení,“ trvala teta na svém.

„Prohlášení pro kriminálku?“ nedokázal jsem potlačit svoje pochybnosti.

Co si to ta naše rodinná drbna „Number One“ zase vymýšlí? Co je moc, to je příliš.

„Musela jsem jim podepsat, že o tom nebudu s nikým mluvit,“ zašeptala teta Klára skoro úplně neslyšitelně. „Tak mě nikde neshoď, Honzíku.“

O čem, že nebude mluvit? O Zímovi? Panebože…

„Neboj, teti,“ ujistil jsem ji, ale pomyslel jsem si spíš něco nelichotivého o stárnoucích, rozvedených a osamělých ženách.

Bylo nad slunce jasnější, že tentokrát se od tety Kláry nedovím nic. Raději jsem se rozloučil a nejkratší cestou jsem odjel do práce.

Páteční dopoledne mi uběhlo, ani jsem nevěděl jak. Přijeli bankovní manažeři z HVB Group, které zaujala naše „promotion“ nových bankovních produktů největší české komerční banky. Zejména se jim líbilo, jak prý sugestivně prezentujeme nabídku pro studující mládež. Toužili po něčem podobném v bleděmodrém.

Věnoval jsem se jim i s Andreou od 8.30 málem do dvanácti. Pak jsem s nimi poslal Andreu na oběd s tím, že za nimi dorazím hned po jídle. Musel jsem dodělat pár restů. Když jsem několik málo minut před jednou konečně odparafoval poslední návrh, hodil jsem všechny papíry na stůl holkám na sekretariátě a spěchal jsem na parkoviště. Ještě když jsem ovladačem odemykal Ničina bavoráka, neměl jsem nejmenší tušení, že toho dne už restauraci s bankéři nestihnu.

Chystal jsem se nasednout, když ke mně dorazili dva seriózně vypadající pánové. Oba byli oblečení v tmavých kabátech podobného střihu a vůbec si byli tak nějak podobní.

„Kapitán Šlezar.“

„Major Charvát.“

Mávli mi před očima nějakými průkazkami se státním znakem.

„Pan magistr Mahler?“ zeptal se ten o něco starší, major Charvát. Přikývl jsem.

„Rádi bychom se vás na něco zeptali.“

„Tak se ptejte,“ pokrčil jsem rameny, ale srdce mi spadlo do kalhot. Je to v pytli… Jak na mě jenom přišli?

„Tady ne,“ řekl Charvát. „To nebude na pět minut. Zajedeme si někam, kde se můžeme v klidu posadit.“

„Ale já mám ještě nějaký program,“ pokusil jsem klást odpor.

„Je mi líto. Vyšetřujeme závažný trestný čin. Pokud to bude možné, pak vás odvezeme, kam si budete přát.“

A bylo to. Nezbývalo mi, než rezignovaně pokrčit rameny podruhé. „Pokud to bude možné“? To neznělo dvakrát pěkně… Ale na úvahy nebyl čas. Kriminalisté měli za rohem auto s řidičem. Byl to nepříliš nápadný černý Ford Mondeo. Nasedl jsem dozadu, kapitán s majorem ke mně přisedli každý

z jedné strany a šofér – taky v civilu – práskl do koní.

Jeli jsme do městského centra a pak okolo divadla na vnitřní obchvat. K mému údivu ale řidič k budově policejního ředitelství nezabočil. Suverénně se propletl mezi parkujícími vozidly v úzkých uličkách z větší části už neexistující staré židovské čtvrti a nakonec v jedné takové docela zastrčené uličce zastavil. Pánové mě zavedli k okopaným dveřím docela obyčejného bytu v prvním patře.

Zneklidněl jsem. Jsou ti chlapi vůbec od kriminálky?

„Uděláme si kafe a popovídáme si,“ řekl uklidňujícím tónem major Charvát, odemkl a pokynul mi dovnitř.

Trochu jsem se zastyděl za obavy, které si asi přečetl v mé tváři. Ale copak toho o falešných policistech nebylo napsáno víc než dost? Provedli mě předsíní a dali mi přednost v otevřených dveřích prostě zařízeného pokoje.

„Posaďte se u nás.“

S povzdechem jsem zvolil jedno ze čtyř nepohodlných laminátových křesílek u konferenčního stolku s oprýskávající dýhou.

„Hotel Ambassador to není, ale snad tu nebudeme trčet dlouho… Takže to kafe?“ zeptal se mě.

Přikývl jsem a Charvát odešel někam dozadu. Bylo slyšet, že pustil vodu. Se mnou zůstal ten mladší, kapitán Šlezar.

Podivnost celé situace byla očividná. Ještě jsem neslyšel, že by policajti v Čechách vyšetřovali vraždy v soukromí… Ale legitimovali se mi a koneckonců i teta Klára přece mluvila o nějakém Charvátovi… Proletěl jsem očima celou místnost. Kromě stolku a křesel tam byla jenom prázdná knihovnička a na stěně loňský kalendář. Záclony na okně už dávno volaly po vyprání… Připadalo mi nepravděpodobné, že by zde někdo opravdu bydlel.

„Budu vedle,“ houkl Šlezar otevřenými dveřmi na Charváta a zmizel v dalších dveřích.

Osaměl jsem… Jasně. Jeden mě bude zpovídat, zatímco druhý bude dřepět u odposlechu. A až s Charvátem sepíšeme protokol, dodatečně ho osignuje i Šlezar. Dělají to tak prý policajti celého světa. Aspoň podle nebožtíka mého dědy, který to musel vědět, protože sloužil u policie přes třicet let.

Charvát se vrátil se dvěma šálky kávy, dvěma lžičkami a cukřenkou.

„Nevím, jak moc sladíte…“

Poděkoval jsem. Hodil jsem do šálku jednu kostku a soustředěně jsem se věnoval krouživým pohybům lžičkou.

„Co vám říká jméno Václav Zíma?“ vypálil na mě bez varování major v civilu.

„Václav Zíma?“ zapředstíral jsem, že namáhám paměť.

„Pracoval ve Sporthotelu,“ dodal Charvát a upřeně mě pozoroval.

„Aha… tak to je on,“ řekl jsem.

„Předpokládám, že už víte, že byl zavražděn.“

Nadechl jsem se a vydechl: „Slyšel jsem o tom… Neměl jsem ale ani tušení, že se jmenoval Václav.“

„Že byste neznal jeho křestní jméno?“

„Opravdu jsem ho neznal.“

„Koneckonců to není podstatné… Povězte mi o něm všechno, na co si vzpomenete,“ vyzval mě Charvát a pohodlně se v křesle opřel. „Dokud budete povídat, nebudu vám skákat do řeči. Nebudeme to brát úředně. Koukejte – nic nenahrávám, nic nezapisuji.“

„Ani pan kapitán?“ ušklíbl jsem se.

„O něho se nestarejte, má svoji práci… Začněte, odkud chcete. Tohle není regulérní výslech. Proto taky nemusíte podepisovat žádné poučení.“

„A co je to, pane majore, když ne výslech?“

„Zatím bychom to mohli pojmout spíš jako přátelskou besedu.“ Nemohl jsem nepostřehnout to zlověstné „zatím“.

„Vlastně nevím o Zímovi nic,“ řekl jsem.

„Pane magistře, rád bych, aby mezi námi bylo jasno. Až bude potřeba, dokážu vám, že jste zemřelého Václava Zímu znal. Nemá smysl, abyste kličkoval. Povězte mi, kdy a jak jste se seznámili a jak často jste se vídali.“

„Nevídali jsme se, nebyl to žádný můj známý. Vždyť jsem vám už řekl, že jsem do této chvíle nevěděl ani to, že se jmenoval Václav,“ odporoval jsem.

Můj protějšek se prchavě pousmál: „Navrhuji znalost křestního jména ponechat s konečnou platností stranou. Podstatné je jen to, že jste se odněkud znali. Odkud?“

Začal jsem horečně uvažovat. Nebylo vyloučeno, že někdo ve Futuře – nejpravděpodobněji holky ze sekretariátu – si jméno „Zíma“ zapamatovaly. Dvě návštěvy jim zcela neznámého staršího muže asi neunikly jejich pozornosti. Jestliže policie ví, že jsem s ním jednal osobně, budu muset lhát velice opatrně. Umění opatrné lži jsem si osvojil už jako školák. Vlastně to spíš bylo „umění polopravdy“. Člověk mluvil pravdu a jen to, díky čemu se mohl namočit, opentlil elegantním výmyslem. Kdysi to fungovalo. Jednoduchá polopravda byla vždycky úspěšnější než seberafinovanější lež.

„Asi vás zklamu,“ řekl jsem pomalu. „Setkal jsem se s tím člověkem v podstatě úplnou náhodou. A bylo to z jeho iniciativy. Navštívil mě ve firmě, kde působím. Tedy v reklamní agentuře Futura.“

„Já vím, kde momentálně pracujete, pane magistře,“ přerušil mě. „To můžete přeskočit. Mně zajímá jenom Zíma. Jak na vás přišel? A proč vás ve firmě vyhledal?“

„Měl zájem si přivydělat,“ řekl jsem stručně.

„V reklamní agentuře? Jak?“

„Třeba roznosem letáků po domech, říkáme tomu direct mailing. Taky se mi nabízel, že pomůže s lepením plakátů a s instalací billboardů u dálničních přivaděčů.“

„Potřeboval peníze?“

Uchechtl jsem se: „Znáte někoho, kdo je neopotřebuje?“

Neodpověděl mi, jenom si mě mlčky měřil. Potom pokračoval: „To znamená, že pak Zíma pro vás nějaký čas pracoval?“

Zavrtěl jsem hlavou: „Nepracoval. Měli jsme na to všechno už nasmlouvané lidi. Neměl jsem panu Zímovi co nabídnout.“

„Proč vás potom ale navštívil podruhé?“ zajímal se Charvát. Bylo to jasné. Někdo z mého bezprostředního okolí žvanil.

„Je běžné, že to u nás lidé zkoušejí opakovaně,“ pokrčil jsem rameny. „Když dostaneme velké zakázky, potřebujeme na přechodnou dobu i víc lidí. Pracují pro nás na základě takzvaných dohod o vykonání práce. Jak se říká – na smlouvu o dílo… Pan Zíma to ale zkusil už jenom jednou. Tedy u mě. Je možné, že se v agentuře zastavil víckrát, ale se mnou určitě mluvil jenom dvakrát.“

„A vy sám jste za ním nikdy nebyl?“

„Proč bych za ním chodil?“

„Tak byl jste za ním, nebo nebyl?“

„Ne,“ řekl jsem rezolutně.

Zatloukat, zatloukat… Nebo snad ne?

„Pane magistře,“ řekl Charvát káravě, „nepodceňujte nás. My máme svoje možnosti, jak se dovědět i to, co před námi lidé z nejrůznějších důvodů tají. Vzpomeňte si přece. O Vánocích – konkrétně 25. prosince na Hod boží – jste navštívil Sporthotel. A jedním z lidí, se kterými jste si tam povídal, byl i zavražděný Zíma.“

„Ale to byla přece taky úplná náhoda,“ málem jsem v křesle nadskočil. „Šel jsem do hotelu za svojí tetou. Byly Vánoce a ona měla službu…“

„Navštívil jste paní Kláru Veselou,“ přikývl Charvát. „To víme taky. Ale když jste se s ní rozloučil, odešel jste z hotelové haly se Zímou. Proč?“

Bacha, Mahlere! Oni toho vědí mnohem víc, než si myslíš. Od koho asi? Že by mě přes všechny sladké tetičkovské řečičky Klára přece jen práskla? To mi na ni ale nesedělo… Počkat… Moment… Viděla mě uklízečka, která vytírala prostor u výtahů a taky mě zahlédl číšník, který se objevil u vchodu do restaurace. Ti mě ovšem neznají jménem, v životě jsem s nimi nemluvil. Ale copak to rozhoduje? Mohli se tety jen tak v legraci zeptat, kdo byl ten mladík, se kterým se pusinkovala… Je to bída. Člověk nikdy neví, kdo ho má v merku.

„Jak jsem už řekl, šel jsem navštívit tetu. Se Zímou jsme se potkali náhodou, když jsem už byl na

odchodu. Skoro jsme do sebe vrazili, Do toho okamžiku jsem neměl tušení, že pracuje ve Sporthotelu,“ vychrlil jsem ze sebe.

Nevím, co z toho, co jsem právě řekl, zaznělo majorovi z mých úst málo věrohodně. Každopádně to dopadlo tak, že si mě Charvát zase mlčky změřil a pak nadhodil jenom: „Opravdu…?“

„Byla to náhoda,“ řekl jsem pevně.

Zase se odmlčel, zaklonil se v křesle a chvíli zíral do stropu. Když se konečně pohledem vrátil k mojí maličkosti, na jeho rtech pohrával ironický úsměšek: „A druhého ledna odpoledne to bylo podle vás taky náhodné setkání, pane Mahler?“

To tedy byla trefa do černého. Strnul jsem, v hrdle mi vyschlo a srdce mi začalo bláznivě bušit… Měl jsem pocit, že musím vypadat přinejmenším jako inženýr Perner na pátém nástupišti, když jsem na něho jakoby nic vybafl, že znám totožnost jeho utajované milenky. Teď jsem pro změnu nebyl souvislého slova mocen já sám.

„Druhého… to… to…“ blekotal jsem.

„Vzpomínejte, pane magistře, je to důležité… Dne 2. ledna tohoto roku se, jak si určitě vzpomenete, v místním Sporthotelu konala velká výroční akce tenisového klubu. Na ní viděli okolo 14. hodiny Zímu naposledy živého. Nález mrtvoly ohlásili policii téhož dne telefonicky. Bylo to přesně ve 22.56.“

Polykal jsem naprázdno.

Charvát dělal, že si mého rozrušení nevšímá, a řečnil dál: „Náš lékař na místě a potom i specialisté v Ústavu soudního lékařství se shodli, že zavražděný zemřel už někdy okolo patnácté hodiny. Možná o něco dřív, ale není prý vyloučeno, že i o něco později. Definitivní závěry ještě k dispozici nemám, musí prý vzít v úvahu denní křivku teploty vzduchu v místnosti vedle kotelny. Podle nějakých tabulek se pak upřesní odhad doby smrti. Asi ale neuděláme velkou chybu, když budeme zatím počítat s tolerancí plus minus jedna hodina.“

„Druhého ledna jsem se s ním nesetkal,“ vyjelo ze mě.

Major se s převahou ušklíbl: „Příležitost jste k tomu ale měl.“

„Já?“ zalapal jsem po dechu.

„Vy, pane magistře. Když chcete, aby o vás nikdo nevěděl, nesmíte jezdit takovým fárem. My Češi jsme holt všímavej národ… Co kdyby někdo dosvědčil, že jste okolo čtvrté odpoledne se svým BMW X5 parkoval v zadní části hotelového parkoviště? Vpředu byla všechna místa vyhrazena hostům s pozvánkami. Kdo nebyl pozván do tenisového klubu, musel zajet až dozadu.“

„I kdybych tam parkoval, co by to dokazovalo?“

„Přinejmenším to, že ke dveřím pro personál byste to měl pár kroků. Kdybyste těmi dveřmi do budovy potom skutečně vešel, dostal byste se tak na chodbu, která vede rovnou do místnosti, kde byl Zíma zavražděn.“

„No ale to přece…“ začal jsem.

„Vidíte, že zatím říkám kdybyste… Protože jakmile bychom vám to opravdu dokázali, vyplynulo by z toho, že právě vy byste měl ideální možnost Zímu zabít. Docela by to sedělo i s odhadem doby jeho smrti. Zatím můžete být klidný, pořád si přece jenom tak nezávazně povídáme. Ale ruku na srdce, pane magistře… Kdybyste byl na mém místě, divil byste se, kdybych si chtě nechtě položil otázku, nakolik byste mohl být důvodně podezřelý?“

„Já a podezřelý z vraždy?“ Hlava mi začínala třeštit. „Pane majore, já… já… I kdybych tam byl, proč bych ho, proboha, zabíjel?“

„To je ono!“ Charvát bodl ukazováčkem do vzduchu ve výši mého hrudníku. „Teď jste kápl na klíčovou otázku. I já bych si ji – zatím čistě hypoteticky – musel položit. Proč? Jaký by mohl mít motiv mladý ředitel prosperující reklamní agentury, který se notabene nedávno zasnoubil s dcerou jednoho z nejbohatších a nejvlivnějších občanů našeho města? Vždyť to nedává žádný smysl.“

„Vidíte, že si nevymýšlím,“ pokusil jsem se vyložit si jeho slova ve svůj prospěch. „Ani vám to nedává žádný smysl.“

„Nevím, nakolik si vymýšlíte, ale určitě mi něco tajíte, pane magistře.“

Zatěkal jsem pohledem po nelíbivém interiéru podivného bytu, v němž jsem se ocitl. Člověk si myslí, že všechno vykoumal tak, aby se nenamočil, a bác ho. Už v tom jede… Mám, nemám? Začínal jsem si připadat jako štvanec. A v duchu jsem si rychle rychtoval, od koho by můj „orgán“ mohl vědět o tom, že jsem se 2. ledna odpoledne zastavil v hotelu. Setkání s tetou Klárou jsem se přece záměrně vyhnul, a nikdo jiný mě tam nezná. Jedině že by si mě pamatovala ta uklízečka nebo číšník. Ale ty jsem přece nepotkal. Byl jsem si jist, že jsem kromě Pernera nepotkal vůbec nikoho.

„Nechcete ulehčit svému svědomí?“

Charvát olízl svoji kávovou lžičku a začal si s ní poťukávat na desce stolu.

Znervózňovalo mě to. Asi to byl jeden z jejich drobných psychologických fíglů, kterými své delikventy u nekonečných výslechů naklepávali naměkko… Kdo může vědět, že jsem byl den po Novém roce ve Sporthotelu? Sám jsem o tom, že pojedu za Zímou, mluvil jenom s Andreou Rážovou. Mohla se někde podřeknout? Není hloupá. Pokud o tom mluvila, tak nanejvýš se svým milencem. Je dokonce pravděpodobné, že tu celou záležitost spolu probírali skrz naskrz.

„No tak… vyklopte to…“

Ti dva se ale policii stoprocentně nesvěřili. Andrea i Perner mají sami setsakra dobrý důvod, aby na Zímu zapomněli. Koneckonců i na mě. Muselo jim být jasné, že pokud by se před policií zmínili o mně, já se na revanš zmíním o Pernerovi, hned jak policajti za mnou přijdou… Tak zbýval už asi jenom hlídač parkoviště, ten v gumáku s kapucí. Ať jsem svoji bolavou hlavu mořil sebevíc, nikdo jiný mě nenapadal.

„Co chcete slyšet?“ definitivně jsem se rozhodl pro zatloukání. „Vždyť to nedává žádný smysl – já a Zíma…“

„To, co povídáte, zní zdánlivě logicky. Ani mně by to nedávalo smysl, kdybych nevzal v úvahu

všechny okolnosti,“ přikývl mi major a rozvážně pokračoval. „Vlastně jsem tápal do doby, než jsem se seznámil s tím, co údajně zahlédl ještě jeden potenciální svědek.“

Tak už se, hergot, vymáčkni, chlape! Blafuješ, nebo mě tam přece jenom zahlédl ještě někdo další?

Charvát nevzrušeně pokračoval, jako by neměl ani tušení, co se ve mně děje: „Ten člověk tvrdí, že občas navštěvujete bungalov za budovou tenisového klubu.“

Poklesla mi dolní čelist. Takže slavný „potenciální svědek“ mě neviděl 2. ledna, ale prostě někdy viděl, že vcházím nebo vycházím z bungalovu? Jak to ale souvisí se Zímovou smrtí? A vůbec… Copak někdo věděl o bungalovu? Když jsem vyloučil Petru Pernerovou, zbývala mi jedině Klára. Teta by ale měla ve vlastním zájmu mlčet. Kdyby to prasklo, stálo by ji to místo.

„Bungalov…?“ zopakoval jsem po Charvátovi jako debil.

V hlavě mi to ale pořád jelo na plné obrátky. Viděl mě tam jedině Pičfuk. Zrovna když jsme s Petrou přicházeli… Co ten toho musí na lidi vědět. Denně kolem něho chodí mraky lidí a vlastně ho už nikdo z nich nebere na vědomí. Pičfuk patří ke koloritu města Hradce stejně jako feťáci u morového sloupu, vietnamští trhovci nebo holubi na náměstí. Bývá všude a nikde a nikdo se nikdy nediví, když ho

potká. Už kolikrát jsem si říkal, že ten zatracený všetečný stařík nebloumá městem jen tak náhodou. Možná má v tom svém kolotání setsakra systém. Logiku by to mělo. Když z těch pochybných voňavek nevyžije, má boční „šolich“ coby policejní očko… Nesmějte se, bylo toho na mě moc, už mi zase začínalo trochu hrabat.

„Motal jste se okolo bungalovu s nějakou děvou. Každopádně to ale nebyla ta, kterou si budete co nevidět s velkou slávou brát,“ nadhodil Charvát.

„Už si nevzpomínám. Ale i kdyby… Bylo by to snad trestné?“ dělal jsem, že jsem nad věcí.

„Trestné ne, ale trable byste z toho mít mohl. Trochu jsme si ten hotelový bungalov oťukali. Ukazuje se, že ho navštěvovalo poměrně hodně lidí. Nemyslím ty, kteří tam byli během hlavní sezony oficiálně ubytovaní jako třeba slavná tenistka Iltisová, ale ty, kteří se tam objevovali mimo sezonu, jenom občas a pokaždé jenom na pár hodin. Jestli je pravda všechno, o čem si povídá personál, využívali bungalov hlavně movití podnikatelé. Neurazte se, ale ve vašem věku a postavení nebyl mezi nimi nikdo.“

„Mají na to…“ hlesl jsem.

Charvát přikývl: „Podle toho, co se v hotelu šeptá, se tam někteří zašívali na diskrétní obchodní jednání, jiní spíš na neméně diskrétní hrátky s děvčaty.“

„Zatím nechápu, jak to souvisí s vaším zájmem o pana Zímu,“ řekl jsem kousavě. „A hlavně se mnou.“

„Souvisí, nesouvisí… To hned uvidíme. Uvažujte se mnou. Byla zde diskrétní zašívárna využívaná bohatými lidmi, kteří nechtějí být viděni ani slyšeni. Bylo tedy jen otázkou času, kdy se někdo rozhodně toho využít.“

Odmlčel se a pásl se na mých rozpacích.

Pak pokračoval: „Představte si to. Šikovnému človíčkovi, znalému všech vymožeností současné techniky, by stačilo nenápadně instalovat pár hejblátek a mohl si v pohodě natočit, o čem si kdo s kým v bungalovu povídal. Elektřina, plyn a nafta hýbou světem. Našli by se lidé, kteří by dali nevímco, kdyby znali záměry ministra energetiky… Pro jiné lidi mohlo být zase neméně zajímavé

zjištění, s kým se kdo přišel do bungalovu potěšit a jak v tom uspěl… Anebo ještě jinak… Zmíněný šikula si pak mohl zajít za těmi, co měli takové či onaké máslo na hlavě, předvést jim pár nahrávek zvuku nebo pohyblivých obrázků a navrhnout za své mlčení nějakou cenu. Peníze, zlato, službičku, cokoliv…“

Udělalo se mi mdlo… Oni snad vědí úplně všechno! To je konec. Teď už musím jenom jako správný boxer odhadnout, kdy hodit do ringu ručník… Pokrčil jsem rádoby významně rameny, ale muselo to vyznít velice chabě.

„Mluvil jste o bohatých lidech,“ pokusil jsem se namítnout.

„Klidně jste se mezi tu vznešenou společnost mohl přimotat i vy. Koneckonců jste člověk, řekněme – potenciálně bohatý,“ kontroval policista v civilu.

„Ale co já s tím? Myslíte, že by jako… i po mně… jako někdo… třeba mohl něco chtít…?“ začal jsem zadrhávat v řeči.

„Ne někdo, ale Zíma, a neřekl bych, že třeba mohl něco chtít. Dávám přednost přesným formulacím. Obvykle se něčemu takovému říká jedním slovem – vydírání. Čímž vám předběžně – zatím jenom tak z první vody – nabízím váš hypotetický motiv, pane magistře,“ řekl Charvát. „To vámi požadované proč.“

Zeměkoule se mnou začala zběsile rotovat… Boj proti několikanásobné přesile není hrdinství, ale pošetilost. Bylo mi jasné, že nadešel čas ten zápas vzdát.

„Máte pravdu. Vydíral mě,“ svěsil jsem hlavu.

„A proto jste ho zabil?“ vypálil okamžitě Charvát.

„Nezabil jsem ho,“ vykřikl jsem zoufale. „Šel jsem za ním, abych mu zaplatil.“ A bylo to venku.

„Musíte mi o tom říct trochu víc,“ pobídl mě Charvát spokojeně, konečně odložil lžičku, dopil svoji kávu a rozvalil se v ohavném křesílku úplně požitkářsky.

Pokusil jsem se mu tedy stručně vylíčit, jak to vlastně všechno začalo. Jak jsem se seznámil napřed s Petrou a potom s Niki a jak jsem bungalov navštěvoval s Petrou a jen jednou jedinkrát s Niki. Major ale o moje milostná povyražení zjevně moc velký zájem nejevil.

„Pochopil jsem, můžete to zkrátit. Začněte vaším prvním setkáním se Zímou,“ přerušil mě netrpělivě.

Tak jsem mu začal podrobně popisovat svoje kontakty s vyděračem. Nad počátečním Zímovým blafováním ohledně Karla se jenom útrpně pousmál. Nejvíc ho zaujalo moje líčení, jak Zíma bez problémů okamžitě akceptoval, že nejsem schopen dát dohromady víc než polovinu původně požadované částky.

„Že by byl tak potřebný?“ nadhodil Charvát spíš pro sebe. „Nezdá se mi to, i když je jasné, že údržbáře a topiče nikde neplatí nijak závratně.“

Pokrčil jsem rameny.

„Mimochodem – věděl jste, že tam nastoupil po výkonu trestu?“

Opět jsem jenom pokrčil rameny: „Teta se zmínila, ale nic konkrétního o tom nevím.“

„Já ano,“ řekl Charvát, ale nerozvedl to.

„Napadlo mě, že by ten jeho konec mohl souviset s jeho kriminální minulostí,“ začal jsem přičinlivě fantazírovat.

Byl jsem hrdý na to, že se můžu s policií podělit o svoji vlastní dedukci.

„To myslíte vážně?“ protáhl Charvát ironicky. „Zíma neměl žádnou kriminální minulost v pravém slova smyslu. Neseděl za nic světoborného. Bylo to velice běžné lidské selhání. Na jeho místě by to nejspíš udělal každý druhý. A podle záznamů psychologa se ve věznici jevil jako tichý introvert, od skutečných kriminálníků se v rámci možností distancující… Z toho, že seděl, bych já osobně nevyvozoval vůbec nic.“

Protože jsem se díval úplně nechápavě, Charvát se zarazil: „Vy opravdu nevíte, o co šlo?“

„Teta to neví a s ním jsem toho moc nenamluvil.“

„Ještě se k tomu dostaneme,“ mávl rukou. „Teď povídejte dál. Přerušil jsem vás ve chvíli, kdy si vám Zíma napřed údajně řekl o půl milionu, aby nakonec byl ochoten se kvůli vašim krásným očím spokojit i s polovinou.“

Slovo „údajně“ mě dost naštvalo, ale dělal jsem jakoby nic a pokračoval jsem ve vyprávění. Dostal jsem se až k osudnému druhému lednu.

„Tvrdíte, že toho druhého odpoledne jste mu nesl šek na čtvrt milionu,“ zrekapituloval si to Charvát zase jakoby spíš sám pro sebe. „To, jak jste přijel do hotelu a zaparkoval, můžete s klidem vynechat. Je mi jasné i to, kudy jste se dostal do suterénu hlavní budovy. Začněte tím, jak jste otevřel dveře místnosti vedle kotelny. Chápejte, pane magistře, že mně v souvislosti se Zímou zajímá všechno.

Nikdy nevíte, jak může být ten či onen detail důležitý. O rekonstrukci vlastního činu se budou později zajímat jiní. Já v tomto okamžiku hledám především souvislosti. Všelijaké, i ty zdánlivě

bezvýznamné.“

„Jaké souvislostí?“ zarazil jsem se. Už zase jsem mu nerozuměl.

„Tím se nezatěžujte. Vaším úkolem jsou fakta, na mně budou ty souvislosti. Velice by mě třeba zajímalo, co přesně vám Zíma řekl, když jste se u něho objevil. Byl sám?“

„Byl sám a neřekl mi vůbec nic. Protože byl už dávno mrtvý,“ odpověděl jsem popravdě.

Charvát nedal ani mrknutím najevo, jestli mi věří. Začal se věcně vyptávat na polohu těla a na uspořádání věcí v místnosti.

„Uspořádání? Tam byl spíš nepořádek. Přede mnou tam musel řádit nějaký maniak.“

„Na emotivní komentáře se vykašlete, pane magistře… Mě spíš zajímají případné technické hračičky. Když nic, u Zímy bych očekával notebook nebo klasický počítač s CD a DVD mechanikou.“

„Nic takového jsem tam nikde neviděl,“ zavrtěl jsem nesouhlasně hlavou.

„Pane magistře,“ vybafl v tu chvíli někdo za mnou. „Už hodnou chvíli jsem poslouchal každé vaše slovo. A udělal jsem si názor. Vím, že jako člověk ve službě nemám tak docela špagát na někoho, kdo nebyl ani zatčen, ani předveden k podání vysvětlení, ani předvolán jako svědek… Nebudu se s vámi handrkovat, jestli vaše historka je, nebo není pravdivá. Řeknu vám jenom jedno. Bacha. Nic na nás nezkoušejte. Varuju vás.“

Otočil jsem se. Za mnou stál kapitán Šlezar. Vůbec jsem ho neslyšel přicházet.

„Před čím mě to jako varujete?“ vyjevil jsem se. Co má znamenat zase tohle?

„Koukněte, člověče, my jsme profíci,“ poučil mě Šlezar tónem učitele, který kárá nezvedeného žáčka.

„Nás rohlíkem neopijete.“

„Prosím?“ zalapal jsem po dechu.

Proč na mě dělá bububu? Co konkrétně má na mysli? Vždyť už jim hodnou chvíli říkám jenom čistou pravdu.

Šlezar pokračoval: „V naší branži si lidé pro každou možnou budoucí situaci připravují hned několik scénářů. Zíma nebyl idiot, určitě to dělal taky tak. Lidé jeho typu nemění své zvyky… Proto se nedivte, když o vašich slovech zapochybujeme. Vy jste nám zatím poskytl jeden možný scénář. Ale co když je zde stejně pravděpodobný scénář jiný?“

„Jaký scénář?“ Málem jsem otevřel ústa. A v jaké branži?

„Co když jste se se Zímou vídal častěji, než nám tvrdíte? Možná jste se na jeho vydíračkách taky trošinku přiživoval…“

„Dovolte?“

„Nemusíte se hned urážet, pane magistře,“ řekl, když se zájmem sledoval moji pobouřenou reakci.

„To je absurdní,“ vykřikl jsem.

„Možná,“ pokrčil rameny. „Ale i kdybychom tak teď neuvažovali my, budou tak uvažovat naši nadřízení. Ti nestrpí, abychom je vodili za nos. A už vůbec by to nestrpěli od vás. Každý soudný člověk dříve nebo později zapochybuje, jestli je pravděpodobné, že by Zíma vydíral zrovna vás, když měl určitě spoustu lepších možností. Všichni se shodují v tom, že kromě vás navštěvovali bungalov samí pracháči.“

„Nevím, co se vám nezdá, nevím, proč vydíral i mě, nevím, co chcete ode mne slyšet… Pochopte, že to, co vás zajímá, ani vědět nemůžu.“

Byl jsem úplně mimo, dokonce jsem se už zase začal přeříkávat.

„Klid. Hoďte tam zpátečku, pane Mahlere. Beru, že nemůžete mít ponětí o souvislostech. Neříkám, že lžete, jako když tiskne, ale na sto procent vám zatím nevěřím. Vaše role v případu Zíma mi připadá velice zvláštní,“ řekl Šlezar.

„Jaká role?“

„Když odhlédneme od vašeho subjektivního ujišťování, že tentokrát už mluvíte čistou pravdu, zůstává zde pořád objektivní realita. Fakta jsou neúprosná. Těch možností zas až tak moc není. Buď jste vraždil sám, nebo jste na místo činu dorazil nedlouho po vraždě.“

„Byl jsem tam, ale opravdu jsem ho nezabil!“

Jako by moji vyšetřovatelé hovořili sanskrtem. Začal se mě zmocňovat podivný strach z něčeho, čemu jsem nerozuměl. I když jsem coby student Kafkovým knížkám nikdy nehověl, začínalo mi teď

najednou docházet, jak vypadá opravdová nejistota a bezmoc malého člověka, který narazil na absurdní všemohoucnost podivné státní mašinérie.

„Nezabil jsem ho, nikoho jsem nezabil,“ mlel jsem jako kolovrátek, kterému přeskočilo.

„Dejme tomu, že ne,“ vzal si slovo opět major Charvát, který zjevně hrál roli toho hodnějšího.

„Kolega to myslel trochu jinak. Už o tom ostatně tady dnes byla jednou řeč. Na každý případ v naší praxi lze aplikovat několik možných scénářů. Minimálně dva.“

„Nerozumím vám,“ řekl jsem tupě.

„Nevadí,“ pousmál se Charvát. „Ani my v tom zatím nemáme jasno. To, kdo Zímu zabil, nás možná zrovna v tuto chvíli nebude zajímat ze všeho nejvíc. Vrah nám neuteče. Buď my nebo kolegové, někdo ho nakonec tak jako tak dopadne. Pro nás tady s kapitánem je mnohem důležitější dovědět se

všechno o oběti. Zkuste na chvíli od vlastního kriminálního činu abstrahovat. I kdybyste ho zabil, míra vaší ochoty ke spolupráci s námi může pro vás otevřít jisté možnosti.“

„Možnosti?“

„Myslím třeba pokud jde o polehčující okolnosti.“

„Cože?“ nadskočil jsem.

„To je běžná praxe.“

„Pořád nerozumím, o co vám jde,“ začínal jsem si zoufat.

„Potřebuju se od vás dovědět, čím se Zíma ve skutečnosti zabýval, poté co se usalašil v hradeckém Sporthotelu. S kým udržoval kontakty a tak…“

Připadal jsem si najednou jako na uzavřeném psychiatrickém oddělení. Vyšetřovatele „nebude zajímat ze všeho nejvíc“, kdo Zímu zabil? „Vrah nám neuteče“? „Míra mojí ochoty ke spolupráci mi může otevřít jisté možnosti“? Copak je major Charvát doopravdy cvok? Začal jsem toho mít dost.

„Pane majore, já vám opravdu vůbec nerozumím. O Zímovi nevím nic víc, než jsem vám řekl. A připadá mi úplně nesmyslné, že vás nakonec teď ani tak moc nezajímá, kdo ho zabil. Poučte mě, pane majore. Co zajímá kriminálku, když ne dopadení pachatele zločinu?“ Obávám se, že jsem se nakonec

rozječel jako prachobyčejná hysterka.

„Kriminálku možná…“ povzdechl major Charvát a přejel si nedbale oholenou bradu, až jeho tvrdé černé vousy zapraskaly. „Vždyť já ani kolega taky nejsme od kriminálky.“

Zauvažoval jsem. Neříkala teta Klára něco o dvou týmech?

„Tak kdo jste?“ vybafl jsem.

„Pracujeme pro jednu takovou složku. Oficiální název není až tak důležitý. Někteří ji označují velice jemně. Říkají jí zvláštní služba.“

Zvláštní služba? Rozvědka, kontrarozvědka, vojenská, civilní a bůhvíco ještě? Svět se zbláznil… Odkdy nějací špioni nebo kontrašpioni vyšetřují smrt topiče v provinčním hotýlku? Když jsem jim popisoval, jak mě Zíma vydíral, tvářili se, že mi tak docela nevěří. Čí ruka vrazila šroubovák pod Zímova žebra, není prý momentálně taky to nejdůležitější. Tak kurva co je zajímá?

Musel jsem něco z toho říct nahlas, protože Charvát zničehonic pronesl: „Uvedu vám příklad toho, co nás zajímá. Rádi bychom třeba věděli, jestli vám v souvislosti se Zímou neříká něco jméno Dixon.“

Ovládl jsem se, nehnul jsem ani brvou. Pernerův Dixon…? Rozhodl jsem se, že jim už nenaletím. Pravda nezabrala, budu tedy opatrnější. Kdo zkusí maximální upřímnost a pohoří, musí podruhé zkusit něco jiného. Neměl jsem na vybranou. Buď změním strategii, nebo nedopadnu dobře…

„Dixon? Neznám.“

„Nemusíte ho znát, stačilo by, že jste o něm slyšel.“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Máme určité podezření, že se Zíma mohl vydávat za anglického obchodníka toho jména. Vy se na rozdíl od policie pohybujete v oblasti reklamy a marketingu. Není vyloučeno, že jste to jméno od někoho někde zaslechl.“

„Bohužel,“ popřel jsem jakoukoliv povědomost o Dixonovi. „Pokud vím, ve Futuře takové jméno nikdy v žádné souvislosti nikde nefigurovalo.“

„A co třeba na gymnáziu?“

„Na gymnáziu jsem působil opravdu velice krátce. Odešel jsem dřív, než jsem se tam stačil pořádně rozkoukat.“

„I tak jste mohl něco zaslechnout. Ve sborovně se toho semele…“ řekl vědoucně Charvát.

„Pane majore, prosím vás… Tohle fakt nemá smysl,“ řekl jsem tónem prosebníka.

„Koukejte, člověče. Já tady ani vás ani sebe netrápím pro srandu králíkům,“ povzdechl si Charvát najednou tak nějak úplně lidsky. „Dobrá… Řeknu vám něco, co bych vám říkat neměl.“

Bacha, Mahlere, napomenul jsem se. I orgán mění taktiku. Začíná to hrát na lidskou tvář. Neskoč mu na špek!

„Ten nenápadný topič a údržbář byl původním povoláním důstojník naší armádní zpravodajské služby.“

Pokrčil jsem rameny.

„Pane majore, a co já s tím? Blíž jsem ho neznal, nemám tušení, co vás zajímá. Opravdu o něm nic nevím…“ Cítil jsem, že ještě chvíli a povolí mi nervy.

„Něco jste mohl zaslechnout. Možná že vy jediný nám nakonec povíte to, co potřebujeme vědět. I když zatím třeba sám netušíte, že víte něco, co je pro nás důležité,“ poplácal mě major „zvláštní služby“ chlácholivě dlaní po předloktí.

„Uvažujte, proboha! Od koho bych asi tak mohl podle vás vědět něco o nějakém údržbáři a topiči Zímovi?“ rozčiloval jsem se.

„Třeba od Zímovy dcery,“ vypálil Charvát.

„Já žádnou jeho dceru neznám.“

„Když už na všechno, tak na tohle vám neskočím, pane magistře. Neříkám, že jeho dcera patří zrovna k těm, které si občas vodíte do bungalovu za hotelem, ale hravě vám můžu dokázat, že se s ní znáte. A velice dobře. V maličkostech nás obalamutit můžete, ale co je moc, to je moc.“ Charvát zavrtěl hlavou nad mojí pošetilostí.

„Tak tedy dokazujte,“ řekl jsem tvrdě.

Založil jsem si ruce jako moravský furiant, pohodlně jsem se v křesle opřel a poprvé jsem svému trapiči pohlédl drze do očí. Najednou jsem byl pevný v kramflecích, jak říká táta.

„Poznal jste ji ovšem už pod jménem jejího manžela. Teď se jmenuje Zemanová,“ řekl Charvát.

Zemanová? Beata? Beata Zemanová byla za svobodna Beata Zímová? A hned mě napadlo, že by to vlastně bezezbytku vysvětlovalo ten rozpor v jejím vyprávění, který mě na ni tehdy zamrzel.

Vzpomínáte si? Srdíčko od její maminky zdobil zdánlivě nelogický monogram BZ. Prý jediná památka, co po ní Beatě zbyla… Nelhala mi, monogram byl v pořádku, protože ona bývala BZ vždycky. I za svobodna…

„Nechcete nám snad tvrdit, že Beatu Zemanovou neznáte,“ ozval se dlouho mlčící kapitán Šlezar.

„Ne,“ obrátil jsem se k němu. „Beatu samozřejmě znám.“

V hlavě mi hučelo. Bylo by možné, že by se moje kamarádka Beata snížila k něčemu tak ubohému, jako je vydírání? Mohl bych se v lidech mýlit tak fatálně? Nebyl jsem ochoten to připustit. Všelicos bych překousl, ale Beatu-vyděračku jsem překousnout nedokázal. Přísahal bych, že o činnosti svého otce za hranicí zákona neměla nikdy ani tušení. Ale červ pochybností přece jen zahlodal… Co když zase jednou jako výstavní hlupák jenom fandím pěkné tvářičce?

Pak se mi rozbřesklo. Uvědomil jsem si, že moje ohrožení trvá. Musím se za Beatou vydat co nejdřív. Jen kdyby se mi tak netočila hlava… Jen žádnou slabost. Co když jsem u cíle…? Před okamžikem mi totiž došlo, že Zímův počítač a jím nahraná cédéčka nebo dývídýčka nemusel vzít vrah. Ne že by snad nechtěl, ale prostě nemohl, protože v místnosti vedle kotelny nic takového nebylo. Zíma svůj kutloch

v hotelu považoval jenom za noclehárnu. Vždyť ani nezamykal. Kde by si všechno, na čem mu záleželo, asi tak schoval? Odpověď se přímo nabízela. Ano, v novostavbě, kterou pro jeho krásnou dceru vybudoval její velkorysý milenec.

„Tak co vám Zemanová pověděla o svém otci?“ houkl netrpělivě Šlezar.

„Nic… nevím,“ vydechl jsem zmučeně.

Kašlal jsem na ně. Měl jsem v hlavě jedinou myšlenku. Musím se rychle zbavit těch dvou tady a dorazit k Beatě dřív, než to napadne někoho z nich. Vstal jsem…

„Co je vám?“ vykřikl Charvát poplašeně a nahnul se, aby mě zachytil.

Major, který po celou dobu působil dojmem kliďase, měl k poplašnému výkřiku docela důvod. Na

jeho místě bych se vyplašil taky. Byl jsem na dně svých sil. Bez ohledu na to, že se mi tak divně točila hlava, jsem najednou vyskočil jako čertík z krabičky. A vzápětí jsem se málem poroučel k zemi… Normálně vnímat jsem začal, až když mě ti dva plácali po tvářích a pokoušeli se do mě vpravit tekutinu s nezaměnitelným odérem tuzemáku.

„To bude dobrý…“ uklidňoval jsem tajné strážce státních zájmů. Ale moji špioni vypadali pořád ustaraně.

„Jen aby,“ pokyvovali hlavami a šli mi uvařit kávu lomcováka. Když jsem se potom té husté černé kaše napil, cítil jsem, že mi za chvilku bude zase fajn.

„Nemáte nějaké zdravotní potíže? Neberete léky?“ vyptávali se starostlivě.

Asi se vyděsili, že jim klíčový svědek exne dřív, než jim stačí svěřit nějaké ty kýžené pikanterie ze života jejich bývalého kolegy.

„Sem tam, ale zato hned tři,“ pokusil jsem se už i o žert.

„Jaké?“ vyhrkl Šlezar.

„Dobré jídlo, těžké destiláty a lehké ženy,“ poučil jsem ho. Šlezar zatnul zuby, až mu na tvářích naskočily boule.

„Vidím, že jste už oukej,“ konstatoval spokojeně Charvát. „Srandičky tedy můžeme vynechat a vrátíme se k našemu společnému problému. Ke kauze Zíma. Pane magistře, co všechno vám Beata Zemanová prozradila o svém otci?“

„Skoro nic. Sami jste se přesvědčili, že jsem neznal ani jeho totožnost. Jinak by to tady se mnou před chvílí málem neseklo.“

Musel jsem svoji indispozici nějak okecat.

„Ale no tak… Na gymnáziu jste se spolu vídali každý den. Něco o své rodině určitě povídala,“ nedal se odbýt Charvát.

„Jednou se zmínila, že její otec pracoval v diplomatických službách. Vzpomínala na Paříž a na Londýn. Ale od určité doby prý působil výlučně na Středním východě,“ vybavoval jsem si její slova. V tom, co si mohli ověřit, jsem lhát nesměl. „Žil v zahraničí i s manželkou a s ní, pochopitelně.“

Charvát přikývl: „Působiště souhlasí, diplomat v pravém slova smyslu ovšem Zíma nikdy nebyl. Na celém světě je ale pravidlem, že rezidenti rozvědek pracují oficiálně jako diplomati, novináři nebo vědci. Připouštím proto, že Zímova dcera nemusela o skutečném džobu svého otce vědět vůbec nic. Možná jí to neprozradil do své smrti.“

„Vyprávěla mi taky, že během posledního válečného konfliktu na Blízkém východě byl jejich dům vybombardován a že v jeho troskách mimo jiné zahynula i její matka.“

Na to mi přikývl pro změnu Šlezar: „To sedí.“

„Otec si prý potom někde obstaral vojenské auto,“ pokračoval jsem, „a Beatu z místa, kde se bombardovalo, odvezl. Jeli bez zastávky ve dne v noci až na nějaké soukromé letiště mimo oblast bojů. Tam uplatil pilota, aby je vzal do Egypta. Z Káhiry se už pravidelnou linkou přepravili do Německa a pak i do Prahy. Víc nevím, vylíčila mi to jenom v hrubých rysech. I tak to ale znělo dost dobrodružně.“

„V podstatě vám Zímova dcera nelhala,“ souhlasil s mojí interpretací Beatiných osudů major v civilu.

„Tak nějak se to všechno událo. Zíma na svoji záchrannou misi ale nakonec doma doplatil. Skutková podstata kauzy byla jasná – hrubé zanedbání služebních povinností, navíc v podmínkách válečného stavu, zkrátka pro člověka z vojenské rozvědky obrovský průšvih. Však ho taky naši po návratu okamžitě sbalili, na hodinu propustili a za dva měsíce postavili před soud. Vyfasoval tři roky. Řádně si je odseděl a po propuštění se uklidil do Hradce. Asi hlavně proto, že si tady mezitím našla existenci jeho tehdy čerstvě provdaná dcera.“

„Z rozvědčíka údržbářem, to musel být sešup,“ poznamenal jsem.

„Jak pro koho. Podle svědectví lidí, kteří ho ve Sporthotelu vídali, působil Zíma po celý čas, co tam pracoval, dojmem vyrovnaného člověka. Ale je asi těžké to posoudit. Nikomu se s ničím nesvěřoval. Žil úplně osamoceně, jediný člověk, který za ním do hotelu chodil pravidelně, byla jeho dcera,“ řekl Šlezar.

„A proto se nám nedivte, že bychom si rádi objasnili klíčový moment Zímova života. Jak a proč by se z člověka, ke kterému nebyly v žádném ohledu nikdy – až na to jedno lidsky pochopitelné selhání – žádné výhrady, mohl stát vyděrač jako z románu,“ doplnil ho Charvát.

Šlezar se na okamžik zamyslel a dodal: „Na toho starého Zímu, tak jak ho známe z jeho služebních záznamů a ze vzpomínek lidí, kteří s ním bezprostředně spolupracovali, mi z té vyděračské historie sedí jediné. Jeho technická zdatnost. Všichni, co ho znali, se shodují, že byl machr přes odposlechy a videonahrávky všeho druhu.“

„Měl jsem možnost si to ověřit,“ ušklíbl jsem se.

„Tak nedělejte drahoty, pane magistře. Ve vlastním zájmu nám to už konečně vysypte všechno,“ přitvrdil zase Charvát.

„Co všechno?“

„Všechno, co nám pomůže, abychom si mohli dát dohromady i případný jiný scénář.“

„Řekl jsem vám pravdu. Žádný jiný scénář nejsem schopen dát dohromady,“ vrtěl jsem hlavou. „Ani si ho nedovedu představit.“

„Ale jen se o to pokuste… Někdo může mít dobrý důvod domnívat se, že ve chvíli, kdy jste k němu druhého ledna přišel, Zíma ještě žil,“ řekl Charvát a nespustil ze mě oči.

„Nežil,“ trval jsem na svém.

„Dobrá, tak začněme scénářem, podle kterého už nežil… Zkuste se ale vrátit před ten osudný 2. leden. Na Hod boží vánoční vám řekl, že nebude trvat na celé požadované částce, že se nějak dohodnete. Co tím konkrétně myslel? Co všechno vám řekl?“

Pokrčil jsem rameny: „Co myslel, nevím a opravdu mi neřekl nic víc.“

Šlezar si povzdechl: „Tak vám to musím říct natvrdo… Měl byste konečně pochopit, že toho o Zímovi víme mnohem víc než vy. Byl to velký hráč. To, že by vydíral – promiňte – kluka jako jste vy, mi na něho nesedí. Kdyby potřeboval prachy, tak by zmáčkl pracháče, který mohl okamžitě solit. On nebyl žádný primitivní lapka, který obere každého, kdo jde zrovna kolem. A protože byl hráč, tak to sehrál i s vámi. Napřed chtěl půl milionu, pak by se najednou spokojil s polovinou. Není vám to trošku divné?“

„Možná… I když… vlastně proč?“ Hlava mi už zase začínala třeštit.

„A já jsem dokonce přesvědčen, že by si nakonec od vás nevzal vůbec žádné peníze,“ prohlásil Charvát.

„To tedy nechápu,“ hlesl jsem.

Už mě ti dva unavovali. Náš rozhovor se už zase rozplizával do hypotetických fantasmagorií lidí od

„zvláštní služby“…

„Ale já myslím, že už chápete, stejně jako to chápeme my, pane Mahler. Tak nám tu nehrejte divadýlko,“ napomenul mě už viditelně znechucený Charvát. „Je jasné, že formátu, jako byl Zíma, nemohlo jít o blbého čtvrt melounu, ale o vás. Nejsme tak hloupí, jak si myslíte. Tu vyděračskou předehru Zíma potřeboval k tomu, aby si vás naklepal naměkko. A pak vás po Novém roce pozval, aby vám nabídl spolupráci. A zároveň to zaonačil tak, abyste jeho požadavky nemohl na žádný pád odmítnout. Byl to zkrátka profesionál. Rozumíte mi, ne? Chlapče, když budeš skákat, jak já budu pískat, pomlčím o tvých eskapádách v bungalovu… A pan Zíma měl vystaráno.“

„I kdybyste měl pravdu, on už přece neměl příležitost mi to říct,“ trval jsem na svém. „Neřekl mi už vůbec nic.“

„Litujeme, ale jsme jiného názoru,“ vrtěl hlavou Šlezar.

„Vydírání kvůli laškování, to mohla být jenom taková kouřová clona,“ dodal Charvát. „Ve skutečností mu šlo o něco jiného.“

„O co?“ Málem jsem ta dvě slova zavyl.

Odpověděl mi Šlezar: „Jistě si dovedete představit, že ho v bungalovu zdaleka nemusely zajímat jenom něčí zálety. Stejně dobře si mohl nahrávat obchodní jednání. Dověděli jsme se, že k těmto účelům občas bungalov nepoužíval jenom ministr energetiky. Vyskytoval se tam mimo jiné i jistý pan Nakládal.“

„Neznám.“

„Ne? Velice úspěšný podnikatel. Obchoduje se zbraněmi. I s radarovými systémy… Možná vám něco málo říká krásné dívčí jméno Tamara…“

„Zbraně ani radiolokátory mě nikdy nezajímaly a žádného Nakládala neznám,“ opakoval jsem.

„Dejme tomu, že ho neznáte. Ale Nakládal je jenom jedna možnost z mnoha… Vzpomínejte dál. Hlavně si nemyslete, že nás opijete rohlíkem. To se v naší branži ještě nikomu nevyplatilo.“

Šlezar vypadal, že mě má už tak akorát dost.

„Mrzí mě, že mi nevěříte,“ ohradil jsem se. „Ale já si opravdu nic nevymýšlím.“

„Milý pane Mahlere,“ ušklíbl se na mě útrpně Charvát. „Vy si opravdu myslíte, že uvěříme fantaskní historce o vydírání kvůli čtvrt milionu, která skončila překvapivým nálezem vyděračovy mrtvoly? Na to vám neskočíme. Šel jste k Zímovi? Šel. Měl jste důvod ho zabít? Měl. Nešlo pochopitelně o čtvrt milionu. Musel jste ho zabít, protože jinak byste musel donekonečna tančit tak, jak by si on přál.“

„Jak tančit?“

„Zíma po vás za svoje mlčení chtěl jistou riskantní službu. To měnilo situaci. Peníze jste byl ochoten poskytnout, ale nebyl jste ochoten riskovat kejhák,“ řekl Charvát.

„Ale já… já přece…“ koktal jsem bezmocně.

„A proto jste vzal šroubovák a zabil jste Václava Zímu, pane Mahlere,“ doplnil svého kolegu Šlezar.

„Už byl mrtvý,“ zaječel jsem jako siréna.

„Máte nás za idioty?“ houkl na mě už i „hodný“ Charvát. „Jediný, kdo Zímu v podzemí hotelu navštívil, jste byl vy.“

„Nesmysl! Přede mnou byl u něho přece Perner,“ vyhrkl jsem. Oba rozvědčíci se zeptali jako jedněmi ústy: „Kdo?“

„Inženýr Perner, majitel Perner Bau. Potkal jsem ho na chodbě, když jsem šel k Zímovi.“

„Proč jste se o něm nezmínil?“

„Neptali jste se.“

Podívali se na sebe a poťukali si na čela.

A tak jsem jim konečně pověděl úplně všechno…

Pokyvovali hlavami a od toho okamžiku už moc nemluvili. Spíš se dorozumívali pohledy. Najednou jako bych je přestával zajímat.

„Už vás dnes víc trápit nebudeme,“ řekl Charvát.

„Jen nám tady něco podepíšete,“ nastrčil mi Šlezar nějaký papír.

Prohlášení, četl jsem. Dne… toho a toho… jsem hovořil s orgány… bla bla bla… Protože se jedná o vyšetřování okolností závažné trestné činnosti namířené proti zájmům České republiky, zavazuji se, že budu o všech v rozhovořte probíraných skutečnostech mlčet do doby, než budu tohoto závazku mlčenlivosti zproštěn. Mgr. Jan Mahler, rodné číslo…

Tak už jsem na tom byl jako teta Klára.

„Kdybyste si ještě na něco vzpomněl, zavolejte mi,“ položil přede mne Charvát na stůl vizitku. „Ve dne, v noci, kdykoliv.“

Stálo na ní jenom „Ing. Zdeněk Charvát“. Číslo mobilního telefonu pod jménem bylo připsáno rukou.

8.

Šlo to jako po másle. Jakmile mě vyzpovídali, jako by moji rozvědčíci o mě najednou ztratili zájem. Jejich zbrusu novým favoritem se stal Perner. Kupodivu této mojí informaci uvěřili okamžitě. I když se přede mnou domlouvali spíše očima než ústy, bylo mi jasné, že spěchají za ním.

„Nevidíme se naposledy,“ byla poslední, významně pronesená slova majora Charváta, určená mé maličkosti.

Doufal jsem, že se mýlí… Vyložili mě u zadního vchodu do pasáže Winkelmannova paláce a spěchali pryč.

„Copak, copak, pane Mahler? Vypadáte dneska ustaraně. Snad ne ňákej malér?“ šklebil se na mě Pičfuk, který pro změnu postával ve výklenku vchodu do známé vinotéky.

„Naopak. Všechno v nejlepším pořádku,“ pokusil jsem se o podobný úšklebek, když jsem ho míjel. Tak malér. Nějak nám přidrzl, dědek… Ale moje myšlenky se za okamžik už toulaly úplně jinde.

Uvažoval jsem, jestli Pernera rovnou zatknou, nebo si s ním budou taky jenom do nekonečna povídat

o těch svých pitomých scénářích… Normálně by mě nic takového nenapadlo, ale od okamžiku, kdy jsem z úst „orgánů“ uslyšel mimo jiné i větu, že „vrah nám neuteče“, jsem si už nebyl jist ničím. Na můj vkus byli trošku divní, ti moji rozvědčíci. Chvílemi mluvili tak komplikovaně, že jsem jim nerozuměl.

Zato já, na rozdíl od mužů zvláštní služby, jsem to měl vymyšlené jednoduše. Stíhat Andreu s našimi hosty už nemělo smysl, bankéři už byli určitě dávno za horama. Můj plán byl tedy jednoduchý… Zapředstírám služební horlivost a zaskočím do druhého patra na ředitelství. Se šéfem právního

oddělení JUDr. Matesem rychle proberu možnosti, jak odvrátit žalobu kvůli billboardům, které vzdor úplnému bezvětří nevydržely přilepené ani jediný den. Pak strčím hlavu k Šebestovi, jen tak, jako že jdu kolem. A poprosím ho, aby mě doma omluvil, že mám ještě nějaké jednačky. Potom v klidu vyrazím za Beatou, aniž bych si musel vymýšlet výmluvy určené specielně Niki a paní Sylvě…

Starý právník, který ještě taky pamatoval zakladatele firmy, byl se mnou hotov jedna dvě.

„S tím se nezatěžujte,“ uklidňoval mě. „To bude muška. Pokusím se o mimosoudní vyrovnání, a jak to tak vidím, myslím, že uspěju. K soudu bychom museli, jedině kdyby to neklaplo, a to mi v tuto chvíli nepřipadá moc pravděpodobné.“

Poděkoval jsem mu, proběhl jsem prázdným sekretariátem a vrazil do Šebestovy pracovny. Tam mě ale čekalo překvapení. Přišel jsem rovnou do nejlepšího.

Šebesta, bez kravaty a s rozepjatou košilí, poloseděl pololežel na kožené sedačce pro hosty, byl bledý jako stěna a viditelně rozčilený.

„Nelamentujte nade mnou, proboha, a raději už začněte něco dělat,“ syčel rozzlobeně na svoji sekretářku Boženku. „Dnes musíte dorazit všechny resty.“

Ta však, bledá málem jako Šebesta, se pořád dokola koktavě nabízela, že „pro všechny případy“ zavolá pohotovost.

„Na doktory je vždycky času dost,“ mával rukou nedůtklivě Šebesta. „Běžte do své kanceláře. Máte snad práce dost.“ Pak se obrátil ke svému novému asistentovi: „A vy si už taky pospěšte. Máte nejvyšší čas.“

Asistent okamžitě vystartoval ke dveřím.

„Buďte bez obav, pane generální řediteli,“ zlomil se úslužně v kříži. „Už vyrážím. Omluvím vás a nahraju vám celé jednání.“

Šebesta si mě konečně všiml. Pokusil se usmát a zasykl: „To nic, Jeníku… je to jenom taková momentální nevolnost…“

Asistent vypadl jako namydlený blesk.

Protože jsem ne tak dávno zažil nepěkný srdeční záchvat ředitele Šenkýře, zeptal jsem se Šebesty málem jako odborník: „Ukažte, kde vás to bolí… A kam to vystřeluje?“

„Nic mě nebolí a nic nevystřeluje,“ naštval se i na mě. „Co to všichni pořád máte? Rozčílili mě, pacholci, až se mi udělalo špatně.“

„Pacholci“? Ať už ho vytočil kdokoliv, zvládl to na jedničku. Můj generální ředitel dvakrát dobře nevypadal.

„I tak by to chtělo doktora,“ nadhodil jsem opatrně.

„Nesmysl. Teď už cítím jenom takovou divnou slabost a srdce jako by mi sem tam přeskočilo. Ale to určitě přejde taky.“

Vyděšená sekretářka pořád vykukovala ze svého předpokoje. Gestem ruky s imaginárním telefonem jsem jí dal pokyn, ať na Šebestu nic nedá a okamžitě telefonuje pro lékaře. Přikývla, že rozumí, a zavřela dveře.

„Jeníku, hlavně ať mi sem už nikdo neleze, krucinálfagot… Poslední klidnou chvíli jsem zažil v úterý. To byl ovšem Nový rok. Potom jako by se všichni zbláznili. Začalo to hned ve středu. Od rána jsem tady zpracovával lidi z Medicopharmy, aby si na celostátní kampaň vybrali nás. Po nich přišel člověk od leasingové společnosti, pak zničehonic nakoukla Niki a sotva jsem se jí zbavil, objevila se Sylva. Už tu péči o mě přehánějí…“

„Mají o vás starost,“ pousmál jsem se.

Šebesta jen mávl rukou: „A to jsem měl po obědě ještě toho rektora a… prostě spoustu dalších věcí. A ve čtvrtek, tedy včera, jsem tu měl hotové procesí. Ráno otravovali Pražáci z ústředí partaje a po obědě mě doslova dorazil šéf našeho volebního štábu. Dnes pro změnu zase přilezl v osm pisálek z místního plátku. Před volbami rozhovor odmítnout nesmím, to je ti snad jasné.“

„Co jde, to musíte přehrát na asistenta nebo na sekretářku,“ radil jsem.

„To bych si pomohl! Ten trouba se mi jen pořád klaní a přikyvuje a přitom mu podstatné věci unikají. A i ta kdysi tak vzorná Boženka začíná mít v papírech chlívek. Mám sto chutí je vyhodit oba… Od rána hledám, co mi zabordelili. To jsme to dopracovali, když se kdekdo může hrabat na stole generálního ředitele,“ stěžoval si můj potenciální tchán a pokoušel se vstát.

Pochopil jsem, že „pacholci“ jsou vlastně úplně všichni. Taky mě překvapil na vždy úzkostlivě noblesního Šebestu neobvykle jadrný slovník. „Trouba“, „zabordelili“… Tak rozparáděného jsem ho naposledy viděl, když ze mě páčil, jak se hodlám zachovat k jeho dceři.

„Zůstaňte v klidu, všechno se určitě najde,“ násilím jsem ho usadil zpátky.

Že by našemu workoholikovi začínalo harašit? Kdo z jeho poddaných by se odvážil dotknout papírů jejich pána a velitele?

Z úvah mě vyrušil muž v červenožluté kombinéze rychlé pohotovostní lékařské služby, který rázně zaklepal na dveře. K mému překvapení přijela sanitka do pěti minut. A pak prý že je naše zdravotnictví v krizi.

„Na infarkt to chválabohu nevypadá,“ prohlásil mladý vousatý doktor, když si Šebestu poslechl a natočil křivku na přenosném elektrokardiografu.

Pak Šebestovi něco píchl a řekl, že si ho „přece jen pro sichr“ vezmou s sebou.

Na pacientovy protesty houkl s doktorskou suverenitou: „To víte, že jo… Ani já netvrdím, že je to vážné… Ale nevezmu si na triko, abyste tady zůstal jen tak. Ve špitále mají lepší mašinu. Mrknou se na vás, vyspíte se a zítra jste doma.“

Směrem ke mně utrousil jenom: „Opravdu si myslím, že by se potřeboval pořádně vyspat.“ Pokrčil jsem rameny: „To víte… Generální direktor… Workoholik…“

Vousáč se spiklenecky pousmál: „Aha… Taky mi to připadá spíš jako kolapsový stav z přepracování.

Možná s trochou srdeční arytmie. Ale momentálně má EKG v normě.“

„Uteče vám,“ varoval jsem ho.

„Ve špitále si ho ohlídají,“ mávl rukou a do vysílačky řekl lakonicky: „Potřebujeme nosítka.“

Šebesta se ke mně nahnul: „Jeníku, musíš pro mě něco udělat. Můj asistent není žádný genius a teď toho má plné kecky. Nechci mu už volat. A sekretářka musí rychle napravit všechno, co zkonila.

Bude to na tobě, chlapče. Až mě odvezou, vezmi všechny papíry, co se mi povalují na stole, odnes je domů, tam je strč do jednoho šuplete a zamkni. Ručíš mi hlavou, že tady nic nenecháš. Jestli ty opičky ve špitále přežiju, tak jim zítra tak jako tak zdrhnu a doma si všechny písemnosti v klidu proštuduju a zařídím, co bude potřeba.“

„Spolehněte se, Milane,“ kýval jsem hlavou.

Šebesta, který dokázal zahovořit, jak mu zobák narostl, mi byl daleko bližší než veledůležitý strážce hodnot s velkým H.

Když chlapi s naloženými nosítky vykročili ke schodišti, podali jsme si s mladým lékařem ruku.

„Já jsem našemu pacientovi nelhal,“ obrátil se ke mně ve dveřích. „Vidím to na jeden až dva dny pozorování. Jedině kdyby se arytmie zopakovala, bylo by potřeba podrobnější vyšetření a nakonec možná i kardiostimulátor. Ale podle mě se to rychle upraví.“

Když jsem osaměl, shrábl jsem kromě notebooku úplně všechno, co leželo na velkém šéfovském pracovním stole. Než jsem to uložil do aktovky, ze zvyku jsem si v papírech zalistoval…

Několik podlouhlých obálek obsahovalo vesměs nabídky výpočetní a kancelářské techniky. V další obálce jakási magistra nabízela služby překladatelky. Její dopis ale začínal poněkud irelevantní informací „Jsem samoživitelka.“ To jsi, děvče, šlápla vedle. Šebesta hodnotí zaměstnance jenom podle pracovních výsledků. Těžké dětství ani počty dětí ho nedojímají. Spíš to chtělo nějaké reference.

Velká obálka skrývala průsvitku s několikastránkovou, notářem ověřenou nájemní smlouvou „na 4 kancelářské místnosti s čekárnou a příslušenstvím v Praze, Jungmannova ulice…“ Hned mi došlo, že to bude to sídlo nové filiálky, které se ve Futuře hrdě říká „pražská divize“.

A co asi obsahuje ten tlustý fascikl? Další smlouvu. Tentokrát s novou komerční televizí Kometa. V objemné příloze byl podrobný ceník reklamních spotů, platný do konce příštího roku… A tady? Do třetice ještě jedna smlouva. Tentokrát leasingová, na osobní automobil Renault Mégane, rok výroby… Tak Futura už zase potřebuje nové auto? Nebo snad se „tati“ přece jen rozhodl překvapit svoji náročnou „Nikušku“?

A zespodu celé té hromady jsem vydoloval ještě štůsek perforovaných papírů z karis bloku a jednu prázdnou obálku. Papíry byly hustě popsané nečitelným Šebestovým písmem. Rozeznával jsem jenom cifry a ojedinělá slova jako „zisk před zdaněním“, „DPH“ nebo „odvody“… Zato obálka, i když byla prázdná, mě docela zaujala. Adresa naklepaná na psacím stroji mi totiž okamžitě něco připomněla.

Pan

Milan Šebesta

generální ředitel agentura Futura…

Všechna „a“ nápadně vyskakovala nad řádek. Rázem mi vyschlo v hrdle. To snad není možné… Mohla by to být jenom náhoda? Sotva. Takové náhody neexistují… Takže to Zímovou smrtí nepřestalo? Vyděrač je mrtev, ale někdo dál používá jeho psací stroj? Že by tajemný Karel přece jen existoval, i když to Zíma nakonec popřel? Ono to všechno jede dál?

Co asi mému nejvyššímu nadřízenému v té obálce přišlo? Koho se to týkalo tentokrát? Otázka, kterou jsem si položil, patřila do kategorie takzvaných otázek řečnických. Podařilo se natočit mě a Pernera. Posílat Šebestovi záznam mimomanželských hrátek pana Pernera nemělo valný smysl. Bylo jasné, že vyděrač se na Šebestu obrátil kvůli mně. Ale co mu vlastně sdělil? Spokojil se s varováním, aby si dal dobrý pozor na nemorální individuum jménem Jan Mahler, nebo mu rovnou poslal mně už důvěrně známé cédéčko?

Musím se pokusit zachránit, co se dá… Rychle jsem ještě jednou probral všechno, co jsem vzal z Šebestova stolu. Omyl byl vyloučen. Nikde na stole se nenacházelo nic, co bych mohl považovat za původní obsah podezřelé prázdné obálky. Zkusil jsem se podívat do stolu. Výsledek byl stejný.

Systematický pedant měl v zásuvkách vzorný pořádek. Vpravo nahoře dva diktafony s příslušenstvím, uprostřed psací potřeby, dole elektronický záznamník a luxusní diář ve fialovém safiánu. Vlevo nahoře čisté papíry, uprostřed větší i menší kalkulačka a dole obchodní zákoník, pravítko, trojúhelník a vypnutý rezervní mobil. Slídit tady nemělo smysl. A do trezoru za obrazem panoramatu města Hradce jsem neměl šanci se dostat.

Znovu jsem si přehrál v hlavě, co mi vlastně řekl. Prý se mu někdo hrabal ve věcech. Nějaké krámy nebo papíry – už jsem si nevzpomínal, jak to řekl doslova – mu prý dokonce zmizely. Byly v podstatě jen dvě možnosti. Buď si Šebesta obsah „zímovské“ obálky preventivně zamkl do trezoru, nebo původně obsahovala právě ty papíry či „krámy“, které mu někdo omylem nebo záměrně sebral.

Zřejmě jsem na to kápl. Ovšem pozor. Byl to omyl nebo záměr? jestli by to někdo sebral záměrně, to pak… Moje hlava se už zase podobala včelínu. A můj nos už zase neomylně zachytil závan průšvihu…

Začal jsem luštit poštovní razítko na prázdné obálce. Neslo datum 31. 12. uplynulého roku. To tedy znamenalo, že obálku i s tím, co obsahovala, stihl Šebestovi poslat Zíma. V tu chvíli mu zbývaly ještě tři dny života… Co Šebestovi asi psal? Nebo mu nepsal nic a jenom poslal cédéčko, které hovořilo samo za sebe? A pokud ano, jak to vlastně celé proběhlo? Viděl už Šebesta moje radovánky s Petrou Pernerovou, nebo to zatím ještě nestihl?

Když jsme se setkali, nedal na sobě znát vůbec nic. Dokonce projevil ke mně důvěru. Mám mu přinést domů všechny papíry. Nebo to byla jenom finta, protože počítal s tím, že si papíry prohlédnu a uvidím na vlastní oči i tu zatracenou obálku? Moje ruka, která ji držela, se začala chvět… Takže mi Zíma, ač už byl v tuto chvíli celý jeden den mrtev, nakonec přece jen zavařil?

Pokud se ale opravdu rozhodl, že mi zavaří u Šebesty, nedávalo smysl, proč si potom 2. ledna pozval mě? Podle rozvědčíků mě chtěl pořádně zmáčknout… Kdyby ale do toho zatáhl Šebestu, celé jeho slavné vydírání by skončilo. To vůbec nehrálo s nějakými krkolomnými scénáři. Že by Zíma nakonec ode mne nevzal ani korunu, že mě chtěl přimět, abych pro něho poslušně vykonal něco, co nebylo košer… Informováním Šebesty by to celé shodil. No nic. Dosti zmatených úvah. Musím jednat.

Seběhl jsem o patro níž a málem jsem se srazil s Niki, která se právě odněkud vracela.

„Je to s ním vážné?“ byla její první slova, když jsem jí velice stručně a velice opatrně sdělil, co je s jejím otcem.

„Věřím, že ne. Ale v nemocnici nám určitě řeknou víc.“

„Kde máš auto?“

„Před domem.“

„Tak na co čekáš? Jedeme tam,“ rozhodla se a hned volala matce.

Z hovoru jsem vyrozuměl, že byly spolu u švadleny a paní Sylva tam ještě zůstala.

„Máma se k nám připojí až tam,“ řekla, když ukončila hovor.

Podíval jsem se na hodinky. Beata bude muset počkat. Do nemocnice nemůžu nejít. Snad Šebestův stav není vážný. Ale třeba je to tak dobře, že si chvíli poleží… I když doktor mluvil jenom o jednom nebo dvou dnech pozorování… Uvažoval jsem. Pokud Šebesta zatím neměl čas se s obsahem obálky seznámit, hraje jeho hospitalizace v můj prospěch. Akorát bych se k Zímově zásilce měl dostat dřív než on. Pokud ji vůbec ještě má, pochopitelně…

„Přidej, Honzo, co se loudáš?“ Niki si nervózně hryzala ret, zatímco já jsem její BMW rozvážně vedl sněhovou břečkou.

Vůbec jsem ji nevnímal… A co když to Šebesta stihl? A početl si, jakého bude mít zeťáka a možná už dokonce viděl zeťáka „při práci“… Ovšem jestli mu Zíma opravdu psal o mně (ale o kom jiném, proboha?), nebo mu dokonce poslal cédéčko se mnou v jedné ze dvou hlavních a jediných rolí, pak není boha, abych to nepoznal na jeho chování.

„Tak už tam zacouvej. Na co čekáš?“

Ničin hlas mě vyburcoval z úvah. Stáli jsme před nemocnicí.

Ochotná dívka u pultu informací v hlavní budově nám bleskově zjistila, že pan Milan Šebesta leží na kardiologickém oddělení, dveře číslo 12 v přízemí pavilonu 1. interní kliniky. Skutečnost, že není na jednotce intenzivní péče, hovoří prý sama za sebe.

„Určitě je mu už líp,“ mile se na Niki usmála.

„Připadám si jako v nemocnici z nějaké přiblblé telenovely,“ utrousil jsem, zatímco jsme spěchali k pavilonu 1. interny.

„Jakápak telenovela… To bude jenom tím, že si táta platí veškerej nadstandard, co tu mají,“ ušklíbla se cynicky Niki.

Dveře s číslicí 12 jsme našli hravě. Šebesta měl pokoj s velikánským televizorem sám pro sebe. K našemu překvapení ale už před naším příchodem vznikla u lože generálního ředitele Futury pořádná tlačenice.

Hned u hlavy nemocného trůnila jako socha žalu paní Sylva. Musela si svým minifordem od švadleny jaksepatří pospíšit, když dokázala dorazit ještě před námi. Místo aby Šebestu trošku rozptylovala a

nabíjela optimismem, seděla se ztrhanými rysy a působila dojmem, že se každou chvíli zhroutí sama. Být to na mě, uložil bych do nemocniční postele spíš ji.

V nohách sněhobílé postele seděli na dvou přistavených židlích služebně nejstarší zaměstnanci, kteří pamatovali ještě starého Finka – vedoucí právního oddělení JUDr. Mates a stařičký ekonom Sova.

Na opačné straně postele naproti paní Sylvy postávaly tři mladší ženy: šéfka osobního oddělení Kučerová, Šebestova sekretářka Boženka a – světe zboř se – i jeho bývalá asistentka Andrea Rážová. Tu bych tady zrovna nečekal.

„Jste hodní, že jste přišli…“ zářil Šebesta.

Tak dojatého jsem ho ještě neviděl. A všichni kromě jeho vlastní ženy o překot hlučeli, vtipkovali a nabízeli mu všechny možné dobroty od banánů a pomerančů až po čokoládu. I Niki kupodivu včas odložila svůj bolestný křečovitý úsměv a působila najednou uvolněně a vesele.

„Užijte si klidu domova. Pan docent říkal, že zítra, nejpozději pozítří mě máte bohužel zase doma,“ vtipkoval Šebesta a pravou ruku vztáhl k Niki a levou ke mně.

Okamžitě mi bylo jasné, že cédéčko s Petrou neviděl. Bál jsem se, že rachot balvanu, padajícího z míst, kde jsem tušil svoji krajinu srdeční, musí slyšet úplně všichni…

Právník Mates zalovil v aktovce a vytasil se s lahváčem plzeňského.

„Dejte si, šéfe,“ řekl a zručně flašku zbavil plechového uzávěru.

„Vy s sebou nosíte otvírák, doktore?“ smál se Šebesta.

„Omnia mea, jak říkávali prý už ve starém Římě. Všechno své nosím s sebou,“ přitakal Mates. Najednou mu v kapse zazvonil mobil. „Promiňte…“ řekl omluvně. Chvíli poslouchal a pak hovor bezeslova típl.

„Copak?“ zpozorněl Šebesta. „Vypadáte, jako by vám právě uletěly včely.“

„Nechci vám přidělávat starosti,“ kroutil se starý Mates.

„Nejsem z cukru,“ naštval se Šebesta. „Něco se děje ve firmě?“

„To tak ještě…“ vzdychl šéf právního. „Prý zatkli Pernera.“

„Pernera? Proboha proč?“ vytřeštil oči Šebesta. „Něco hospodářského?“ Doktor Mates jen významně pokrčil rameny: „To nikdo neví…“

Měl jsem chuť vykřiknout, že to není pravda. Že i kdyby nikdo, já dobře vím, kdo Pernera sebral a za co… Úkosem jsem se podíval, co na to Andrea. Ale ta se vesele smála anekdotě, kterou dal právě k lepšímu vedoucí ekonomického oddělení. Zíral jsem jako z jara. Její milenec byl zatčen a ona takhle? To je tedy sebeovládání! Ta baba musí mít nervy jako špagáty.

„To je teda nadělení, teď před volbami,“ řekl Šebesta spíš jen tak pro sebe.

„Nemyslete na to. Hlavně se dejte rychle do pořádku,“ radil mu Mates a ostatní horlivě přikyvovali.

Do pokoje nakoukl prošedivělý dlouhán v bílém plášti. „Myslím, že to stačilo. Pan ředitel musí taky odpočívat. Jinak mohl zůstat ve firmě.“

„Hned je vyženu, pane docente,“ mrkal Šebesta.

Návštěvníci se začali ukázněně zvedat. Jako první se rozloučili zaměstnanci – starý Mates, sekretářka, šéfka osobního, hlavní ekonom a Andrea. Její ruku podržel Šebesta nejdéle.

„Netvařte se tak smutně. Mně je už dobře,“ usmál se na ni. Andrea jen plaše špitla: „Na shledanou.“

U postele zůstala paní Sylva, Niki a já.

„Všechno jsem vám odnesl domů, tak jak jste si přál,“ řekl jsem.

„To jsi hodný, Jeníku,“ poděkoval mi.

„Už musíme, tati,“ řekla Niki a dala otci pusu na tvář.

Jen paní Sylva vypadala, jako by byla v transu. Zvedla se jako loutka, něco zamumlala a vydala se vratkým krokem ke dveřím. Jestli Šebestův kolaps někoho poznamenal, byla to jeho žena. Zjevně jí došlo, že stát se něco Šebestovi, byla by firma v troskách.

Niki se do matky zavěsila a vyváděla ji dlouhou chodbou ven. Šel jsem krok za nimi a zvažoval jsem, jestli je společensky únosné, abych teď „z voleje“ přepadl doma Beatu. Ten její chlap jí zbrusu nový domeček určitě nepostavil proto, aby v něm po večerech přijímala bývalé kolegy z gymplu. Zavolal bych jí, ale než budu sám a budu moci volat, nebude už pozdě i na to? Než jsem se ale mohl rozhodnout definitivně, vytřeštil jsem oči a strnul jsem, jako bych spatřil zjevení. Chodbou interní kliniky kráčel proti mně inženýr Perner a tvářil se, jako by mu patřil svět.

„Rukulíbám, milostivá paní, dobrý večer Dominiko…“ pozdravil vesele matku s dcerou, „myslíte, že mě pustí k našemu zdravému nemocnému?“

„Určitě. Tati bude mít radost,“ přikývla Niki.

„Vypadáte nějak překvapeně, magistře drahej,“ zašklebil se Perner na mě. Zahuhlal jsem něco, co mělo být pozdravem.

Perner si uhladil svůj směšný světácký knírek a důvěrně se ke mně naklonil: „Nic vám nevyčítám. Oni dovedou člověka zmáčknout.“

„Jak… jak to…“ koktal jsem.

„Jak to, že mě pustili?“ pochopil okamžitě. „Normálka. A co jste čekal? Já jsem to fakt neudělal… No nic. Někdy to spolu probereme. Ahoj, pane profesore, mějte se…“

Nechal mě stát s otevřenými ústy a vesele si to štrádoval až na konec chodby.

Paní Sylva se pohybovala jako loutka. A k tomu ta bledá tvář a pohled náhle zestárlé ženy… Když jsme se vrátili z nemocnice domů, Niki na mě za jejími zády mrkla a sykla, že ji půjde uložit.

„Jen běž. I mě bolí hlava,“ chytil jsem se příležitosti. „Půjdu se asi trochu projít.“ Jakmile byly Niki s matkou z doslechu, zavolal jsem Beatě.

„Promiň, Beo,“ začal jsem opatrně. „Asi nejsi sama. Můžeš mluvit?“

„Nepočítám-li Karolínku, jsem sama. Proč?“

„Vím, že je už dost pozdě, ale rád bych s tebou mluvil. Myslím osobně,“ šel jsem bez okolků k věci.

„Promiň, Honzo. Nejsem ve formě,“ odpověděla mi slabým hlasem.

„Chápu. Vím o tvém tatínkovi. Je mi to líto, ale přesto bych s tebou potřeboval mluvit. Ostatně se to tvého otce přímo týká,“ nedal jsem se odbýt.

„Cože?“

„Čemu se divíš? Vždyť jsem se s ním měl setkat právě toho druhého odpoledne.“

„Ty?“ vydechla překvapeně.

„Ano, já. Pozval si mě do Sporthotelu na 17.00.“

„Copak vy jste se znali?“ V Beatině hlase zazněl nepředstíraný údiv.

„To není na telefon, Beo.“

Ignorovala, co jsem řekl a nasadila tón plný nedůvěry: „To se mi nezdá. Proč by si tě měl zvát na 17.00?“

„Protože mě vydíral,“ vypálil jsem bezohledně. Když chce, má to mít.

„Táta? Tebe? To má být nějaký špatný vtip?“

„Bohužel ne. I když to ve skutečnosti možná nebylo až tak jednoduché,“ pokusil jsem se zmírnit tvrdost už vyřčených slov.

„Táta byl možná trochu svéráz, ale nebyl vyděrač. To je absurdní. Nevymýšlej si.“ Z Beatina hlasu čišela spravedlivá zloba.

„Nezlob se na mě, Beo,“ řekl jsem měkce, „já nejsem tvůj nepřítel. Nechci ti ublížit. Ani já nejsem žádný výlupek ctností. Pan Zíma mě měl v hrsti a za svoje mlčení chtěl peníze. Nemám ale zájem špinit jeho památku. Spíš se s tebou potřebuju poradit.“

„Já… já…“ zajíkla se. Chvíli mlčela a pak řekla úplně tiše: „Jestli chceš, tak přijeď.“

„To jako hned?“ ujišťoval jsem se.

„Třeba hned,“ řekla.

„Jedu,“ uzavřel jsem naši podivnou debatu.

Chtěl jsem být zpátky co nejrychleji, rozhodl jsem se jet autem. Paní Sylva ani Niki se nesmí dovědět, za kým jsem zmizel. Prošel jsem pasáží Winkelmannova paláce k zaparkovanému bavoráku.

Rozježděný sníh začal zase přimrzat, místy jsem musel jet krokem.

Dům, do kterého jsem stěhoval Beatu, byl zase ponořený do tmy. Ani sousední dům, skrytý za stříbrnými smrky, na tom nebyl lépe. Jen někde na opačné straně ulice se rozštěkal pes. Beata se objevila okamžitě po zazvonění. Musela čekat za dveřmi. Měla na sobě rolák a leginy černé barvy. Oděv podtrhoval její bledost.

„Ahoj,“ sklonil jsem se a políbil jsem ji na tvář. „Drž se, děvče… Raději bych byl poslem jiných zpráv…“

„Pojď,“ zašeptala a pokynula mi dovnitř.

Usedl jsem na stejné místo jako minule. Najednou jsem nevěděl, jak začít. Tak jsem se ještě jednou omluvil, že ruším tak nevhod.

„Ale ne,“ mávla rukou. „Možná to prospěje mému duševnímu zdraví, když s někým promluvím. Už třetí večer tady sedím sama a zírám do zdi. Krmím se prášky, černou kávou a alkoholem. Nejvyšší čas, že mě z toho vytáhneš.“

„Ty jsi tady celou dobu sama?“ nevěřil jsem.

Pokrčila rameny: „S Karolinkou. Ta ale chodí spávat po sedmé. Ty večery a noci jsou k zešílení.“

„Ve snu by mě nenapadlo, že jsi tu sama,“ kroutil jsem hlavou.

„Myslíš, že jsem si měla pozvat svého bývalého, aby mě utěšil?“ zeptala se kousavě.

„To ne, ale snad svého… nevím, jak mu říkat… přítele nebo milence… Prostě toho velkorysého pána, co ti postavil tenhle palác,“ rozhlédl jsem se po elegantním obýváku.

„Nikdo takový neexistuje,“ hlesla.

„Ale naposledy jsi přece říkala…,“ zarazil jsem se.

„Copak mě neznáš? Já jsem vždycky taková buď – anebo. Nic napůl. Buď jsem veselá, nebo smutná. S chlapem nebo bez chlapa. Krach mého manželství mě na čas úspěšně vyléčil z touhy po milencích,“ prohlásila Beata.

„I kdyby tě velkoryse zahrnovali dary a měli i všelijaké jiné kvality?“ zapochyboval jsem.

„Zatím si vystačíme s Karolínkou.“

„Takže to, co jsi mi onehdy řekla, byla prachobyčejná lež?“ Zavrtěla hlavou: „Ale fuj.“

„No tak zbožná lež,“ mírnil jsem svůj slovník. „Řekla jsi mi přece, že tenhle nádherný barák…“

„Postavil člověk mně blízký,“ pousmála se smutně.

„Cituješ se přesně, ale ve skutečnosti si jenom hraješ se slovíčky. Tak kam zmizel ten člověk tobě blízký?“

Posmutněla: „Vždyť víš… Ale ve skutečnosti dům postavil inženýr Perner. Přesněji řečeno – firma Perner Bau.“

Málem jsem ze svého křesla vypadl: „Cože? Počkej… Ty taky? Chceš říct, že ty a inženýr Perner…?“

„Ale ne,“ zasmála se. „Běž, ty… Perner mi opravdu akorát postavil dům.“

„Jasně,“ přikývl jsem. „Už tomu věřím. Ty jsi prostě přišla, usmála jsi se a řekla jsi mu: Pane inženýre, potřebuju nějakej pěknej domeček, a on řekl: Samozřejmě, pro vás vše, paní Zemanová. A postavil ho, že?“

„Nedělej si legraci,“ zamračila se Beata. „To všechno zařídil táta. Znal spoustu lidí a spousta lidí mu byla zavázána. I Perner.“

„Za co zavázána?“ přerušil jsem její pohádku.

Pokrčila rameny: „O to jsem se nestarala. Táta říkal, že to jsou staré dluhy. Prostě ještě z doby, kdy pracoval pro zamini.“

„Podle toho, co jsem slyšel, pracoval tvůj otec pro nějakou složku vojenského zpravodajství. Pochopitelně pod krycí legendou diplomata,“ řekl jsem.

„Kdo ti navykládal zas tohle?“ vzdychla.

„Ti, co mě včera celé odpoledne zpovídali,“ odtušil jsem. „Něco jako bývalí kolegové pana Zímy.“

„Proč by měli zpovídat zrovna tebe?“ Beata mi pořád ještě nevěřila. „Za mnou se takoví dva v civilu zastavili na gymplu, ale zdrželi se tak asi deset minut. Neměla jsem jim co říct.“

„Tady nebyli?“ ujišťoval jsem se.

„Ne. Co by tady dělali? Vůbec se nezajímali, kde bydlím.“

Takže ani tajná policie není vševědoucí. Chce odhalit bůhvíjaké nečisté kšefty se zbraněmi a radary a o jiných nečistých kšeftech nemá šajn.

„Honzo, já nejsem osmnáctka jako Niki. Když si budeš vymýšlet, já to poznám,“ prohlásila Beata přísně.

„Já si nevymýšlím,“ ohradil jsem se.

„Něco na mě zkoušíš… Proč by ti tajní chodili za tebou?“

„Protože jsem byl na místě činu. Tvůj otec mě tam telefonicky pozval.“

„A jak se to dověděli oni?“ nechápala.

„Někdo mě zahlédl na hotelovém parkovišti. Prý jezdím moc nápadným autem.“

„Tak povídej. Co ti táta chtěl? Jakou měl náladu? Koho ještě čekal?“

„Já nic nevím. Přišel jsem pozdě. Když jsem dorazil do Sporthotelu, on už…“ nedokončil jsem.

„Byl už mrtvý?“ visela mi na rtech.

Mávl jsem rukou a raději neodpověděl. Přes všechny komplikace, které mi Zíma způsobil, jsem nedokázal té krásné holce vylíčit tu hrůzu, když jsem našel jejího otce probodnutého šroubovákem.

Namísto toho jsem řekl: „Beo, Pernera taky vydíral.“

„O tom já nic nevím,“ zareagovala odměřeně. „Loni v lednu táta s jeho pomocí koupil pozemek a začátkem března se začalo stavět. O nic jsem se nestarala. Všechno zařizoval inženýr Perner, i když stavba byla od počátku psaná na mě. Táta říkal, že nějaké úspory má a zbytek že bude na Pernerovi. Prý je tátovi velice zavázán za něco z minulosti. Revanšuje se mu prý koupí pozemku a celkem levně mu postaví celý dům. Víc neříkal a já jsem ani víc vědět nepotřebovala.“

„Bylo to asi trochu jinak. Tvůj otec získal důkazy, že Perner udržuje mimomanželský vztah. Zrovna ve chvíli, kdy se stal komunálním politikem. Načasoval si to dost blbě. Jeho strana se pokouší odlákat lidovcům věřící voliče a on si pořídí milenku.“

„Stojí ta dáma za to riziko?“ Beata zvlnila rty.

„Shodou okolností tu krásnou a chytrou mladou ženu znám. Být to na mně, z fleku jí dám přednost před jakoukoliv politickou kariérou. Ale Perner zjevně chce Andreu i post starosty. Tak ho měl pan Zíma na háku. Kdyby kompromitující materiál poskytl bulváru anebo Pernerovým protivníkům ve straně, byla by celá slavná kariéra v háji. Možná i s jeho manželstvím. Takže proto a pro nic jiného mu byl Perner zavázán.“

Hlavou mi problesklo, jak se mi Perner na nádraží přiznal, že ho Zíma vydíral. Bylo mi divné, že po něm údajně nechtěl žádné peníze. Perner si ale posteskl, že sice chtěl jenom jakousi „protislužbu“, ale že byla pěkně mastná. Nekecal. Všechno sedělo do písmene. Tento dům a pozemek, na němž stál, by každého, kdo nevlastní stavební firmu, musel přijít na pěkných pár milionů… Perner mi nelhal ani v tom, že onu službu neposkytl Zímovi přímo, ale prostřednictvím jedné „dámy“. Na 5. nástupišti mě ovšem sotva mohlo napadnout, že tou tajemnou dámou je Beata.

„Pochop, Honzo, že je pro mě těžké uvěřit tomu, co mi říkáš,“ hlesla Beata s pohledem do země. „A jak to bylo s tebou? I kdyby to s Pernerem nakrásně byla pravda, proč by vydíral i tebe?“ Pak se na okamžik odmlčela a najednou zvýšila hlas. „Prosím tě, jenom neříkej, že to souvisí s tím, co jsi mi naznačoval minule… Ty jsi potřeboval peníze pro něho? A celou dobu jsi to přede mnou tajil?“

Sklonil jsem hlavu, abych se jí nemusel dívat do očí.

„Promiň…“ hlesl jsem. „Já jsem tehdy ještě fakt nevěděl, že ty… a on…“

„Kdy už mi konečně řekneš všechno?“ zeptala se s povzdechem.

Musel jsem tedy ven s celou pravdou. Pověděl jsem jí o bungalovu a o skryté webové kameře. Zamlčel jsem jenom jméno dívky, která mi dělala každou středu společnost.

„Petra?“ napadlo Beatu okamžitě.

„No jo,“ připustil jsem provinile.

„Něco takového mě napadlo, už když jsem vás jednou viděla odjíždět spolu,“ přiznala Beata.

„Ty jsi byla vždycky nebezpečně bystrá holka,“ pokrčil jsem rameny

„Asi moc ne. Dodnes bych dala ruku do ohně za to, že táta byl regulérní diplomat, který se prostě jen ocitl ve velké nemilosti kvůli tomu překotnému odjezdu se mnou… Trochu divné mi bylo, že soud s ním se konal s vyloučením veřejnosti… Ovšem že by dokázal někoho vydírat, tomu se mi nechce věřit…“

„Fakta nejsou otázkou víry, Beo.“

„A nesedí mi ani ta částka, kterou měl chtít po tobě. Když mi dokázal sehnat i to slíbené auto, na nic už žádné další peníze nepotřeboval,“ uvažovala nahlas.

„Třeba někomu dlužil nebo s jídlem prostě rostla i chuť,“ nabídl jsem jí jednoduché a logické vysvětlení.

„To mi na tátu nesedí,“ uvažovala Beata. „Nikdy v životě si nepůjčoval, na všechno musel vždycky mít.“

„Teď ale potřeboval peněz hodně. Doslova balík. Myslíš, že si něco podobného můžou dovolit údržbáři a topiči? I kdyby mu – nebo vlastně tobě – Perner koupil pozemek a dům postavil úplně gratis, je tu ještě to auto. Pokud pan Zima nekupoval nikdy na dluh, musel mít přinejmenším na nový vůz. Nebo je to nějaká ojetina?“ zajímal jsem se.

„Žádná ojetina. Na Silvestra mi řekl, že mi z autosalonu pod nemocnicí brzy zavolají, kdy si mám svůj vůz vyzvednout…“ Beatin hlas se najednou zlomil. „A včera mi opravdu volali. Je to úplně nové auto, slušná střední třída. Táta ho ale nekoupil. Auto je na leasing.“

„Budeš na to mít?“ zarazil jsem se.

„I o to se stihl postarat,“ odpověděla neurčitě. Pak se chvíli dívala do jednoho bodu a její oči se najednou začaly zalévat slzami. „Řekl mi, že má pocit, že mě a Karolínku už zajistil a že teď už klidně může umřít…“ Beata chvíli zápasila s pláčem. „A za dva dny to udělal… Jako by to tušil.“

„To byla jenom náhoda,“ řekl jsem tupě.

„Divná náhoda,“ špitla smutně.

„Neříká ti něco jméno Dixon, Beo?“ rozhodl jsem se, že její pláč zarazím jedině tím, že převedu řeč.

„Neznám žádného Dixona. Proč? Kdo to má být?“ Beata si začala slzy utírat hřbetem ruky.

„Sám přesně nevím. Ale vyptávali se na něho ti dva ze zvláštní služby.“

„Myslíš, že budou ještě otravovat i mě?“ zarazila se.

„Řekl bych, že s tím musíš počítat,“ odpověděl jsem popravdě.

„Doufám, že přijdou až po pohřbu…“

„Nejspíš se s nimi uvidíš i tam,“ řekl jsem. „Jsou důkladní. Nevylučuju ani to, že tě sledují.“

„Jak vypadají?“

„Znám jenom dva.“

Popsal jsem jí Charváta se Šlezarem, jak nejlíp jsem uměl.

„Ti dva se mnou mluvili na gymnáziu… A na co všechno se tě vlastně vyptávali?“ zajímala se Beata.

„Bylo to takové dost divné. Pořád mě podezřívali, že jim něco tajím. Prý tvůj otec moje vydírání jenom předstíral, aby mnou mohl manipulovat. Co ale měl mít se mnou v plánu, mi neprozradili. Naznačili mi jenom nějaké souvislosti s průmyslovou špionáží nebo s něčím na ten způsob. Jak jsem řekl. Mluvili divně.“

„Když to i ty líčíš takhle, tím spíš to není nic pro mě.“ Beata se smutně pousmála. „Nemám k tomu co říct. Já jsem jenom obyčejná holka, která se akorát naučila pár cizích jazyků. Jsem nepraktická.

Třeba vůbec nerozumím financím. Já bych v životě žádný dům nepostavila, ani bych nedokázala sehnat auto na leasing. Nerozumím tomu a mám strach, jak v tom všem teď budu bruslit sama… Ani o webových kamerách a průmyslové špionáži jsem nikdy neslyšela. Pokud v něčem takovém táta jel, tak jsem se vůbec nepotatila.“

„Ať už to bylo, jak chtělo, za rodiče nikdo z nás nemůže,“ pronesl jsem rádoby filozoficky. „Já ti přece nic nevyčítám.“

„Mamííí…“ ozval se najednou slabý hlásek odněkud shora. Beata se vymrštila: „Karolínka se probudila.“

A vystartovala po schodišti do tmy.

Povídám, povídám a na to, kvůli čemu jsem přišel, ještě nepřišla řeč, uvědomil jsem si. Když se Beata vrátila, zvedl jsem se z křesla.

„Promiň… Hned zase usnula…“ pousmála se.

„Omlouvat se budu jenom já, Beo… A za chvíli poběžím. Měl bych ale na tebe ještě takovou prosbu. Kvůli tomu jsem vlastně tady.“

„Jakou prosbu?“

„Pan Zíma v bungalovu natáčel webovou kamerou na notebook. Sám se mi o tom zmínil. Protože Pernerovi i mně poslal kompromitující cédéčka, musel mít k dispozici počítač s příslušnou mechanikou. V místnosti vedle kotelny se ale nic nenašlo. Ani počítač a ani jediné cédéčko. Buď je odnesl ten, kdo ho zabil, nebo si všechno někam schoval tvůj otec sám. Napadlo mě, že to mohl odstěhovat k tobě.“

Beata přikývla: „Koncem listopadu sem přinesl počítač s barevným monitorem i malý notebook. Uvolnila jsem mu takový kumbálek v přízemí. Původně jsem si tam chtěla v klidu překládat… Kdykoliv potom táta za mnou a za Karolinkou přišel, vždycky se tam na závěr návštěvy na chvíli zavřel. Říkal, že si musí na internetu aspoň jednou za čas přečíst noviny.“

„Ty jsi jeho počítač nepoužívala?“

Zavrtěla hlavou na znamení záporu: „Svůj jsem si přestěhovala nahoru. Mám ho tam víc po ruce. Pro překladatele je to jediný pracovní nástroj, když nepočítám slovníky a hlavu.“

„Můžu se na ty jeho počítače podívat?“

„Samozřejmě. Pojď…“

Zavedla mě do malé místnosti za kuchyní. Byl v ní strohý pořádek. Stála tam jenom sektorová knihovnička, psací stůl, kancelářské křesílko na kolečkách a kuchyňská židle. Malá knihovna zela prázdnotou, až na nějaké anglické pejprbeky, stoh čistých kancelářských papírů a několik čistých podlouhlých obálek. Na psacím stole stál počítač s monitorem, klávesnicí a tiskárnou. Zaklapnutý notebook ležel na židli.

„Můžu si to spustit?“

Přikývla a dodala: „Koukni se, na co je ti libo. Já se skočím podívat nahoru na malou. Jako by tušila, co se stalo, je od středy strašně neklidná. Hlavně v noci.“

Od středy? V pondělí bylo Silvestra, ve středu druhého Karolínce někdo zabil dědečka… Když Beata odšuměla někam do tmy domu, začal jsem s notebookem. Zkusil jsem ikonu Internet Explorer. Na internet jsem se napojil bez problémů. Zajímalo mě, jestli Zíma používal E-mail. Ikonu Outlook Express, na kterou jsem v práci ťukal skoro pořád, jsem ale neviděl… Nevadí. To jediné důležité jsou jeho vyděračské nahrávky. Charvát se Šlezarem bájili o ministrech a podnikatelích, taky musí mít někde Pernera s Andreou a mě s Petrou… Hledal jsem, ale marně. Všechno, co kdy bylo v kufříkovém počítači uloženo, bylo nenávratně pryč.

Na řadu tedy přišel počítač na stole. Protože jsem, jak už bylo několikrát řečeno, pechfógl, tušil jsem, jak dopadnu. Buď budou všechny soubory vymazány stejně jako v notebooku, nebo budou vázány na přístupové heslo. Tak jako tak budu namydlenej…

Čekalo mě ale překvapení. Počítač po mně žádná hesla nechtěl. Zaujal mě hned první soubor, datovaný prosincem předminulého roku… Byla to videonahrávka z ložnice bungalovu.

Začínala záběrem inženýra Pernera. Rozepínal si právě košili a nebyl v záběru sám. Pomáhala mu pomenší kyprá blondýnka. Ta si odložila už mnohem dřív. Když se oděvu zbavil i Perner, žuchli spolu na manželské lože. U dalšího děje netřeba prodlévat. Příliš se nelišil od záběrů, které mi Zíma poslal na cédéčku a na nichž jsem hlavní roli hrál já s Pernerovou dcerou Petrou. Inženýr Perner se nezdá… Před Andreou si do bungalovu vodil tuhle baculku. Prachy jsou holt nejsilnější afrodisiakum.

Druhý soubor nesl datum z konce loňského října. Vida… Moje maličkost a slečna Pernerová… Tu nahrávku jsem už důvěrně znal. Pátral jsem tedy dál… Hele. Datum skoro shodné s mým. Protože jsem dobře věděl, že mě s Petrou si mohl natočit jenom ve středu, tohle muselo být… moment… v pátek. Achich… To je přece Andrea. Zíral jsem jako fascinovaný na její nahé tělo. Mohla by stát modelem všem sochařům starého Řecka. Vedle ní musí Perner vypadat jako obtloustlý kašpárek… Ale tohle přece… Tlumeně jsem zavyl.

9.

Nebyl to Perner. Mužem, který se vášnivě miloval s Andreou Rážovou, byl můj budoucí tchán Milan Šebesta. To byla bomba… Ještě nikdy jsem žádné tvrdé porno nesledoval s takovým zaujetím. A s takovou závistí, proč to nepřiznat… Ani ne tříminutový záznam postelové aktivity dvojice dávno skončil a já jsem, neschopen slova ani pohybu, bezmocně zíral na potemnělou obrazovku monitoru.

„Našel jsi něco?“ zaslechl jsem najednou Beatin hlas od dveří za svými zády. Vůbec jsem ji neslyšel přicházet.

„Nic moc,“ zalhal jsem. „Můžu to ještě chvilku zkoušet?“

Otočil jsem se na kolečkovém křesle a podíval jsem se jí do očí. Vypadala nejistě. Asi se styděla za svého otce.

„Ale jo… Klidně si posluž,“ ucukla pohledem. „Budu vedle, kdyby se malá zase probudila.“

„Zdržuju tě,“ řekl jsem omluvně. „Ale hned budu hotov.“

„Nezdržuješ. Stejně teď skoro nespím.“

Vrátil jsem se tedy k myši a klávesnici. Ale v počítači už nebylo vůbec nic dalšího. Rozvědčíci měli velké oči. Žádní ministři, ani obchodníci se zbraněmi a radary. Zíma už nejspíš v ničem velkém nejel. Ulovil jenom Pernera, mě a Šebestu. Pro sebe nechtěl už nic, jeho jediným cílem bylo existenčně zajistit dceru a vnučku.

Beata se vrátila do obýváku a pustila si tlumeně televizi.

Dnešní večer mi konečně přinesl v mnohém jasno. Hitem večera ale nebyl Zíma, nýbrž Šebesta, který se zapletl s Andreou… Ledová královna, Condie a lovec bobříka morálky, bojovník proti nevěrám na pracovišti a vzorný manžel a otec… Tak to byl tedy gól… Proto měl Šebesta poslední dobou tolik

„jednaček“ a chodil se domů pomalu jen vyspat. A proto musela Andrea stůj co stůj zabránit, abych nespatřil muže, kterého přede mnou schovala do ložnice. A já vůl jsem naletěl na ten pitomý deštník.

Velký černý deštník jako z filmu pro pamětníky neměl zjevně v oblibě jenom inženýr Perner. Byl bych špatný detektiv. Bydlel jsem u Šebestů čtvrt roku a ještě jsem si nevšiml, jaký deštník nosí hlava rodiny.

Hlavou mi bliklo i to, čím Šebesta Zímovi zaplatil. Byl bych dal ruku do ohně za to, že to byla leasingová smlouva na osobní automobil, který teď odpočívá v Beatině garáži. Smlouvu, datovanou 2. 1., jsem spolu s ostatními papíry odnesl Šebestovi domů. A Beata mi přece dnes řekla výslovně, že se táta postaral, aby si mohla auto na leasing dovolit pořád. Jasně. To Šebesta se Zímovi musel zavázat, že se o to postará. Stačilo by přece rozeslat pár cédéček. Jakmile by se provalila „love story“ s Andreou, byl by s mým skorotchánem konec.

Zíma byl svým způsobem génius. V bungalovu se asi pelešil kdekdo, ale Perner a Šebesta byli momentálně před volbami v situaci, kdy byli ochotni udělat cokoliv, aby se o jejich záletech nikdo nedověděl.

Teď bylo všechno na mně. Musel jsem se rychle rozhodnout… Bylo velmi pravděpodobné, že dříve nebo později do Beatina domu dorazí i pánové ze zvláštní služby. Budou se vyptávat a slídit.

Nahrávky z bungalovu by je určitě zajímaly. Mohly mít hodnotu rozhodujících důkazů. Hlavně ta jedna… Zatajit důkazy závažné trestné činnosti je ale trestné… Nevadí, kašlu na ně. Nesmíš se podělat, Mahlere. Pro tebe i pro ostatní zainteresované bude nejlepší, když státní orgánové v Zímově počítači nenajdou vůbec nic… I kdybych tím kryl vraha? Nebylo to jednoduché dilema. Musel jsem si položit prastarou otázku, co z toho budu mít já. To rozhodlo.

Co jsem si v duchu řekl, to jsem i udělal. Vymazal jsem všechny soubory, které jsem před chvílí objevil. Na jedinou prchavou vteřinu jsem se stal pánembohem všemohoucím. Jediným ťuknutím klávesy jsem očistil Pernera, sebe i Šebestu… A vypnul jsem počítač. Dokonáno jest… Co bude dál, jsem nevěděl. Určitě jsem věděl jen to, že smutné holce Beatě neprozradím o mazání souborů ani slovo. Hrál jsem o sebe. Beata byla pro mne cizí člověk. Nikdy jsem cizím lidem vědomě neublížil, ale nikdo po mně nemohl chtít, abych jim říkal za všech okolností všechno. Bližší košile než kabát. Že je to nemorální? Podívejte se do zrcadla, vážení. Když dojde na lámání chleba, hrajeme si všichni na vlastním písečku.

Naposledy jsem se rozhlédl po Zímově pracovničce. Zkusil jsem i zásuvky psacího stolu. Zřejmě byl zvyklý po sobě uklízet důkladně. I když zde měl k dispozici kvalitní tiskárnu, nikde – na viditelných místech, ani ve stole – nebyla jediná počítačová sjetina. Vlastně ani jediný kompaktní disk. Vstal jsem ze Zímova pojízdného křesílka a popošel jsem ke dveřím do obývacího pokoje.

„Nevíš, kde tvůj táta přechovával cédéčka?“ zeptal jsem se Beaty, která zírala do prázdna.

„Cože?“ vzhlédla zmateně.

Na obrazovce běžel jakýsi lehounce erotický film, ale ona ho zjevně nevnímala.

„Cédéčka,“ zopakoval jsem klíčové slovo.

Jestli mi je vydá, mohl bych všechny potenciální důkazy zlikvidovat jedním vrzem.

„Pokud vím, sem si žádná cédéčka nepřinesl,“ odpověděla, když jsem svůj dotaz zopakoval celý a jí konečně došlo, na co se ptám.

„Tak jo… Nebudu tě už otravovat. Poděkuju a mizím,“ pokusil jsem se o úsměv. Beata vstala od televize a šla pomalu ke mně.

„Vypustím tě,“ řekla.

V tom okamžiku jsem si všiml černého kufříku na zemi v koutě za dveřmi.

„Psací stroj?“ spíš jsem konstatoval, než se zeptal.

„Tátův. Málem historický starý krám,“ přikývla.

„Vsadím se, že na něm všechna áčka vyskakují nad řádek,“ uchechtl jsem se.

„Proboha jak to můžeš vědět?“ vytřeštila oči.

„Psal na něm obálky.“

Na to už neřekla nic. Vypadala najednou velice unaveně.

„To tvoje auto na leasing je Renault Mégane, viď?“ zeptal jsem se ve chvíli, kdy jsem už udělal čelem vzad k odchodu.

Bezeslova přikývla.

„Viděl jsem u Šebesty smlouvu s leasingovou společností,“ vysvětlil jsem svoji informovanost.

„Táta říkal, že se mu Šebesta za něco revanšuje,“ pípla už velice nejistě.

Pokrčil jsem rameny. Co jí budu povídat… Ví toho dost, aby se na svého otce dívala trochu jinak než předtím. A i kdyby mi tak docela nevěřila, je to přece jedno. Kdo dnes může se stoprocentní jistotou říct, co, jak a proč se zrodilo v Zímově mozku? Už na tom nezáleží. Stejně se to všechno brzy v plamenech krematoria promění v popel a dým…

K brance mě vyprovázela mlčky. Když za mnou zaklaply dveře Beatiny vilky, zhluboka jsem se nadechl a pomalu jsem vydechl. Vůbec nebylo zbytečné sem zajít…

Cestou domů jsem si za volantem rovnal myšlenky… Moje pozdní návštěva u Beaty mi otevřela oči. Dověděl jsem se dvě významné novinky. Konečně jsem pochopil, jakou cenu za Zímovo mlčení zaplatil inženýr Perner. Koupil Beatě pozemek a postavil na něm pro ni elegantní vilku. Což byl ovšem slaboučký čajíček proti té druhé novině… Morální gigant Šebesta měl techtle s Andreou. A kdyby jenom to. Zíma ho vydíral stejně jako mě. Po A následovalo B. Jako pilný čtenář detektivek jsem věděl, že logika zločinu je neúprosná. Už jsem zkrátka věděl úplně všechno. Renaultku na leasing by Šebesta jistě oželel, vesele by Beatě na autíčko platil, jak dlouho by si přála… Co ale nesnesl, byl pocit permanentní hrozby. Damoklův meč přímo nad hlavou. A proto Zímu zabil.

Všechno do sebe zapadalo jako puzzle. Druhého se Šebesta vrátil domů večer hodně pozdě a k smrti unavený. Nebylo divu. V jednom jediném dni stihl dojednat věci s farmaceuty i s leasingovkou, odskočil si odpravit svého vyděrače, pak pobesedoval s akademicky rozvláčnými hodnostáři vysokého učení a na závěr se ještě potěšil s Andreou. Kanón… Ruče měl k dispozici oficiální verzi. V ní Zímovu likvidaci vynechal a rizikovou Andreu nahradil morálně nezávadným Pernerem.

Já jsem si ale dobře všiml, jak podivně se Perner o den později zatvářil na moji poznámku, že se

„včera večer“ setkali s Šebestou. Nic zlého jsem tím nemyslel, bylo to všechno v rovině „small talk“. Jen jsem tak vlastně nepřímo přitakával Pernerovým slovům, že on i Šebesta mají ve straně před volbami problémy.

Perner se tehdy ale viditelně zarazil a řekl doslova: „Včera? No… máme zkrátka problémy…“

Nepopřel večerní schůzku, nechtěl svého partajního kolegu před budoucím zeťákem shodit, ale na druhé straně mi Šebestovu lež ani nepotvrdil. Teprve teď mi to dávalo smysl. Šebesta musel rychlostí blesku zvládnout Sporthotel i rektorát, aby mohl většinu času strávit u Andrey v jejím novém bytě.

Doma si pak výčet svých vyčerpávajících pracovních povinností vylepšil vymyšlenou zkazkou o naléhavém večerním jednání s Pernerem.

Všechny moje úvahy se nakonec zhustily do dvou jednoduchých pouček: 1) Výjimky neexistují. 2) Všichni hluční hlasatelé morální čistoty mají máslo na hlavě.

Přidal jsem plyn. Už toho bylo na jediný den dost.

Do Winkelmannova paláce (po roce se už vzpírám napsat prostě domů) jsem dorazil před půlnocí. Počítal jsem s tím, že paní Sylva i Niki už budou dávno spát, a můj předpoklad vyšel na sto procent. Proplížil jsem se tedy bytem jako myška a zalezl jsem rychle do postele. Jak prozíravé, že pokrytecky ctnostná svatá rodina trvala u mě a Niki na oddělených ložnicích… Koukal jsem do tmy. Za pár minut bude sobota 5. ledna… Od středy druhého se toho tedy odehrálo na můj vkus docela dost…

A pak jsem se najednou v tichu a tmě svého pokoje rozesmál jako blázen. Vzpomněl jsem si totiž na upřímně vyděšený výraz tváře inženýra Pernera, když jsem mu na pátém nástupišti s vážnou tváří tvrdil, že znám jeho milenku. Starý šejdíř byl na mrtvici. Tehdy jsem si byl ještě skálopevně jist, že dámou jeho srdce je Andrea Rážová. Dnes jsem kulil oči zase já. Tu jeho naducanou bloncku jsem v životě neviděl. Ale jak to tehdy Pernera vzalo, haha…

Smích odlehčil mému napětí. Konečně mi se vším všudy došlo, že na mě už nikdo nic nikde nemá. Zíma je mrtev a jeho videonahrávky z bungalovu jsem z počítače vymazal. Můj předpoklad, že nahrávky budou u Beaty, se potvrdil. Dokázal jsem být rychlejší než vyšetřovatelé. Kdo je bez hříchu, ať po mně hodí kamenem… Jistěže jsem nebyl duše čistá. Ale copak ti druzí byli? Každý člověk se čas od času ocitne před nějakou zásadní volbou. Já jsem se rozhodl pro sladký život po boku Dominiky Šebestové. Když mi vzápětí vyvstala hrozba v osobě Zímy, bylo to buď anebo. Možnosti byly jenom dvě. Buď prohrát, nebo vyhrát. A já jsem to zvládl. Nebylo divu, že se moje duševní rovnováha začala obnovovat. Konečně jsem usnul, jako by mě do vody hodil.

Ráno jsem se vzbudil s jedinou myšlenkou. Musím do nemocnice za Šebestou. Měl jsem pro to hned dva dobré důvody. Jeden byl vysoce chvályhodný. Byl jsem přesvědčený, že je v mých silách jistými informacemi zlepšit jeho zdravotní stav. Druhý důvod by lidem zněl už méně sympaticky. Ale oba spolu těsně souvisely.

Rozhodl jsem se Šebestovi říct, že sice vím o jeho vztahu, ale že jsem se postaral o to, aby se o jeho soukromí nikdo další nedověděl. Že kopu v jeho dresu a budu tak činit pořád, pokud si budeme rozumět. Těšil jsem se na svůj velký okamžik. Chtěl jsem mít toho morálně sličného kašpara konečně v hrsti. Na dosah ruky jsem měl okamžik, kdy se z Šebesty stane můj spojenec. Už nikdy nebudu ve svaté rodině hrát druhé housle.

Niki s matkou jen zíraly. Do jídelny jsem vkročil jako úspěšný mladý muž, který si pohvizduje „We are the champions“, je skvěle naladěn a k tomu navoněn nejdražším Šebestovým aftershavem od Huga Bosse.

„Dobré ráno vespolek,“ hlaholil jsem vesele.

Niki se zvedla a běžela mi dát pusu, zatímco paní Sylva si mě změřila trošku podezřívavě.

U snídaně mi pak sdělily další významnou novinu. Zatímco jsem se „večer někde coural“, volal „tati“, že ho dnes dopoledne propustí z nemocnice. Tak měl ten doktůrek z pohotovosti pravdu. Stačilo se jednou vyspat mimo domov. Šebesta byl včera jenom nevyspalý, přetažený a k tomu se nepříčetně rozčílil, když mu spolupracovníci někam zašantročili… Však víte… Srdce mu začalo přeskakovat, že málem zkolaboval. Ale už první EKG, natočené ještě na pohovce v jeho pracovně, vykazovalo normální křivku. Žádné poruchy rytmu se nezopakovaly. V nemocnici to podle všeho potvrdili, ale pro všechny případy si ho tam nechali přes noc.

„A víme v kolik hodin ho pustí?“ zajímal jsem se okamžitě.

„Prý okolo deváté. Hned po ranní vizitě,“ informovala mě horlivě Niki.

Když šlo o „tatiho“, věděla Niki všechno. Kdyby tak ale opravdu věděla všechno… Mrkl jsem na zápěstí: „Takže za hodinku.“

Konečně se svět začal vyvíjet aspoň trošku podle mých představ.

„Mám pro něho zajet?“ nabízela se Niki.

„Rozdělíme si to. Vy dvě mu tady připravíte nějakou dobrotu a já pro něho zajedu,“ zasáhl jsem rychle.

Musel jsem mít příležitost promluvit si s Šebestou mezi čtyřma očima jako první.

„Já ale…,“ začala paní Sylva.

Jenže Niki mě nezklamala. Skočila jí do řeči. Kdykoliv šlo o „tatiho“, nebrala na matčiny názory ohled.

„Výborný nápad, Honzo! Hned se do toho dáme. Tati miluje buchtičky s krémem a jahodový koktejl.“ Povyskočila a zatleskala rukama jako malá.

A paní Sylva kapitulovala.

Vyrazil jsem tedy do nemocnice sám. Zaparkoval jsem před nemocnicí těsně před devátou a ještě z parkoviště jsem se Šebestovi ozval na mobil.

„Milane, zůstaňte na oddělení. Řítím se pro vás.“

„Nikam nechoď, už mě pustili,“ ozval se mi okamžitě. „Už jdu k hlavní bráně. Ještě že jsem zatím nevolal taxík. Nejlíp když na mě počkáš u auta.“

Mluvil rychle a stručně, prostě úsporně jako vždycky. Včerejší slabost byla zjevně ta tam. Už zase to byl ten starý Šebesta.

„Nazdar Jeníku,“ halekal vesele už od brány se závorou, kde se najednou s látkovou taškou v ruce

vynořil za vyjíždějící sanitkou.

Vypadal zajímavě. Vysoký, štíhlý jogín… Ale představil jsem si ho s Andreou a zatrnulo mi u srdce. Připadal mi pro ni starý. Podvědomě jsem na svoji Condie pořád žárlil.

„Dobrý den, Milane,“ pozdravil jsem ho nicméně se širokým úsměvem.

Podali jsme si ruce a Šebesta mě objal jako milovaného syna. Ten se bude divit…

„Co doma? Niki se mi včera moc líbila, byla taková energická a přitom plná optimismu. Zato Sylva byla nějaká špatná,“ staral se.

Ani jemu tedy neuniklo, jak jeho žena včera vypadala.

Mávl jsem rukou, jako bych všechno bagatelizoval: „Copak to neznáte? Ženské… Dnes tak, zítra jinak…“

„Vidím, že jsi nadarmo nestudoval filozofickou fakultu,“ zažertoval, hodil svůj bágl na zadní sedadlo a usedl dopředu vedle mne.

Nastartoval jsem, ale okamžitě jsem si uvědomil, že s takovou budeme za několik minut doma. Neměl jsem tedy mnoho času.

„A co jinak?“ nadhodil.

„Jak jsem řekl, doma je všechno oukej,“ chytil jsem se toho. „Zato mimo domov se děje spousta věcí. Třeba zrovna včera večer jsem se zastavil u naší externí spolupracovnice Beaty Zemanové.“

Zvážněl a pohlédl na mě úkosem.

„Talentovaná holka,“ utrousil. „Fantasticky válí cizí jazyky.“

Přikývl jsem: „Měla příležitost se je naučit. Za svobodna se jmenovala Zímová.“

„Prosím?“ protáhl.

Jako by atmosféra v Ničině bavoráku zhoustla. I na tom jediném slůvku bylo okamžitě znát, že se něco děje. Radostně se navracející hlava rodiny se před mýma očima jako mávnutím kouzelného proutku měnila v šelmu, která je ve střehu.

„Beata má doma počítač svého otce,“ pokračoval jsem.

„Svého otce?“ zopakoval mechanicky.

„Ano. Otce Zímy. Toho, co ho zabili.“

Šebesta poznamenal opatrně: „Jednou nebo dvakrát jsem s ním mluvil.“

„Lidé říkají, že prý byl velký fanda na videonahrávky,“ přihodil jsem další střípek informace.

„Kteří lidé?“ otočil se ke mně.

„Beata… I ti, co jeho smrt vyšetřují.“

„Zajímavé…“ Šebesta byl napjatý jako struna.

„Všechno si ukládal do počítače. A ten zůstal v domě, kde teď Beata bydlí.“

„Ano? Ona ti snad něco v tom počítači ukazovala?“ vyhrkl.

Otočil jsem se k němu, ale on se okamžitě ovládl. Jeho tvář byla najednou už zase jako z kamene. Rychle jsem se pohledem vrátil na silnici.

„Ona ne, Milane. Víte… já jsem tu nahrávku objevil sám. Myslím tu s Andreou,“ řekl jsem a díval jsem se jako správný řidič rovnou před sebe.

„Jeníku,“ hlesl Šebesta najednou strašně unaveně. Optimismus a veselí byly ty tam.

„Prosím…?“

„Za rohem je hotel Grand. Nedáme si tam kafe?“

„Rád,“ řekl jsem.

To víte, že si s vámi dám kafe, pane generální řediteli! Ještě chvíli a budu mít svého budoucího tchána na lopatě… Až do této chvíle jsem si neuvědomil, že on vlastně ani netuší, že jsem byl taky Zímovou obětí. Mohl jsem být spokojený. Můj komplikovaný dribling mi začal docela vycházet.

Všechno se mu muselo jevit tak, že jsem se u Beaty zastavil z jiného důvodu a úplnou náhodou jsem se dověděl, že můj budoucí tchán zahýbá mé budoucí tchyni. A hlavně s kým. Byl jsem v Šebestových očích vlastně charakter, když jsem teď tak spěchal, abych to s ním probral. Hurá… Nebyl a nejspíš už ani nebude nejmenší důvod, aby Šebesta z něčeho podobného podezříval i mě.

Zajel jsem na parkoviště před Grandem. Kavárna byla poloprázdná.

„Co si dáš?“ zeptal se Šebesta, když jsme se usadili. „Já poruším všechny své zvyklosti. Dám si skotskou.“

„Vy se máte. Řidič může jenom kafe,“ pousmál jsem se.

Napadlo mě, jak se ten asketa a jogín už stihl za tak krátkou dobu změnit. Ještě v říjnu by bylo nemyslitelné, aby si někde na veřejnosti poručil whisky.

Když Šebesta objednal, podíval se mi do očí a řekl vážně: „Pokoušel jsem se z toho vlaku vystoupit, ale nedokázal jsem to. Nevím, jestli mě pochopíš, Jeníku… Zamiloval jsem se do Andrey Rážové.

Nikdy předtím jsem něco takového nezažil… Pracovali jsme spolu víc než tři roky, když jsme si najednou oba současně uvědomili, že to mezi námi je něco víc než jenom dobrá spolupráce… A pak už to jelo… Odsuzuješ mě?“

„Já? Ne… To je přece vaše věc,“ pospíšil jsem si ho ujistit.

„Ty jsi už něco řekl Niki?“

„Nikdy jí to neřeknu,“ odpověděl jsem vážně.

„Ani Sylvě?“ zeptal se.

„Té už teprve ne.“

„Proč mě kryješ, Jeníku?“

„Jste mi sympatický,“ odpověděl jsem opatrně.

„To mě těší,“ pousmál se prchavě. „Možná mi nebudeš věřit, ale já si najednou nevím rady…“

„Vy?“ svraštil jsem čelo.

V mém hlase musela zaznít krystalicky čistá nedůvěra. Kdekdo si určitě každou chvíli neví rady, ale že by i Šebesta?

„Začalo to někdy v říjnu,“ začal se mi zpovídat. „To už jsi byl u nás… Brzy bylo jasné, že s Andreou nemůžeme pracovat vedle sebe. Každý by to prokoukl. Nevěděl jsem, co dělat. Nahrál mi Šenkýřův infarkt. Tak jsem ji přeložil k tobě. A začal jsem pro ni hledat byt. Ve starém bytě jsme se scházet nemohli.“

„V Kollárově ulici je to pro vás lepší?“ podivil jsem se.

Přikývl: „Z našeho pohledu ano. Andrejka bydlela v paneláku, kde ji znal kdekdo a ke všemu tam bydlela i naše paní Široká. Potřebovali jsme najít nenápadný byt někde, kde by nikdo neznal ji ani mě. Podařilo se to až po Vánocích. Muselo se tam vymalovat, ale ještě na Silvestra se přestěhovala. Představoval jsem si, jak se tam s ni každý den aspoň na pár hodin zavřu a celý svět mi bude moci být ukradený. Ale ještě mi to nevyšlo ani jednou. Na Nový rok se mi nepodařilo ani vypadnout z domu. A hned druhého…,“ zarazil se, jako by hledal slova.

„Se to stalo,“ doplnil jsem ho.

„Ano. Zíma mi poslal to… ty…“ rozhořčený Šebesta nenalézal slova. „Prostě ty intimnosti. Nechutný chlap.“

„Moment, Milane. Já jsem měl na mysli spíš to, že se v úterý druhého ledna stala ta vražda… Že by vám Zíma toho dne ještě stihl něco poslat?“ podivil jsem se.

„Ale ne. Špatně jsem se vyjádřil. Chtěl jsem říct, že jsem tu zásilku druhého dostal. Odesílal ji už 31. prosince. Na Nový rok se pochopitelně pošta nedoručovala, takže mi to přišlo až toho druhého. V obálce bylo cédéčko se záznamem, který jsi asi viděl v počítači u Beaty Zemanové. Předtím – někdy na přelomu listopadu a prosince – mi poslal fotku, jak s Andrejkou vcházíme do bungalovu. Pak do mojí kanceláře jednou před polednem přišel osobně. Byl takový pokorný, ale sveřepý. Chtěl trochu peněz a auto na leasing pro dceru. Prachy jsem mu dal okamžitě, ale to bylo všechno. Říkal jsem si, že za takovou pitomou fotku, která vlastně nic moc nedokazuje, je to až až.“

S pochopením jsem se pousmál. Taky mě napadlo, co je asi podle Šebestových měřítek „trocha peněz“…

„Jenomže on byl jiného názoru,“ pokračoval Šebesta. „Objevil se podruhé a tentokrát už tvrdě urgoval auto. To bylo něco na mě. Nenechal jsem ho ani domluvit. Stačil mi akorát položit na stůl papírek s číslem svého mobilu a už letěl.“

„Takže na Silvestra přitvrdil,“ nadhodil jsem s pochopením.

„Ano. Jak už jsem říkal, druhého jsem v poště objevil cédéčko. Bez jakéhokoliv průvodního dopisu. Ani slovo. Jen na rubu cédéčka bylo velkým písmem napříč napsáno zase číslo jeho mobilu. Jasná výzva, abych se ozval.“

„Netušil, že to zpečetilo jeho osud,“ přikývl jsem.

Pro mě to bylo jasné… Šebesta absolvoval před polednem jednání se zástupci Medicopharmy – kvůli reklamě na vitaminy a potravinové doplňky – a poslal je s asistentem na oběd. Sám pak jednal se zástupcem leasingovky, se kterým vyřídil všechno potřebné ohledně auta pro Beatu… Pojedl rychle v pracovně, a když se vrátil asistent s farmaceuty, stihl jim už jenom podat ruku. Pak zavolal Zímovi,

že mu sice stran automobilu pro dceru vyhověl, ale že s ním potřebuje nutně mluvit. Dohodli se, že za ním přijede do Sporthotelu.

Mohlo být něco mezi druhou a třetí. V hotelu se právě konala výroční sláva tenisového klubu. Šebesta zaparkoval… A vydal se za svým vyděračem stejnou podzemní chodbou, kterou jsem toho dne šel jen o něco později já… Zíma ho čekal. Nevím, co všechno si v tom kutlochu vedle kotelny řekli. Možná měl Zíma ještě další požadavky. Nebo mu jenom nedokázal dát záruky, že někdy v budoucnu zase nepřijde… Těžko říct. Šebesta byl poměrně tvrdý chlap a i bývalý zpravodajec, jak jsem sám poznal, se dokázal z pomalého, uťápnutého staršího pána změnit v profíka tvrdého jako křemen.

„Dostanu vždycky, co chci,“ mi řekl naposledy, nebo něco v tom smyslu.

A Šebesta byl ze stejného těsta. Slovo dalo slovo, křísly o sebe pomyslné kordy, a jakmile Zíma začal vyhrožovat, začal Šebesta pro změnu vidět rudě.

Sáhl do otevřené údržbářské kabely, která se pootevřená válela vedle stolu, vzal do ruky první nástroj, který mu připadal dostačující, a vší silou bodl.

„Tu máš…“

Z míry ho vyvedlo jenom to, že v místnosti nenašel nejen počítač nebo kameru, ale ani jediný obrázek nebo cédéčko. Ale to nejdůležitější se povedlo na jedničku. Vyděrač byl umlčen navěky… Šebesta se dal na rychlý ústup a vyrazil na rektorát univerzity. Tam absolvoval krátké jednání s rektorem a jeho lidmi. Venku ho už čekala Andrea. Konečně chtěl vydechnout v novém bytě své milenky. Tam jsem mu ale o hodinu nebo dvě později situaci trochu zkomplikoval já, když jsem se ke své nejbližší spolupracovnici vnutil na neplánovanou návštěvu…

Tak nějak se to všechno nejspíš seběhlo. Teď ale bylo třeba se vrátit do reality… Hra pokračovala. Seděl jsem se zasmušilým Šebestou cestou z nemocnice v kavárně hotelu Grand. Ale připadalo mi, že všechny trumfy mám tentokrát v ruce já.

„Moje nervy dostaly co proto,“ povzdychl si Šebesta.

„Teď už se můžete uklidnit,“ řekl jsem. „Všechny kompromitující záběry jsem v počítači smazal. Po jeho smrti vás už nikdo neohrožuje.“

„Nejsem si tak docela jistý, že o mně a o ní už nikdo další neví,“ poznamenal.

Nejistota v jeho hlase mi najednou něco připomněla. Vzpomněl jsem si na chudinku Beatu. Vždyť on jí teď přestane platit leasing. Sotva auto dostala, už bude zase bez něho. Měl bych jí píchnout.

Zaslouží si to.

„Nikdo další neví o vás nic určitého. Snad jen Beata Zemanová něco malinko ví nebo spíš tuší, ale já ji dobře znám. Je to fajn holka s pozitivním myšlením. Pokud bude mít to auto, nebude o ničem dumat. To si vezmu na starost. Ona potřebuje s malou Karolinkou jezdit a ne přemýšlet jako neukojená drbna kdo, kde, s kým a kolikrát.“ Záměrně jsem o Beatě zahovořil s pragmatickým cynismem, věděl jsem, co na Šebestu platí. A mlel jsem dál: „Řekla mi to jasně. Ta holka je realistka. Taky není svatá. Nedělala si žádné velké iluze o otci, tím méně si je dělá o okolním světě.“

„Čert vem leasing,“ mávl rukou Šebesta. „Budu jí ho platit, jak dlouho bude chtít. To je pro mě muška. Vrásky mi dělá něco jiného.“

Čekal jsem, co z něho vypadne.

„Včera ráno jsem se chystal uklidit si papíry na svém psacím stole. Vždyť jsi to sám viděl. Samé smlouvy, obálky, dopisy… Všechno bylo, jak má být, jenom jedna jediná věc zmizela. Někdo mi sebral to Zímovo cédéčko. Obálka, ve které přišlo poštou, na stole ležela, ale obsah byl fuč.“

„To je trochu nepříjemné,“ přikývl jsem. „Ale snad se cédéčko najde.“

„I ten, kdo neví nic o bungalovu a o Zímovi, tam pozná mě a Andrejku… A pokud by to dostala do rukou policie, okamžitě v tom bude vidět něco jako corpus delicti. Byli by pytlem praštění, kdyby je to nenapadlo. Vždyť je na tom disku číslicemi jako vrata napsáno telefonní číslo člověka, kterého před pár dny zapíchli… Divíš se, že jsem kromě vzteku dostal i jakési ty extrasystoly, jak tomu říkají felčaři?“

„Máte na někoho podezření?“ vzal jsem to prakticky.

„Obálka s cédéčkem mi přišla ve středu druhého dopoledne. Ztrátu jsem zjistil ale až v pátek čtvrtého, někdy okolo osmé. V úvahu tedy přichází středa, čtvrtek a pátek brzy ráno. Potíž je akorát v tom, že jsem si prakticky jistý, že v takto vymezeném období u mě v pracovně nebyl nikdo kromě

těch dvou farmaceutů, jednatele leasingové společnosti, dvou Pražáků z výboru partaje, chlápka, co řídí moji volební kampaň a jednoho novináře. A pochopitelně se tam motal i můj asistent a taky moje sekretářka.“

„To je ale docela dost lidí,“ mínil jsem.

„Nebude to tak horké. Ti dva z Medicopharmy, ani chlapík z leasingovky se k mému psacímu stolu vůbec nepřiblížili. Po celou dobu jsem s nimi seděl u konferenčního stolku pod oknem v arkýři… A moji spolustraníci si se mnou o den později vlastně taky povídali na stejném místě. Novinář seděl na židli přistavené před mým psacím stolem a pořád vstával a zase si sedal, protože mi nastrkoval diktafon… Ani on se ale nedostal k mému psacímu stolu. Ne, Jeníku. Ten, kdo to vzal, to musel udělat v mojí nepřítomnosti.“

„Tedy přece jen sekretářka nebo asistent?“ svraštil jsem čelo. „Už se vám někdy něco z pracovny ztratilo?“

Šebesta zavrtěl hlavou: „Nikdy. Boženka je mojí sekretářkou už plných pět roků a nikdy v žádné zásadní věci neselhala, ani nestrkala nos tam, kam neměla. Tento týden jsem ji sice přistihl, že o celý

jeden den prošvihla termín upomínek našim dlužníkům, ale to se v žádném případě nedá srovnat s něčím takovým, jako by bylo to, o čem mluvíme.“

„Takže podezření padá spíš na vašeho nového asistenta,“ vyvodil jsem z toho logicky.

„Jeví se to, řekněme, jako jakási zbývající možnost,“ přitakal zdrženlivě Šebesta, „i když mi to na něho taky vůbec nesedí. Nevím, nakolik je zvědavý, a stejně tak nevím, nakolik by se zachoval loajálně, kdyby mu z něčeho neloajálního kynul prospěch. To bych za něho ruku do ohně nedal. Ale že by se odvážil mi jen tak mírnyx týrnyx něco otočit? I kdyby chtěl, neměl by prostě tu odvahu.“

„Proč by tu odvahu neměl?“

„Řeknu to jinak. Andrejka pracovala přesně a přitom rychle jako blesk. On je ve srovnání s ní sice trochu pomalý, ale zase pracuje nesmírně pečlivě a všechno si vždycky třikrát překontroluje. Je to v jádru takový anxiózní typ. Kdykoliv na něho houknu, málem se sesype. Neumím si představit, že by cédéčko z mého stolu vzal člověk, který je ve své podstatě strašpytel.“

„Tak kdo potom to cédéčko vzal?“

„Opravdu nemám ponětí,“ pokrčil rameny. „Logicky se teď ale nabízejí i další, neméně významné otázky. Ví ten, kdo cédéčko toho času má, co na něm vlastně je? Stačil si je prohlédnout? Pokud ano, asi to není policie, protože ta by se už po mně sháněla. Nezamýšlí tedy současný držitel cédéčko použít? Nezačne mě vydírat? Dokud nebudu mít nahrávku zpátky, nebudu mít vůbec žádnou jistotu, že ten kolotoč nezačne v bleděmodrém znovu.“

„To v tuto chvíli my dva nevyřešíme… Nepojedeme už domů?“ nadhodil jsem.

„Tak jo… Vzhůru do vznešeného Winkelmannova paláce, Jeníku! Nezbývá nám, než sehrát další dějství té frašky,“ uchechtl se Šebesta.

O fraškách mě můj hříšný potenciální tchán dvakrát poučovat nemusel.

„Nebuď tak zatraceně vážný, Jeníku,“ poplácal mě po předloktí. „Pane vrchní, platím…“ Nasedli jsme tedy do Ničina bavoráku a vyrazili jsme k Šebestům.

„Řekl jsi, že jsem ti sympatický, Jeníku,“ obrátil se ke mně, ještě než jsme vystoupili. „Těší mě to, jsem ješitný asi jako každý chlap… Jenom nevím, jestli jsi vsadil na správného koně. Nechci skandál, rád bych byl Niki dobrým otcem, rád bych s Futurou vydělával slušné peníze a rád bych vyhrál i komunální volby. Ale přesto jsem ti dneska ve špitále měl k ránu, hned jak jsem se probudil, takový divný, neurčitý pocit…“

„Jaký pocit?“

„Ze tohle, co žiju, je jenom provizorium. Že Sylvu jednoho dne stejně opustím. I když zatím pořád beru ohled na Niki. A na firmu, co bych to nepřiznal. Rozchodem se Sylvou bych si koledoval o žebráckou hůl. Jí patří všechno, mně nic. Já jsem jenom pan generální, skvěle placený poskok ve službách madam Finkové…“

Tohle bych tedy od Šebesty nečekal. Začaly mě obcházet mrákoty… Já se tady snažím, zapírám se, dělám, co můžu, na všechny strany hraju komedii a on, racionální chlap, uvažuje o tom, že v

pětačtyřiceti škrtne sirkou a vyhodí do povětří všechno, co vybudoval? Jenom kvůli jedné ženské, byť by byla tak skvělá jako je Andrea?

„Přeháníte, Milane… Teď to chce klid a trochu sebezapření. Můžu vás ujistit, že Niki netuší vůbec nic. Copak jí chcete její svět rozbít? Pokud byste to všechno vyhodil do povětří, jste si tak jistý, že by to i ten váš nádherný velký vztah přečkal docela bez újmy?“

Postrašit tě musím, pacholku. Když se můžu já obden milovat s naivním dřevem, které se pořád tak bolestně usmívá a o světě ví houby, copak ty ještě chvíli nevydržíš se Sylvou, která tě obdivuje jako pánbíčka? Co na tom, že občas musíš skousnout, že by stačilo jediné škrtnutí pera a nepatří ti tady nic?

„Co mi tím chceš říct?“ zahučel.

„Jen bych byl rád, kdybyste si před každým nečekaným rozhodnutím položil dvě otázky.“

„Které?“ vybafl.

„Otázka první: Co vaše kariéra?“

„Myslíš ve firmě, nebo v politice?“ ušklíbl se.

„Obojí.“

„Kariéru vem čert,“ zaťal zuby. „Včera ve špitále jsem měl stejně pocit, že Sylva už začíná něco tušit.“

„Otázka druhá. Pokud opravdu uvažujete o tom, že paní Sylvu opustíte, bylo potom nutné to drastické řešení? Nebylo to všechno úplně zbytečné?“

„Nerozumím,“ řekl Šebesta.

„Jako jestli bylo nevyhnutelné použít ten Zímův šroubovák,“ řekl jsem.

„Šroubovák…?“ opakoval jako stroj.

„Nemá to logiku, Milane. Jestli chcete opustit svoji ženu, dceru i Futuru a chcete se ruku v ruce s tím vykašlat i na politickou kariéru, proč jste ho vlastně zabíjel?“

„Já?“ vytřeštil oči. „Já jsem přece žádný šroubovák nepoužil… Já jsem Zímu nezabil…“ Šebesta si začal něco pro sebe šeptat a nad něčím bezmocně vrtěl hlavou.

Pozorně jsem si prostudoval jeho tvář. Už byl zase pomalu na dně.

„Tak kdo to tedy udělal?“ přitvrdil jsem. „Kdo kromě vás a Pernera měl současně motiv i příležitost?“

„To já přece, sakra, nevím,“ vyjekl. „Ale v úterý druhého jsem ani neměl možnost to udělat. Když nic, tak z prostých časových důvodů… Ale i kdybych to nakrásně udělal, proč bych pak toho dne uzavíral leasingovou smlouvu na auto jeho dcery? Zímovou smrtí by všechny pomyslné závazky vůči vyděrači zanikly.“

„Ano i ne,“ oponoval jsem. „Pokud něco málo utrousil před Beatou, nebylo by moudré se na ni hned po smrti otce vykašlat. Ostatně jste v tomto ohledu přece se mnou před chvílí souhlasil.“

„Ale ano. O těch pár korun měsíčně na leasing jednoho vozu střední třídy mi přece nejde,“ odtušil nevrle. „Opakuju ri, Jeníku, že já jsem Zímu nezabil. Věř mi!“

„Což o to. O moji víru by zase až tak moc nešlo… Ale policie by byla jiného názoru. Máte motiv a nemáte alibi.“

„To tedy mám. Neměl jsem vůbec možnost to udělat,“ zvýšil hlas. „Medicopharma, leasingová společnost, rektor, Andrea… Čekala na mě na rektorátě. Někdy po třetí jsme spolu odjeli k ní. A od ní jsem odcházel až v osm. Kdy jsem měl podle tebe ten mord spáchat?“

„Mohl jste se ve Sporthotelu zastavit cestou k ní, nebo jste si od ní odskočil,“ naznačil jsem, že jeho alibi zdaleka není neprůstřelné.

„Cestou do jejího bytu už seděla v mém autě. A od té chvíle byla už pořád se mnou,“ naježil se. „To je přece nesmysl. To by přece nešlo.“

„Pročpak?“

„Bylo by po alibi. Nemohla by mi ho potvrdit.“

Uchechtl jsem se: „Byla by první milující žena, která by policii lhala v žoldu milujícího muže?“

Zamkl jsem auto a vydal jsem se po Šebestově boku do našeho společného, luxusního, leč nepříliš milovaného domova.

„Je vidět, že ji neznáš…“ byla poslední Šebestova slova.

„Pánové, praktická kosmetika pro muže i pro ženy,“ zaskřehotal z šera zákoutí pasáže povědomý hlas.

Pičfuk. Ten nám tady ještě scházel… Šebesta sáhl do kapsy.

„Nemáš drobné, Jeníku?“ obrátil se ke mně.

Zalovil jsem v peněžence a podal jsem mu dvě padesátikorunové mince. Šebesta mi jednu vrátil a druhou předal starému muži.

„Račte si vybrat, pane generální řediteli,“ nastrčil mu Pičfuk svůj ubohý krámek.

„Příště,“ usmál se Šebesta. „Nechte to tak. Někdy příště si vybereme…“

A za okamžik jsme už byli na schodišti, které vedlo z přízemí Winkelmannova paláce do prvního patra.

„Tady to voní, Jeníku,“ nasál vzduch v předsíni.

„To bude nějaká dobrota,“ přidal jsem se.

Nasadili jsme si masky. Díky Pičfukovi a kulinářskému umu matky s dcerou se v nejvyšší čas podařilo náš první otevřený – alespoň z Šebestovy strany – rozhovor splavně převést na úroveň zcela bezpečných, banálních blábolů.

Sledoval jsem, jak se Niki a paní Sylva vítají s „tatim“, ale v hlavě mi pulzovala jedna jediná myšlenka. Napřed jsem si myslel, že vraždil Perner. Sotva mi došlo, že asi ani vyšetřovatelům, ani mně nelhal, nabyl jsem nezvratného přesvědčení, že pachatelem je Šebesta. Jestli mi ale nelže ani on, kdo to tedy byl? Kdo a proč vyhledal onoho osudného odpoledne Zímu v podzemí hotelu, aby mu tam zasadil smrtelnou ránu jeho vlastním šroubovákem?

Sobota a neděle probíhaly pod střechou Winkelmannova paláce zcela ve znamení Šebestova návratu z jednodenního pobytu v nemocnici. Paní Sylva, ač pořád ještě ne tak docela v někdejší formě, se s hospodyní věnovala přípravě manželových oblíbených pokrmů, Niki „tatiho“ opouštěla, snad jenom když musela na záchod, a já jsem vedl s Šebestou nekonečné hovory o firmě a jejích skvělých perspektivách, které Niki v takřka pravidelných intervalech přerušovala vlastními úvahami o domě, ve kterém bychom časem měli spolu bydlet.

Neměla to vymyšlené špatně. Pokoj v rodičovském bytě si hodlala ponechat pro případ, že bychom měli co dělat ve městě, ale opravdu bydlet chtěla v domě, který Šebesta loni koupil. Stál na okraji Kostelce, městysu vzdáleného od Hradce rovných šest kilometrů.

Vybydlené a nešťastnými úpravami zohavené stavení, zkolaudované těsně před druhou světovou válkou, léta sloužilo jako domov důchodců. Původní majitel, stařičký lékař, zemřel krátce po tom, co mu objekt vrátili. Jakmile mu kdosi o domě řekl, Šebesta zavětřil a spojil se s dědici. Ti byli rádi, že našli někoho, kdo je schopen a hlavně ochoten okamžitě vysázet na dřevo slušný peníz, a ruinu bez váhání prodali. Šebesta zvažoval dvě varianty. Buď dá dům „trošku do pucu“, jak říkal a obratem ho prodá za dvojnásobek kupní ceny, nebo se rozhodne pro nákladnou rekonstrukci s tím, že potom zůstane vila v rodině, protože dá flek všem novostavbám hradeckých zbohatlíků.

Niki se o tom všem od otce dověděla na Nový rok. Vzpomínám si, že už tehdy vykřikovala jako v transu: „To by byla pohádka, tati.“

„Koukni se na to,“ předváděl jí otec v počítači barevné snímky zchátralého stavení a v ruce přitom držel zažloudý černobílý obrázek bílé novostavby. „Kdysi to vypadalo moc pěkně.“

„A myslíš, tati, že by to fakt šlo… jako vrátit do původního stavu?“

Šebesta důležitě přikývl: „Uvidíme, Nikuško… Architekt Bezděk mi slíbil, že načmárá několik možností, jak barák zrekonstruovat a co možná nejvíc se přiblížit jeho původnímu vzhledu. Prý k tomu udělá i rámcovou kalkulaci. Pak se na to spolu mrkneme a povíme si, co a jak.“

A teď o víkendu po Šebestově návratu z nemocnice se tedy o perspektivách našeho bydlení v kostelecké vile začali bavit znovu.

„Nikuško, musíš být trpělivá, Bezděk mi ještě nic neposlal,“ brzdil Šebesta dceřin entuziasmus.

„Já jsem myslela…“ pípla zklamaně.

„Uvidíme,“ utnul ji Šebesta. „Kdyby se to nejevilo reálně, tak barák prodáme. Ty ale zkrátka

nepřijdeš. Je zde přece milion možností pěkného bydlení. Mohl bych vám koupit domek na Jižních svazích…“

„Jižní svahy, tati?“ vyjekla zklamaně. „Tam přece vzniká úplně blbé sídliště. Není to ani ve městě, ani na venkově a všechny domky tam vypadají úplně stejně.“

Já jsem je poslouchal a ani jsem nedutal. Šebesta mi připadal jako schizofrenik. Ještě před několika hodinami nevylučoval, že rodinu opustí kvůli své velké lásce, a teď si mu dceruška sedne na klín a on najednou fantazíruje, jestli pro ni zrekonstruuje nějakou barabiznu v Kostelci. Dnes je za vzorného otce, ale za co bude zítra? Počítám, že se na něco vymluví, zmizí za Andreou a jí bude zase pro změnu líčit, jak doma práskne dveřmi a zbytek svých dní prožije jen s ní.

„Co říkáš, Honzo?“ obrátila se Niki na mne. „Tobě by se líbilo bydlet někde na Jižních svazích?“

„Nebo bys stejně jako Niki dal přednost Kostelci?“ přidal se Šebesta.

Bože můj, ten to dopracoval… Zatím na mě vždycky působil dojmem přísně racionálního podnikatele. Teď mi začínal připadat jako člověk, který chvílemi neví, co chce. Třtina ve větru, se kterou manipuluje ten, kdo je mu momentálně blíž. Nicméně do mé soukromé hry se hodil jenom Šebesta-vzorný manžel a otec. K čemu by mi byl dobrodruh, který spálí všechny mosty? Musel jsem tedy podpořit vzorného otce.

„Mám-li být upřímný, musím být při Niki. Bydlet ve vile s obrovskou zahradou byl vždycky můj sen,“ zapojil jsem se do plánování, jak se po mně požadovalo.

Niki mě odměnila uznalým pohledem, zatleskala, seskočila „tatimu“ z klína a vystartovala do kuchyně: „Mami, mami… Co bys řekla na to…“

10.

V neděli v podvečer Šebesta zatoužil po čerstvém vzduchu a paní Sylva ho kupodivu ani nechtěla doprovázet. Prý se o ni zase „pokouší migréna“. Tak tedy ulehla a její hříšný choť se mohl bez problémů vydat do Kollárovy ulice, kde ho v domě s trafikou už určitě napjatě očekávala nejatraktivnější pracovnice agentury Futura… Na mě jako vždy zbyla mnohem méně atraktivní dívka, která se rozhodla nedělní večer věnovat milostným hrátkám. Objektivně jsem musel konstatovat, že stálý trénink dělal i v jejím případě divy. Niki se v každém ohledu vylepšila. Jen kdyby ten svůj křečovitý úsměv odložila alespoň v posteli.

„Honzíku… Dnes to bylo báááječné…“ vzdychala, až už bylo po všem a rozkošnicky se protahovala.

Věnoval jsem jí pobavený úsměv. Niki si začala od jisté doby vychutnávat nahotu… Já jsem se ale přioděl alespoň pyžamovými kalhotami – pro případ, že bych potkal migrénou trpící paní domu – a vydal jsem se do kuchyně pro noviny s televizním programem. Vzpomněl jsem si totiž, že mají vysílat přímý přenos hokejového utkání dvou vedoucích mančaftů.

„Mně hokej nudí. Všechny zápasy mi připadají stejné,“ prohlásila Niki. „Až se budeš vracet, vezmi

mi, prosím tě, v koupelně župan. Zaskočím do ložnice za mámou.“

V kuchyni jsem se napil koly z ledničky a shrábl jsem se stolu sobotní přílohu novin, která obsahovala televizní program na celý týden. Zalistoval jsem v něm. Tady to máme. Na ČT 2…

18.55: Sparta Praha–Tesla Pardubice. Přímý přenos utkání dvou dosud neporažených celků hokejové extraligy.

V koupelně jsem potom už ani nerozsvěcel, jen jsem z háčku za dveřmi svěsil jeden ze dvou smaragdově zelených županů. Přesněji řečeno – ten větší, protože Niki svoji matku zřetelně přerostla. Když jsem si župan přehodil přes ruku, ucítil jsem v jeho levé kapse něco tvrdého. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl jsem cédéčko.

„Doprčic…,“ ujelo mi.

Kompaktní disk byl nápadný tím, že na jeho rubové straně, tam, kde si lidé obvykle popisují nahrávky tak, aby je rozlišili, bylo rozmáchle velkými číslicemi zapsáno devítimístné číslo. Začínalo trojčíslím 603 a bylo mi nějak povědomé. Ale to přece… Bylo to tak. Z kapsy Ničina županu jsem vylovil cédéčko, které Šebestovi v poslední den minulého roku poslal coby vážné varování exrozvědčík Zíma. Takže prapříčinou Šebestovy srdeční nevolnosti nebyla ani sekretářka, ani nový tajemník, ale jeho dcera…

Vběhl jsem do obýváku, kde v rohu ve věži vedle televizoru byl mimo jiné zabudován i přehrávač DVD a CD. Rozhodl jsem se to risknout. Šebesta byl na 99 procent s Andreou, paní Sylva si v ložnici pěstovala svoji migrénu (poslední dobou se intervaly mezi záchvaty nějak zkracovaly) a Niki čekala v mojí posteli na župan. Zapnul jsem televizor, zasunul jsem disk a zapnul dálkový ovladač… Na obrazovce naskočil záběr Šebesty s Andreou. Rychle jsem všechno povypínal a vytáhl jsem cédéčko. Neměl bych ho schovat? Uvědomil jsem si, že teď už je to zhola zbytečné. Rychle jsem se s županem v jedné a s kompaktním diskem zabaleným do sobotní přílohy v druhé ruce vrátil k nic netušící Niki.

„Díky,“ zatrylkovala vesele, natáhla si na nahé tělo župan a vyrazila za matkou do ložnice rodičů.

Zato já jsem jenom s novinami v ruce a hlavně s nepřítomným výrazem ve tváři ztěžka dosedl na postel. Boženka i tajemník v tom byli nevinně. Kompromitující nahrávku sebrala Šebestovi Niki… A v tom okamžiku se mi najednou něco vybavilo. Co mi to Šebesta řekl předtím, než ho naložili na nosítka a odvezli do nemocnice? Doslova jsem si to už nepamatoval, ale na smysl jeho slov jsem si najednou vzpomínal úplně přesně.

Stěžoval si, jak ho hned po Novém roce začali všichni otravovat. Ve středu (tedy 2. 1.!) měl náročné jednání s delegací farmaceutické firmy, pak s někým z leasingové společnosti, a jakmile ho vyprovodil, „nakoukla Niki“. Po ní se objevila ještě Sylva, pak musel k rektorovi a bůhvíkam ještě… Teď už jsem ovšem věděl, že nejvíc času toho dne stejně strávil s Andreou u ní v bytě…

Ale mne teď zajímalo už něco jiného. Jen ta dvě slova. „Nakoukla Niki“! To bylo momentálně to jediné podstatné… Stejně jako v pasáži Winkelmannova paláce nebo venku na náměstí už nikdo

nevnímá Pičfuka s jeho kufrem, nevnímají lidé z Futury Niki nebo paní Sylvu. Ty dvě přece zaskočí za

„tatím“, kdykoliv je napadne. Jsou součástí inventáře… Proto sekretářku Boženku ani ve snu nenapadlo – když se hledal viník, který něco údajně sebral z Šebestova stolu – že by se zmínila o Niki… Ani Šebesta sám neuvažoval, že by se cédéčko mohlo dostat do rukou jeho dcery…

Takže jsem si zkusil okamžitě představit, co se asi v onu středu 2. ledna dělo dál… Představivost byla

odjakživa mojí silnou stránkou. Aspoň mi to odmalička říkají naši…

Niki, ať už ji k tomu vedlo cokoliv, vzala z otcova stolu cédéčko s telefonním číslem. Když si ho doma přehrála, chvíli nevěřila svým očím. Její nedostižný ideál, muž velkého šarmu, intelektu a hlavně velikých morálních kvalit, její „tati“ se prachobyčejně kurví s tou… s tou zmalovanou děvkou!

Pokoušely se o ni mdloby. Když se jí konečně podařilo silou vůle zvládnout rotaci zeměkoule, začala přemýšlet.

Jít za ním? Nikdy! Co by jí asi tak mohl říct…? Jít za matkou? Ta by se akorát sesypala. A doma by to už nikdy nemohlo být takové jako dřív… Jít za Honzou, tedy za mnou? I to okamžitě zavrhla. Její nastávající se nikdy nesmí dovědět, jak jejich svatá rodina funguje ve skutečnosti… Kdepak. Všechno teď bude jenom na ní. Jenom ona sama se musí postarat, aby naopak všechno bylo jako dřív. Přečetla si číslo mobilu a rozhodla se na ně zavolat. Hop nebo trop.

„Ano,“ ozval se jí starší mužský hlas.

„Šebestová,“ představila se. „Našla jsem vaše číslo na jednom cédéčku.“

„Paní Šebestová nebo slečna Šebestová?“

„Dominika Šebestová,“ vyštěkla Niki. „Kdo jste vy?“

„Zíma.“

„Kdo jste?“ pokračovala ve výslechu.

„Člověk, slečno Šebestová. Víte, co na tom cédéčku je?“

„Vím. Už jsem tu… odpornou prasárnu viděla. To jste otci poslal vy?“

„Ano. Já.“

„Proč? Co chcete? Co si to…“

„Jen klid,“ přerušil ji Zíma. „O to se nestarejte. To je něco mezi mnou a vaším otcem. On ví, co má dělat. Jakmile to udělá, přestanu ho zneklidňovat podobnými zásilkami.“

Zmatená a vystresovaná Niki zmlkla. Po chvíli se zeptala: „Nemohla bych to místo otce vyřídit sama?“

„Vyřídit sotva. Ale mohla byste ho přesvědčit, aby už neotálel.“

„S čím?“

„To nemůžu řešit po telefonu,“ řekl Zíma pevně.

„A když ho přesvědčím?“

„Už nikdy o mně vy ani on neuslyšíte.“

„Dobrá,“ rozhodla se Niki. „Kde vás najdu?“

A Zíma jí to řekl.

Niki tedy začala jednat. Slíbila sice kamarádce, že ji určitě podpoří při jejím povinném programu na krasobruslařských mistrovstvích republiky, ale tohle byla absolutní priorita. Ostatně to možná stihne i tak, protože zimní stadion je blízko Sporthotelu. Musí za tím Zímou. Ale BMW má, jako poslední dobou každý den, Honza. Vezme si matčinu maličkou fordku. Paní Sylva ale doma nebyla a mobil nebrala.

„Paní jela přece do Hradiště. Na nějakej zámeček,“ podivila se hospodyně, že Niki nic neví. „Nevím tomu hlavu ani patu.“

Zato Niki už byla doma. Matka přece říkala, že po Novém roce zajede do Hradiště obhlédnout Srnín. Připadal v úvahu jako jedno z míst vhodných na tu naši svatbu… Nevadí, řekla si Niki. Peněz mám naštěstí dost, pojedu taxíkem.

Rychle se převlékla. Vzala si nenápadné manšestráky, kožíšek z uměliny, pletenou čepici a rukavice. Jenom nic okázalého… Zkontrolovala svůj zjev v zrcadle na chodbě a zavolala si mobilem taxi… Potom mobil vypnula. Teď nebylo žádoucí, aby ji kdokoliv rušil. Proto jsem se nebyl schopen odpoledne dovolat. Vzpomínáte si? Chtěl jsem si pro ni a pro její matku předem připravit výmluvu, proč nebudu doma včas, protože jsem se na pátou chystal k Zímovi sám…

Taxík dorazil okamžitě a u Sporthotelu byl coby dup. Niki vystoupila u parkoviště před hotelem. Všimla si, že je tam toho dne opravdu docela rušno… Do hotelu se dostala snadno, bočními dveřmi pod schůdky se zábradlím, přesně jak jí to popsal muž, se kterým telefonovala.

Když procházela dlouhou, špatně osvětlenou chodbou, byla v ní malá dušička. Jak bude ten člověk asi vypadat? Co se od něho doví? A co mu na to řekne ona? I když s něčím takovým neměla ani ty nejmenší zkušenosti, už tušila, že půjde o vydírání. „Tati“ hanebně selhal, „tati“ ji i mámu zradil, ale to všechno určitě zavinila ta strašná, hnusná ženská… Ta všemi mastmi mazaná intrikánka, ta děvka, ta zmije Rážová…

Pokaždé když to zarachotilo v potrubí nad její hlavou, Niki sebou škubla a její srdce začalo bláznivě galopovat… Jak to říkal? Denní místnost. Když konečně objevila štítek na dveřích, jako zázrakem se uklidnila. Zaklepala a vstoupila.

„Dobrý den, slečno,“ pozdravil ji prošedivělý štíhlý muž sotva střední postavy. Povstal od stolu a nabídl jí svoji židli.

„Postojím,“ procedila sveřepě stisknutými rty Niki.

„Jak je libo,“ pokrčil rameny muž v montérkách.

„Co má pro vás tati udělat?“

Naznačil jí to, aniž uvedl konkrétní jména.

„A když to neudělá?“

Zíma pokrčil rameny: „To bych mu rozhodně neradil. Dovedete si asi přestavit, co by na tu nahrávku řekla vaše paní matka nebo bulvární žurnalisté. Zvlášť teď, pár měsíců před volbami. Takový úspěšný muž, přímo morální gigant, a tohle…“

„Obrátím se na policii,“ vyhrožovala Niki.

„Zkuste to, když myslíte. Tedy pokud to chcete opravdu rozmazat. Jestli ale chcete panu otci prospět, tak se policii vyhněte obloukem.“

„Vy… vy…,“ sípala bezmocně Niki.

„Jestli nemáte pro mě žádný jiný návrh, jděte raději domů, slečno Šebestová. A vyřiďte panu otci, ať jedná. Jinak…“

„Stejně je to všechno jenom montáž a počítačová animace,“ vykřikla Niki na pokraji pláče. „To všechno vy. Vy… vy jste úchylný hajzl a prachobyčejný gauner… Tati by přece nikdy…“

„Ale ale… Tak animace?“ uchechtl se Zíma. „Nebuďte trapná. Takovou animaci nesvede nikdo na světě.“

„Fuj,“ odplivla si Niki. „To, co děláte, je hnus.“

„Ale ale… To se spíš zeptejte svého povedeného tatíčka, co vám to vyvádí… Ale ne. Raději se ho na nic neptejte. Sama jste viděla, jak ho ta krasavice inteligentní umí rozparádit. To byla jízda… Ta holka má talent. S tím se holt musela narodit. Vsadím se, že vy byste nic podobného nikdy nesvedla.“

„Mlčte!“ vyjekla Niki, rudá jako krocan.

Udělala dva kroky dopředu a zakopla o otevřenou údržbářskou brašnu. Sehnula se, popadla velký šroubovák, rozmáchla se a pak vší silou…

V tom okamžiku se ale film mé fantazie přetrhl. Do mého pokoje se v rozevlátém zeleném župánku vrátila nic netušící Niki.

„Máma si vzala kapky na tu svoji hlavu,“ hlásila mi, „a já jsem ji přiměla, aby si k tomu dala ještě silný prášek na spaní. Usnula jako zabitá.“

Díval jsem se Niki do očí a nebyl jsem mocen slova.

„Co tak na mě vejráš, proboha?“ zarazila se.

Fakt jsem na ni „vejral“… Ve snu by mě nenapadlo, že by Niki dokázala tak dokonale hrát. Ona se svými křečovitými úsměvy, s tím věčným kolísáním od bezbřehé suverenity dcerušky z bohaté rodiny po nejistotu naivní osmnáctileté holky, která houby ví, jak to ve světě vlastně chodí… Ale ona mě převezla. V posledních dnech byla jako z Národního. Asi mají pravdu ti psychologové a spisovatelé, kteří tvrdí, že po spáchání zločinu se člověk stává „někým jiným“.

„Já už všechno vím, Niki,“ zašeptal jsem.

„Jóó? A co jako?“

„O tom, že jsi vzala to cédéčko… A taky jak jsi ho…“

„Jaké cédéčko?“ našpulila vzdorně pusu jako malá.

„Tohle,“ vytáhl jsem předmět doličný z novin.

„Ukaž,“ chtěla mi ho vyškubnout, ale já jsem ucukl.

„Kde jsi ho našel?“

„V kapse tvého županu.“

„Jak se tam dostalo?“

„To se ptáš mě? Ty sis ho tam schovala.“

Podívala se na mně, jako by mě viděla poprvé a poťukala si na hlavu.

„Jinak zdravej? Já jsem to cédéčko ve středu sebrala tátovi. Povalovalo se mu na psacím stole. Doma jsem si ho pak odložila ve svém pokoji vedle počítače, že se na ně koulenu, jak se vrátím ze zimáku. Spěchala jsem na to krasobruslení. Ale večer už tam disk neležel. Někdo mi ho zabavil. No někdo… Nejspíš tati. Naštval se, že jsem se nedovolila.“ Niki o Zímově tvrdém pornu mluvila, jako by se nechumelilo.

„Před chvílí to konečně došlo i mně, Niki. Je to vlastně velice logické… Vzala jsi cédéčko z otcova stolu, podívala ses, co je na něm a zavolala jsi na to číslo. Potom jsi zajela do hotelu a zapíchla jsi ho šroubovákem.“

„Já? Koho?“ nechápala. „Tobě haraší?“

„Jistého Zímu, který vydíral tvého otce. Proč ti snad říkat nemusím, když jsi viděla tu nahrávku,“ mluvil jsem na ni jako na malé dítě.

„Jakmile jsem to cédéčko objevila, byla jsem moc zvědavá, co architekt Bezděk vymyslel,“ začala mi vysvětlovat. „Víš přece, jak mi na tom domě v Kostelci záleží. Chtěla jsem poprosit, abych se na jeho návrh mohla podívat hned. Ale tati si pořád povídal s tím pánem o nějakém leasingu. A jak skončili, vylifroval mě domů. Že prý nemá na mě čas. Naštvala jsem se a cédéčko jsem vzala s sebou. Bavilo mě, že si vůbec nevšiml, že jsem mu ho sebrala.“

„Opravdu sis ho neprohlédla ani doma?“

„Vždyť jsem ti to už říkala. Nestihla jsem to. Vrátila jsem se ze zimáku až bůhvíkdy a někdo mi je mezitím zabavil.“

Pozoroval jsem Niki se stále rostoucím úžasem. Bylo by to možné? Co když mi ta holka opravdu říká pravdu? Její vysvětlení neznělo méně logicky než moje fantazie o tom, jak zamordovala Zímu… Věděl jsem, že byla zvědavá na návrhy architekta Bezděka ohledně přestavby domu v Kostelci. Rozebírala to přece s otcem už na Nový rok. Když 2. ledna uviděla na otcově stole cédéčko s telefonním číslem, napadlo ji okamžitě, že je poslal architekt. Mám jí říct, že tím, že otci cédéčko vzala, nese největší díl viny na jeho srdečním záchvatu o dva dny později?

Nechal jsem si to ale pro sebe, protože Niki začala dorážet: „Co jsi tím myslel, že jsem někoho zapíchla šroubovákem? To jako toho člověka, co ho zabili ve Sporthotelu?“

„To máš jedno, Niki,“ uklidňoval jsem ji.

„Mluvil jsi nějak moc divně, Honzo,“ prohlížela si mě pátravě. „Ty přede mnou něco tajíš. A co jsi to fantazíroval, že ten Zíma vydíral tatiho? Proč by ho měl vydírat? A jak s tím souvisí to cédéčko?“

Niki se chvěla na celém těle a na tváři jí vyskočily rudé skvrny. Její rty se zase stahovaly bolestným šklebem.

Pokusil jsem se o nemožné: „Niki, především se uklidni… Posadíme se a já ti něco povím…“

„Kašlu ti na tvoje řečičky! Co se vlastně stalo? A jak to souvisí s tátou?“ Vykřikovala jako pomatená a zuby jí drkotaly.

Chytil jsem ji pod paží. Odskočila jako uštknutá a zaječela jako by ji na nože brali. Využila momentu překvapení, vyškubla mi cédéčko a vyběhla z mého pokoje. Vyrazil jsem za ní, ale zmizela mi ve svém pokoji. Slyšel jsem, jak otáčí klíčem zevnitř… Hlasitě dýchala a vyrážela nějaká nesrozumitelná slova. Mám vyrazit dveře? Ničemu bych nepomohl. V tuhle chvíli už má nejspíš CD ve svém přehrávači.

Večer ve svaté rodině se tedy vydařil… Otec pobývá u milenky, matka leží lehce přiotrávená prášky, dcera balancuje na pokraji hysterického afektu… Zašel jsem do obýváku, sáhl do svítícího baru a nalil jsem si bohatýrskou dávku whisky. Jak to asi skončí?

Raději jsem se ani neměl ptát.

Dveře Ničina pokoje se rozletěly a v nich se objevila třesoucí se přerostlá holčička v slzách.

„Jak… jak… jak to… Jak mi to mohl udělat?“ jektala jako v zimnici.

„Pojď se napít,“ nabídl jsem jí životabudič, kterého jsem si právě dopřával.

„Ty… ty… že se nestydíš… ty… Nechci tě vidět!“ šermovala rukama.

„Stydět by se měl tati,“ ušklíbl jsem se.

Napadlo mě, že třeba zabere léčba šokem. Ale nezabrala.

„To všechno ona… ta svině… ta kurva…“ sípala Niki. Udělal jsem krok k ní.

„Nedotýkej se mě!“ vyjekla vyděšeně.

Roztřásla se a začala vyrážet nesrozumitelné slabiky. Hodila sebou na zem, bušila do země rukama i nohama a vzpínala se do hysterického oblouku… Zavolal jsem pohotovost. Jsou fakt dobří. Zase přijeli překvapivě rychle.

„Tohle vypadá na psychinu, mladej,“ škrábal se za ušima podsaditý, rudolící doktor před penzí. „Vy jste její bratr?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jen… rodinný přítel. Nikdo jiný tady ale není. Zařídím všechno, co bude potřeba.“

Nemělo smysl, abych se pokoušel probouzet paní Sylvu. V hloubi duše jsem byl moc rád, že ji Niki

farmakologicky odrovnala. Stačilo mi, co předvedla dcera. Na hysterický záchvat v podání matky jsem už věru zvědavý nebyl.

„Tak jo,“ mrkl na mě starý praktik a píchl Niki nějakého zklidňováka.

Dal mi pak něco podepsat. A na závěr mi na papírek naškrábal telefonní číslo.

„Sbalte jí nějaké pyžamo a kartáček na zuby. Musíme slečnu uložit na psychiatrii. Nejdřív za hodinu se můžete zeptat tady na tom čísle.“

Když odjeli, nalil jsem si dalšího panáka. Mám Šebestovi volat na mobil? Ale ne. Na špatné zprávy je vždycky času dost. Ještě že paní Sylva po těch kapkách a prášcích spí jako zabitá… Stiskl jsem na Ničině přehrávači povel „Open“. Osudný kompromitující materiál poslušně vyjel z přístroje. Uložil jsem kompaktní disk do svojí aktovky a vrátil jsem se do obývacího pokoje. Nalil jsem si další skleničku whisky a usadil jsem se do pohodlného křesla.

Číst romány je jedna věc a odhalovat skutečné pachatele druhá. Asi bych se jako detektiv neuživil. Napřed jsem si byl jistý, že Zímu zabil Perner. Potom bych byl přísahal, že největší motiv i možnost vraždu spáchat měl Šebesta. A sotva jsem uvěřil v jeho nevinu, měl jsem pocit, že jsem na to konečně kápl. Zabíjela Dominika… A teď jsem tady seděl, na mozek mi rytmicky dorážel příboj krve ředěné alkoholem a cítil jsem, že jsem zase vedle.

Cvakl jsem dálkovým ovladačem televizoru.

„A hra byla opět přerušena. Dvě minuty čtyřicet sekund před koncem třetí třetiny Sparta doma překvapivě prohrává 3:2. Je jasné, že Pražanům teď nezbývá než hrát vabank. No uvidíme… Dívám se na střídačku domácích, kdy dá trenér pokyn, aby brankář opustil hrací plochu a na led naskočil šestý útočník,“ vykřikoval vzrušeně reportér.

Bez ohledu na drama na ledě jsem televizi vypnul… Zneklidněl jsem. Co se to v kuchyni děje? Hospodyně má celý den volno, paní Sylva spí, Šebesta je u Andrey, Niki na psychiatrii… Před chvílí byl celý byt ponořený do tmy a teď najednou bylo přes skleněnou výplň dveří vidět, že se v kuchyni rozsvítilo. Rázně jsem prosklené dveře otevřel.

„Dělám si kávu. Dáš si taky?“ obrátila se ke mně od sporáku paní Sylva.

„Vy jste vzhůru?“

„Probudilo mě, jak Dominika vyváděla,“ odpověděla. „Kam ji odvezli?“

„Na psychiatrii,“ odpověděl jsem popravdě.

„Neměla jsem sílu jít za vámi… Tak na psychiatrii? Jak to tak vidím, brzy se tam ocitnu i já,“ řekla paní Sylva sklesle.

Vypadala ve svém elegantním temně zeleném županu přepadle a navíc byla neupravená. Župan… V tom okamžiku mi to došlo. Niki vzala cédéčko z otcova stolu a položila je na stolek ve svém pokoji. Když odjela na zimní stadion, objevila cédéčko její matka. Těžko říct, čím ji zaujalo. Možná ji udivilo to neznámé telefonní číslo, a jako každá matka byla zvědavá na to, o co se její dcera zajímá… Faktem zůstane, že si je okamžitě přehrála.

Byl to šok.

„To… to… to ne!!!“

I když z manželova chování v poslední době mohla leccos vytušit, toto ji doslova vykolejilo… Co teď? Vrátila se do svého pokoje a vzala si prášek na uklidnění… A pak vycvakala na svém mobilu číslo napsané na cédéčku… Podobně jako předtím v mé fantazii dcera, i matka se s ním splavně domluvila na tom, že ho v hotelu vyhledá… Kam ale zatím schová osudné cédéčko? Pootevřenými dveřmi koupelny zahlédla svůj a Ničin nový župan… Jasně, do županu mi nikdo nepoleze… Omylem ale disk zasunula do kapsy županu své dcery.

Pak zašla za hospodyní a řekla jí, že musí kvůli připravované svatbě zajet do Hradiště obhlédnout zámeček Srnín. Zajistila si, aby ji teď nikdo z rodiny nesháněl… Vyzvedla si z garáže svoji malou fordku a vyrazila do Sporthotelu. Jak to pravděpodobně probíhalo tam, už docela důvěrně znáte ze všech mých předchozích představ…

Takže žádný Perner, Šebesta nebo Niki, ale paní Sylva. Panebože…

„Vy jste to cédéčko u Niki našla,“ šel jsem tedy rovnou k věci.

Stála u sporáku s šálkem čerstvé kávy v ruce a hleděla mi přímo do očí.

„Tak ty už to víš taky?“ vyštěkla, jako by práskla bičem. „O něm a o té primitivní navoněné děvce?“ Andrea že má být primitivní navoněná děvka?

„Vím všechno. I to, co jste udělala,“ odpověděl jsem pevně.

„Milánek byl nejhodnější muž na světě,“ začala drmolit třesoucím se hlasem. „Věděl, co se sluší a patří. Věděl, že si vzal Finkovou… Ale to všechno ona… Nebýt jí, žijeme si tady jako v ráji… Ale on se na ni teď vykašle… Už pochopil, s kým je mu dobře…“

Ta ženská je cvok… A k tomu vražedkyně…

„Paní Sylvo, měla byste zajít na policii sama,“ řekl jsem vemlouvavým hlasem.

„Já? Ať jde na policii ta kurva! Ta patří za mříže! Ani Milánek si teď už nepřeje nic jiného!“ Už jsem se neudržel: „Uvažujte trochu… Kde myslíte, že je teď váš muž?“

„Chodí ulicemi a lituje svého poklesku,“ odpověděla paní Sylva přesvědčeně.

„To si opravdu myslíte?“

„No tak schválně,“ ušklíbla se paní Sylva. „Kde je Milánek podle tebe?“

„U Andrey Rážové.“

„Tak ty taky?“ vyjekla divoce jako fúrie, hrábla na jídelní stůl, kde ležel nepoužitý příbor, uchopila vidličku a vyrazila s ní proti mně.

Na nic jsem už nečekal, nechtěl jsem dopadnout jako Zíma. Uskočil jsem stranou a rychlostí blesku jsem kuchyň opustil. Vzápětí jsem otočil klíčem. Ještě že trčel zvenčí. Zuřící žena zůstala uvnitř.

„Pusť mě, okamžitě otevři!“ vykřikovala a bušila na dveře.

Odešel jsem do svého pokoje. V peněžence jsem měl vizitku majora Charváta. Vezme mi to ale v neděli večer? Vzal mi to okamžitě.

„Měl jsem strach, že to v neděli nevezmete,“ vyhrkl jsem, a teprve potom jsem se představil.

„Copak se děje, pane magistře?“ zeptal se Charvát pobaveně.

„Chytil jsem vám pachatele,“ oznámil jsem mu dramaticky.

„Opravdu?“

Tou ironií v hlase mě tedy parádně naštval. Tak jsem mu podrobně vylíčil, co se dnes večer u Šebestů sběhlo. Vyčinil jsem mu, že daňoví poplatníci vyhazují své peníze oknem, když si potom musí své vrahy chytat sami. A žádal jsem ho, aby neprodleně přijel sám, nebo aspoň někoho poslal, kdo by Sylvu Šebestovou zatkl a odvezl tam, kam patří.

„Chcete říct, že si s paní Šebestovou neporadíte?“ divil se Charvát jako z jara.

„Copak mě neposloucháte? Zuří,“ zaječel jsem málem jako paní Sylva. „Před chvílí chtěla zabít i mě. Je nebezpečná.“

„Ach jo… Že by další kandidátka psychiatrie…? Dostal jste se do pěkné familie, hochu,“ povzdechl si Charvát a dodal chlácholivě: „Tak já vám tam teda někoho pošlu.“ Zachechtal se a zavěsil.

Ani jsem mu nepoděkoval. Co si ti zatracení orgánové o sobě myslí? Asi za deset minut se ozval zvonek vstupních dveří.

„Copak, copak? Další fal na stejné adrese?“ halasil bodrý růžolící strejc v bílém plášti. Přijel stejný lékař jako k Niki. Tentokrát ale s posilou dvou hranatých maníků.

„Tak kdepak máme milostivou?“ mnul si ruce starý doktor.

Bezeslova jsem odemkl kuchyňské dveře. Lékař a jeho dva svalovci se tam vřítili jako velká voda. Čekal jsem hysterii, strkanici a zvuky káceného nábytku. Ale nedočkal jsem se. Proběhlo to v naprostém klidu. Za chvíli vyšla paní Sylva v doprovodu obou silných pánů, z nichž každý ji držel pod jednou paží.

„Jedeme,“ houkl doktor směrem ke mně. „Telefon pořád platí. Až se manžel vrátí, může si brnknout. Jestli o to bude stát,“ zašklebil se cynicky.

Tak jsem v tom mastňáckém bytě ve Winkelmannově paláci nakonec zbyl sám… Ale ne na dlouho. Něco málo před jedenáctou dorazil domů Šebesta. Musel být docela v náladě, protože když odemykal, slyšel jsem, jak si pohvizduje stařičkou melodii.

„Jen ty a já, jinak to možné už není…“

„Dobrý večer Milane,“ pozdravil jsem ho jako slušně vychovaný hoch.

„Nazdar Jeníku,“ usmál se. „Co nového doma?“

„Až na to, že vaše paní a dcera jsou toho času v blázinci, nic moc,“ řekl jsem přehnaně nedbalým tónem.

Tu situaci jsem si přímo vychutnal… I když na druhé straně mi začínalo být jasné, že od této chvíle už nebude u Šebestů nic jako dřív. Paní Sylvu zatknou, existují přece i vězeňské nemocnice. I Niki si asi na té psychiatrii poleží. Na to, že bych si ji měl ještě v tomto roce vzít, jsem už raději nemyslel.

Šebestova nálada okamžitě klesla na bod mrazu.

„Povídej,“ poručil mi lakonicky.

Tak jsem mu to barvitě vylíčil se všemi detaily.

„Opravdu si myslíš, že ho zabila Sylva?“ vrtěl hlavou, jako by to nemohl pochopit.

„A kdo jiný?“ nechápal jsem, že pořád nechápe.

„No jo…“ přikývl rezignovaně. „Když já tomu pořád nemůžu uvěřit… Sylva má spoustu vad, jako každý. Ale že by byla schopna zabít člověka…?“

„Necvaknete si se mnou, Milane?“ lákal jsem Šebestu na drink, jehož jsem si sám už bohatě dopřával během celého večera.

„Nalej,“ přikývl s gestem člověka, kterému začíná být už všechno jedno.

A tak nás asi za hodinu našel major Charvát. Napřed zazvonil na můj mobil, a když jsem ho hned druhou větou pozval, ať klidně přijede, že je sice půlnoc, ale my dva se Šebestou, že stejně nespíme, prozradil, že stojí před vchodem do pasáže Winkelmannova paláce. Tudíž že nejpozději za minutu zazvoní u našich dveří.

„Nerušil bych, kdybych nevěděl, že jste určitě zvědavý, jak to všechno ve skutečnosti bylo,“ obrátil se na mne. „A koneckonců i pan Šebesta je asi zvědavý.“

„Už se přiznala?“ vybafl Šebesta.

„Kdo a k čemu?“ zeptal se Charvát mírně.

„Samozřejmě myslím, jestli se moje žena Sylva přiznala k té vraždě,“ zopakoval mu to netrpělivě Šebesta.

„Máte-li na mysli vraždu Václava Zímy,“ začal Charvát rozvláčně, „tak tu vaše paní nespáchala.“

„Jak to? Vždyť málem i mě probodla vidličkou,“ vyjevil jsem se.

„Paní Šebestová podle lékařů z kliniky v posledních dnech bojovala s těžkým psychickým traumatem

a dnes večer už to prostě nezvládla. Jednala zkratkově a pokusila se vás napadnout. Ale to je celé její provinění.“

„Copak toho druhého nejela za Zímou do hotelu?“ nechápal jsem to pořád.

„Ne. To byla jen další vaše mylná dedukce, pane magistře,“ pousmál se major v civilu.

„Chcete říct, že se mi dcera i žena sice zbláznily, ale že ani jedna v té vraždě nejede?“ ujišťoval se polopatisticky Šebesta.

„Já bych to tak sice neformuloval, ale v podstatě to říkáte úplně přesně. S vraždou nemají nic společného. Jen se na nich podepsal… řekněme stres z jisté rodinné situace… A musím taky zdůraznit, že podle doktorů je psychické vykolejení obou dam stoprocentně dočasné,“ odpověděl Charvát jako kniha.

„Z čehož plyne, že pachatele zase nemáte,“ poznamenal jsem zlomyslně.

„Omyl, pane profesore, zase vedle,“ odpověděl mi stejně posměšně Charvát. „Už ho máme, ale není to nikdo z řady těch, které jste postupně podezříval.“

Šebesta i já jsme na Charváta hleděli málem s pootevřenými ústy.

„Dokonce nám asi před hodinou už podepsal písemné přiznání,“ napínal nás Charvát málem k nevydržení.

„Kdo?“ vyhrkli jsme jako jedněmi ústy.

„Pachatel. Jistý pan Kavan,“ prozradil konečně major.

„Kdo?“ zeptal jsem se udiveně. Jaký Kavan? Kdo to má být?

„Ludvík Kavan,“ přikývl Charvát.

„Žádného Kavana neznám,“ přidal se ke mně i Šebesta.

„Ale znáte, jistěže Ludvíka Kavana znáte,“ odporoval nám Charvát. „Jako všichni. Akorát že mu tady v Hradci nikdo neřekne jinak než Pičfuk.“

Major Charvát se té noci u Šebestů zdržel až do jedné hodiny. Protože měl za sebou úspěšně uzavřený případ, povídal si s námi najednou úplně uvolněně a bezstarostně, málem bych mohl říct jako dobrý přítel. Mohl si to dovolit především proto, že „kauza šroubovák“ neměla nakonec s

„ohrožením bezpečnosti“ naší země asi nic společného, a tudíž se majorovy profese vlastně bezprostředně netýkala.

„Celá ta nešťastná patálie začala, když Zímu propustili z vězení. Na svoji předchozí existenci mohl zapomenout, musel někde začít znovu. Nakonec se rozhodl jít do Hradce, kde se už předtím usadila jeho vdaná dcera. Chtěl být nablízku jí i malé vnučce. Na postavení v budoucím zaměstnání mu už

příliš nezáleželo. Všem známým říkal, že vezme cokoliv, že chce konečně poprvé v životě mít od rána do večera čistou hlavu. Byl odmalička technický typ a manuální práce se nebál. Mohl být spokojený. Pozice údržbáře a topiče ve Sporthotelu mu byla jako šitá na míru.“

„Ve vašem podání to zní jako idylka,“ přerušil jsem Charváta.

Přikývl: „Vystihl jste to. Jakási idylka to opravdu byla, ale bohužel jenom chvilku. Ukázalo se, že Beatino manželství byl omyl. A najednou měl Zíma zase hlavu plnou starostí. Když u ní doma došlo i na fyzické napadání, Zímova dcera od muže odešla. Protloukala se pak s dcerkou všelijak. Bydlela v nevyhovujícím podnájmu a žila z ruky do úst z menšího úvazku na gymnáziu a z toho, co si příležitostně vydělala tlumočením a překlady pro reklamní agenturu Futura.“

„Je to chytrá a pečlivá dívka,“ doplnil ho Šebesta.

Charvát pokračoval: „Zíma se začal trápit, že nedokáže Beatě nijak pomoct. Až jednou ho napadlo, že by mohl nějak zužitkovat to málo, co zaslechl a vytušil o mimosezonním provozu v hotelovém bungalovu. Díky svým bohatým zkušenostem z minulého života bylo pro něj hračkou instalovat v ložnici bungalovu jednoduchý nahrávací sytém. Problém byl jediný. Koho bude nahrávat a proč?

Nikoho v Hradci neznal. A kdyby se najednou začal v hotelu vyptávat na jednotlivé prominentní hosty, vzbudil by okamžitě podezření.“

Poslouchali jsme Charváta, jako by nám předčítal mimořádně napínavý román.

„Ale bystří lidé najdou vždycky řešení. Pana Kavana, zvaného Pičfuk, si Zíma všiml už dávno. A ať už náhodou nebo záměrně, dal se s ním do řeči v levném nádražním bistru. Oba tam chodili na dršťkovou polévku. Zíma neprohloupil. Kavan byl kráčející kronika města Hradce. Nikoho lepšího by potkat nemohl. Začal tedy milého Kavana pomaloučku polehoučku vytěžovat, jak říkáme my zpravodajci.“

Charvát nám pak podrobně vylíčil to, co jsme s Šebestou už tušili. Jak si Zíma s pomocí Pičfukových informací o dvou nejbohatších rodinách ve městě vytipoval posléze k potenciálnímu vydírání dva nejvhodnější objekty – inženýra Pernera a Milana Šebestu.

„Starý Kavan-Pičfuk Zímovi vysvětlil, who is who,“ jak řekl major doslova.

Dál mi to už ani líčit nemusel. O tom jsem toho už věděl dost… Z Pernera Zíma vyrazil pozemek a dům, z Šebesty peníze na jeho zařízení a automobil na leasing.

„A co já, pane majore?“ neudržel jsem se.

„Vy, magistře? Vy jste se mu do toho zjevně připletl nějakým omylem. On vás Pičfuk zpočátku trošku přecenil. Myslím vaši solventnost. Chybička se občas vloudí,“ pokrčil rameny Charvát.

Znělo mi to věrohodně. Při našem třetím setkání to Zíma dal ostatně najevo. Už na mne zdaleka netlačil tak jako na začátku. Možná taky slyšel od Beaty něco v tom smyslu, že spolu výborně vycházíme a že jsem ji stěhoval… Pravděpodobně mě potom chtěl jenom využít k zesílení tlaku na Šebestu, nebo by v mém případě nakonec hodil zpátečku úplně.

„Takže se Zíma o žádné ministry a zbrojařské magnáty vlastně vůbec nezajímal,“ vzpomněl jsem si na to, co ze mě Charvát se Šlezarem před časem páčili.

„Asi ne… S těmi scénáři jsme to trochu přepískli. Ale nedivte se nám. Ve světě, kde každou chvíli někde hrozí teroristé, se musí prověřovat úplně všechno.“

„Zíma se v Hradci staral jen o dceřino a vnuččino blaho,“ doplnil jsem ho.

„Ano,“ přikývl Charvát. „A znal své meze. Tím, co pro Beatu získal, dosáhl v daných podmínkách maxima. Rozhodně nebyl hloupý, určitě věděl, kdy přestat. Ze své někdejší práce nemohl nevědět, že tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu…“ přikývl Charvát.

„Přiznám se, že jsem chvilku Pičfuka podezříval, že je policejním informátorem,“ prohodil jsem.

„Kavan byl pro Zímu zpočátku ideální agent,“ navázal Charvát. „Sledoval mu příslušníky obou vytipovaných rodin, sbíral o nich drby, mapoval spletité mezilidské vztahy… A hlavně – spokojil se s tím, že mu Zíma za to nad dršťkovkou v bistru akorát občas šoupl padesátku nebo stovku. Ale potom v něm bůhvíproč začal hlodat červ pochybností. Přestal Zímovi důvěřovat. Čím dál častěji se motal v areálu Sporthotelu, i okolo bungalovu a sledoval tamní provoz. Nějak mu muselo dojít, že zatímco on dostává nanejvýš stokoruny, tady se hraje řádově o miliony.“

„A pak si řekl o víc, než mu byl Zíma ochotný dát,“ dovodil logicky Šebesta.

„Přesně,“ přikývl Charvát. „Kavan začal požadovat mnohem víc.“

„Což se pochopitelně stalo kamenem úrazu,“ dodal jsem.

„Vidím, že už je to úplně jasné i vám,“ pochválil mě Charvát. „Zíma ale Kavana odbyl, protože ho už nepotřeboval. Už dávno měl svoje oběti na lopatě. Dokonce se od jisté doby začal Kavanovi vyhýbat.“

Dál už jsem si to opravdu dovedl představit i já. Pičfuk se – bez ohledu na tehdy panující příšerné počasí – motal ve Sporthotelu i osudného 2. ledna. Když volali Zímu do klubovního sálu, protože šansoniérce Světlaně Náprstkové nefungovala aparatura, musel projít z hotelu do budovy tenisového klubu. Kavan si ho vyčíhal a zahrnul ho výčitkami. Zíma ho ale odbyl a klidně se vrátil do svého kutlochu v podzemí. Kavan se ale už rozhodl, že se tentokrát odbýt nedá. Vydal se do denní místnosti vedle kotelny za Zímou.

Vypukla hádka.

„Buď rád, že ti občas kápne aspoň ta stovka,“ radil mu Zíma povýšeně.

„To by tě to vyšlo levně,“ odporoval Kavan. „Myslíš si, že jsem na hlavu?“

„Co bys nechtěl? Jestli se naštvu, tak už ode mě v životě neuvidíš ani korunu,“ zvyšoval hlas Zíma.

„Varuju tě. Znám tady v Hradci každého. I kdejakého policajta.“

Zíma se pobaveně rozesmál: „A co bys těm policajtům asi tak, ty chudinko, povídal? A hlavně – kdo z nich by tě bral vážně? Pro všechny jsi jenom komická figurka. Pičfuk.“

„Zíma podcenil, jak je Kavan na tu svoji přezdívku vysazený,“ končil svoje vyprávění Charvát. „Starý muž se rozzuřil do nepříčetna. Jako by si najednou ani pořádně neuvědomoval, kde je a proč. Prý jen tak naslepo hmátl do Zímovy brašny. Nevěděl, co udělá, ba nevěděl prý ani to, co z brašny vytáhne. Asi si nevymýšlí. Když vytáhl velký šroubovák, Zíma se mu prý pořád ještě smál. Byl to ale jeho

poslední smích v životě. Stačilo jedno jediné máchnutí Kavanovy pravice a – byl konec.“

Případ Zíma se Kavanovým přiznáním objasnil. U konce však byla jenom kriminální kauza, nikoliv můj malér. Ten se v tu chvíli právě chystal vyvrcholit.

Nebudu vás, moji milí čtenáři, unavovat zbytečnými podrobnostmi. Kdo se vyšplhá hodně vysoko, padá dolů vždycky z větší výšky. Myslím ale, že jsem ten pád už potřeboval „jako koza drbání“, jak říká můj táta… A dneska si říkám, že mi ta náhlá změna životaběhu prospěla. Koneckonců nejen mně, ale vlastně všem zúčastněným se toho v životě nakonec hodně změnilo…

Dominika se vrátila z psychiatrické kliniky asi za tři týdny, zamlklá a netečná. Otce, svého nedostižného, zbožňovaného „tatiho“ najednou jako by vymazala. Úplně ho ignorovala. A ztratila zájem i o mě. Souhlasila s okamžitým zrušením našeho formálního zasnoubení. Na matčinu radu odcestovala k její kamarádce do Švýcarska. Ženevský penzionát pro dívky z lepších rodin ji měl naučit, jak zapomenout a hlavně asi jak dospět.

Paní Sylva se z psychiatrie vrátila mnohem dřív než její dcera. A věru nezahálela. Okamžitě podala žádost o rozvod a provedla všechny nezbytné právní kroky, aby ochránila svůj „finkovský“ majetek.

Milan Šebesta nekladl své zákonité manželce žádný odpor. Rozvod nadšeně přivítal a s „odškodným“, které představovalo ale jen nepatrnou část rodinných úspor, se z Hradce vytratil jako pára. Spolu s ním zmizela i krásná a chytrá Andrea Rážová… Až po dlouhé době jsem se dověděl, že oba nastoupili v Praze na manažerské posty ve filiálce americké reklamní agentury Simon and Nicholson. Andrea tam před lety začínala, předtím než přišla do Futury. Tak přece jen jsem to odhadl správně, když mě už při našem prvním setkání napadlo, že asi pracovala v nějaké americké firmě…

A já? Normálka. Z Futury jsem dostal od paní Finkové hodinový vyhazov. Ne, nespletl jsem se. Paní Sylva – dáma to nad jiné důsledná – se skutečně vrátila ke svému dívčímu jménu… Začal jsem přemýšlet, jestli by se ředitel gymnázia nade mnou neslitoval a zase mě nevzal do stavu. Z pohádkově placeného ředitele divize by se zase stal bídně placený kantor… Ale co. Prý teď pedagogové dostanou přidáno.

Vážně vás zajímá, jak to bylo dál? Tak poslouchejte. Lízl jsem si na kuráž a šel jsem škemrat. Říďa ke mně měl delší řeč, ale nakonec mě k 1. září vzal zpátky. Ale v Cizojazyčné knihovně prý nastanou změny, protože odchází Beata. Kam jde, nevěděl. Teta Klára tvrdí, že je to kvůli chlapovi. Nedávno ji na ulici potkala s Karolínkou a nějakým fešákem. Mluvil prý anglicky.

Tak najednou nevím, jestli se mám do té školy těšit. Ale co… Jak slýchám od rodičů, mám prý pořád ještě „život před sebou“.