Pavel Jansa

Malér s modrou krví

1

Eda Provazník, můj spolužák z fakulty, míval u opačného pohlaví neuvěřitelné úspěchy. Přitom se s ničím nepáral, vždycky šel rovnou na věc. Ale čím byl drzejší, tím víc ho holky baštily. Ovšem když jsem se ho pokusil napodobit, se zlou jsem se potázal. Nějak to nefungovalo. Asi jsem neprodukoval ty správné feromony či co. Zkrátka jsem děvčata nepřitahoval. Matka Příroda to nejspíš zařídila tak, že každý přitahujeme něco jiného. Třeba já, notorický průšvihář, občas málem zakopnu o mrtvolu.

To nejsou žádné utkvělé představy. Nedávno jsem se – dokonce už podruhé ve svém nedlouhém životě – připletl k tělu člověka, který se stal obětí závažného trestného činu, jak pěkně říkají v televizní pátrací relaci. Večer jsme si spolu povídali a ráno kvůli němu dorazila mordparta… Pomalu se smiřuji s tím, že tak jako bývaly Edovým osudem ke všemu svolné děvy, mým osudem jsou teď vraždy…

Ano, vraždy, protože jsem si byl prakticky jistý, že ani muž s prostřelenou hlavou neodešel z tohoto slzavého údolí dobrovolně. Zbraň, konkrétně pistole, ležela vedle jeho pravice. Mohl ji na sebe namířit a vystřelit, nebo to taky mohl někdo jenom zinscenovat, aby to tak vypadalo. Když víme, že zbraň leží u něčí ruky, znamená to snad, že ta ruka taky zmáčkla spoušť? A hlavně – kdo je levák v tenisu, zpravidla levou i střílí… Kromě bláznů páchají lidé sebevraždy z bezvýchodnosti. Řeší tak problémy zdravotní, existenční nebo citové. On ale kypěl zdravím, měl hromadu peněz a užíval si s

mladou milenkou.

Měl jsem dvě možnosti. Buď zavolat policii, nebo si dát čelem vzad a předstírat, že jsem do místnosti vůbec nevkročil. Volat policii ovšem mohlo znamenat stát se automaticky podezřelým číslo jedna.

Mám, nemám? Nakonec jsem si uvědomil, že podezřelí budeme tak jako tak všichni. Na noc se zamyká zevnitř, vrah tedy byl a dosud je v domě. Je to prostě jeden z nás.

Moje mozkové závity hrozily zavařením, točila se mi hlava a nějaký vnitřní hlas mi pořád dokola opakoval: „Nebuď blbej, Mahlere, přece se nenecháš zase do něčeho namočit. Ty jediný nemáš motiv. Ostatní, kteří ještě spí, nebo to aspoň předstírají, na tom zdaleka nejsou tak jako ty. Nedělej, že netušíš, komu se jeho smrt hodí do krámu. Copak toho na ně ještě nevíš dost? To si nesmíš nechat pro sebe, Mahlere!“

Zhluboka jsem se nadechl a vydechl, ulevil jsem si jako správný Moravák, tedy slovem označujícím prodejnou ženu, a zmáčkl jsem předvolbu všeobecně známého trojmístného čísla.

Vidím, že jsem své vyprávění nezačal šťastně. Ostatně to vidíte i vy. Jen nedočkavý a nesystematický trouba začne rovnou nálezem mrtvoly. Vypravěč si málokdy může dovolit začínat od prostředka. Tím spíš, když chce vyprávět poněkud zamotaný příběh. Takže pardon, milí čtenáři… Bezpodmínečně vám musím napřed povědět něco málo o sobě. Jinak by vám nic z toho, co jsem viděl, řekl nebo snad i udělal, ani to, co jsem si o tom všem kdy myslel, nedávalo žádný smysl.

Ze všeho nejdřív musím předeslat, že jsem se zase jednou – zmámen lehce vydělanými penězi a v touze po dalším snadném výdělku – dostal na poněkud zvláštní místo mezi poněkud zvláštní lidi. A že než jsem se nadál, ocitl jsem se zase uprostřed příběhu, ve kterém se vraždí. A začalo to zase tak nevinně. Jako by se konečně ta potvora Štěstěna usmála přímo na mě… Sotva jsem si v autobazaru vyhlédl šikovné vozítko, někdo mi velkoryse nabídl tolik, kolik mi ještě chybělo. No, velkoryse… Pochopitelně ten někdo za to něco chtěl: malinkou službičku. A já jsem kývl. Opravdu jsem byl zase za troubu… Moje lehkomyslnost a touha po světském statku v podobě ojetého vozítka zase jednou zabušily o klenbu nebeskou. A to jsem si myslel, jak už mě život poučil.

Jeden malér mi prostě asi nestačil. Vy, co jste četli Malér pana Mahlera, můj první průšvih už znáte. Před rokem se mi zatočila hlava z horních deseti tisíc – z toho, čemu Angličané říkají „high society“ a Američané „jet set“… Myšlenka, že by nebylo špatné k té horní vrstvě patřit, se občas asi zrodí v každé hlavě, ale já jsem se o to loni doopravdy pokusil. A příslovečná pýcha, jak už to tak bývá, předcházela příslovečný pád. Naštěstí jsem dopadl oběma nohama na pevnou zem.

Největší životní optimista, kterého znám, tedy můj vlastní otec, to vzal s nadhledem: „Chybami se člověk učí, Honzíku. Příště si rozmysli, až se budeš chtít posadit holým zadkem do bavoráku.“

Na oslavě padesátin tety Kláry jsem už byl nad věcí i já. Dokonce jsem se svými zážitky pokusil pobavit společnost. Netušil jsem, že mě poslouchá i člověk, který píše detektivky pro známé brněnské nakladatelství MOBA. Vzal si mě stranou a vysvětlil mi, co a jak. Sešli jsme se pak ještě několikrát a nakonec z toho byla knížka. Když vyšla, prý se i docela dost četla. Ani ve snu by mě ovšem nenapadlo, že do roka a do dne budu mít námět na další. Že zase – i když trochu jinak – naletím a že se v důsledku toho nechtěně stanu jedním z hrdinů nové detektivky.

Ale co teď nadělám. Mělo mě to trknout, už když „můj“ spisovatel loni vymýšlel název pro první, mými zážitky inspirovaný příběh.

„Malér pana Mahlera, to by šlo, ne?“ mrkl na mě, co tomu říkám.

„Když myslíte,“ krčil jsem rameny.

I když to snad znělo docela pěkně, stejně jsem mu to měl vymluvit. Lidské maléry mají přece odjakživa tendenci se řetězit. Teď si sotva můžu stěžovat, že jsem si vykoledoval další… Je mi ale jasné, že Malér pana Mahlera každý nečetl. Proto musím nové vyprávění, zprávu o svém dalším průšvihu, začít nejen od samého začátku, ale především tak, aby bylo srozumitelné úplně každému.

2

Jmenuji se Jan Mahler a bylo mi 24 let. Loni jsem v našem krajském a zároveň univerzitním městě Hradci promoval na filozofické fakultě a začal jsem tam učit na gymnáziu. Slovní spojení „profesor Mahler“ sice znělo náramně vznešeně, ale jinak… Prostě – určitě to nebyl můj plat, co toho roku fatálně ohrozilo rozpočet resortu školství. A můj chronický nedostatek oběživa byl asi prvopočátkem toho, že jsem udělal, co jsem udělal. Ale ať hodí kamenem, kdo je bez hříchu. Toho jediného, který bez hříchu doopravdy byl, přece ukřižovali.

Když se do mě zabouchla holka z rodiny, které patřila prosperující reklamní agentura, přestal jsem učit. Vykašlal jsem se na povolání i na poslání a zvolil jsem „la dolce vita“. Říkal jsem si, že peníze jistě nejsou všechno, ale na druhé straně že se za ně dá skoro všechno pořídit. Díky rodinné

„reklamce“ jsem si potom – jak by řekla nebožka prababička – žil „jako pámbu ve Frankrajchu“. Bohužel ale jenom chvilku.

Napřed mě zmáčkl vyděrač a pak jsem se, jako by to nestačilo, ještě zapletl do případu vraždy. Prostě jednoho dne se nejspíš objevily nějaké skvrny na Slunci a všechno se najednou zvrtlo. A pak už to jelo jako na toboganu… Selanka skončila a já jsem se – aniž jsem věděl jak – ocitl na ulici. A zase jako docela obyčejný synek školníka a kuchařky ze školní jídelny z nedalekého městečka Hradiště. Málem doslova s holým zadkem.

Nedivte se. Když o vás nikdo neví, kdo se o vás může postarat? Se slavnými Mahlery máme, bohužel, společné jen jméno… Bylo to k uzoufání. Co jsem si měl v Hradci, v tom proti mému rodnému hnízdu velikém a mně najednou úplně cizím krajském městě, počít?

Nezbývalo mi, než kousnout do kyselého jablka, ponížit se a jít škemrat tam, odkud jsem před rokem s veselou písničkou na rtech tak lehkomyslně odešel. Protože tehdy po promoci jsem na gymplu

pobyl opravdu jen krátce a s ředitelem Hrobařem, kdysi armádním přeborníkem v boxu, jsem vlastně neměl ani příležitost si kloudně promluvit, trochu mě zneklidnil školník, v Hradci jediný tátův známý, který postával u vchodu.

Když jsem vyřídil pozdrav a zodpověděl otázku, co tam pohledávám, překvapilo mě, s jak upřímným údivem zareagoval: „Tak ty chceš zpátky? A jinak jsi, hochu nešťastná, zdravej?“

„Proč bych neměl být, pane Lacina?“

„Já nemít před důchodem, jdu z fleku třeba i k Vejvarovi.“ Vejvara byl majitel nedalekého

kamenolomu, pověstného mimořádně tvrdými pracovními podmínkami. Uchechtl jsem se: „Nepřeháníte, pane Lacina?“

„Ani ne,“ zavrtěl hlavou a spiklenecky ztišil hlas. „Říďa je ve válce s paní inženýrkou Hrbatou, co má na kraji pod sebou všechny školy. Všici se děsej, kdy si ho Hrbatá zase zavolá na kobereček, protože je z toho tady potom pokaždý vojna jako řemen.“ A dodal málem neslyšně: „Ty knokauty holt udělaly svoje.“

Když jsem se nejistě uchechtl, rozvinul to: „Starej doktor Pivoňka, co bejval naším obvoďákem, nadarmo neříkal, že co knokaut, to díra do mozku. A už prej se nikdy nezahojí.“

Vzpomněl jsem si, jak si loni klimakterické kolegyně ve sborovně špitaly, že říďovo nomen omen nesymbolizuje ani tak dávnou kariéru obávaného rohovníka (jak s oblibou tvrdil on), jako spíš současnost, v níž prý jeho nositel úspěšně pohřbívá kdysi prosperující ústav… I tak jsem ale netušil, že moje audience proběhne na způsob etudy u přijímaček na JAMU, jak mi ji kdysi vylíčila jedna adeptka herectví.

Když jsem vešel a pokorným hlasem pozdravil, ramenatý opičák za stolem zvedl od lejster podmračenou tvář a řekl hlubokým hlasem: „Borec od reklamy?! To je ale kinder překvapení! Jaká to čest… I muži mají své dny! Kdo dovalí štěně a kdo sežene ňáký kočky? Nejspíš falešní sobi, že? Ale tyhlety vložky s křidélky si můžete strčit… víte kam.“

Třeštil jsem na něho oči jako na zjevení.

„Pane řediteli, já bych… moc rád zpátky… teda zase jako sem k vám,“ vysoukal jsem ze sebe po chvíli nepříjemného ticha.

„Tak k nám? Copak? Mattoni už není? Že by byl chleba všude o dvou kůrkách a ring měl všude čtyři rohy?“ pitvořil se dál hromotluk s rozpláclým nosem a ušima jako květáky.

Tak jsem už raději ani nedutal. Zíral jsem do země a cítil jsem, jak mi po zádech stéká čůrek potu. I Hrobař mlčel, pobaveně si mě měřil a nejspíš si vychutnával moje ponížení. Pak zničehonic bouchl do stolu, a když jsem sebou polekaně trhl, vztyčil se v celé své hrozivé gorilí mohutnosti a začal kázat:

„Práce učitele na mé škole je zatraceně tvrdá řehole. Stejně jako práce mezi provazy. Ta vyžaduje nejen sílu, tedy paže, pěsti a rychlé nohy, ale především hlavu. Strategii a taktiku. I tady to chce nejen náročný trénink, tedy přípravu, ale i umění perfektního časování formy k maximálnímu nasazení v každém kole, tedy v každé hodině. Nekoukejte tak udiveně, borče. Mám tu čest řídit školu, která právem patří do skutečné extraligy. Je výběrová nejen pro studenty, ale – a to možná především – pro pedagogy.“

„Vynasnažil bych se,“ zabreptal jsem.

„Snažit se je ale zatraceně málo,“ vyštěkl jako zupák. „Makal byste, až byste čural v národních barvách… Kdo neskáče, není Čech!“

A opět trénovanou pěstí udeřil do desky psacího stolu.

Napadlo mě, kolik stolů ten magor už asi za svoji kariéru zlikvidoval a kolik jich ještě do důchodu odrovná. Na toho by neměl ani táta, i když se vždycky holedbá, že ve škole vyjde s každým cvokem… Pak mě ale emeritní boxer vyvedl z míry podruhé. Jeho nerudný škleb se totiž jako mávnutím

kouzelného proutku proměnil v laskavou tvář.

„No nic ve zlém, borče,“ řekl chlácholivě a trochu unaveně. „I pro vás se tu snad najde pár poctivých kožených rukavic… Angličtinář se vždycky hodí. V prvním ročníku nám přibudou čtyři anglické třídy a navíc Zemanová ohlásila přestup.“

„Ona odchází? A kam?“ vyhrkl jsem.

Po čertech krásná a k mému šarmu od první chvíle bohužel totálně lhostejná Beata Zemanová byla loni co do zjevu bezkonkurenční jedničkou celého Hrobařova pedagogického sboru.

Vysloužilý bijec pokrčil rameny. „K nějaké soukromé firmě, prostě někam, kde to sype… Ale to je přece jedno, tak už to chodí. Vyšší bere. Učitele stejně jako boxery… Mezi námi, Mahlere, Zemanovou jsem předloni bral jenom jako náhradnici na půl úvazku. Slibovala hory doly, ale pak mi sabotovala, co mohla.“

Sabotovala? Beata? To je přece nesmysl… Málem jsem to řekl nahlas.

Hrobař naštěstí hned navázal: „Nemyslím, že by sabotovala výuku, ona dělala něco mnohem horšího. Zvysoka kašlala na vzájemnou komunikaci nižších a vyšších článků pedagogického procesu. Shora mi inženýrka Hrbatá pravidelně posílala seznam jejích hříchů. Co z toho, že byla docela dobrá? Ona si prostě jenom učila jazyky. Nikdy se nesnažila pochopit záměry managementu zřizovatele, permanentně preferovala odbornost na úkor výchovného působení a požadované zpětněvazební informace poskytovala směrem nahoru velice liknavě.“

Hleděl jsem na pana ředitele jako zjara.

On však pokračoval: „Chápete? Ona skoro všechny dotazníky od inženýrky Hrbaté ignorovala. Hrbatá mi kvůli ní myla hlavu dvakrát do měsíce. Nevím, jak vy, ale já paní inženýrku chápu. Kdyby tak na ni kašlal každý, mohla by si připadat zbytečná.“

Byla docela dobrá? Jenom si učila jazyky? To mě podržte! Beata byla trochu bordelářka a na komunikaci s „vyššími články pedagogického procesu“ nejspíš opravdu kašlala. Ale ač na papíře na půl úvazku, makala v reálu málem na celý. S „managementem zřizovatele“ možná dostatečně nekomunikovala, ale komunikaci se studenty odváděla na jedničku. Nevyplňovala nějaké babě Hrbaté stohy debilních dotazníků, protože Beata dělala to, co uměla nejlíp. Prožila s rodiči diplomaty většinu života v zahraničí, jaksepatří toho využila a co se naučila, dávala dál… A vůbec. Najednou se mi zazdálo, že si ředitel Hrobař svoji tirádu nějak podezřele vychutnává. Naoko bránil inženýrku Hrbatou, ale vlastně si z ní dělal srandu.

„Beata ovládá angličtinu, němčinu a francouzštinu slovem i písmem jako nikdo, koho jsem kdy potkal. A že ti, kteří to do nás na fakultě hustili, nebyli žádná ořezávátka,“ pokusil jsem se na každý pád bývalé kolegyně zastat.

Mít víc kuráže, musel bych ještě dodat, že krom toho všeho je ta chytrá, milá a pořád jakoby posmutnělá černovláska opravdu nevídaný kus. Měl jsem pro ni zkrátka slabost. Jen se o ní Hrobař zmínil, jako bych ji opět viděl před sebou v plné kráse.

Ale chlápek se zlověstným jménem mě z mého snění okamžitě vrátil do reality. Mávl rukou, jako by odháněl létající hmyz, a houkl: „Takže k věci, borče Mahlere… Mám své zásady. A ta ze všech nejdůležitější zní: Jednou boxer, dycinky boxer.“

„Ano… pochopitelně,“ přikývl jsem snaživě, i když se o mě pokoušela závrať. Absolutně jsem netušil, která bije.

„Jako boxer nemám ve zvyku chodit kolem horké kaše,“ zabušil gorilí muž teď pro změnu do vlastních prsou. „Dalšího angličtináře od 1. září určitě využiju, ale na celý úvazek to nevidím.“

„Když ale odchází i Zemanová, budete mít k 1. září oproti loňsku už o dva kantory méně,“ pípl jsem nesměle.

„Nebudu, protože jsem včas prozíravě lanařil. To my boxeři umíme. Koupil jsem zkušeného borce z obchodní akademie a jednu důchodkyni.“ Zachytil můj skeptický pohled a dodal: „Bude hostovat na půl úvazku.“

„Důchodci ale mají smlouvy vždycky jen do 31. 12.,“ nadhodil jsem s nadějí v hlase.

„Smlouvu jí prodloužím,“ zamračil se, „protože jsem jí slíbil práci na celý školní rok. A slovo boxera není plácnutí do větru. S tím se musíte smířit i vy, borče.“

„Po-pochopitelně ano… chápu… tedy,“ začal jsem koktat.

Hrobař mlčel a zase se mi zdálo, že se sadisticky pase na mých rozpacích.

„Ale já mám aprobaci i na němčinu, pane řediteli,“ namítl jsem.

Mávl rukou: „V nižších třídách si němčinu nevolí nikdo. Všichni chtějí angličtinu, jen sem tam nějaký romantický exot se dá na franštinu. Němčinu nepotřebujeme. K čemu by nám taky byla? Když se podíváte na mapu, bude to jasné i vám. Němec široko daleko nikde a náš vzor Amerika je přece hned za rohem.“

Nehnul přitom ani brvou, ale i tak… Nemohlo mě nenapadnout, že ten poddanými i vrchností dílem proklínaný a dílem zesměšňovaný zasloužilý pugilista nebude vůbec žádný blb. Že si jen nasadil svéráznou masku. Díky tomu se teď jednak královsky baví, jednak mu to umožňuje – stejně jako kdysi královským šaškům – celkem bez rizika říkat směrem nahoru i dolů to, co si doopravdy myslí.

„Možná by se děckám mělo vysvětlit…,“ pokusil jsem se namítnout.

„Nesmysl,“ uťal mě. „Není co vysvětlovat. Na gymnáziu, stejně jako mezi námi boxery a vůbec všude, přece vládne neviditelná ruka trhu. Přísahali jsme na kapitalizmus bez přívlastků a jsme neplovoucí mateřskou letadlovou lodí Spojených států. Tak co byste chtěl, borče?“

Protože se v jeho údery opracované tváři zase nepohnul ani sval, vyznívalo všechno, co říkal, smrtelně vážně.

„Nic. Jasně… Beru i snížený úvazek,“ vzdal jsem to. „Jsem v situaci, kdy musím brát cokoliv.“

Pokývl hlavou: „Chápu. Ale kdybyste byl nakloněn určité zvláštní dohodě mezi námi dvěma, tak trochu mimo ring, možná bych vás udržel i na úvazku 1,0.“

Zvláštní dohodě? zarazil jsem se. A ke všemu ještě mimo ring? Co bude ta gorila po mně chtít? Snad abych mu donášel?

Exboxer zase dodal svým slovům důraz zaťatou pěstí: „Češtinář Krákora se zhlédl v kariéře asistenta pedagogické fakulty zdejší slovutné univerzity. Nevadí. Boxer mu nikdy nevoněl, ať si jde. Chlapec nejspíš ještě netuší, komu, při čem a za kolik tam bude asistovat… Ale k věci. Když po něm vezmete ve všech maturitních třídách všechny hodiny českého jazyka a literatury, dostanete ode mne plný úvazek.“

„Já? Češtinu?“ vyhrkl jsem překvapeně a okamžitě jsem dodal: „No… zkusím to.“

„Tak se mi líbíte, Mahlere,“ zamrkal spokojeně. „To je slovo boxera. Chlap se přece nelekne Němcové, Jiráska nebo Čapka… Budete muset trochu víc trénovat, ale vy to zvládnete. Nesmíte být třasořitka. Direktem rovnou na solar, borče! A Mácha bude ve třetím kole K.O. i s Wolkrem… A co teprve moderní poezie. Hlavně nesmíte žactvo připravit o potěšení z básní z undergroundu. Těm hovíme i my boxeři. Naše kočka Číča je chlupatá jak… víte co.“

Zasmál jsem se. Musel jsem se divit, že ho tolik lidí neprokouklo. Vzdor komicky zdůrazňované boxerské hantýrce byl ředitel Hrobař především vypečený filuta, který si utahoval snad z celého světa. Ale zaznamenal jsem i důraz, který položil na osobní zájmeno vy. Vy to zvládnete. Musím přiznat, že mi to zalichotilo. Zvládnu to! Direktem rovnou na solar. Gramatiku zvládnu, a když na to přijde, o známých knížkách dokážu blábolit celé hodiny.

Nahlas jsem pak pro jistotu servilně zadrmolil jenom: „Děkuju, pane řediteli, za důvěru. Jste velice laskav.“

Napřáhl ke mně pravici, a když jsem se pokusil jeho stisk opětovat, málem mi ruku rozdrtil.

„Zastavte se za mnou v pondělí ráno, borče. Budete potřebovat pár zahřívacích koleček. Času moc nemáte. Poslední tři dny prázdnin už tady musíte s ostatními ladit formu, abyste hned 2. září v 8.00 mohl nastoupit do ringu na první mač.“

Přikývl jsem, jako že rozumím, a vycouval jsem. Ještě v předpokoji, kde trůnila jeho sekretářka, ke mně dolehl sytý bas: „Zlomte vaz, Mahlere.“

A tak jsem po dohodě se svérázným panem ředitelem začal fušovat do dalšího řemesla. Stal se ze mě suplující češtinář. Ale měl jsem zaměstnání na celý úvazek.

Druhý základní problém – kde bydlet – jsem s pomocí inzerátu v hradecké drbně kupodivu vyřešil snadno. Minibyteček 1+kk ve třetím patře činžáku hned vedle známé Mikulovské vinárny se mi zamlouval na první pohled. Navíc se nacházel přímo v centru, zcela podle mých představ.

„Nebudete litovat. Co bych ve vašem věku dal za takový šmajchlkabinet,“ zubil se na mě čilý senior, který prý všechny peníze z prodeje podílu ve firmě vložil do několika malých bytů.

Sám jsem ale výhody „šmajchlkabinetu“ zatím neměl možnost ocenit. Holku, která by stála za hřích, nějak pořád ne a ne objevit. První výjimkou byl až 29. srpen, kdy jsem ve sborovně potkal jeden svůj bývalý hřích. Přesněji řečeno – loňský. Byla to o rok starší Petra Pernerová. Ale abych nepřeháněl. Býval to hřích opravdu jen příležitostný… Teď se na mě sice usmála, ale stejným obnažením zubů vyznamenala i ostatní, včetně žen a nahluchlého a dnou zkrouceného matematika Řípy, který přesluhoval snad už v dobách, kdy já jsem maturoval.

Když jsme téhož dne před polednem s Petrou osaměli v knihovně, pokusil jsem se jí hmatatelně připomenout staré časy.

„Tři kroky od těla, pane profesore Mahlere,“ varovala mě.

„Copak se vám to loni se mnou nelíbilo, paní profesorko Pernerová?“ zkoumal jsem dál její erotogenní zóny.

„Právě že už dávno nejsem Pernerová, ale Zounová.“

„Takže magistr Roman Zouna je přece jen ten šťastný?“ protáhl jsem obličej.

„O tom nepochybuj, Honzíčku,“ zpražila mě pohledem.

Bylo to v pytli. V souladu s přáním svých snobských rodičů se provdala za apatykáře, který v Hradci vlastnil už tři krámy s léky a byl dávno za vodou. Koneckonců proč ne, chodila s ním přece už loni a nikterak jí to nebránilo v tom, aby se mnou čas od času navštívila jistý útulný bungalov… Ale časy se mění. Petra si teď pro změnu s výrazem klášterní chovanky hrála na zosobněnou ctnost a předstírala selektivní ztrátu paměti.

„Chceš říct, že už spolu nekamarádíme?“ utahoval jsem si z ní.

„Ale jo,“ ušklíbla se, „ale už výlučně ve vertikální poloze.“

„Vestoje? Bude to sice trochu méně pohodlné, ale proč ne? Při troše snahy…,“ provokoval jsem dál. Zamračila se a plácla mě přes pusu. „A dost.“

„Tak teda sorry, krásko. Zavřete oči, odcházím,“ zadeklamoval jsem a zvedl jsem se.

„Neodcházej,“ zachytila mě najednou za cíp košile, kterou jsem měl oblečenou ležérně přes kalhoty.

„Tak přece,“ vykřikl jsem vítězně a začal jsem se po ní zase sápat.

„Nešaškuj, erotomane,“ okřikla mě. „Tohle nechci.“ Pak ale dodala úplně normálním hlasem: „Ráda bych s tebou chvilku mluvila vážně.“

Tázavě jsem vzhlédl.

„Ty, Honzo,“ začala. „Měla bych pro tebe takový kšeftík. Abys teda jako věděl, že i když už my dva spolu nic nemáme, pořád jsem tvoje kamarádka.“

Čekal jsem napjatě, co z ní vypadne.

3

To, co z Petry nakonec vypadlo, nebyla žádná senzace. Bylo to celkem prosté, i když ne tak docela běžné. Měl jsem za více než slušný honorář osobně naplánovat a vlastními silami zajistit intenzivní soukromou předmaturitní „nalejvárnu“ z českého jazyka holce, která toho času naše gymnázium

vůbec nenavštěvovala. „Nalejvárna“ měla začít okamžitě, protože dívka prý může se souhlasem ředitele školy i vyšších orgánů maturitu složit kdykoli, prostě úplně mimo jakýkoli oficiální termín zkoušek dospělosti.

Důvod byl jednoduchý. Zmíněná studentka předloni na jaře, po absolvování celého „gymplu“, pouhý měsíc před datem řádných maturitních zkoušek, přerušila studium z důvodu, který bych jí tehdy asi záviděl. A nejen já. Podepsat totiž smlouvu se známou modelingovou agenturou a na její náklady odletěla do slunné Kalifornie.

„Sem s ní! Modelky, to je moje,“ zvolal jsem zvučným hlasem.

Petra na mě vrhla soucitný pohled, vyhrazený zpravidla nevyléčitelně nemocným a mentálně postiženým, ale já jsem jakoby nic šaškoval dál. A věděl jsem proč. Pokud si snad bohatá kolegyně z chudého kolegy bůhvíproč jen tak střílí, budu předstírat, že se od začátku báječně bavím, protože jsem ji okamžitě prokoukl. Snažil jsem se ale zbytečně. Petra Pernerová-Zounová tentokrát nevypadala, že by si chtěla dělat legraci.

„Copak ty se na ni už nepamatuješ? No přece Šemberová.“ Pokrčil jsem bezradně rameny.

„Jméno Šemberová ti nic neříká?“ podivovala se.

„Fakt neříká. Mělo by?“ odsekl jsem už trošku podrážděně. „A proč vůbec to slavné doučování nevezmeš sama, když je to tak královsky placené?“

„Jsem to ale hlava děravá,“ plácla se Petra najednou do čela. „Promiň. Zapomněla jsem, že jsi o rok mladší než já. Pochopitelně jsi tady předloni v květnu ještě nebyl, takže ji logicky nemůžeš znát.“

„Hlava děravá, neboli chorobná zapomnětlivost, je prý častá u osob, které se nezdravě fixují na jediného partnera,“ poškleboval jsem se.

Petra se ale mé impertinenci jenom s převahou pousmála: „Žaneta Šemberová – úředně se teda jmenuje Jana – je dcera toho Šembery, chápeš?“

Zavrtěl jsem nechápavě hlavou.

Petra nad mojí beznadějnou neinformovaností už jenom mávla rukou. „Nevadí. Podstatné je, že teď je jí dvacet, že se vrátila z USA domů a že má zájem co nejdřív si dodělat maturitu. A nepohání ji jenom touha po vědění, ona si ji dodělat prostě musí. Slíbila to rodičům. Pokud neodmaturuje, hrozí jí jisté trvalé sankce.“

„A jaké?“ vyzvídal jsem.

„Když bude chtít, poví ti to sama. Z tvého hlediska bude mnohem důležitější poznatek, že největší problémy dělá Žanetě čeština. Její otec se prostřednictvím mého otce – hrávají totiž spolu v klubu golf – obrátil na mě, ale protože já nejsem češtinářka, tak mě napadlo…“

„Počkej, počkej… Já snad jsem češtinář?“ ohradil jsem se.

„Ale když teď češtinu učíš, a dokonce v maturitních třídách, musel sis přece všechno zgruntu

zopáknout,“ namítla logicky.

„To jo,“ připustil jsem. Pak mi došlo, že bych si měl rozšířit množinu svých informací. Zeptal jsem se tedy: „Jakého Šembery je ta tvoje Žaneta vlastně dcera?“

„Copak ty jsi ještě neslyšel o Šemberovi? Vždyť žije kousek od tvého rodného Hradiště.“

Zahanbeně jsem musel připustit, že byť jsem ve městě Hradišti spatřil světlo světa, mám velké mezery, pokud jde o lokální senzace a drby. Sice tam rodiče navštěvuji dvakrát do měsíce, ale kromě vánočních svátků vždycky doslova na otočku.

„Šembera je aristokrat, potomek šlechty z nějakého velmi starého rodu. Dovedeš si jistě představit, co musel vytrpět za minulého režimu… Ještě že ho úřady vedly jako obyčejného pana Šemberu a málokdo věděl, jak je to ve skutečnosti.“

„Šlechtické predikáty už ale byly zrušeny za první republiky,“ poučil jsem Petru.

„To máš fuk. Prostě teď se všeobecně ví, že ve skutečnosti je to nějaký německý ‚von‘.“ Sáhla do kabelky, vylovila ploché kovové pouzdérko na vizitky a vysunula z něj jeden tuhý papírek. „Tohle mi včera dala Žaneta. Kdybych prý měla pro jejího otce nějakou novinku ohledně její maturity nebo kdybych prostě třeba někdy něco potřebovala.“

Byla to luxusní rytá navštívenka. Vlevo nahoře byl na ní ve zlatě vyveden miniaturní erb, tvořený z jedné poloviny rytířem v brnění a z druhé něčím, co mělo asi znázorňovat špičatý skalní útes, nad kterým byly zkřížené meče. Pod erbem stálo velkým zlaceným písmem MAXMILIAN RITTER VON SCHÖNBERG. Kromě čísla mobilního telefonu už vizitka žádnou další informaci neposkytovala.

Vrátil jsem Petře kartičku se slovy: „Hraje si na hogo fogo, pan rytíř.“

Pokrčila rameny. „Když budeš mít na kontě 100 nebo 200 milionů, budeš si taky hrát, na co tě právě napadne.“

„On snad má sto nebo dvě stě mega? Nekecáš?“

„A to je možná jenom část jeho skutečného bohatství,“ uzemnila mě Petra.

A začala vyprávět. Rodina Šemberů dlouhá léta žila jako tisíce jiných rodin v paneláku. Oni konkrétně na Šibeníku, dodnes největším hradišťském sídlišti. Ale když jim vrátili majetek, přesídlili do vily na samotě za Habrovem. Dokonce ji od základů přestavěli na způsob feudálního sídla a jako feudálové si tam teď prý i žijí.

„Habrov i lesy za vesnicí docela dobře znám,“ ozval jsem se. „Naši tam s námi, tedy se mnou a se sestrou, jezdívali na kolech na houby a na borůvky. Z Hradiště je to pár kilometrů po rovině. O žádném Šemberovi jsem sice v životě neslyšel, ale nevylučuju, že tam někde už tehdy stála nějaká vila. Školáky pochopitelně zajímají jiné věci než baráky.“

Petra obrátila oči v sloup. „Na zkazky z dětství klidně zapomeň. Šemberovi tam stejně tenkrát ještě nebydleli. Copak mě neposloucháš? Vilu si pořídili, až když zbohatli.“

„Že by někdo, kdo má takovej balík, chtěl bydlet zrovna někde na Vystrkově za pitomým Habrovem?“ dal jsem najevo jisté pochybnosti.

„Nepřerušuj mě! Někde holt bydlet musí i ti, co mají balík,“ okřikla mě a pokračovala.

Dověděl jsem se ještě, že Šemberovi pocházejí vlastně zdaleka, prý až odněkud ze západních Čech, z kraje, kde na skalnatém kopci dodnes stojí to, co zbylo z někdejšího slavného rytířského sídla Šemberku. Původně se jejich rodová zřícenina pochopitelně jmenovala německy Schönberg neboli Krásná Hora. Když potom byl historický hrad Šemberk vícekrát dobyt a několikrát dokonce vyhořel, v důsledku čehož posléze totálně zpustl, usadili se potomci rytířů ze Šemberka raději dole pod kopcem. Založili tam velkostatek a později i celou vesnici, dnes úředně zvanou Lhota pod Šemberkem.

„Takže jim teď v restituci vrátili statek i s celou vesnicí?“ pokoušel jsem se odhalit zdroj Šemberovic údajně pohádkového bohatství.

„Já žádné podrobnosti nevím,“ přiznala se Petra, „ale zbohatli hlavně díky pozemkům. Aspoň podle našich. Prý to celé vzniklo tak, že jeden prozíravý předek Žanetina otce ke svému statku někdy hodně dávno – snad po napoleonských válkách – přikoupil prakticky všechny pozemky kolem Lhoty pod Šemberkem, které mu ještě nepatřily, dále i veškerou zemědělsky těžko využitelnou, nikdy neobdělávanou půdu, dokonce i bažiny, prostě všechno.“

„Proč to vlastně dělal?“ nechápal jsem.

„Vím já?“ pokrčila rameny. „Možná byl génius přes futurologii, ale spíš byl jenom hamoun. Chtěl, aby mu říkaly pane všechny polnosti a lesy, kam jen oko dohlédlo, a taky toho dosáhl. Všechno, co Žanetin hamižný předek za Rakouska skoupil, se potom v rodině dědilo až do konce první světové války. Až když se monarchie rozpadla, připravila je o nezanedbatelnou část majetku pozemková reforma první Československé republiky. Ale i tak na tom prý byli ve srovnání s obyčejnými lidmi pořád víc než dobře.“

„Někdo se holt umí narodit,“ povzdechl jsem si.

„To je relativní,“ nesouhlasila se mnou Petra. „Víš, jak to říká samorost Hrobař: Nač učit dějepis, když je to bordel bez pravidel? Dnes věší ty ze zámku, zítra ty z podzámčí. Bejt to na mně, učím děcka raději boxovat.“

„Říďa má ze všeho legraci. Baví se tím, že provokuje,“ mávl jsem rukou. „Raději pokračuj. Jak to bylo se Šemberovými?“

„Něco jim sebrali hned po druhé světové válce a po nástupu komunistů přišli úplně o všechno. Protloukali se všelijak a byli osudu vděční i za panelák… Sice jim toho po čtyřiceti letech v restituci zase spoustu vrátili, ale bylo to bohatství hodně pomyslné, spíš jenom na papíře. Skutečné příjmy ze všeho toho obrovského majetku byly prý doslova symbolické. O zplundrovaný les neprojevil zájem nikdo, akorát nějaké polnosti si za pár korun pronajala dvě bídně prosperující zemědělská družstva. A velké, nikdy neobdělávané plochy teprve neměly využití.“

„A jak potom?“ nadechl jsem se.

Petra mě přerušila: „Stalo se něco, s čím nepočítali a co nemohli ovlivnit. Něco jako zázrak. Vláda požehnala projekt dálnice, která nemohla vést jinudy než přes jejich pozemky. A Šemberovi se ze dne na den začali topit v penězích. Dnes už tam vyrostla nejen samotná komunikace, ale i všechny příjezdové cesty a exity s rondely, nadjezdy a podjezdy a samozřejmě taky moře všelijakých dalších objektů – benzinky, motely, motoresty i autoservisy. Naši říkají, že starý Šembera už sám ani přesně

neví, kolik mu to zatím hodilo. Každopádně měl už do roka po schválení projektu doma přes sto melounů.“

„Páni,“ hvízdl jsem.

„A podrž se! Ta káča Žaneta, místo aby v klidu odmaturovala, když si to starci tak přejí, a žila si pak za jejich milionky jako tady široko daleko nikdo, jako beran sveřepě obcházela kdejaký casting, který v Česku vypsaly modelingové agentury. Byla tím úplně posedlá. Když jí to nakonec předloni s odřenýma ušima vyšlo, vykašlala se na rodiče i na maturu, podškrábla smlouvu a zmizela do vysněného L. A. Věřila, že z ní bude rovnou další Pavlína Pořízková nebo Claudia Schiffer.“

„A oni ji zatím nějací chytráci v Los Angeles vypekli,“ hádal jsem zlomyslně.

To sice Petra popřela, ale připustila, že i když Američané smlouvu dodrželi, používali Žanetu jenom jako křoví při vystoupeních osvědčených domácích hvězd a pokud jí výjimečně dali nějakou práci sólo, byla to vždycky jenom druhá liga. Jediným pozitivem její americké anabáze byl fakt, že se brzy naučila báječně anglicky. Když se pak náhodou při práci seznámila s někým z filmového studia, s agenturou se okamžitě rozešla a zkusila štěstí v Hollywoodu. Trvalo skoro rok, než si přiznala, že ani u filmu žádnou díru do světa neudělá. Nehrála, jenom občas dělala statistku v komparzu a nikdo si jí prý za celou dobu ani nevšiml.

Ušklíbl jsem se. „Moje bývalá spolužačka z gymplu to tam taky zkoušela, ale když se po návratu na srazu třídy trošinku opila, líčila mi svoje dobrodružství poněkud jinak. Všímali si jí prý naopak docela dost, ale ne ti, kterých by si ráda všímala ona. Ať dělala, co dělala, dotáhla to napoprvé akorát do postele permanentně zwhiskovaného neúspěšného scénáristy. Pak si chvilku bláhově myslela, že napodruhé už docela zabodovala, ale bohužel se z její nové známosti zanedlouho – když ty lži konečně prokoukla – vyklubal pouhý druhý asistent režie v nepříliš významném studiu. I když ten aspoň dodržel slovo. Zařídil jí roličku praštěné cizinky. V mailech adresovaným kámoškám se sice chlubila, jak to na kamery válí, v reálu to bylo ale velice skromné. A i to málo jí sestříhali. Na premiéře se rozbrečela. Mihla se na plátně dvakrát a z toho jednou zahuhlala štěk na způsob ‚Paní, nesu psaní‘. Za rok byla zpátky a z Hollywoodu byla nadosmrti vyléčená.“

„S ničím takovým se mi tedy Žaneta nesvěřila, ale fakt je, že se letos taky vrátila,“ pokrčila rameny Petra. „A nevím, jestli udělala dobře. Teď musí sekat dobrotu a trčet pořád doma, kde dávají lišky dobrou noc.“

„Chceš říct, že dědička tolika milionů nemá k dispozici auto?“ zapochyboval jsem. Měl jsem přece s holkami z podobných rodin jisté zkušenosti.

Petra pokrčila rameny. „Má a nemá… Klíč od svého volva fasuje jen jako odměnu za zvlášť vzorné chování, takže většinou musí jezdit autobusem. Víš, co to musí být, bydlet ve dvaceti s rodiči na samotě někde za Habrovem? Není divu, že jí z toho Zapadákova už šibe. Ale starý kruťas Šembera je prý neoblomný. Nedá jí ani halíř, dokud mu nepřinese maturitní vysvědčení.“

„Zbláznil se? Kdo má v bance sto nebo dvě stě mega, může být i negramotný,“ ušklíbl jsem se.

„Je to holt feudál. Zásady nade vše a slovo hlavy rodu nad zákon.“

„Nedělá z toho ta Žaneta drama? Starej se v ní určitě vidí. Když bude slečinka vzdorovat dostatečně dlouho, milující tatíček nakonec ještě rád povolí,“ mínil jsem na základě vlastních plebejských zkušeností.

„Co ty o tom asi tak můžeš vědět? I já jsem do svatby žila pohromadě se staříky, kteří prachy přehrabovali vidlema, a mě, jejich krev, nechali, abych si poníženě říkala málem o každou kovovou dvacetikorunu,“ žehrala Petra na svůj trpký osud dcery prezidenta společnosti Perner Bau.

„Hlavu vzhůru, Petruško, už jsi pod čepcem. Tvůj magistr si tě teď určitě hýčká,“ ušklíbl jsem se.

„Strach mu nic jiného nedovolí,“ zazubila se a vrátila se k problémům mladé Šemberové. „Žanetě došlo, že jediným reálným řešením její situace je otci vyhovět. On ten fotřík je zase na druhou stranu docela grand, protože předem slíbil královsky odměnit všechny kantory, kteří jeho holku maturou protáhnou, jak prý pravil doslova. Žaneta podle mě nemá jiné východisko. Tentokrát totiž táhne s otcem za jeden provaz i její prý jinak dost lehkomyslná máti. Zkrátka – u Šemberů je momentálně heslem dne Žanetina maturita.“

„Tak to jo,“ pokýval jsem rádoby moudře hlavou.

„Jaképak jo?“ vyjela na mě Petra. „Ta věc jaksi dost spěchá. Tak bereš to, nebo ne?“

„Beru to už jen proto, že moje heslo dne bohužel zní: ‚každá koruna dobrá‘,“ prohlásil jsem cynicky.

„Jsem tvůj, má velkodušná dobrodinko. Přihraj mi tu ubohou komtesku třeba hned.“

Udělala to až následujícího dne, zrovna když jsem po obědě v knihovně slastně usnul nad totálně nezáživnou metodickou příručkou k české literatuře raného novověku, kterou mi uložil prostudovat jiný můj dobrodinec: ředitel Hrobař.

4

„Žaneta,“ zazubila se na mě velkou, fialově namalovanou pusou.

„Mahler,“ stiskl jsem štíhlou snědou ruku.

Tak tohle tedy je ta dívčina z Petřina vyprávění… Zíral jsem na ni dost překvapeně. Ne snad, že bych byl paf z toho, že podávám ruku potenciální dědičce pro mě nepředstavitelného množství peněz. To bych skousl. Milionářské dcerky a jiné zazobance jsem přece loni potkával několikrát za den. I když třeba i slušně movití Ničini rodiče (moje loňské techtle mechtle s Dominikou – viz Malér pana Mahlera) byli proti Šemberovým asi nejspíš politováníhodní chudáci… V tuto chvíli jsem byl více než na solventnost Žanetiných rodičů zvědavý na ni samotnou na to, jak vypadá a jak se chová holka, která si už v osmnácti na vlastní kůži vyzkoušela, jak chutná velký svět. Já jsem znal Kalifornii akorát z knížek a z televize, zatímco ona tam provozovala modeling a točila filmy.

„Posadíme se?“ navrhl jsem jí.

Když tak učinila, pomalu jsem si ji prohlédl ještě jednou. Ani na těch dvacet nevypadala. Upřímně řečeno, nevypadala ani na modelku. Ale možná se její agentura specializovala na lolitky. Rozhodně nebyla bůhvíjak vysoká, ale protože byla štíhlá a měla úzké boky, zdála se být vyšší, než ve skutečnosti byla. Buď všemi módními výstřelky s přehledem pohrdala, nebo rafinovaně vsadila na image věčné dívenky. Nabokovův zvrhlík by fakt zaplesal. V ošoupaných džínách a neznačkovém

bavlněném triku z tržiště, pod kterým se jí rýsovaly bradavky malých černošských koziček, vypadala málem jako nezletilá.

„Tak povídejte,“ usmál jsem se na ni povzbudivě.

„Co vám mám povídat?“ zeptala se udiveně.

Zvažoval jsem, nakolik tu naivku hraje. Ve snědém obličeji mě na první pohled upoutaly výrazné černé oči a velká ústa. Špička jejího krátkého nosu se rozšiřovala, což ještě podtrhovalo její dětský výraz. Pokaždé, když se pohnula, nebo jen hlavou dodala svým slovům důraz, zavlály husté, leskle černé vlasy kolem její hlavy jako opona nebo pirátský praporec. Nevím, jak to dělala, ale bylo to efektní. Vypadalo to, jako by vždycky uvedla do chodu nějaký skrytý mechanizmus.

„Tak já zase poletím,“ oznámila nám Petra a ponechala mě osudu s Žanetou mezi regály zaprášených, žactvem čím dál méně čtených knih.

„Slečno Šemberová, je potřeba, abyste mi nastínila nějakou svoji přibližnou představu o časových relacích. Myslím jako do kdy bychom to měli spolu zvládnout, abych to celé mohl trošku promyslet a naplánovat,“ upřesnil jsem, co mi má říct.

„Klidně mi, pane profesore, tykejte a říkejte mi Žaneto,“ vybídla mě návštěvnice s kukučem neviňátka. „Říkají mi tak všichni a mám to ráda.“

A ty mi budeš říkat Honzo, viď? To zrovna, děvenko… Po loňských zkušenostech jsem se měl na pozoru. Nevstoupíš dvakrát do stejné řeky a jen blbec udělá tutéž chybu dvakrát za sebou. Co je v domě, není pro mě. Jeden průser mi už jaksi stačil. Poučil jsem se. A nejde mi o sex, ale o peníze. A navíc sex s takovým nedomrlým vyžletem – byť prošlo modelingem a Hollywoodem – není zrovna můj šálek čaje.

„Jak si přeješ, Žaneto, budu ti tedy tykat a říkat křestním jménem. Mě samotného ale moje vlastní pedagogické zkušenosti přivedly spíš ke konzervativnímu chápání společenské úlohy učitele. Asi i proto dávám v kontaktu se studenty přednost tradičnímu oslovení, tedy ‚pane profesore‘, pokud můžu prosit,“ poučil jsem ji tónem rádoby starého a zkušeného kantora.

Zase jednou by mě mohli dávat za výstavní příklad nafoukaného idiota. Skutečnost byla pochopitelně jiná. Suverenita měla zamaskovat nejistotu. Dobře jsem vycítil ošemetnost své situace. Ve srovnání s ní jsem nebyl vůbec starý. A už vůbec jsem nebyl zkušený. Jí bylo „jenom“ dvacet a mně „už“ celých čtyřiadvacet. A hlavně jsem se modlil, aby se od Petry nedověděla, že mám za sebou z kantorské praxe všehovšudy pouze jeden jediný měsíc.

„S tím samozřejmě počítám, pane profesore,“ řekla a ani nemrkla.

„Tak tedy – kdy chceš maturovat?“ formuloval jsem svoji otázku už natvrdo. „A vůbec – ze kterých předmětů?“

„Byla jsem zde zapsaná na humanitní větvi, protože přírodní vědy bych nezvládla,“ informovala mě věcně. „Tím je dána i volba maturitních předmětů. Jako druhý jazyk si pochopitelně vyberu anglinu. Tu se nemusím šrotit vůbec.“

„Na prvním místě bude ovšem povinná čeština,“ připomenul jsem.

„Tu zvládneme spolu,“ řekla bezstarostně, „takže zbývají už jenom dva volitelné předměty. Vybrala jsem si španělštinu.“

„Míníš zvládnout další jazyk?“ zkrabatil jsem čelo.

„Nemíním, já ho už jakžtakž zvládám,“ poučila mě nepříliš skromně. „S kamarády, kteří pochází z hispánské Ameriky, jsem mluvila španělsky úplně běžně a leccos jsem si v tom jazyce i přečetla. Zkoušku bych tudíž měla zvládnout bez přípravy.“

„Předpokládám, že se teď dovím, že druhým volitelným předmětem téhle polyglotky bude francouzština,“ pousmál jsem se. „Měla jsi určitě za kamarády i Kanaďany z frankofonní provincie Quebec, takže je logické, že…“

„Neutahujte si ze mě! Bude to děják. Teda ne, že bych dějepis nějak milovala, to ani náhodou. Ale dost čtu a v Habrově žije pan učitel Hrachovec, který je do historie blázen. Slíbil mi, že se mnou všechno zopakuje.“

„V tom případě bych naši přípravu naplánoval zhruba na jedno pololetí,“ navrhl jsem. „Co bys říkala maturitě v únoru?“

„Tak pozdě?“ zděsila se. „Vy mě asi chcete mít na svědomí, pane profesore. Já vidím možný termín té mé slavné maturity někdy začátkem října.“

„Cože? Ty chceš maturovat už za měsíc?“ vytřeštil jsem oči.

„Proč ne?“ podivila se, že se divím. „V pondělí, středu a pátek budeme spolu dělat češtinu a v úterý, čtvrtek a v sobotu s panem učitelem dějepis. Snad nejsem tak blbá, abych to za čtyři týdny nezvládla. Samé jedničky k ničemu nepotřebuju, stačí mi to za šestnáct.“

Za šestnáct znamená ve středoškolském slangu čtyři čtverky. Ale z toho, jak se přitom ušklíbla, jsem pochopil, že si je jistá lepším výsledkem.

„Tak se do toho dáme a začneme hned teď,“ přikývl jsem.

„Jasně. Času je málo a voda stoupá,“ zadeklamovala ironicky. Nezdála se, ale asi byla docela sečtělá.

Tak jsme tedy začali. Touha vymanit se z kontroly rodičů propůjčovala Žanetě nejen sebevědomí, ale i málem nadlidské schopnosti. O její píli a nasazení jsem si nemusel dělat starosti. Byla to ona, ne já, kdo honil toho druhého do práce. Moje obavy z holky, která se nakrucovala na stejných molech jako krásky z vilných snů všech chlapů světa, a kterou oslňovaly tytéž reflektory, co svítily i na hvězdy studií Paramount, MGM a Warner Brothers, se ukázaly jako liché. A pokud mě snad někdy napadlo, že mě bude Žaneta svádět nebo provokovat, byl jsem totálně vedle. Byla dochvilná, zdvořilá, neafektovaná, prostě se chovala jako dobře vychovaná dívka, která jde tvrdě za svým cílem. Byl jsem pro ni vždycky „pan profesor“ a ona dbala na náležitý odstup.

Když se mě po dvou týdnech zeptala Petra, jak si stojím se „svojí modelkou“, musel jsem jí popravdě odpovědět: „Čekal jsem větší odvaz. S ní je to spíš nuda.“

„Jan Mahler – muž silných slov,“ pošklebovala se Petra. „Chci říct, že zatím víš houby, jaké by to s ní bylo, kdyby… Nebo že bys prostě normálně kecal?“

„No dovol,“ ohradil jsem se.

Prohlédla si mě jako cizokrajné zvíře a pak důrazně prohlásila: „Kdykoliv se s Žanetou bavíme, vidím, jak s ní šijí všichni čerti. S takovýma holkama se chlapi zpravidla nenudí.“

„Asi to bude tím, že já pro ni nejsem chlap, ale pan profesor,“ zatvářil jsem se i já jednou jedenkrát jako klášterní novic.

„Zrovna ty – jo?“ Petra smíchy vyprskla.

Ale blíž pravdě jsem byl asi já. Žaneta měla svůj cíl, učila se jako divá a románek s kantorem, byť starším o pouhé čtyři roky, jí podle všeho ani nepřišel na mysl. Dokládala to i témata našich rozhovorů. Zaváděla hovor jenom na literaturu. Nejživější diskuze jsme vedli vždycky v pondělí, protože to měla Žaneta ještě v živé paměti všechno, co ji napadlo v neděli, když si doma opakovala látku za celý týden.

Bavil jsem se. Buď byla holka v riflích a triku odmalička osobnost, nebo se na ní příznivě podepsaly dva roky v zemi, kde se nade vše ctí vyzrálá individualita. Typická česká studentka by se na jejím místě poslušně našrotila všechno, co jsem požadoval. Ne tak Žaneta. Kdykoliv narazila na něco, co jí nepřipadalo logické nebo o čem měla důvod zapochybovat, okamžitě se ozvala. Nikdy se s ničím nepárala, vůbec se nestyděla projevit vlastní názor.

„Sehnala jsem si všechny knížky, které jste mi doporučil, ale teď nevycházím z údivu. Je to fakt hustý…“

„Co máš přesně na mysli?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Některým velikánům muselo parádně hrabat.“

„Doufám, že před maturitní komisí budeš k českému literárnímu Parnasu shovívavější,“ povzdychl jsem si.

„Mám dojem, že někteří, i když zamířili na Parnas, to přece jen nakonec vzali oklikou přes uzavřené oddělení,“ ušklíbla se potměšile.

„Nepřeháníš?“ zamračil jsem se trošku. Samostatné myšlení je jistě ctnost, ale není třeba ji zase za každou cenu přehánět.

„Aspoň já to tak vidím,“ zapracovala řasami nad černými kukadly. „Vezměte si třeba tu údajně kultovní Kafkovu Proměnu. Nemyslete si, já jsem ty hrůzy opravdu přečetla. Řehoř Samsa se jednou probudil a zjistil, že se proměnil v odporný hmyz. Tomu Kafkovi muselo fakt pořádně hrábnout. Nebo vám to snad připadá úplně normální, pane profesore?“

Vzdychl jsem a jal se jí trpělivě vysvětlovat, že moderní a postmoderní beletristická literární díla nemusí ctít formální logiku, jakou se naopak musí za všech okolností vyznačovat třeba referáty o fotbalových zápasech. Bájil jsem o metaforách, metonymiích i hyperbolách, o prolínání reality a snových vizí, ale ona jen potřásala hlavou a její smolně černé vlasy nesouhlasně vlály tu vpravo, tu hned zase vlevo.

„Tak to jo,“ hlesla Žaneta významně.

Bylo mi jasné, že jsem ji nepřesvědčil. Neříkala nic jen proto, že už mě nechtěla dráždit. Možná mě už dokonce přiřadila ke všem těm, kterým podle ní hrabalo. Čím dál tím častěji se mě zmocňoval zcela oprávněný pocit, že si svůj honorář nevydělávám zrovna snadno… Ale zkrátím to. Vzdor tomu všemu čas běžel a věci dostávaly kýžený spád. Látku předepsanou k maturitě jsme probrali o celé tři dny dříve, než jsme měli v plánu. Díky tomu a nepochybně hlavně díky přečetným sponzorským darům otce Šembery se jen k tomu účelu sestavená maturitní komise sešla už v pátek 2. října odpoledne, zcela podle Žanetina přání. A studentka Žaneta Šemberová před ní odmaturovala s vyznamenáním.

Celá rozradostněná mi to přišla něco po čtvrté hodině ohlásit do liduprázdné sborovny. Všichni kromě kantorů, kteří seděli v komisi, byli tou dobou pochopitelně už dávno doma. To ale předbíhám.

Když ji ředitel ve 14:30 k sobě zavolal slovy „Nástup do ringu“, zapadl jsem do sborovny a málem jsem se v té pusté ratejně začal třást jako ratlík. Modlil jsem se, ať to dobře dopadne, aby otec Šembera neměl nejmenší důvod zpochybnit moji cílovou prémii. Nevydržel jsem sedět, nervózně jsem rázoval nahoru dolů… O mém podílu na její přípravě věděli snad všichni. Byl by to parádní trapas, kdybych jako soukromý preceptor selhal. Na druhou stranu jsem si ale zase říkal, že když už pro ni Hrobař někde nahoře vydupal výjimku všech výjimek a svolal maturitní komisi jenom kvůli jedné jediné žákyni, pak v žádném případě nedopustí, aby snad jeho absolventka neuspěla.

„Dali mi to,“ vyhrkla Žaneta hned ve dveřích. „Představte si, že mi to dali!“

Bylo hodně neobvyklé vidět ji v důstojných tmavozelených šatičkách, ale slušelo jí to.

„A co jsi čekala? Gratuluju.“

Kamarádsky jsem ji políbil na tvář, ale hned jsem se ctnostně stáhl. Nepřeháněj to, Mahlere, jsi tu za pana profesora, napomenul jsem se v duchu. Objektivně jsem však musel uznat, že poprvé vypadá na těch svých dvacet. Zvýrazněné obočí, trocha řasenky, lehounký nános pro ni nezvyklé, temně rudé rtěnky a vůně drahého parfému dokázaly vykouzlit úplně jinou holku, než byla chuligánka, která se mnou onehdy dumala nad Kafkou.

„Dík. Dopadlo to líp, než jsem čekala. Třikrát za jedna a jednou za dvě.“

„A dvojku máš – jak jinak – z češtiny,“ řekl jsem trochu sebemrskačsky.

„Kdepak, představte si, že z dějáku.“

„Nesedly ti otázky?“

„Ale to ne, pan učitel Hrachovec se mnou probral všechny otázky,“ rozvlnila vlasy. „Vytáhla jsem si Povstání českých stavů v roce 1618. Poprvé jsem si všimla, jak se předseda komise zavrtěl, když jsem začala líčit, že se na Bílé hoře nestrhla žádná velká bitva, ale spíš malá šarvátka. A nebojovali v ní žádní Češi, ale akorát jedni cizí žoldnéři proti druhým cizím žoldnéřům.“

„Odkud jsi to všechno věděla?“

„To mi vykládal pan učitel. I to, že se ta bitva dala s přehledem vyhrát, kdyby si Češi zaplatili větší a lepší armádu. My jsme holt ale zase jednou raději ušetřili a byli jsme v pohodě. Když už se na Bílé hoře na plné pecky bojovalo, Pražáci se klidně promenovali v ulicích a seděli po hospodách.“

„A co pan předseda? Přežil tvoji Bílou horu?“ otázal jsem se.

Začal jsem tušit, co se asi stalo. Předsedou maturitní komise byl už mírně senilní ředitel obchodní akademie. Vždycky hlásal světlé zítřky, akorát si v průběhu let trochu pletl světové strany, z nichž přijdou.

Žaneta se ale bezstarostně zasmála. „Docela jo. Akorát řekl, ať se prý držím víc učebnice. Ale to už bylo při další otázce – Druhá světová válka. Tam mě jednou i přerušil. Prý historie chce nadhled.

Litovat podle něho musíme mrtvé z bombardovaných Drážďan stejně jako mrtvé z bombardovaného Coventry.“

„Snad jsi mu neoponovala?“

„To ne. Jen se mi vybavilo, jak mi pan učitel Hrachovec objasňoval vztah příčiny a následku. Tak jsem se zeptala, jestli mám taky litovat vraha rodičů proto, že je teď úplný sirotek.“

„A pana předsedu klepla pepka.“

„Ale co vás nemá… Jenom zafuněl a pak mi řekl, ať si vytáhnu ještě jednu otázku. Dostala jsem Roky 1918, 1945 a 1989 v českých dějinách.“

„Sláva, to přece nebylo těžké,“ mínil jsem.

„Vůbec ne. Předseda by asi už ani necekl, kdybych…,“ pokrčila bezmocně rameny.

„Kdybys co?“

„Kdybych zase nedala na pana učitele. Neměla jsem už na závěr říkat, že v letech 1918, 1945 a 1989 udělali Češi pokaždé stejnou chybu.“

„A jakoupak, prosím tě?“ přemáhal jsem smích.

„Po první válce se přimkli k Francii, po druhé k Sovětskému svazu a po té studené k USA. Pokaždé se přidali k vítězi minulé války, a tak si pokaždé zadělali na budoucí průšvih.“

„Nemusíš ani pokračovat. Tvůj originální postřeh se předsedovi ani trochu nelíbil.“

„Zato říďovi jo. Hrobař bušil do stolu a řičel, až slzel. Ale co… Dostala jsem za dvě a šla jsem.“

Představil jsem si svého ředitele a nedokázal jsem potlačit úsměv. Bylo to geniální, ta maska natvrdlého boxera. Jen tak mu po celý život procházely provokace přímých nadřízených i vyložené urážky majestátu… Ale Žaneta už byla myšlenkami jinde. Nikdy nad ničím dlouho nedumala. Co je pryč, je pryč. Teď už ji zajímalo něco jiného.

„Tak kam půjdeme tu moji opožděnou dospělost oslavit, pane profesore?“ podívala se mi do očí.

Než jsem zbaběle uhnul pohledem, zaznamenal jsem v jejích očích veselé jiskřičky. Tak přece… A je to tady, Mahlere. Bacha, hochu… Kdo uteče, vyhraje. Protože všechny jsou stejné, všechny dostanou, co si zamanou, a i když ne, se všemi to zavání průserem.

„To jako my dva? Sami?“ vyhrkl jsem.

Viditelně ji to rozveselilo. „Kdybych vás neznala, řekla bych, že vypadáte, jako byste se té možnosti přímo děsil.“

„To ne, ale máš přece rodiče, přátele… Já…,“ blekotal jsem trapně.

„S rodiči to oslavím doma a kámoši zůstali ve Státech. Tak mi zbýváte jenom vy. Vždyť bez vás by nebylo co slavit, pane profesore. Pěkně prosím, smutně koukám…“

„Když já nevím,“ řekl jsem.

„Ale no tak, já přece nekoušu. Nebo vám mám pozvat garde? Ale Hrobaře a předsedu komise jen přes moji mrtvolu. Žádnej prošlej ročník už nemůžu ani cítit,“ krčila uličnicky nos.

„No dovol… Garde snad nepotřebuji. Ale mohla bys pozvat třeba Petru,“ pokoušel jsem se za každou cenu vyhnout komorní oslavě ve dvou.

Poslušně jí zavolala, jenže výsledek byl nulový. Petra Žanetě poblahopřála a chvíli si povídaly o všem možném. Pozvání na oslavu ale s díky odmítla, protože prý musí za chvíli se Zounou k jeho rodičům. Tchyně slaví narozeniny.

5

Tak jsme šli oslavovat sami. Když jsem pochopil, že už bitvu nevyhraju, rozhodl jsem se jako správný vojevůdce zaměřit na minimalizaci ztrát. Praktická stránka věci nebyla vůbec zanedbatelná. Žaneta mě totiž doslova vlekla do hotelu Ambassador, jediného místního podniku, který se pyšní maximálním počtem hvězdiček. Měl jsem obavy, že plným právem, protože byl široko daleko suverénně nejdražší. Okamžitě – ještě venku na ulici – jsem tedy začal nenápadně přepočítávat svoji hotovost.

„Obědval jsem dnes docela vydatně, Žanetko. A na večeři je ještě trochu brzy, pokud mám být upřímný,“ začal jsem se vymlouvat, sotva nás velké prosklené dveře na fotobuňku vpustily do prostorné haly, osvětlené gigantickým křišťálovým lustrem.

„Jasně, pane profesore, jste moje krevní skupina. Já taky jídlu moc nedám,“ souhlasila oslavenkyně potěšeně, že i v tomto ohledu našla spřízněnou duši.

„No tak tedy v tom případě…,“ začal jsem zeširoka, když mi svitla jistá naděje.

Avšak zdůvodnit, proč bude přece jen lepší udělat čelem vzad, jsem už nestihl. Žaneta se do mě zavěsila a rázně mě dokormidlovala ke vstupu na schodiště, lemovanému těžkým, tmavě rudým závěsem. Elektrickými svíčkami spoře osvětlené schody vedly někam dolů. Všechno mi došlo, když jsem vzhlédl vzhůru. Přímo nad našimi hlavami poblikával zeleným neonovým světlem obrovský stylizovaný vinný hrozen.

„Vy mi snad přímo čtete myšlenky, pane profesore,“ pochvalovala si Žaneta. „Já nejvíc ze všeho miluju bublinky. Taky jste tak vysazenej na šampus?“

Nejistě jsem přitakal, a tím jsem v jejích očích návštěvu zdejší vinárny definitivně odsouhlasil. Ale klidný jsem tedy nebyl ani náhodou. V hlavě jsem počítal, zda si mohu dovolit alespoň láhev šampaňského, i když jsem neměl ani tušení, kolik v takovém podniku může láhev šampaňského stát.

Seber se, Mahlere, poroučel jsem si. Přece se neztrapníš před jednou pitomou maturantkou. Máš v kapse ještě platební kartu. Nepočítal jsi s tím, že na ni budeš muset sáhnout zrovna dnes, ale co naděláš. Autosugesce konečně trochu zabrala. Do potemnělé sklepní prostory jsem vstoupil už zase s křečovitým úsměvem na tváři. Rozhodl jsem se, že budu dělat, jako bych sem chodíval obden. Ale hned po pár krocích jsem zase znejistěl.

Z temnoty se vynořil šedovlasý číšník, obřadně se nám uklonil, ale k mému úžasu neoslovil mě, nýbrž Žanetu: „Dovolím si vás uvést ke stolu vašeho pana otce, slečno Šemberová.“ A vzpřímen málem do záklonu před námi napochodoval do jednoho z mnoha výklenků, kde už stál prostřený stolek pro čtyři s cedulkou „Reservé“.

Žaneta vrchního jídlonoše odměnila úsměvem, usedla a hned začala listovat v jídelním a nápojovém lístku, vázaném v kůži. Napodobil jsem ji.

„Táta sem chodívá dost často a pan Herbert je starý známý naší rodiny,“ řekla, když viděla, jak mě ta šaškárna s naším entrée vzala.

„Rozumím, ovšem… Abych řekl pravdu, i já to tady mám rád. Pokaždé se tu cítím tak nějak v pohodě,“ fabuloval jsem snaživě a přes rozevřenou objemnou brožuru ve voňavých kožených deskách jsem se rádoby nenápadně rozhlížel sklepením, které jsem pochopitelně navštívil poprvé v životě.

Pan Herbert mezitím zapálil na našem stole svíci a zdvořile se dotázal na naše přání.

„Slečna oslavuje, takže sekt… Co byste nám doporučil?“ zopakoval jsem větu, kterou jsem pochytil nejspíš z filmového plátna.

„To šampáňo samozřejmě vyberte nějaké lepší, pane Herberte,“ zvolila Žaneta okamžitě důvěrný tón bodrého štamgasta. „Dnes máme s panem profesorem důvod se pořádně rozšoupnout.“

Vrchní se jí beze slova uklonil a na mě pak vychrlil názvy, které – pokud jsem je vůbec kdy předtím slyšel – jsem měl pouze mlhavě spojené s představou sladkého života zahálčivé francouzské buržoazie. I když jsem měl loni možnost nějaký čas žít v poměrně zámožné rodině, ve sféře alkoholických nápojů, včetně šumivých, vín jsem se tam příliš nedovzdělal… Situaci za mne ale opět vyřešila Žaneta, když rázně zapíchla prst do jednoho z řádků rozevřené nabídky.

Šedovlasý starý známý rodiny se sklonil k příslušné stránce, uznale zamumlal „růžové Pommery“ a pak ještě něco, čemu jsem už nerozuměl. Potom se s ustaraným výrazem věrného sluhy z britských filmů zeptal: „A čím posloužím po přípitku?“

„Napřed se napijeme. Po té dobrotě určitě něco vymyslíme. Bublinky podporujou myšlení,“ zazubila se na vrchního Žaneta.

A ten pochopitelně zase ani nehnul brvou. „Jak je libo.“

Žaneta sebou ale najednou trhla. „Ne, vlastně počkejte… Minule jste měli takové malé bliny s kaviárem a zakysanou smetanou. Nevím, jak se tomu říká, ale bylo to… no přímo mňam… Ale toho kaviáru bych dnes prosila hodně.“

„Rozumím, prosím. Takže dvakrát, prosím?“ upřel šedivec zrak na mě.

„Ne, děkuji,“ odmítl jsem rychle. „Možná později.“

Pan Herbert zmizel ve tmě a mne obešly mrákoty. Růžové Pommery a bliny s kaviárem. Pánbůh s námi a zlý pryč… Stačilo pár slov a mně s konečnou platností došlo, že na svoji hotovost se můžu s přehledem vykašlat, protože dnešní útratu budu muset stoprocentně zaplatit platební kartou z účtu, na který mi pravidelně chodí můj nepříliš výživný plat. Ze záloh na honorář od starého Šembery jsem si vypomoci nemohl, ty mi Žanetin otec zatím posílal na spořicí účet.

Zatímco Žaneta vesele švitořila, já jsem skřípal zuby. Poslouchal jsem jen na půl ucha, ale kdykoliv se zasmála, napodobil jsem ji. Z celého jejího vyprávění jsem pochytil jen moment, kdy se někdo

někde svlékl a domnívaje se, že vstupuje do koupelny s připravenou lázní, vkročil do pokoje, kde byla shromážděná společnost ve večerním. Žaneta byla uvolněná a já jsem jí přitakával jako dobře seřízený robot.

Najednou před nás číšník postavil kbelík s ledem a s lahví drahého šampaňského, otevřel ji a nalil.

„Na tvůj úspěch, Žanetko,“ zazubil jsem se povinně.

„I na vás, pane profesore. A moc vám děkuju za čas, který jste mi věnoval.“

Usrkl jsem perlivé tekutiny a začal jsem svůj podíl na její úspěšné maturitě mnohomluvně zlehčovat. Požádal jsem ji, abychom o tom už zbytečně nemluvili. Zdůraznil jsem, že není vůbec třeba mi děkovat za nenáročnou práci, za kterou jsem byl a notabene teď ještě jednou budu víc než dostatečně odměněn opravdu velkorysým doplatkem, který mi podle dohody vyplatí její otec.

„Těch pár hodin opakování něčeho, co jsi už kdysi víceméně ovládala, nestojí opravdu za řeč. Na tom, že jsi zkoušku zvládla levou zadní, nemám já skoro žádnou zásluhu. Kdo jiný by to měl dokázat

než tak mimořádně pilná studentka, jako jsi byla ty? A i kdybych na tvém úspěchu nějaký ten malinký podíl měl, mě to s tebou doopravdy bavilo. Nebylo hodiny, která by nám neuběhla svižně a

příjemně,“ lichotil jsem Žanetě, aniž by mě napadlo nějaké inteligentní konverzační téma.

„Přeháníte, pane profesore. Úspěch je můj, ale zásluhy vaše,“ zachichotala se jako dobře vychovaná dívka a pak se nadšeně vrhla na svoje milované bliny s kaviárem.

„A neříkej mi pořád ‚pane profesore‘. To už snad máme chválabohu za sebou,“ vyzval jsem ji, protože s každou další přibývající minutou té stupidní konverzace na lačno – tedy v mém případě – jsem si připadal jako idiot.

Pokrčila rameny a okamžitě souhlasila. Na tykání jsme se ale přes stůl se zapálenou svíčkou políbili spíše jen symbolicky, stejně jako předtím ve sborovně. Přísahám, že nic erotického v tom nebylo.

To až později, když číšník odnesl první a přinesl druhou láhev a po blinách s kaviárem na Žanetino přání jí dodal ještě misku kaviáru navrch a k tomu pak horu slaných mandlí. Ona všechny ty dobroty spořádala jako malá holka, chvíli to a pak zase ono, přitom roztomile žvatlala, co jí slina na jazyk přinesla, a kupodivu mi ještě stihla lichotit. Tu druhou pusu by jí za těchto okolností musel dát snad každý.

„Měl jsi mě vidět ty první dny v Americe,“ plácala šťastně. „Jak jsem nikomu nerozuměla a skoro nikdo nerozuměl mně. Přemýšlela jsem, jestli by nebylo nejmoudřejší nasednout na první letadlo a

vrátit se. To víš, takového rozeného učitele, jako jsi ty, jsem v Americe neměla.“

Až teprve po druhém, konečně oběma vychutnaném polibku mě napadlo, jestli bych přece jenom neměl hledět využít toho, že mám v kapse klíč od svého minibytu. Sám jsem nevěděl, co se to se mnou děje. Že by mi Žaneta po několika hltech růžového Pommery nalačno najednou připadala hezčí? Rozhodně mě začala přitahovat.

„Urazil se a už na mě nepromluvil. Protože on rozuměl ‚fuck you‘, zatímco já – už dočista popletená – jsem ho jako blbá česky přesvědčovala ‚fakt jo, fakt jo,‘“ dospěla Žaneta k pointě jednoho z mnoha trapasů, které údajně zažila během své americké anabáze.

Čekala, co já na to. Nezklamal jsem, odměnil jsem ji bujarým smíchem. Považoval jsem to za svoji povinnost. Jinak ale jsem si byl jistý, že jsem ten vousatý anglicko-český fórek slyšel už několikrát. Že americké „fuck you“ znamená totéž co třeba slovenské „jebem ťa“, ví přece každé malé dítě… Ovšem i tak jsem musel ocenit, jak nebývale hovorná Žaneta táhla káru zábavy u našeho stolu vlastně sama.

„To víš, kalifornská hovorová angličtina je něco úplně jiného než to, co nám vtloukali do hlavy naši angličtináři,“ smála se.

Šlo to všechno mimo mě. Jí ovšem stačilo, když jsem předstíral, že se bavím.

„To teda bylo dobré,“ přikyvoval jsem uznale, kdykoli to situace vyžadovala.

Dělal jsem, že se všem těm záměnám slov a přebreptům usmívám, ale v duchu jsem pořád horečně uvažoval, jestli ano, nebo raději ne… Moje šampusem poháněné myšlenky se nakonec zkoncentrovaly do pouhých dvou bodů, z nichž vyplynul dokonce jen jeden logický závěr. Bod první zněl: Dnes mě tady zruinuje ona a zítra si přijde pro nájem domácí. A bod druhý: Kdo nedbá na návratnost investic, je vůl. A výše zmíněný závěr se pak nabídl sám: Dostane-li se mi se Žanetou milostných zážitků, nevynaložím svoje těžce vydělané prachy nadarmo.

„Ty vůbec nepiješ, Honzo,“ pokárala mě Žaneta. I ona to musela cítit. Ženské mají radary. Smála se čím dál hlasitěji a vláčněla mi před očima.

„Mám už dnes dost,“ zavrtěl jsem najednou hlavou.

Zaťal jsem zuby a už jsem si nenalil. Takové okamžiky prozření někdy skutečně existují. To moje se dostavilo, když jsem zblízka sledoval, jak do sebe Žaneta lije drahý nápoj jako starý mořský vlk, jak při tom rudne a jak se jí nepřirozeně lesknou oči. Nevím, jak na koho, ale na mě to najednou zapůsobilo antieroticky.

„Já ale nemám nikdy dost, Honzíku,“ řekla mazlivě jako mentálně opožděná nezletilá.

To rozhodlo. Vzpamatoval jsem se. A okamžitě jsem svoji předchozí úvahu o návratnosti investic podrobil zdrcující kritice. I když úvaha jako taková – něco za něco – odpovídala jak současné české realitě, tak i mé životní filozofii, bylo jasné, že musím radikálně hodnotit její závěr. Hrátky ano, ale se Žanetou nikdy! Rozum do hrsti, Mahlere, copak to máš zapotřebí? Díky bývalé spolužačce Magdě, kterou už nějaký čas podváděl manžel, jsem přece momentálně zrovna nestrádal. Bydlela naproti a pozvání se nebránila. S mojí vydatnou pomocí se nevěrníkovi stihla hned napoprvé pomstít dokonce několikrát. A začala ke mně za účelem pomsty docházet pravidelně.

„S tebou to tak příjemně utíká. Řekl bys, že už bude sedm?“ vytrhl mě Žanetin zjihlý hlásek z úvah o

Magdiných kvalitách.

Bedlivě jsem její exteriér ještě jednou kriticky prozkoumal od hlavy k patě a definitivně jsem si v hlavě zformuloval dva naprosto nové body. Za prvé: Vyžlata nemusím. Za druhé: Když zavolám, Magda přiběhne ještě dnes. Ten její nechodí domů před půlnocí a malého Tomáška uloží babička, která bydlí za rohem… Nebylo tedy co řešit.

„Sedm? Nejvyšší čas, aby ses ukázala doma,“ zareagoval jsem jako správný, mravů dbalý pedagog. A rázně jsem řekl: „Pane vrchní, zaplatím.“

„Promiňte, pane,“ sklonil šedivou hlavu. „Byl jste přece hostem rodiny pana von Schönberg.“

Byl jsem přímo korunovaný vůl, teď už o tom nemohlo být nejmenších pochyb. To kdybych věděl na začátku, nemusel jsem tu cizokrajnou břečku jen tak usrkávat (mimochodem nevím, proč by měla být několikanásobně dražší než Bohemia sekt, který odjakživa kupuje na novoroční přípitek táta) a předstírat, že vůbec, ale vůbec nemám hlad… Mohl jsem si naopak dopřát všeho, co mám rád, v míře vrchovaté. Byť v hříšně drahém Ambassadoru, mohl jsem se zase jednou jaksepatří nadlábnout… Já idiot, bědoval jsem v duchu a skřípal jsem zuby. Ale musel jsem dělat jakoby nic a dohrát tu frašku

do konce.

„Objednám ti taxi,“ nabízel jsem se galantně.

„Není třeba,“ zavrtěla hlavou, hrábla do kabelky a vytasila mobil. „Zavolám domů. Vyzvedne mě Marek.“

„Tak Marek?“ povytáhl jsem obočí.

„Tátův šofér,“ zamračila se.

A pak opět začala vyprávět další veselou historku, pochopitelně o Americe. Na to jsem už nervy neměl… Jakmile jí řeč na chvilku došla, dal jsem pokyn k odchodu tím, že jsem vstal. I Žaneta povstala, zvolila na mobilu číslo a jednou větou oznámila, kde si přeje být vyzvednuta.

„Půjdeme,“ zavelel jsem a pobaveně jsem pozoroval, jak to „půjde“ jí.

Schody z vinárny nahoru do haly jsme zvládli bez problémů, stejně tak i halu s velkými prosklenými dveřmi na fotobuňku. Jen na betonových schůdcích, které vedly od hotelu dolů k parkovišti, jsem ji musel trošku podepřít. Ale na to, že většinu dobrého moku zkonzumovala sama, se držela. Asi měla trénink… Za pár minut na nás už zdálky dvakrát zablikal přijíždějící velký bílý mercedes. Žaneta mi způsobně podala ruku a já jsem jí neméně způsobně poděkoval za pohoštění a milou společnost.

„Tak se měj, Honzíku… A kdybys něco potřeboval,“ pokusila se o svůdný úsměv, ale moc se jí nepovedl. Mávla rukou, vrávoravě obešla velké auto a zapadla vedle řidiče. V okamžiku odfrčeli.

Kráčel jsem pomalu domů a byl jsem na sebe jaksepatří hrdý… V prázdném žaludku mi sice šplouchala jenom trošinka fajnového pití pro lepší lidi, ale jinak jsem určitě zasluhoval pochvalu. Zvládl jsem to, lepším se! Ten blázen, který loni naletěl jiné dcerušce z jiné „lepší“ rodiny, přece jen dokázal, že se poučil. Žaneta si to hasí pěkně domů, a když teď zavolám, do hodiny je u mě vždy připravená a vždy opakované pomsty chtivá Magda. Panička, tedy bez rizika.

„Kázání si odpustím. Věřím, že po tom všem si snad už dáš bacha,“ řekl mi táta, když jsem se na

konci prázdnin doma loučil.

Dám, tati, to víš, že dám… Žanetko, pá – pá… jen žádné zbytečné komplikace. S takovou Magdou jde jenom o trošku tělocviku. Vyspat se spolu, to jo, ale žádné důvěrnosti… Byl jsem až v nepřiměřeně povznesené náladě. A to všechno proto, že jsem odolal jedné štíhlé, snědé černovlásce s velkou pusou.

Dokonce jsem si pískal. Všechno se v dobré obrací. Udělal jsem, co se ode mě očekávalo, dostal jsem a ještě dostanu zaplaceno. „Spořicí účet pomáhá splnit vaše nejtajnější sny!“ Ten slogan jsem přece loni vymyslel já sám… „Akce maturita“ byla úspěšně završena, zbývalo jen se těšit na příští výpis z banky. Co jsem si mohl přát víc? Byl bych mohl přísahat, že Žanetu Šemberovou už nechci v životě vidět a že ji tedy už opravdu nejspíš nikdy neuvidím.

Byl to však velký omyl.

6

Někdy v půli října jsem si uvědomil, že na práci ve škole myslím čím dál méně. Ne že bych ji zrovna flákal, ale už se mi zase podařilo spolehlivě vplout do stereotypu rutiny námezdního vzdělavatele rozjíveného mládí. Školník Lacina opravdu přeháněl. Pokud člověk odvedl svoje, dal mu Hrobař pokoj. Když nic, dalo se to vydržet. Jen jsem ve škole trochu postrádal svoje vrstevníky. Žaneta Šemberová měla v podstatě pravdu. V Hrobařově přestárlém ansámblu byla sranda jako v márnici.

Jistě, byla tu Petra Pernerová-Zounová, ale ta si hrála na šťastně vdanou (možná fakt byla, co já vím) a dbala teď jenom na to, aby do školy chodila co nejpozději a odcházela z ní co nejdřív. Ještě že jsem si nemohl stěžovat na svoje vyžití ve sféře intimního tělocviku. City sice přicházely zkrátka, ale tělo si na své přišlo. Nestěžoval jsem si, mohlo to být horší. Bývalá spolužačka Magda se za manželovo dilema mezi dvěma ženami mstila vynalézavě a ráda.

„Kdyby tady nebyl Tomášek, dávno bych mu dala kopačky,“ ujelo jí jednou.

Napadlo mě, že bych měl dát kvůli Tomáškovi co nejdřív na modlení. Mstitelka Magda, volná jako pták, by znamenala akutní ohrožení mé svobody. Loňská zkušenost mi stačila, po ničem jsem zatím netoužil méně než po trvalém, na úřadě či v kostele požehnaném svazku. Magdy přicházejí a odcházejí, vrstevnice tíhnou k existenčním jistotám, ale netřeba zoufat. Každodenní pedagogické povinnosti mi do žil vlévaly historický optimizmus. „Bye – bye,“ vrstevnice, brzy nastane čas perspektivnějších talentů… Zatím jsem zůstával u toho, že jsem vyvinuté holky z maturitních tříd pouze hodnotil lačným okem obchodníka s bílým masem.

Když jsme jednou s říďou čekali, až kolem nás přejde maturitní třída v tělocvičných úborech, povzbudivě na mě zamrkal: „Dočkej času, borče. Už na maturitním večírku si kvůli tobě vjedou do drdolu.“

Kéž by! S Magdou to nemohlo být navěky. Sama to jednou vyjádřila velice lapidárně, když na závěr své návštěvy sbírala svoje svršky, které byly rozházené po zemi. „Zatracenej život. Doma blbý a tady nic moc,“ povzdechla si a s dalším povzdechem pak dodala, že pokud to „ten její blbec“ s „tou malou

štětkou“ skončí, bude i ona „sekat dobrotu“. Není nad upřímnost.

Moje úvahy proto dostávaly konkrétní obrysy. Případný konec Magdina úletu mě nesmí zastihnout nepřipraveného. Musím se s předstihem poohlédnout po partnerkách, které prozatím z výšin svého mládí pohrdají trvalými svazky. Kdo je připraven, není ohrožen… A jednoho dne jsem se rozhodl jednat. V podvečer jsem zaskočil do vysokoškolského klubu. Za mých studentských časů – vlastně ještě předloni – to tam tou dobou žilo a nebýval problém sbalit nějakou tu přiměřeně svolnou děvu.

Když jsem si u zacákaného pultu vyzvedl pivo a hledal jsem volné místo, zpozoroval jsem, že na mě někdo mává od stolu na opačné straně místnosti. A vida… Co tady asi pohledává moje vzorná maturantka Žaneta Šemberová? Že by byla také na lovu? Pokud šlo ale o mě, zrovna ji jsem dnes ulovit nezamýšlel.

„Kam koukáš? Tady je volno,“ povykovala, sotva jsem se přiblížil na doslech.

Rezignovaně jsem tedy dosedl naproti ní. Marná sláva, asertivita mi nikdy nešla… Ale co? Jsem snad svobodný člověk, no ne? Žaneta si stejně v hovoru vystačí sama, tak ji chvilku přetrpím a mezitím snad objevím vhodnější objekt. Postup přece už dávno popsal největší z píšících velikánů: napřed registráž, potom kontaktáž. Po registráži svého objevu se od aristokratky s maturitou zvednu, abych už po ní ani nevzdechl. Žaneta mohla dnes posloužit nanejvýš jako cvičná kontaktáž.

„Vidím, že ti už povolili večerní vycházky,“ zažertoval jsem. „Není vlastně divu, když máš tu maturitu.“

Kdyby pohledy zabíjely, bylo by v tu chvíli po mně.

„Náhodou si dělám, co chci,“ odsekla.

„O tom bych si nedovolil ani na okamžik pochybovat… Vidím ale, že i tak před návratem domů pro jistotu raději volíš kolu,“ s potěšením jsem si z ní utahoval dál.

Pokrčila rameny a pozvedla pohárek s tmavou nealkoholickou tekutinou. „Nic lepšího nemůžu, když jsem tady autem. Ale o mě neměj péči, Honzo… Raději se mi pochlub ty sám, jaké jsi zaznamenal pracovní a jiné úspěchy. Nebo snad pořád ještě neúspěšně uháníš Petru?“ A ukázala mi všechny zuby ve své široké puse.

Vida ji, potvoru… Nějak rychle jí otrnulo. To bylo pořád „pane profesore“, ale ve skutečnosti jsem u ní asi nikdy moc respektu nevzbuzoval.

„Kdo by myslel na jiné, když má možnost sedět s takovou sexy kočkou…,“ kontroval jsem okamžitě a taky jsem vycenil chrup.

Zasmála se. „Tak teda jedna jedna, jo? Navrhuji uzavřít mír, rudý bratře.“

„O.K., Nšo-či… Ale nebudu zaclánět, určitě na někoho čekáš. Měj se,“ začal jsem se zvedat.

„Ale, prosím tě. Nikoho nečekám. Mimochodem… fakt tak moc spěcháš, Honzo?“

„Jak se to vezme.“

„Víš… něco mě napadlo. Přesněji řečeno – vím o něčem, co by tě mohlo docela zajímat,“ prohlásila

Žaneta tajemně.

„O co jde?“ zavrčel jsem trošku nevrle, ale přece jen jsem se posadil zpátky. Zvědavost je moje stará choroba.

Žaneta bez mrknutí odpověděla: „O celkem slušné prachy.“

„Uděláme spolu banku?“ zakřenil jsem se.

„Myslím to vážně… Napadlo mě, že když jsi v září vzal to moje doučování, třeba bys ani teď nepohrdl nějakým vedlejšákem.“

Neřekl jsem na to nic, ale pochopitelně jsem nebyl proti. Opravdu by nebylo od věci přijít bokem ještě k nějaké koruně. Onehdy jsem v autobazaru naproti našemu gymnáziu zahlédl jednu velice sympatickou, zánovní fabii. To by ale můj termínovaný vklad musel ještě poněkud nakynout.

„Vedlejšák říkáš?“ zeptal jsem se.

Pokud by mi Žanetiným prostřednictvím někdo za nějaké doučování zaplatil zhruba tolik, co mi dal její otec, tak s tím málem, co mi ještě zbývalo z dob, kdy jsem si hrál na šéfa reklamky, bych to možná nakonec i nějak dal dohromady. Tedy konkrétně částku, kterou chtěli v bazaru za ten auťák.

„Slyšíš snad dobře. Vedlejšák,“ zopakovala Žaneta netrpělivě.

„Nevím, jestli bych to zvládl,“ zareagoval jsem opatrně jako skromný hoch.

„Levou rukou. Je to něco přímo pro tebe a nejde o žádné doučování,“ dodala po krátké odmlce.

Co to mele? Tak o co potom jde? tázal jsem se v duchu. Že by byla Žaneta tak pitomá? Že by mě odhadla úplně špatně a myslí si, že bych byl ochoten vydat se kvůli pár šupům za hranici zákona? Ale protože s pootevřenými ústy nevypadá nikdo dvakrát duchaplně, zavřel jsem je. Bude moudré se teď neukvapit… Počkám, až mě Žaneta seznámí s úkolem, který je mi podle jejího mínění šitý na míru.

Odmítnout přece můžu vždycky.

„Tak to vysyp,“ houkl jsem.

„Počkej, nebuď tak hrr… Musím ti napřed tak trochu objasnit, jak to chodí v rodinách, jako je ta naše,“ řekla s povzdechem a pustila se okamžitě do vyprávění.

„Moment, Žaneto,“ zarazil jsem ji. „Nepochybuji, že bych se zkazkami ze salonů, budoárů a ložnic novodobé aristokracie pobavil, ale nedostali bychom se k tomu nejdůležitějšímu. Já jsem pragmatik. Musím mít hned od začátku jasno, kolik by mi to eventuálně hodilo. To rozhodne. Ale pozor, budeme se pořád bavit jenom hypoteticky. Zatím ti vůbec nic neslibuju.“

Ani nemrkla a vyslovila částku.

Malá zrovna nebyla… Zbláznila se? Asi ne, tvářila se naprosto vážně. Jak mám reagovat? Cena jakékoliv neobvyklé služby je vždycky dána mírou motivace subjektu, který ji požaduje. To znamená, že Žanetě – nebo někomu jinému – na té věci musí opravdu záležet. Vždyť mi nabízí ještě o něco víc, než mi dal starý Šembera za její maturitu! pomyslel jsem si. Na to, abych jen tak lehkomyslně odmítl takovou šanci, už nebylo ani pomyšlení. Málem jsem se už viděl za volantem zánovní fabie, nebo

možná ještě něčeho lepšího.

„Nezní to špatně. Pochopitelně ještě nevím, co bych měl za ty peníze udělat.“

„Malinkou službičku,“ řekla.

„Tak už mě nenapínej a spusť. Chci slyšet všechno a se všemi detaily. Nic si nenechávej pro sebe, jinak do ničeho nejdu.“

Je krásné mít svůj sen na dosah, ale člověk nesmí být dnešní. Jenom blbec si neponechá zadní vrátka. Na druhou stranu bych lhal, kdybych popíral, že v tu chvíli jsem se už málem chvěl nedočkavostí a zvědavostí, co se asi ode mě čeká. V duchu jsem se modlil, aby to vyšlo.

„Bez toho úvodu o salonech a budoárech, jak jsi to vznešeně nazval, to ale nepochopíš,“ varovala mě Žaneta.

„No tak teda povídej,“ rezignoval jsem.

Ochotně se rozhovořila, ale o tom, co konkrétně se ode mě za slibovaný balík asi tak čeká, kupodivu pořád nepadla ani zmínka. Žaneta spustila spíš nezadržitelný vodopád stesků a všelijakých postřehů o životě u Šemberů, viděném očima dcery… Nechápal jsem, co mají její historky společného s mým potenciálním úkolem, ale docela mě pobavilo její líčení, jak byla coby dítko nucena na svoje starostlivé rodiče vyzrávat, tedy hrát habaďůru, snad už v kolébce.

„Vůbec nerozhodovalo, jestli naši už byli bohatí, nebo ještě ne,“ pokoušela se mi přiblížit svůj úděl.

„Oni mě vždycky kontrolovali na každém kroku, odmalička jsem si připadala jako dálkově řízené autíčko. A jak jsem potom dospěla do puberty, to už nebyl domov, ale druhá nápravná skupina.“

Když před dvěma roky odjela do Ameriky dělat modeling, rodiče to málem nepřežili. Matka jí do Los Angeles psala a mailovala pořád dokola tytéž hysterické výlevy. Že její „nezodpovědné dobrodružství“ odstonala, že kvůli ní bude muset na operaci se žlučníkem, ať v USA raději nikam nechodí, protože „v televizi vidím, jak se tam jenom berou drogy a vraždí“, ale hlavně ať rychle přijede zpátky, pokud ji chce „ještě vidět živou“. Otec s ní pro změnu přes oceán nekomunikoval vůbec, jako by dceru odepsal.

To ale nebylo všechno. Když se Žaneta vrátila, slýchala přes zeď, jak na sebe ti dva, když jsou výjimečně sami, kvůli každé maličkosti štěkají jako rozzuření psi. Před lidmi se vybičovali ke společenské komedii, ale potom matka polykala prášky a otec fungoval jenom díky „koňským dávkám koňaku“, jak sám říkával. Žaneta chtěla pro normalizaci poměrů v rodině udělat maximum, oni ji ale jako svéprávnou a dospělou nebrali. Naopak. Rozhádaní rodičové si sice žili víceméně každý po

svém, ale v jednom byli vzácně jednotní a důslední. Prý musí být na Žanetu přísní, jinak zvlčí.

„Bez maturity mi nechoď na oči!“ ječel vyššího vzdělání si najednou považující pan von Schönberg, i když sám – jak Žaneta věděla – stihl dokončit s bídou akorát venkovskou měšťanku a všemu ostatnímu ho naučila univerzita života.

Žaneta se ale v USA nepřiučila jenom jazykům, taky si osvojila anglosaskou vstřícnost a pozitivní myšlení. Ani nemrkla a slíbila, že odmaturuje tak rychle, jak jenom to bude možné. Situace, kdy jí otec sebral klíčky od auta a kdy přísně kontroloval, kam jde, s kým a kdy se vrátí, začínala být totiž neúnosná.

„Kdybych propadla, byla jsem rozhodnutá to pitomé vysvědčení zfalšovat,“ přiznala se mi. „Po té nekonečné party v L. A. se mně ze samoty u lesa dělalo mdlo.“

Asi ani moc nepřeháněla. Kdo bydlel v Habrově a neměl po ruce auto, zabil i krátkou návštěvou nikterak úchvatného okresního města Hradiště skoro půlden, čemuž napomohlo i to, že autobusové spoje v posledních letech notně prořídly, a kdo snad zatoužil spatřit dokonce krajské město Hradec, musel reálně počítat s dnem celým.

Nakonec to ale dopadlo nejlíp, jak mohlo, a čerstvá maturantka s vyznamenáním se už zase těšila svobodě pohybu a jezdila si svým elegantním volvem, kamkoliv ji napadlo. Dokonce jí otec konečně přiměřeně velkoryse upravil i skrblicky odměřované kapesné. Všechno se tedy v dobré obracelo… Ale pouze do okamžiku, kdy si dovolila rodičům šetrně sdělit, že by si přece jen v Hradci ráda pronajala byt, třeba docela maličký. A všechno se opakovalo. Zase sklidila jen rozhořčený údiv a kategorický nesouhlas.

„Ty chceš bydlet sama, Žanetko? A v Hradci?“ děsila se paní Šemberová, jako by snad uplynulé dva roky trávila dnem i nocí s dcerou jakožto její gardedáma. „Víš, jakou má teď Hradec pověst?“

„To nevím, ale doufám, že se důstojně řadí někam mezi Soho v Londýně a newyorský Bronx a že bude pro svobodnou holku mého typu jenom o trochu nebezpečnější než uličky lásky v hongkongské čtvrti Kowloon,“ namítla Žaneta jedovatě.

O peníze jako takové Šemberovým zjevně nešlo, měli jich přece víc než dost. I mně, ne však Žanetě, muselo být nad slunce jasnější, že by jí rodiče mohli nikoliv jen pronajmout, ale okamžitě koupit jakýkoliv byt nebo třeba hned dům, pokud by snad po něm toužila, aniž by to jejich účet v bance vzal vůbec na vědomí. Tady šlo o něco jiného. Jako bych už zapomněl, že komu se dostává oběživa měrou vrchovatou, tomu začne v hlavě harašit morálka. Loni jsem přece zblízka viděl totéž v bleděmodrém.

Proto jsem okamžitě pochopil, o čem Žaneta mluví. Nedají jí ani kačku, aby se nedostala na scestí… Považoval bych na jejím místě za výhru, kdyby byl její otec pouhopouhý multimilionář-škudlil. Pokud se z něj vyklubalo to horší, tedy multimilionář-strážce mravnosti, pak tedy Pánbůh s námi a zlý pryč… Posměch ale na realitě nikdy pranic nezmění. I když mezi manžely Šemberovými nevládla

bůhvíjaká shoda, vzácně se shodovali ve svých obavách, že se jejich dcera dostane na šikmou plochu.

„Soudí mě podle sebe, pokrytci,“ prskala Žaneta.

Prskala, ale víc dělat nemohla. I když starostlivý Ritter von Schönberg se svojí neméně starostlivou chotí možná nebyli vzorný pár, měli ruku na kohoutku penězovodu. A samostatnost bez ekonomické základny je nemyslitelná, což vědí nejen jednotlivci, ale i celé státy.

„Rodiče se o tebe bojí,“ řekl jsem konejšivě, abych vůbec něco řekl.

Začínal jsem se docela obyčejně nudit. Kdy už konečně vybalí, co vlastně po mně bude chtít? Proč pořád chodí jako kočka okolo horké kaše?

„Ztratili smysl pro realitu. Nechtějí mě pustit do Hradce, ale přitom i v pitomém Habrově vědí houby, kam jsem šla a s kým,“ pošklebovala se rodičům v jejich nepřítomnosti Žaneta.

A hned zase vzpomínala, jak si doma posledně vyměňovali názory.

„Tak takhle jsi v té slavné Americe pracovala?“ štítivě odvrátila pohled matka, když zahlédla v albu z

USA fotku, na níž její nadějná dcera coby jedna z mnoha málem úplně obnažených slečen pózovala se dvěma znuděně se tvářícími mladými pány ve večerních oblecích.

„Ale mami, to byla jenom taková legrace. Objednali si nás abychom dělaly křoví na birthday party dvojčat Salomonových. To bys mrkala. To jsou teprve boháči! Jejich rodině patří řetězec motelů Paradise.“

Ale matka nemrkala, myslela si své a ani otec na tom nebyl jinak.

Když zopakovala svůj požadavek samostatného bydlení, dal Žanetě absurdní podmínku: „Nebudu ti bránit, pokud nás přesvědčíš, že jsi schopná vést spořádaný život.“

„Jak vás o tom přesvědčím? Zrovna vás?!“ vyjekla málem hystericky. „Copak to jde?“

„No dovol, jakpak by to nešlo… Jsi Šemberová, tedy von Schönberg,“ opáčil otec důstojně. „Potomek rodiny s predikátem musí ctít určitou tradici. Je to podobné jako s ušlechtilými zvířaty. Ani psi, jsou-li z čistokrevné linie, nesmí střídat partnery. Jejich pán totiž dbá o čistotu chovu. Tím spíše u lidí se musí zařazení do společnosti – a z toho logicky se odvozující partnerské vztahy – podřídit určitému smyslu pro odpovědnost. Navazuje-li vztah potomek šlechty, dbá, aby měl solidní základ a pespektivu.“

„Takže smím zhřešit, teprve až potkám mladého knížete z Hohenlohe?“ vybuchla Žaneta.

„Třeba ne Hohenlohe, ale nestrpím, aby z tebe dyndal prachy kdejaký zhulený hašišák,“ zaječel pán ze Šemberka a rázem slevil ze svého vybraného slovníku.

„Ty že jsi jezdil se sanitkou? Vždyť ty jsi musel být kádrovák,“ řekla opovržlivě Žaneta.

„Nebudu muže po tvém boku kádrovat, jenom se ve tvých vztazích přimlouvám za jistou společenskou přiměřenost a stálost,“ ovládl se rychle Šembera a opět promluvil tónem hodným aristokrata.

„Stálost? Snad nechceš, abych se vdala za prvního chlapa, kterého potkám?“ zvolala Žaneta.

„To by mě nenapadlo ani ve snu. Jednak vím, že se to teď nenosí, jednak se bojím, že bys – jak tě znám – ve dvaceti sáhla zatraceně vedle.“

„Tak jak si to představuješ konkrétně?“ vykřikla Žaneta na prahu zoufalství.

„Uber na hlase… Když chci, aby moje dcera dbala elementárních pravidel společenské morálky, nechci snad zas tak moc,“ zamračila se hlava rodu.

„Tak morálky?“ obrátila oči jako Hurvínek. „Tati, nezapomeň, že s vámi žiju pod jednou střechou. Vím tedy moc dobře, jak to vedete vy.“

„A dost,“ zahřměl otec. „Jednak nevím, o čem mluvíš, Žanetko, jednak si jednou provždy zapiš za uši, co jsem ti povídal. Mě v těchto věcech rohlíkem neopiješ. Na druhou stranu nejsem zdaleka ještě žádný senilní chlápek, loni mi bylo teprve padesát, mám tedy pro vás mladé porozumění, a tudíž…“

„Hlavně pro tu jednu mladici, že?“ zasyčela ironicky.

Rozlícený otec zašermoval rukama. „Mlč! Mám pochopení, jen mi vadí, což je zcela pochopitelné, jak se nadšeně bez mrknutí oka zříkáte všech pravidel. Zatracená svoboda a demokracie… Nejlíp bylo za osvíceného feudalizmu.“

„Tati, píše se jednadvacáté století.“

„Tak dobře. V zájmu stručnosti feudalizmus přeskočíme a budeme hovořit konkrétně, jak si přeješ. Žádáš si samostatné bydlení? Budiž, máš ho mít. Ale já zase musím mít záruku, že tvým prostřednictvím nebudu sponzorovat doupě potetovaných holohlavých feťáků s náušnicemi a s cingrlátky okolo krku. S takovým póvlem se moje dcera za moje peníze pelešit nebude, o to se postarám.“

„Musím si zkrátka najít Káju Maříka nebo Bobbyho Ewinga,“ ušklíbla se.

„Teď jsi na to kápla,“ zašklebil se i otec. „Jestli chceš samostatnost, bezpodmínečně si musíš najít solidního partnera, který vede solidní život. A taky začneš něco studovat nebo někde pracovat, třeba jenom na částečný úvazek. Jak říkávala tvoje babička: Zahálka je matkou hříchu. Zní to možná trochu staromódně, ale je na tom velký kus pravdy.“

„O.K., tati, O.K.,“ vzdychla Žaneta. „To už by stačilo. Tak si to shrneme, jak říkával můj oblíbený hrdina kapitán Exner… Představ si, čistě hypoteticky, že máš vzornou dceru. A že už se jejím přičiněním to všechno splnilo. Že jsem začala něco studovat nebo někde dělat a chodím s klukem, který vede život podle tvých měřítek solidnosti. Co si na mě vymyslíš pak?“

„No dovol!“ vykřikl Šembera. „Slovo šlechtice platí. Potom pochopitelně už nebudu trvat na tom, aby ses vracela na noc do Habrova. A pochopitelně ti pronajmu nebo koupím byt, jaký si budeš přát.“

„To jsem potřebovala slyšet.“

Když Žaneta ve svém rozvláčném epickém líčení dospěla až sem, začal jsem usínat vsedě. Nudilo mě to, všechny ty trapně vypjaté scény, záplava velkých slov, směšné detaily ze života rodiny s modrou krví… Jak vůbec dokážou ty banality vyslovovat s tak směšným patosem? A ta jejich komická hrdost… Panebože!

„Tohle by uspalo každého,“ omlouval jsem se.

Hergot, co je mi do toho, že je její fotřík cvok? Ona si tu žvaní a zatím všechny kočky, které za něco stojí, mi spolehlivě mizí do menzy, na koleje a bůhví kam bůhví s kým, pomyslel jsem si.

„Já jsem se ti jenom snažila podrobně vysvětlit, jak…“

„Fajn,“ přerušil jsem ji. „Jako ilustrace poměrů u vás doma to bylo výstižné, vylila sis srdce. Ale já už budu pomalu muset jít. Tak mi na závěr ještě aspoň v několika větách řekni, co mám za ten slíbený honorář vlastně udělat. Sedíme, povídáme, ale k tomu hlavnímu jsme se jaksi ještě pořád nepropracovali.“

Podívala se na mě jako na vesnického prosťáčka: „Honzo, vždyť ti to přece celou dobu povídám.“

„Ano?“ podivil jsem se. „Že jsem si nevšiml.“

„A přitom je to tak jednoduché, člověče. A neboj, zvládneš to levou zadní.“

„Ale co?“ zařval jsem z posledních sil.

„Vůbec nic zvláštního… Budeš akorát muset pro moje rodiče – jednou nebo možná dvakrát, co já vím

– zahrát toho mého solidního partnera,“ prohlásila Žaneta, jako by se nechumelilo. A hned dodala:

„Já u toho pochopitelně budu taky.“ A bylo to venku.

Zůstal jsem sedět jako opařený. Beze slova jsem hleděl do jednoho bodu a v hlavě mi chaoticky vířily myšlenky… Toho večera se v mém mládeneckém příbytku žádné erotické radovánky nekonaly. A nebylo divu. Na Magdu jsem neměl náladu a Žaneta se zvedla s tím, že mi brzy zavolá, a pak někam odjela svým volvem. A já, když jsem se po jejím odchodu rozhlédl po vylidněném vysokoškolském klubu, jsem shledal, že mě původní lovecká vášeň vlastně úplně opustila. Měl jsem teď v hlavě už něco docela jiného.

7

Zavolala mi v pondělí odpoledne. Právě mi skončilo vyučování a mířil jsem přes hlavní hradecké náměstí do křivolaké historické uličky, která proslula Mikulovskou vinárnou. Jak už jsem se jednou zmínil, toho času jsem přebýval v sousedním domě.

I v telefonu bylo zřejmé, že Žaneta hýří energií. Prý doma během neděle „připravila půdu“, aby mě mohla v nejbližším vhodném termínu předvést jako kluka, se kterým začala chodit.

„Připravila jsi půdu? Copak mě chceš vašim předvádět na půdě?“ zažertoval jsem infantilně, ale za chvíli mi už do smíchu nebylo.

„To si piš, že tě budu předvádět, kdekoliv bude potřeba… Hlavně mi ale mí drazí rodičové kladli na srdce, abych ti vyřídila pozvání už na tento víkend,“ řekla mi oznamovacím tónem.

„O tom bychom si ale měli ještě promluvit,“ začal jsem vyhýbavě.

„To bychom tedy určitě měli, Honzo. Dnes ráno jsem totiž na tvůj účet převedla zálohu, na které jsme se předběžně domluvili. Mám zvýšené kapesné a dostala jsem finanční injekci k narozkám. Tentokrát jsem nemusela doma škemrat ani o korunu. A to je dobře, tím pádem o té transakci nikdo neví a nikdo se nebude hloupě vyptávat.“

„Ale Žanetko, já přece…,“ začal jsem.

„Jaké přece? Minule jsi mi řekl, že za ty prachy uděláš cokoliv, co není za hranicí zákona. Tak řekl jsi to, nebo neřekl?“

„No vlastně ano, na druhé straně ale…“

„Prosím tě pěkně, chvíli mlč. Když jsi řekl ano, není o čem diskutovat. Obchod je obchod, zálohu máš na účtu, tak tě beru za slovo. Musíme se sejít co nejdřív, nejlépe ještě dnes,“ zmařila Žaneta rázem

veškeré moje úvahy o tom, že bych snad mohl celou záležitost ještě zahrát do autu nebo alespoň oddálit.

Nezbývalo mi nic jiného, než souhlasit a vysvětlit jí, jak se dostane do mého bytu.

„Nejpozději za hodinu jsem u tebe,“ ukončila hovor.

Zvonila u mě už za půl hodiny. Maturantka v důstojných šatičkách se ale opět někam vypařila. Zůstala fialově zmalovaná divoká kočka z „diskošky“, nedbale oděná do oblíbeného trika a vyšisovaného džínového kompletu. Vypadala už zase jako nezletilá. Tak s tímhle nedomrlým vyžletem se mám producírovat jako se svojí partnerkou? Pěkně děkuju… Ale co, prachy nesmrdí. K nějakému váhání přece není žádný důvod. Koneckonců je jenom dobře, že to proběhne co nejdřív. Taky by mi

tu fabii mohli mezitím prodat.

„Tak jak si to vlastně představuješ?“ šel jsem jako správný chlap rovnou k věci.

Žaneta můj věcný přístup ohodnotila spokojeným úsměvem. Okamžitě vytáhla z kapsy džínové bundy propisovačku a papír na poznámky.

„Mám o celé akci jakousi představu,“ prohlásila snad až příliš skromně.

V mnoha ohledech byla totiž její představa přesná až až. Díky ní jsme k zadání, abych dorazil do jejich rodinného sídla a sehrál tam nedůvěřivým rodičům roli vysoce seriózního nápadníka jejich dcery, přistoupili jako k vojenskému cvičení. Žaneta byla ve svém živlu. Začala tónem zkušeného velícího důstojníka rozhodovat, kdo a kdy se přesune z bodu A do bodu B… I když o vlastní náplni našeho „cvičení“ nepadlo zatím ani slovo, musel jsem v duchu složit schopnostem dvacetileté holčiny v riflích hold. Už jenom ten nápad a to, jak pragmaticky se postavila k jeho propracování… Zkrátka Žaneta se musela jako intrikánka už narodit.

„Můj plán je celkem jednoduchý,“ poučila mě důležitě. „Protože v pátek odpoledne neučíš, můžeš z Hradce vyrazit hned po obědě. A to je moc dobře. Mám totiž velký zájem na tom, aby ses u nás objevil co nejdřív.“

„Proč ti tolik záleží i na hodině mého příjezdu?“ bručel jsem nespokojeně.

„Nedumej a udělej to, co ti říkám. Musíš si pospíšit a basta. Já vím proč,“ odsekla.

„Tenhle tón si vyprošuju, Žaneto.“

„No tak promiň, promiň… Ber to třeba tak, že jsou naši na tebe šíleně zvědaví. Mimochodem v tomhle nepřeháním. Představ si, že máti dokonce kvůli tobě odřekla nějakou svoji akci ve městě.“

Pohrdlivě jsem se ušklíbl.

„A mezi námi,“ pokračovala Žaneta, „kdyby na tebe museli čekat až do večera, seděli by proti sobě jako tvrdá y a lili by do sebe hektolitry kávy… Na 99,9 procent by se nakonec začali zase hádat. Ty bys pak určitě dorazil v nejlepším, takže bys je možná už ani tak moc nezajímal. Otec by práskl dveřmi a vyrazil by se – v tom lepším případě – opít se svým kámošem hajným a matka by zase jednou vystřelila neznámo kam. Tvoje audience by skončila katastrofou, což tedy, milý hochu, nemůžu vůbec potřebovat.“

„Proč z toho děláš takovou kovbojku?“ kroutil jsem hlavou.

„Víš houby, tak mlč,“ usadila mě. „Nejsem snad slepá, vidím, jak to u nás chodí. Zárukou dalšího trvání manželského svazku mých drahých rodičů je kromě zrestituovaných milionů už snad jedině to, že spolu momentálně tráví jen nezbytné minimum času.“

„Aha,“ řekl jsem, ale moudrý jsem z toho nebyl. Manželé jsou na kordy, ale dceru chtějí držet jako pejska na vodítku. Má to logiku?

„Takže zpět k naší akci, Honzo.“ Žaneta zaťukala ukazováčkem na papír se svými poznámkami.

„Musíš v pátek po obědě vyjet co nejdřív, protože…“

Zarazil jsem ji: „Dobrá, rozumím ti, fakt nejsem debil. Jestli je to v zájmu věci, vydám se na cestu hned po obědě. Ale i tak se do vaší vily asi hned tak nedostanu. Musíš mi poradit, jestli bude pro mě časově výhodnější vlak nebo autobus. A bude tu další problém. Ať už do Habrova dorazím odpoledne autobusem nebo vlakem, nemám ponětí, jak se potom večer dostanu zpátky do Hradce. Budu zřejmě muset autobusem do Hradiště, kde přesednu na další místní spoj. Nebo raději na vlak?“

„Nezabývej se prkotinami,“ řekla opovržlivě Žaneta.

„Ne,“ oponoval jsem jí, „tím naopak začneme, spousta spojů se přece nedávno rušila. Vzpomínám si, že jsi v klubu říkala, jaká je to hrůza, když tam k vám autobus jezdí už jenom třikrát za den.“

Žaneta si zhluboka povzdechla nad nepraktičností svého spiklence. „Tvoje starosti bych tedy chtěla mít. Nad autobusy ani vlaky nedumej, o dopravu vůbec neměj péči, protože ji zajistím sama. Dovoz i odvoz. Jediná věc, kterou musíš zajistit ty, je ten tyátr pro naše. To je, oč tu běží, pane profesore.“

„Chceš říct, že mě vyzvedneš svým autem?“

„Samozřejmě. Přijedu pro tebe dejme tomu ve dvě. To bys už mohl?“

Když jsem souhlasil, pokračovala, aniž by se nechala přerušit jedinou mojí námitkou: „A večer po jídle počítej s posezením v rodinném kruhu. Pochopitelně už nepojedeš nikam, tím méně zpátky do Hradce. Pozvání mých rodičů platí na celý víkend.“

„Cože? To mám snad u vás šaškovat až do neděle?“ zeptal jsem se s údivem.

„Neber to zase tak doslova,“ chlácholila mě, „je to prostě možnost. Uvidíme, jak se bude situace vyvíjet. Ale podle mě bychom neměli v žádném případě zvednout kotvy dřív než v sobotu v podvečer. Ještě líp by bylo asi vydržet až do nedělního dopoledne.“

„Ale já…,“ pokoušel jsem se ji přerušit.

Ona se ale nedala. „A odjedeme spolu, jasné? Jen s opovaž zmizet po anglicku dřív než já. Pak bys už neviděl ani korunu. A přísahám, že i kdybych si měla najmout ruské vymahače dluhů, tak z tebe i tu zálohu vyrazím do poslední šestky.“

„Ty jsi docela drsňák, děvče,“ vydechl jsem.

„A co sis myslel?“

„Původně ale byla přece řeč jen o audienci,“ bránil jsem se chabě.

„Neštvi mě pořád,“ zamračila se. „Ty sis fakt myslel, že ti dám takový balík za to, že se našim ukážeš, ukloníš se a odjedeš? Tak to tedy ne. Ty se, milej zlatej, budeš zatraceně snažit, abys jim názorně předvedl, že jsem si ani v nejbujnějších snech nemohla přát lepšího partnera. Budeš šarmantní, vtipný, mužný, zodpovědný, budeš prostě muset sehrát všechno, na co si jen oni sami vzpomenou.“

„Šarmantní, vtipný?“ vyprskl jsem. „Nesáhla jsi vedle, Žanetko? Být tebou, angažuju někoho od divadla. Když dělá kašpara v nějaké stupidní reklamě, tak ti ho jistě udělá i u vás doma. Honorář jako honorář.“

„Být tebou, myslím na svůj honorář,“ uzemnila mě. „Minule jsi se přede mnou podřekl s tím autem. Tak se teď rozhodni. Poslední zvonění, kamaráde. Chceš ho, nebo ne?“

„Ale jo, chci,“ sklonil jsem poslušně hlavu.

„Tak se začni snažit. Přestaň s pitomými fórky a soustřeď se. Neříkám ti dnes přece nic jiného, než co jsem ti povídala už tehdy v klubu. Potřebuju našim názorně předvést, že jsem si zvolila někoho, koho mi bez mrknutí oka schválí. Tedy,“ začala vypočítávat na prstech, „kluka chytrého, vzdělaného

a hlavně slušného. To všechno snad splňuješ, tudíž nepochybuju, že to i zvládneš. Ale půjde i o trošku víc. Naše máti je odjakživa přes emoce. Bude čekat šíleně zamilovaný pár. Takže bacha! Když budeš mít dobrý nástup, otce za chvíli zmákneš, o tom nepochybuji. Ale matku sotva. Ta má, jako každá ženská, šestý smysl.“

„Mimosmyslové vnímání?“ uchechtl jsem se.

„Něco takového… Budeš se muset setsakra snažit. Musíš zkrátka excelovat, ji neoslní jako otce vzdělání nebo pomyslné společenské postavení pana profesora, máti dá ze všeho nejvíc na hluboké city. Když je věrohodně nezahraješ, jsme v pytli.“

„Ježíšmarjá,“ zavyl jsem. „Jak si představuješ, že budu na návštěvě hrát hluboké city, které k tobě chovám?“ Už jenom při té představě mě začala jímat hrůza. Vydělat si na to fáro nebude žádná legrace.

„Věrohodně, už jsem ti to snad řekla, ne?“

„A to znamená jak? Meleš to pořád dokola, ale ještě jsi neuvedla jediný příklad, jak si to představuješ. To mám před nimi spustit chvalozpěv? Snad proboha nechceš, abych rozvíjel nějaké velkolepé vize naší šťastné budoucnosti? Zásnuby, sňatek… V tom případě beru roha. Jeden průšvih loni mi bohatě stačil.“

„Zásnuby ani sňatek, nic oficiálního. Jednak by jim to určitě připadalo předčasné, jednak by tě mohli podezřívat, že nejvíc ze všeho usiluješ o moje věno.“

„A právem,“ přikývl jsem. „Ale tak jak to mám hrát, zatraceně? Jak se hrají city?“

„Na divadle se dost vzdychá,“ rozesmála se.

„Copak jsem nějaký romantický blbeček?“ řekl jsem a svraštil obočí. „Tak jak? Představím se a začnu tě osahávat?“

„Tak to teda prr, Honzo,“ zvážněla. „Na nějakého erotomana rychle zapomeň. To by bylo před těmi pokrytci v háji… Ale jestli se v průběhu návštěvy naopak ukáže, že to atmosféra jaksi vyžaduje, můžeš sem tam předvést nějakou drobnou důvěrnost. Něžný dotek nebo pohlazení… Ale s mírou.“

„Kdyby ses tak slyšela… Nemám být za erotomana, ale pokud to bude vyžadovat atmosféra, tak mám předvést drobnou důvěrnost? Žaneto, to, co říkáš, zní jako citát z psychiatrického chorobopisu… Mám čím dál tím víc pocit, že žádné velké přípravy nemají smysl. Smiř se s tím, že to zahraju po svém. Potřebuješ prvního milovníka, budeš ho mít.“

Sjela mě pohledem. „Moc si nefandi, ty milovníku. Máti je na love story expert, tu jen tak neošulíme. A ještě k těm důvěrnostem. Zakazuju ti, abys mě osahával a ocicmával, ale jestli bude potřeba – a to já poznám – pak naopak musíš přitvrdit a předvést všechny drobné něžnosti, které přicházejí na veřejnosti v úvahu.“

„Ty to poznáš, ale co já?“

„Dám ti znamení. Jakmile řeknu heslo, musíš jim dát najevo, jak hrozně mě miluješ…“

„Tak ty mně budeš dávat před nimi nějaké znamení?“

„Možná k tomu nedojde, ale každopádně je potřeba se domluvit předem. Chce to nějaké heslo. Jakmile řeknu třeba pendolino, nebudeš už moc přemýšlet a vrhneš se na mě.“

„Doslova se na tebe vrhnu? No tak vidíš!“

„Samozřejmě s mírou. Obejmeš mě, políbíš, co já vím. Podrobnosti provedení nechám na tobě. Musí to být opravdové, ale současně společensky únosné, decentní.“

„Počkej, Žaneto,“ ujasňoval jsem si to. „Pendolino je, pokud vím, rychlovlak. Vystartuju jako superlokomotiva a budu decentní?“

„Na lokomotivy zapomeň. Heslem pouze musí být slovo, které by se u nás doma jinak nemělo v běžném rozhovoru vyskytnout.“

„No tak jo. Ty řekneš pendolino a já budu za Romea… Trochu se bojím, že se zesměšníme.“

„Tím se netrap,“ chlácholila mě Žaneta. „Scénku lásky na heslo nasadíme jedině v případě nouze. Třeba kdyby bylo nutné odvést od něčeho pozornost nebo něco prostě zakamuflovat. Nikdy ne samoúčelně. My nesmíme být v žádném případě směšní.“

Ale i tak jsem měl hodně smíšené pocity. Neměl jsem rád ani romantické rekvizity, ani terminologii románů pro ženy. Pendolino, scénka lásky… Připadalo mi, že Žanetě každopádně poněkud straší ve věži.

Nahlas jsem však jenom zabědoval: „Potěš pánbůh, to teda bude…“

„Máti tě bude sledovat jako ostříž, i když bude zdánlivě dělat něco jiného,“ varovala mě Žaneta.

„Tak to je teda v pytli. Nepočítal jsem s žádným pendolinem, jenom s vybroušenou společenskou konverzací. Měl jsem přece tvoje rodiče podle původní dohody oslňovat solidností a intelektem.“

„To taky. A nic není v pytli. Ty to zvládneš. Oba to musíme zvládnout. Hlavu vzhůru! Tobě jde přece o auto a mně o byt.“

„Takže podle tebe za ten mrzký groš na dané znamení po tobě vyjedu jako pendolino, aby mi uvěřila i zkušená žena, která má radary na mezilidské vztahy,“ ujasňoval jsem si s ustaraným výrazem málo potěšující konkretizaci Žanetina zadání.

Budu se muset mít každopádně na pozoru. A vůbec – není to nějaká bouda? Dívenky, které vypadají, že neumí do pěti napočítat, bývají intrikánky par excellence.

„A co sis, hergot, myslel?“ řekla naštvaně.

„Když jsme o tom mluvili poprvé, tak jsi o teatrální demonstraci citů a o lásce nebeské ani necekla,“ naštval jsem se i já. „A dnes jsi mi toho vlastně taky moc neřekla. Mám věrohodně projevit hluboké city, tvoje matka mě bude sledovat jako ostříž, a když se zmíníš o pendolinu, tak po tobě vyjedu… Děláš si srandu?“

„Právě naopak.“

„Tak do toho. Těžko na cvičišti, lehko na bojišti. Zahajuji nácvik akce ‚Pendolino‘. Když dává paní matinka přednost věrohodné demonstraci citů, tak jí je předvedeme.“ S těmito slovy jsem se jí začal dotýkat úplně všude jako nadržený námořník.

Překvapená Žaneta ztuhla, pak z dosahu mých všetečných prstů ucukla a rychle si upravila tričko i džíny. „Panebože, koho jsem to angažovala?“ vykřikla.

„Pendolino – jméno mé,“ vypjal jsem se hrdě.

„S přebytkem hormonů musíš zajít jinam, chudáčku Honzíčku,“ vyplázla na mě jazyk.

„A ty můžeš jít rovnou do…,“ vzpamatoval jsem se a dodal: „…do kláštera, Ofélie.“ Nejraději bych jí jednu vrazil.

„Tady haura dělat nemusíš. Šetři si síly, abys nepohořel tam.“

„Tam ti předvedu pendolino, na které do smrti nezapomeneš,“ kasal jsem se.

„Jen aby… Ale pokud nedojde na heslo, opovaž se mě jen dotknout. Naši jsou fakt prvotřídní

pokrytci. Buď milý a galantní, ale dokud neřeknu, tak se po mně nesápej… Všechno bude probíhat na úrovni náznaků. Na nějaké muchlání by mělo dojít jen v krajním případě. Musíš hlavně naznačovat.“

„Když my nesmíme ani naznačovat,“ kontroval jsem zlidovělým citátem.

Žaneta vzdychla: „Ale no tak… Mluvím vážně. Ani pendolino neznamená, že se mi budeš hrabat ve výstřihu a stahovat ze mě rifle… I pendolino se musí hlavně zahrát. Především musí řinčet emoce. Knoflíky můžeš rvát za stodolou z nějaké Maryšky, ale s Šemberovou musíš jako s čínským porcelánem.“

„Tak mladá a už tak cynická,“ zasmál jsem se.

„Podle máti zkažená Amerikou,“ řekla.

„Ale poslyš, ty dívko z pendolina,“ začala se mě zmocňovat šibeniční euforie. „Pokud trváš na tom, že nesmím v pátek večer od vás odjet, a nutíš mě tam tvrdnout i přes celou sobotu až do nedělního

rána, jak si potom představuješ páteční a sobotní noc? Co takhle zahrnout i ty dvě noci do tvé hry na věrohodnost? Už se nemůžu dočkat, jak je strávíme spolu – jako hrdinové z červené knihovny – ve hrách lásky…“

„Už ti to zase moc kecá.“

„Jenom přemýšlím, jak na paní matinku. Taková noc lásky vyžaduje svoje, zvláště když jde o dcerušku z tak dobré rodiny. Respektuji to a rád se podřídím. Matka má plné právo vědět, jestli

splňuji všechna náročná kritéria, kladená na seriózní nápadníky. Takže konkrétně. Představoval bych si to tak, že ty bys…“ Pak jsem Žanetě vysvětlil svůj plán.

„No fuj,“ zarazila mě Žaneta. „Legraci beru, ale nesmí postrádat vkus… Můžeš se uklidnit a přestat fantazírovat, protože budeš mít samozřejmě svůj vlastní pokoj.“

„Doufám ale, že někde hodně blízko tvého,“ šaškoval jsem dál.

„V podkroví hned naproti mému,“ přikývla. „Nikdo od tebe ale nebude očekávat vůbec nic. Já tedy rozhodně ne a naši se o tvé noci nebudou zajímat tím spíš.“

„To je ale škoda,“ udělal jsem obličej. „Že ani ty…“

„Co ani já?“

„Že se ani ty nebudeš zajímat o to, jak trávím své noci.“

„Ujišťuju tě, že z tvé strany nemám a nebudu mít zájem o nic víc než o komedii před našimi a případně před dalšími lidmi, kteří se budou právě nacházet v našem domě. Ale jakmile večer odkráčíme do svých komnat, tvoje role končí. Žádné další důvěrnosti, opona spadne.“

„A co kdyby na nás přesto přišlo pokušení, Žanetko?“ vysmíval jsem se jí do očí.

Viditelně mě už měla dost. „Tak naposledy. Srandičky končí, jde o vážnou věc. Mám velký zájem na tom, aby to naše divadýlko dopadlo dobře. Ale jestli dáváš přednost hloupostem, bylo by zde ještě jedno řešení.“

„Jaké?“

„Vrátíš mi zálohu a zapomeneš, že jsem ti vůbec kdy něco řekla.“

„A co tvůj byt?“

„To už by nebyla tvoje starost. Všichni jsme nahraditelní… Ještě nevím jak, ale nějak bych si to zařídila. Když je nejhůř, vždycky někdo pomůže. Už jsem to párkrát zažila.“

Nepochyboval jsem o tom. Musel jsem hodit zpátečku. Žaneta mi pak ještě chvíli povídala o svých rodičích i o paní Hrachovcové, téměř šedesátnici, která jim vaří, pere a uklízí. Vlastně je to slečna, protože se nikdy neprovdala. Bydlí na vesnici a denně do vily dojíždí. To její bratr, který je učitel, připravoval Žanetu k maturitě z dějepisu.

A je prý možné, že se v domě setkám i s dalšími lidmi, ale nemám se nechat nikým rozptylovat. Případní hosté a návštěvníci nejsou pro můj úkol důležití. Poslouží nám jenom jako statisté. Na každého se prý můžu vykašlat, můj úkol bude jediný: Přesvědčit Šemberovy, že se mnou jakožto partnerem je Žaneta hodna vší rodičovské důvěry.

Položil jsem jí ještě pár doplňujících otázek a ona je zodpověděla. Připadalo mi, že všechno podstatné již bylo řečeno. Ono se to asi stejně všechno vyvrbí až na místě.

„Přece jenom ještě něco,“ napadlo mě nakonec. „Jak budu vašim říkat? Já se ve šlechtických titulech vůbec nevyznám. Je tvůj otec pan baron nebo snad pan hrabě?“

Žaneta se pobaveně rozesmála. „Nevyšiluj. Říká se jim úplně normálně: pane Šembera, paní Šemberová. Akorát nic nepokazíš, když mámu sem tam obšťastníš nějakou tou milostivou paní. Nejdeš na návštěvu k žádným Schwarzenbergům ani Kolowratům. Do těch slavných restitucí u nás o šlechtě nikdy nepadlo ani slovo. To až potom se táta začal pídit po svých předcích. Dodneška prý nemá celý svůj rod zmapovaný. Jisté je jen to, že je poslední žijící rytíř Šembera z Šemberku. Akorát v těch starých listinách a švabachem psaných knihách to samozřejmě stojí německy – Ritter von Schönberg.“

„Ale na vizitkách si tvůj otec šlechtický predikát píše,“ namítl jsem.

„Vizitky s plným titulem pochopitelně nerozdává na potkání, ale jenom když chce udělat dojem. V běžném životě si na šlechtice nehraje, za toho ‚von‘ je většinou jen na těch jejich slavných schůzích.“

„Na jakých schůzích?“

„Na zemských sněmech SRŠZKČ v Brně. Tam to otec naopak asi dost prožívá. Dokonce chtěl před prázdninami kandidovat na jejich předsedu.“

„Předsedu čeho?“ vyvalil jsem oči. „Takovou šílenou zkratku jsem v životě neslyšel.“

„Zato já ji slyším denně,“ Žaneta legračně protáhla obličej. „Koukni se do počítače na jejich webové stránky. SRŠZKČ je Spolek rodové šlechty zemí Koruny české. Ale opakuju ti: Chovej se u nás úplně normálně a mluv tak, jak jsi zvyklý. Akorát – kdyby snad na to nedejbože nějak přišla řeč – v žádném případě nezesměšňuj aristokracii. I když je to tady v Čechách běžné a nebere se to tak, táta je na to od jisté doby citlivý. Vím, že mu nedělají dobře ani večerníčky o Rumcajsovi nebo o Krakonošovi, protože si pořád utahují ze zdegenerované šlechty.“

Ujistil jsem ji, že nemám nejmenší zájem jejího otce provokovat. Jedu tam přece proto, abych si vydělal zbytek slíbených peněz. Žaneta pak se mnou všechno podstatné ještě jednou zrekapitulovala a já jsem přikyvoval jako poslušný žáček. Měl jsem pocit, že jsme se domluvili opravdu na všem.

Dokonce i na tom, co si vezmu na sebe a co na víkend potřebuji s sebou. Mají u baráku kurt, tenisová raketa tedy přijde vhod.

„A kytku pro matku obstarávat nemusíš. Koupím ji sama. Budu mít moře času, než tě vyzvednu,“ rozhodla Žaneta.

Obešly mě mrákoty. Na kytici bych si tedy – coby šetrný a hlavně zapomnětlivý plebejec – asi sám nevzpomněl. Jako bych se loni u Šebestů (to byla ta zazobaná rodina, do které jsem se před rokem tak vehementně cpal) paní domu nanosil málo kytek…

8

A než bys řekl švec, byl tu pátek.

Žaneta Šemberová dorazila svým volvem před Mikulovskou vinárnu na minutu přesně. Obrovská kytice růží pro paní domu ležela na zadních sedadlech. Pozdravil jsem a ona jen přikývla. Ani jednomu z nás nebylo do řeči.

„Jsi nějaká vážná,“ prohodil jsem.

„Však to taky nebude žádná velká sranda,“ opáčila.

Bylo jasné, že se schyluje k bitvě. Žaneta dala tentokrát vyžleti v džínách volno a vytáhla do boje ve slavnostní zbroji. Oblékla si elegantní kostýmek, ve kterém najednou vypadala velmi seriózně. Vyjeli jsme bez jediného slova. Seděla na místě řidiče vzpřímeně, jako kdyby spolkla pravítko, a hleděla s neproniknutelným výrazem před sebe. Pokud zrovna netočila volantem, seděla zcela nehnutě. Všiml jsem si, že tak sedává poměrně často. Prý se to naučila, když jí filmaři v Americe nakonec dali kopačky a ona si – pokud se nechtěla doprošovat rodičů – musela vydělat na zpáteční letenku. Denně potom sedávala modelem dvěma malířům-gayům.

„Jen nevím, k čemu ti věčně zhulení hošani potřebovali model, když jim z toho pokaždé vyšly jenom obrovské barevné skvrny,“ vzpomínala se smíchem.

Teď tak tedy seděla zase, její oči byly skryté za skly tmavých brýlí a ona se zcela koncentrovala na řízení. Naproti tomu já jsem žádné zkušenosti ze sezení modelem neměl, takže jsem se vesele vrtěl na sedadle spolujezdce a co chvíli jsem se otáčel k Žanetě. Bavilo mě ji pozorovat.

Byla to holka chameleon. Proměnila se a zatraceně moc jí to slušelo. Ať už za to mohl úbor bankovní ředitelky, nebo spíš odpovědná role řidičky, Žaneta jako by ve tváři zvážněla a i celkově vyzrála. Zíral jsem, jak se dá s džínami svléknout i nedospělost. Nevezla mě žádná rozevlátá cácorka, ale elegantní mladá dáma v elegantním autě. A zatímco jsme vjeli do táhlého esíčka, kolem něhož vystavěli vesnici zvanou Habrov, obchodně nejzdatnější pěvecké duo nás ze všech reproduktorů začalo přesvědčovat, že „jen bílou orchidej a už nic víc…“

„Ještě chvilku a jsme na místě,“ oznámila mi, když jsme konečně minuli ceduli s přeškrtnutým názvem obce.

Ani to nemusela říkat, už jsem od ní přece věděl, že sídlo jejích rodičů stojí na samotě asi kilometr za vsí. Byl jsem zosobněná zvědavost a měl jsem být na co zvědavý. Když najednou vlevo lesní stromy ustoupily, spatřil jsem velkou mýtinu, obehnanou kolem dokola vysokou kamennou zdí, kterou nahoře lemovaly dvě řady ostnatého drátu.

Můj první dojem byl, že se jedná o příšerný kýč… Z obou rohů čelní zdi se tyčily poměrně vysoko nad její úroveň kamenné věže s otvory pro pozorování, něco na způsob „hlásek“ starých hradů. Z rodinných výletů z dob své školní docházky mi rozhodně žádná podobná obludnost v paměti neutkvěla. Ale jak jsem už říkal, dítě si nějakých baráků nebo zdí moc nevšímá.

„Jak dlouho to zde stojí?“ vyhrkl jsem, když Žaneta najela před masivní bránu, která se na povel jejího ovladače začala poslušně rozestupovat.

„Sám dům zde stojí už docela dlouho, pokud vím, stavěli jej těsně před druhou světovou válkou, ale působil úplně jiným dojmem. Nebyl jako teď skrytý za zdí, od silnice jej odděloval jenom symbolický živý plot. Tuhle imitaci opevnění přikázal vybudovat až můj rodič, který jednak miluje hrady a jednak se domnívá, že tím zvýšil naši bezpečnost. Že z toho tady dostávám deprese, je mu jedno. Kriminalita stoupá, Žanetko… Vypadá to, jako by zde úpěl všemi zrazený námořník Edmond Dantes, viď?“

„Kdyby jen to… Navštívit vás Solženicyn, sedne a napíše další díl Souostroví Gulag,“ ušklíbl jsem se.

Do vstupní brány se vjíždělo přes imitaci padacího mostu. I když po stranách byly „jako“ napnuté mohutné řetězy, dřevěný „most“ se nemohl nikdy zvednout, protože byl pevnou součástí silnice. Však taky pod ním nebyl žádný hluboký hradní příkop s medvědy, ale jenom to, na co jsme zvyklí podél všech cest.

Když jsme po napodobenině padacího mostu projeli kamenným valem, neodolal jsem, abych se ještě jednou neohlédl. Tristní dojem pochmurné pevnosti, vyvolaný pohledem zvenčí, byl ještě umocňován dojmem z pohledu zevnitř. I lidem, kteří měli jako já k depresím daleko, strážní věže s vysokou zdí s ostnatým drátem opravdu optimizmus nedodávaly. Tehdy mi poprvé blesklo hlavou, jestli to, že jsem Žanetinu nabídku „záskoku“ přijal, byl opravdu tak po všech stránkách vynikající nápad. Ale na nějaké úvahy už v tu chvíli nebyl čas.

Najeli jsme na štěrkem sypanou, širokou příjezdovou cestu do kopce. Vedla nás obloukem až úplně dozadu za honosný, bílý třípodlažní dům s velkými terasami. Ten už ale v žádném případě nepůsobil pochmurně. Středověk skončil za branou, vlastní bílé stavení s ostře červenou střechou nemělo s hrady nic společného. Působilo spíš vesele. Byla to na první pohled udržovaná a sympatická vila obklopená velkým pozemkem, prostě moderní sídlo někoho, kdo si podobné věci může dopřát.

Asi v půli stoupání k domu jsme se přiblížili k vysokému muži v kostkované košili, který mi postavou i rysy tváře trochu připomínal mladší vydání šerifa ze stařičkého westernu V pravé poledne. A jak se na nás zazubil, napadlo mě, že nejspíš musí jít na nervy všem chlapům v okruhu nejmíň padesáti kilometrů.

A můj dojem, že jsem se ocitl ve zlaté éře Hollywoodu, se vzápětí umocnil. Když jsme šviháka míjeli, Žaneta mu nedbale pokynula jako rozená komtesa, zatímco on jí zasalutoval. A v tu chvíli rázem vypadal zase jako letec z jednoho slavného válečného filmu. Ohlédl jsem se a naše pohledy se setkaly. Fakt celý Gary Cooper. Nebo snad Gregory Peck? Jen s tím rozdílem, že místnímu vydání někdejších idolů Ameriky bylo jenom něco přes třicet.

„Kdo to je?“ neovládl jsem svoji zvědavost. „O něm jsi se mi nezmínila.“

„Už jsi ho viděl, nepamatuješ se? To je Marek. Teda – Marek Klen, tátův řidič, bodyguard, zahradník, údržbář i všechno ostatní, co je potřeba.“

„Taky bydlí ve vile?“

„Bydlí tamhle,“ pokynula k samostatně stojícímu malém přízemnímu stavení u lesa na protilehlé straně pozemku. „Původní majitel vily dal ten domeček postavit pro svého bratra, který byl starý mládenec, a i když žil s jeho rodinou, přece jen prý chtěl mít svoje soukromí.“

Tak řidič… I když jsme se jednou letmo viděli, nepamatoval jsem si ho. Přísahal bych, že Marka Klena vidím poprvé. Když pro Žanetu přijel tehdy po maturitě k Ambassadoru, už se začalo stmívat a on navíc ani nevystoupil. Jakmile bublinkami ovíněná hrdinka dne přisedla, hned s ní odfrčel.

„On je taky starý mládenec?“ napadlo mě.

„Marek? Taky, i když mu letos bude už čtyřicet.“

„Tolik bych mu tedy nehádal,“ podivil jsem se upřímně.

„To víš. Nezanedbává údržbu,“ našpulila Žaneta fialovou pusu.

Zmáčkla jiný čudlík ovladače a pomalu najela otvírajícími se obrovskými vraty do garáže rozměrů leteckého hangáru. Na zemi byla bílou barvou vyznačena parkovací místa pro čtyři auta. Žaneta zastavila mezi čarami jediného volného stání. Napadlo mě, že tolik nádherných auťáků pohromadě jsem ještě v životě neviděl.

Vedle místa, kam zajelo Žanetino volvo, stál vlevo nablýskaný bílý mercedes (už jsem měl tu čest, šofér jím pro Žanetu přijel k Ambassadoru) a vpravo menší červený bavorák, prostě BMW třístovkové řady. A hned vedle něj, na kraji, parkoval můj sen. Byl to offroad proslulé značky Range Rover.

Luxusní džíp se mi líbil z celé garáže nejvíc, i když jediný vypadal zanedbaně. Byl zablácený doslova odshora dolů.

„Otec jel zase rallye,“ vysvětlila Žaneta, když spatřila v mých očích údiv.

„On fakt jezdí závodně?“

„Ale ne, já tomu rallye jenom říkám. Minimálně jednou týdně jezdí do myslivny v Bukově hrát karty. Lesní cesta přes kopec není udržovaná a po dešti potom chudinka džíp vypadá ještě hůř, než kdyby právě absolvoval rallye Paříž – Dakar.“

Vystoupili jsme a já se natáhl dozadu pro kytici.

„Svůj kufřík a raketu si zde nechej. Vrátíme se pro ně, až tě předvedu našim,“ řekla Žaneta.

Když jsem se na betonovém plácku před garážemi rozhlédl, všiml jsem si, že mezi budovou garáže a drátěným plotem, který odděloval pozemek za vilou od lesa, se mezi tújemi a hustými keři krčí dvě menší auta – maličký, červeně svítící Ford Ka a o něco větší, zato značně otřískaný Opel Astra.

„To nejsou naše auta,“ poučila mě Žaneta, když zaznamenala můj pohled. „Fordka patří Markovi a opel zde parkuje pan Motl, otcův kamarád.“

Potom mě od garáží vedla vybetonovanou cestou mezi zdí domu a šípkovými keři kolem celé rozlehlé vily až ke schodům vpředu u hlavního vchodu.

„Vy musíte z garáže vždycky obcházet celý dům?“ podivil jsem se nad nepraktičností řešení přístupu do mastňáckého sídla.

„Ale kdepak. Tenhle pochod kolem baráku absolvujeme jenom se státními a jinými návštěvami,“ ušklíbla se.

„Cože?“ Ač jsem byl z loňska zvyklý na všelicos, smysl „pochodu kolem baráku“ mi unikal.

„Pochop, že naši by mě vydědili, kdybych tě hned napoprvé vzala z garáže zadem chodbou okolo špajzu a kuchyně… Každý vzácný host – a to ty coby seriózní přítel jejich jediné dcery nepochybně jsi

– musí podle táty do jeho domu vstoupit hlavním vchodem. Jsi přece jen profesor, magistr, filozof, tedy v jejich očích něco jako vážený učenec. Máš u nich navíc i vysoký morální kredit, abys věděl.“

„Já?“ vytřeštil jsem oči. „Jak je to, proboha, možné? Vždyť mě ještě neviděli.“

„Mají své informace. Vědí, že jsi dokonce dosud neměl ani žádnou vážnou známost. Teda až na to kratičké extempore s Niki Šebestovou, ale to byl spíš takový oboustranný omyl a trapas. Nicméně i zde v tvůj prospěch hovoří fakt, že i trapasů a omylů se dopouštíš výlučně v rodinách, jejichž konto vykazuje kýžený počet nul.“

Žaneta šaškovala a smála se, až se prohýbala, zatímco já jsem si moc uvolněně nepřipadal. Bylo to pochopitelné. Ona minimálně věděla, do čeho jde. Znala dokonale lidi i prostředí, na rozdíl ode mne tedy mohla být v dobrém rozmaru. Ale co já? Zvládnu to? Nebudu tady zase jednou za výstavního blba? říkal jsem si v duchu.

„Počkej, zastav se na chvíli,“ zarazil jsem ji pod schody u hlavního vchodu. „A okamžitě to vybal. Co všechno jsi jim o mně stihla ještě navykládat?“

Pokrčila rameny. „Nic… Jenom to, co jsem ti teď právě řekla.“

„Tak to ti teda pěkně děkuju… Niki Šebestová, zásnuby, můj omyl a trapas, to se ti fakt povedlo… Co když si vaši o mně pomyslí, že jsem zlatokop, který se pídí po bohatých nevěstách?“ vrčel jsem nespokojeně.

„Nevyšiluj, Honzo, prosím tě… O Dominice Šebestové jsem se zmínit musela. Jakmile tě tady jednou předvedu, naši se před známými nebudou tajit tím, s kým chodím. A otec hraje golf mimo jiné i se starým Pernerem. Jakmile padne tvoje jméno, slovo dá slovo a znáš to… Nakonec semelou úplně všechno. Chlapi jsou slepičí prdelky.“

„Jako by holky nebyly…“

Ale měla vlastně pravdu. Petřin otec, majitel gigantické stavební firmy Perner Bau, měl možnost moje loňské eskapády sledovat hodně zblízka… Nadechl jsem se a pomalu jsem vydechl. Budiž Bohu poručeno, jak se říká v historických románech. Můj úkol skutečně nebyl z nejlehčích.

„Tak mě veď a buď jenom se mnou, lásko sladká,“ připravil jsem kytku do pohotovostní polohy a potichu jsem zanotoval ústřední píseň z už zmíněného slavného filmu High Noon.

Vstoupili jsme do obrovské haly. Dalo se v ní na dvou sofa, několika křesílkách a polstrovaných židlích nejen pohodlně sedět, klábosit, číst noviny, pít kávu nebo pokuřovat, ale zjevně zde bylo možné provádět i všelicos jiného. V jednom rohu stál dokonce luxusní rotoped. Být Šemberou, s klidem tam pořádám i plenární schůze svého šlechtického spolku. Zdecimovaná česká šlechta by se sem určitě vešla bez problémů… Zaujaly mě olejomalby ve zlacených rámech, které znázorňovaly jednak romantické krajinky, jednak idylu venkovského života v epoše vrcholného feudalizmu.

„Pěkně vítám, Žanetko,“ ozvalo se a z jedněch dveří vykoukla čilá, boubelatá starší paní v zástěrce a s čepečkem.

„Paní Andělko,“ oslovila ji zvesela Žaneta, „to je Honza, tedy pan profesor Mahler. Honzo, tohle je paní Hrachovcová, dobrý duch našeho domu. Bez ní by z tohohle baráku byla ruina, ve které bychom všichni nejspíš bídně zahynuli na hlad, svrab, špínu a černé neštovice.“

„Zapomínáš na AIDS a nemoc šílených krav,“ napověděl jsem jí.

„Jedna šílená kráva je tu taky,“ sykla Žaneta.

Paní Hrachovcová – okamžitě jsem si vzpomněl, že je vlastně slečna – náš šepot ale neslyšela, podala mi ruku s rázností venkovského člověka a rozesmála se: „Já a dobrý duch? Žanetka je moc milá a přehání jako vždycky.“

Trochu mi připomínala moji nebožku babičku. Hlavně tehdy, když promluvila.

„Akorát když můžu, ráda pomůžu. A pán a paní jsou uznalí,“ dodala ještě.

„Ujišťuju vás, že Žanetka ani trochu nepřehání,“ lichotil jsem hospodyni. „Pěla na vás ódy, ještě když ani jeden z nás, nemohl tušit, že se s vámi někdy potkám.“

Jen co jsem si se sympatickou hospodyní vyměnil pár slov, začal jsem se pomalu uklidňovat. Napadlo mě, že celá ta návštěva třeba ani takový horor nebude. Taky ovšem byla pravda, že mě – například oproti oslnivému plejboji Marku Klenovi – Žaneta na Andělu Hrachovcovou připravila předem.

Věděl jsem, že dala přednost práci pro Šemberovy před zaměstnáním listonošky. Nebylo asi divu, když za vaření, pečení, praní, žehlení a podobné práce v domě dostávala zhruba dvakrát tolik, než když se za každého počasí trmácela s poštou ve dvou sousedících vesnicích a k tomu nahoru dolů po všech samotách a myslivnách, co jich v okolí bylo.

„Andělka je poklad. A má velice sportovního ducha,“ švitořila Žaneta. „Představ si, že jezdí i na motorce.“

Tomu jsem se upřímně podivil, a tak to Žaneta rozvedla.

„Andělka bydlí až dole ve vesnici, pěšky je to sem daleko, tak ji denně přiváží a večer zase odváží její bratr. To je ten pan učitel, o kterém jsem ti vyprávěla. Přistěhoval se k sestře, když ovdověl. Jezdí stařičkým trabantem, ale kdykoliv se mu ho nepodaří nastartovat, vytlačí z kůlny ještě starší Jawu kývačku. Ta prý chytne vždycky. Je to pohled pro bohy, když vidím, jak se po silnici řítí s Andělkou na tandemu.“

Vyjádřil jsem zdvořilý údiv nad kondicí sourozenecké dvojice i nad technickým stavem motocyklu kdysi světově proslulé značky. Až když Hrachovcová zmizela v útrobách kuchyně a my jsme v hale znovu osaměli, prozradila mi Žaneta, jak se vlastně Andělka stala jejich hospodyní.

Šemberovo rozhodnutí, že post hospodyně dostane listonoška a všechny ostatní zájemkyně ostrouhají, mohlo být pro mnohé zainteresované překvapující. Dvě uchazečky měly na rozdíl od ní nejen odpovídající kvalifikaci, ale i doporučení a hlavně letitou praxi. Odešly s nepořízenou jen proto, že se pán domu seznámil s Andělčiným bratrem. Jakmile se totiž Anděla Hrachovcová vrátila po pohovoru s potenciálním zaměstnavatelem domů, s očima navrch hlavy vyprávěla, že je to nějaký Šembera, šlechtic a přímý potomek pánů z Šemberka. A bratr Antonín, učitel v důchodu, nelenil a okamžitě se k Šemberům vypravil.

„Báječně si s tátou padli do noty,“ líčila mi to Žaneta. „Pan učitel má totiž hobby, které tátu doslova uchvátilo. Sbírá, třídí a sepisuje všechno, co souvisí s historií šlechtických sídel v Čechách a na Moravě. Před pár lety mu vyšla dvoudílná monografie Hrady zemí Koruny české. Svoji kapitolku tam měl i náš rodový hrad. Tátovo nadšení dostoupilo vrcholu, když pochopil, že pan učitel toho o

Šemberku, stejně jako o ostatních hradech, už dnes ví mnohem víc, než zatím vměstnal do těch dvou svazků, a že právě chystá další, zcela přepracované a rozšířené vydání.“

„Našel člověka stejných zájmů,“ řekl jsem.

„Prohlásil, že pan učitel je kanon, což je u něj výraz nejvyššího uznání. Okamžitě jeho sestru zaměstnal – mimochodem s platem, který i mně vyrazil dech – a od té doby snad nebylo dne, aby se s panem Hrachovcem neviděli. Třeba zrovna včera. Pan učitel přinesl obrázky nějakých starých erbů a táta skákal radostí jako klouček, který dostal autíčko na dálkové ovládání.“

Pomyslel jsem si o starostech domácího pána něco v souvislosti s Rotschildovými penězi, nicméně jsem v očekávání věcí příštích prozíravě mlčel. Na komentáře bude dost času, pokud to všechno úspěšně zvládneme… Ale to už Žaneta otevřela další dveře, a když jsem na jejich prahu zaváhal, postrčila mě dovnitř. Ocitl jsem se v honosné jídelně. Tam nás – jak už to při nástupních audiencích bývá – očekával panovnický pár.

„Vám to spolu ale sluší,“ dolehl k mým uším zvučný alt.

Znělo to povzbudivě, ale mě to tedy nepovzbudilo ani za mák. Na pokraji mrákot jsem se s Žanetou po boku vydal k dvojici sedící u stolu. S každým krokem jsem měl stále větší chuť vzít do zaječích. A vůbec – potřebuju tu fabii tak nutně? Ale překonal jsem to. Zaťal jsem zuby a snažil jsem se alespoň nevypadat vyplašeně. Žanetin ideální partner musí být přece vyzrálý, vzdělaný mladý gentleman brilantního intelektu, kterého prkotina, jako je setkání s rodiči jeho vyvolené, nemůže vyvést z míry.

„Rukulíbám, dobrý den,“ zadrmolil jsem.

Od stolu povstal obtloustlý padesátník v dokonale padnoucím šedém obleku a bílé košili s kravatou. Na kravatě mě upoutala masivní zlatá spona, v jeho obličeji knírek, který se kdysi nazýval muška.

Šembera působil dojmem spokojeného bohatého chlapa. To až když jsem měl možnost v jeho společnosti prodlévat dostatečně dlouho, všiml jsem si, že skrz fasádu bohorovného blahobytu probleskne občas i něco jiného. Ve chvílích, kdy se plně nekontroloval, měl Šembera těkavé a uhýbavé oči. Kdybych to musel pojmenovat, řekl bych, že v takovém okamžiku byla v jeho pohledu nějaká nejistota.

Ale hned jsem ho vzal na milost. Spíš by se člověk musel divit, kdyby ho jeho životní peripetie nějak nepoznamenaly. Uměl jsem si to představit… Kádrový vyděděnec se za komunistů většinu života užíral v paneláku, pak mezi čtyřicítkou a padesátkou přišel sice ke jmění, ale to se zdálo být zpočátku nezpeněžitelné. Až před padesátkou nakonec díky stavbě dálnice shrábl balík. A to tak

veliký, že by se při pochopitelném návyku na dosavadní způsob života možná ani nedal utratit v jedné generaci. Celý život obracel každou korunu a najednou si mohl koupit, co si zamanul. Není to snad dostatek důvodů k poněkud zvláštnímu pohledu na svět?

Nechci ale vzbudit dojem, že se snad pan Šembera choval nějak divně. Toho, co jsem se pokusil popsat, si nikdo nemohl dost dobře všimnout při běžném setkání. Žanetin otec se musel většině lidí jevit stejně jako v prvních minutách mně, tedy jako blahobytný člověk, hýřící srdečností, který kamkoliv pohlédne, tam rozsévá dobrou náladu.

Šembera se pochopitelně od stolu nezvedl sám. Jeho manželka – od Žanety jsem už věděl, že je o osm let mladší než její manžel – vypadala opravdu mladě. Už na první pohled byla zřejmá její podoba s Žanetou. Tím mám na mysli podobu jen co do rysů tváře, jinak už matka patřila do váhové kategorie zralých žen. Ale zatímco většina jejích vrstevnic bývá oplácaná tukem na způsob rozkynuté bečky,

paní Šemberové naštěstí do mánesovského ideálu hanáckého venkova ještě dost kilogramů chybělo. V momentě, kdy si žena musí podle jadrného moudra mojí babičky „vybrat mezi ksichtem a prdeli“, si ona vybrala tvář a rozhodně neprohloupila. Macatější zadek není pro mnohé vůbec žádnou vadou

na kráse. A je otázka, kolik mužů by bylo nadšeno sportovní figurou, ke které by patřil svraštělý opičí obličej.

Když se mě mnohem později na ni zeptal můj táta, zkušený arbitr ženské krásy, odpověděl jsem mu popravdě: „Bylo jí čtyřicet tři a ty bys, jak tě znám, možná řekl, že má trošku nadváhu, ale určitě bys hned dodal, že má především pořád břink.“

I dnes, když uplynul už víc než rok od událostí, které se vám snažím vylíčit, kdykoliv jsem potkal paní Šemberovou, pokaždé jsem jí v duchu složil poklonu. Pro mnohé muže musí být pořád ještě sexy…

Ale vraťme se zase zpátky k mé „nástupní audienci“. Uvítací ceremoniál zahájila v souladu s protokolem hlava rodiny. Šembera povstal, odsunul křeslo, z něhož se zvedla jeho choť, a vyšel nám vstříc.

„Vítejte,“ řekl a napřáhl ke mně pravici. „Už vás netrpělivě čekáme… A především nám, pane profesore, promiňte, že jsme vás sem dnes vylákali. Ale Žanetka nám toho o vás povídala tolik, že jsme ji už museli přemluvit, aby vás před námi pořád neschovávala… Ale hlavní věc je, že jste konečně tady. Jsme opravdu velmi potěšeni.“

Poslední potomek rytířů z Krásné Hory mluvil nejen vybraně a gramaticky správně, ale i rychle. Nepřeháním, pokud řeknu, že s kadencí kulometu. Žaneta mě sice připravila na skutečnost, že je pán domu „poněkud řečný“, ale nečekal jsem, že na mě zároveň s nataženou pravicí vychrlí takový vodopád. Naštěstí to byly samé konvenční řeči, které nevyžadovaly žádnou reakci. Tak jsem mu jenom dlouze v předklonu stiskl ruku a nesrozumitelně jsem přitom zamumlal, že potěšení je „zcela, ale zcela na mé straně“. Pak jsem okamžitě předal paní domu kytici a náznakem jsem políbil hřbet její napřažené ruky.

Poděkovala a okamžitě se i ona jako na povel začala nad kyticí i nade mnou rozplývat. Měla opravdu zvučný hlas, kterým snadno překřičela svého sice neustále a rychle, ale většinou tlumeně hovořícího manžela. „Vítám vás, pane profesore… Já jsem věděla, že Žanetka bude po mně, tedy že bude mít na partnera vysoké nároky… Ale že si vybere tak vzdělaného muže a tak velkého fešáka, to jsem tedy netušila. Škoda, že nejsem sama mladší,“ řekla a rozesmála se. „Rozhodně jsem se v tomto ohledu ve své dceři nezklamala… A copak dělají vaši páni rodičové?“

Paní Šemberová věru nemarnila čas. Tu s výkřiky a chichotáním zdařile předváděla potřeštěnou puberťačku, tu mi lehce erotickým tónem namazala kolem úst příslovečný med, aby mě – aniž by ztratila jedinou vteřinu drahocenného času – jako výstavní semetrika a matka dcery v jedné osobě – začala hned bez skrupulí kádrovat. To tedy byla síla… Ale v tomto směru mě královna matka nezaskočila, na záludné otázky mě Žaneta prozíravě připravila.

„Rodiče? Děkuju za optání, jsou oba zdraví,“ nespěchal jsem s odpovědí, na kterou byla zvědavá.

„To mě opravdu těší… Ale já jsem měla na mysli spíš jejich profesi…“

„Oba pracují celý život ve školství, milostivá paní,“ ukojil jsem její zvědavost.

Nad každou lží světa kraluje polopravda. Šlo přece o to, abych byl uznán hodným pobytu ve zdech vytapetovaných podobiznami jednoho vyceněného a několika vážných pánů v lesku a zbroji a

půvabné dámy v načančané krinolíně, pobytu u oválného stolu pod křišťálovým lustrem, na jednom z dvanácti sedátek proslavené značky Thonet, vyleštěných ctihodnými zadky… Koutkem oka jsem zaznamenal, že moje maturantka jen stěží přemáhá smích.

„Bingo,“ sykla tak, abych to slyšel jen já.

Zjevně ocenila, jak jsem prodal nikterak mimořádný fakt, že jsem synem školníka a kuchařky ze školní jídelny. Žaneta měla určitě spoustu nectností jako každý, ale společenský status jejího otce jí do hlavy nestoupl. Jí ne. Jistěže nemohla mít ze snobských rituálů a aristokratického pozlátka stejnou legraci jako já. Byla ve složitější situaci. Byla by hloupá, kdyby něco namítala proti milionům z tatíčkovy restituce. Ale o tom, že se s jeho hrou na feudála uprostřed kapitalizmu neztotožnila, svědčily třeba už jen ty levné džíny a trička z tržnice, ve kterých běhala mnohem raději než v seriózních kostýmcích.

„To je náhoda, Honzo. Myslím takovou tu věrnost resortu. Naši celý život dělali zase ve zdravotnictví,“ přispěla pak do diskuze s andělsky nevinným výrazem.

Nesdělovala mi tím pochopitelně žádnou novinku. Co mi o Šemberových neprozradila sama, vytáhl jsem z tety Kláry, která je v naší rodině něco jako CIA a KGB dohromady, jak ji škádlíme. Dělala recepční a loni to dotáhla na šéfku provozu celého hradeckého Sporthotelu. Zná mraky lidí a ví o nich i to, co oni nevědí.

Od ní vím, že Šemberovi dlouhá léta žili v mém rodném Hradišti v šedivém paneláku na sídlišti jako jedna z mnoha anonymních rodin. Za celé dlouhé roky nikdy nikde nepadlo ani slovo o jejich šlechtickém původu. Bývali úplně nenápadní. Paní Šemberová pracovala jako instrumentářka na zubním a její manžel jezdil v nemocnici se sanitkou. Společenskou propast mezi manžely Šemberovými a lidmi, jako jsou třeba moji rodiče, vyhloubily až majetkové restituce „po zatím posledním převratu“, jak říká s oblibou ředitel Hrobař.

Žaneta vzala matce vítr z plachet. Kdyby se dál vyptávala na působení mých rodičů ve školství, vystavila by se riziku, že bude muset vybalit i svoji a manželovu roli ve zdravotnictví. A jak známo – snobi se uvádění románových příběhů na pravou míru děsí.

„Pavlíno, přece nebudeme hosta zpovídat, vždyť sotva dorazil,“ usměrnil Šembera zvědavou manželku. „Žanetko, zaveď pana profesora do jeho pokoje, ať si může odložit, a potom ho můžeš ještě třeba trošku provést domem. Aby u nás trefil všude, kam potřebuje… A až to absolvujete – řekněme tak asi za půl hodiny – mohli bychom se sejít vedle v pánském pokoji na malé občerstvení.“

„Ano, tati, rozkaz,“ zašaškovala Žaneta.

9

Byli jsme tedy podmínečně propuštěni a poslušně jsme se vydali na exkurzi. Vrátili jsme se do haly, kde mě Žaneta poučila, že kromě dveří, kterými jsme právě vyšli z jídelny, a dveří, jimiž se po našem příchodu paní Hrachovcová vrátila do kuchyně, jsou zde ještě dveře třetí, jimiž se prochází do předsíně se třemi dalšími dveřmi. Ty vedou ke dvěma pokojům pro hosty a do „pánského pokoje“,

který před chvílí zmínil její otec.

Pod schody se skrývaly ještě čtvrté dveře, jimiž se procházelo do garáže. Musel jsem si tam vyzvednout svůj kufřík a tenisovou raketu.

Žaneta byla zvědavá na moje první dojmy.

„Šok,“ odpověděl jsem upřímně. „Z garáže, kde si připadám jako na autosalonu, se vracíme do haly, kde si připadám jako na zámku. Mluvíte o pokojích pro hosty, o pánském pokoji…“

„Otec je nejvíc hrdý na suterén. Má tam teď saunu a bowlingovou dráhu,“ uchechtla se.

„Ještě heliport a budu mít pocit, že jsem u Roberta Redforda,“ řekl jsem.

„Vidíš. A narodila jsem se na sídlišti. To jsou paradoxy.“

„No právě. Nenapadlo tě, že by se třeba někdy mohlo něco stát?“

„Jak stát?“

„Že ti to všechno tady třeba jednou zase někdo sebere.“

„To tady už bylo. Pan učitel říká, že se dějiny neopakují.“

„Tím bych si nebyl až tak jistý. Tobě je dvacet, mně jenom o čtyři roky víc. Co my víme… Můj děda vyprávěl, že jenom za jeho života se dějiny přepisovaly čtyřikrát. Co když i my stihneme pár dějepisů?“

„Mluv tišeji,“ napomenula mě, protože jsme se mezitím už zase vrátili do haly. „Tady by to nepochopili… Raději půjdeme nahoru.“

Hlavou mi probleskl stařičký ruský vtip. Když se podroušený Ivan Ivanovič na večírku v Paříži jako zlatý hřeb večera rozhodne vykonat velkou potřebu do klavíru, krajané ho od koncertního křídla odhánějí se slovy; „Nedělej to, Ivane Ivanoviči, tady by to nepochopili.“

Když mi Žaneta pokynula k dřevěnému schodišti, začal jsem je zdolávat a ona mě následovala. Zdola k nám dolehl zvuk otvíraných a zavíraných dveří, kroky a pak ženský hlas: „Andělko…“

„To jsem já,“ odpověděla Žaneta.

„Ty?“ podivil se hlas pod schody. „Myslela jsem, že jsi…“

Žaneta obrátila oči jako Hurvínek a s pokrčením ramen mi pokynula, jako že ji to sice otravuje, ale že bychom asi měli dolů.

„Zuzanko, dovol, abych ti představila profesora Mahlera,“ pronesla podezřele medovým hlasem.

Hlas, který jsem před chvílí zaslechl, patřil drobné, docela pohledné blondýnce, která byla asi stejně stará jako já. Na první pohled na ní bylo nápadné, že – ač ve tváři hezká jen průměrně – byla obdařena vnadami rozhodně nadprůměrnými.

„Mahler, teda Honza,“ řekl jsem, protože mi připadalo pitomé hrát si na profesora.

„Zuzana,“ napodobila mě i ona. Překvapilo mě, jak nečekaně silně mi zapumpovala pravicí.

„Žaneta mi už stihla povyprávět o rodině všechno možné, ale mám pocit, že vás mi zatajila,“ zažertoval jsem.

S dívkami, které byly obdařené takovými vnadami, jsem vždycky žertoval rád. Pokud bych si směl – čistě teoreticky – vybrat, s kým v tomto domě zhřeším, nebyla by to Žaneta, ale tohle žihadlo.

„Žanetka je v tom nevinně, jako ostatně vždycky a ve všem,“ zubila se Zuzana, zatímco ironie ukapávala z jejího hlasu málem viditelně. „Nebylo co zatajovat. Nepatřím do této ani do žádné jiné významné rodiny, nejsem vůbec zajímavá. Ve vile pobývám jenom dočasně. Dokonce mám k tomu takový dost hloupý důvod. Vydělávám si zde na chleba.“

„Nelituj ji, Zuzka si zde, pokud je mi známo, vydělává celkem příjemně,“ přitvrdila i Žaneta.

„Promiňte mi, že jsem vás vyrušila, Honzo. Od mých dveří nebylo vidět, kdo je na schodech,“ věnovala mi Zuzana zářivý úsměv, zatímco Žanetu už ignorovala.

„Prosil bych – Honzo ty,“ usmál jsem se, jak nejsvůdněji jsem uměl.

„V tom případě i já prosím Zuzano ty,“ opětovala úsměv.

„Jestli dojde na polibky, odcházím,“ ozvala se Žaneta a možná to dokonce myslela vážně.

„Tak co, Zuzko, dojde?“ zasmál jsem se.

„Neskoršie, miláčik,“ ušklíbla se Zuzana vyzývavě.

Mělo-li se jednat o milé žertování, nějak se nevyvedlo. Když Žaneta stáhla fialovou pusu do znechucené grimasy a postrčila mě za loket ke schodům, Zuzana okamžitě zvedla nos a nasadila pohrdavý výraz. To setkání jí muselo jaksepatří hnout žlučí, protože se otočila jako voják na cvičáku. A prošla halou zpátky k pokojům pro hosty, odkud před chvílí vyšla.

„Nevěděl jsem, že u vás pracuje i nějaká holka,“ podivil jsem se, když jsme se Žanetou pod schodištěm osaměli.

„Tvoje nová kamarádka pracuje pro pana Motla, který u nás bydlí.“

Ojetý opel, naskočilo mi okamžitě. Ale nahlas jsem řekl jenom: „Jakápak kamarádka… A co vlastně Zuzana dělá?“

Žaneta si povzdechla. „Kdo se moc ptá, bude brzo starý. Ale budiž. Musíš se v tom zvěřinci trochu orientovat… Pan Motl oficiálně tvrdí, že Zuzana je jeho neteř a že mu dělá asistentku, a proto zde i bydlí. Neoficiálně je jasné především to, že milá Zuzana je vyčuraná až na půdu.“

„Proč? Není jeho neteř a nedělá mu asistentku?“

Žaneta mávla rukou. „Je to složitější a možná na to přijdeš sám. Ale kvůli tomu zde nejsi. Dám ti jenom maličké přátelské varování: ruce pryč od Zuzany.“

„Ale já přece…“

„Další kusy ve zvěřinci jsou otcovi zaměstnanci. Jsou jenom dva a oba je už znáš. Když jsme přijížděli, viděl jsi Marka Klena, šoféra, montéra, zahradníka a tak dále, a potom jsme potkali Andělku Hrachovcovou, naši hospodyni. Nikoho jiného nezaměstnáváme.“

„Počkej, Žaneto,“ zarazil jsem ji. „Nemám zájem udělat nějaké faux pas. Co zde dělá nějaký pan Motl a jeho neteř, když nepracují pro tvého otce? Ani příbuzní nejste, říkala Zuzana. To zde bydlí v pronájmu?“

„Myslíš, že si naši přivydělávají pronájmem?“ rozesmála se mé bizarní představě. „Otec a Motl spolu podnikali a asi zase něco chystají. Můj rodič mívá různé záchvaty. Prohlásil, že aspoň budou v pokojích pro hosty větrat, a oba tam nastěhoval. Motl bydlí vlevo a Zuzana vpravo. I když…“

„I když co?“ zavětřil jsem.

„Nic. Prostě to zpočátku s tím rozdělením pokojů tak přísně nebrali.“

„To jako Motl se svojí neteří?“

„Zuzana s největší pravděpodobností není žádná Motlova neteř.“

„A teď už to berou přísněji?“ zajímalo mě. Chlapi jsou zvědavci a drbny, i když vždycky tvrdí opak.

„Že váháš… Zuzana má už jinší ambice,“ ušklíbla se Žaneta.

„A co na to ten Motl?“ napadlo mě.

„Viděl jsi jeho auto? Nebýt Zuzany, je na mizině.“

„Ona ho snad živí?“ podivil jsem se.

„Jak se to vezme. Motl je mazaný. Dá se říct, že žije ze Zuzaniných hrátek… Ti dva, to je síla. Musí se brát s nadhledem,“ odpověděla Žaneta nejasně.

Raději jsem se dál nevyptával. Mluvila o nadhledu, ale cítil jsem, že právě ona ve vztahu k Zuzaně nadhled postrádá.

„Myslíš, že pana Motla vůbec uvidím?“

„Přinejmenším u večeře,“ přikývla.

A když viděla, že mi ten záhadný muž pořád nejde z hlavy, nakonec mi o něm přece jen pověděla víc. Motl byl sice o pár roků mladší než její otec, ale znali se již dlouho, protože – stejně jako Herr von Schönberg, když byl ještě plebejským Šemberou bez predikátu – i on jezdíval v hradišťské nemocnici se sanitkou.

„Kdybych byl na místě tvého otce, nikdy bych nezaměstnal někoho, kdo by mi mohl připomínat staré krušné časy,“ mínil jsem zcela vážně.

„Otec to asi tak nebere… Se sanitkou jezdil i Marek Klen. Ten byl ovšem z celé té jejich party

bezkonkurenčně nejmladší.“

„Bývalý saniťák přijde k titulu a penězům a postará se hned o dva kolegy?“

„Zaměstnal jenom Marka, Motl se dal na podnikání sám. Pronajal si opuštěný hangár, který patřil kdysi Svazarmu, a rozjel v něm diskotéku. Měl velkolepé plány, ale žádné zkušenosti. Nakonec musel diskotéku zavřít a hrozilo mu, že půjde sedět. To už se ale táta dostal k penězům, všechno za kamaráda zatáhl a půjčil mu na rozjezd dalšího projektu.“

„Další diskotéky?“

Žaneta zavrtěla hlavou. Napodruhé to byl luxusní noční klub Tahiti. Motl vsadil na vybrané jídlo a pití, k čemuž svým hostům dopřával hodně sentimentálních melodií s trochou striptýzu. Pro ty nejbohatší a nejnáročnější měl nahoře i několik pokojíčků s dámskou obsluhou. V Hradišti nikdy nic podobného nebylo.

„A uspěl s tím?“ zajímalo mě.

„Zpočátku ano. Žvýkající hošani, navlečení do fialových sak, s černým kufříkem v jedné a velikým mobilem v druhé ruce, Tahiti milovali. Když ale začala lumpenburžoazie z počátku devadesátých let odpadávat, začala klesat i návštěvnost Tahiti. A ti, co přišli po nich, znamenali pro Motlovy podnikatelské záměry přímo pohromu. Mladí podnikatelé a manažeři s vysokoškolskými diplomy, hoši z poboček zahraničních bank a jim podobní začali vyhledávat podniky, ve kterých měli o exkluzivitě jiné představy než někdejší saniťák. I když, jak občas tvrdí můj drahý otec, Motl byl u sanitky za čtyři doktory.“

„Takže to dlouho netrvalo a Motl zkrachoval podruhé,“ hádal jsem.

„Zase ne tak docela, dopadlo to zhruba stejně. Nezbohatl, ale ani neprodělal.“

„A tvůj otec mu i po této zkušenosti chce svěřit nějaké peníze?“ podivil jsem se.

„Už se stalo. Půjčil mu na kamion. Motl začal z Itálie vozit hadry do sekáčů a kudy chodil, vykřikoval, že tohle teda je konečně to pravé… Pak si na něho za hranicemi počíhali tvrdí hoši, které najala konkurence, a Motlovi lidé jenom valili oči, jak rychle dokázali náklad kamionu přeskládat do několika malých náklaďáků a dodávek. Ale Motl si nedal říct. Takže podruhé to bylo tvrdší. To mu už zmizelo nejen zboží, ale i celý kamion, takže pan podnikatel se mohl jít klouzat.“

Řekl jsem, že být na místě jejího otce já, vyrazím milého pana podnikatele takovou rychlostí, že se zastaví až někde dole u habrovské myslivny.

„Otec je k němu opravdu nepřiměřeně velkorysý… Ale má proč,“ řekla záhadně Žaneta.

„Jedna věc je velkorysost a financování nápadů někoho, kdo zatím zkrachoval ve všem, do čeho se pustil,“ vrtěl jsem hlavou, „ale je zde i zvláštní otrlost toho druhého. Kdyby mně jednou ukradli celý náklad a podruhé náklad i s kamionem, skončím asi na jednotce intenzivní péče nebo rovnou v blázinci. Ve snu by mě nenapadlo rozjíždět další podnik. Notabene s někým, z koho jsem už opakovaně vydyndával prachy, abych je pak buď rovnou prošustroval, nebo se o ně nechal obrat… Proto musím obdivovat Motla ještě mnohem víc než tvého otce.“

„Zboží bylo do nějaké částky pojištěné,“ zmínila Žaneta konečně jednu okolnost, která hovořila v

Motlův prospěch. „Pojišťovna se prý cuká, ale táta tvrdí, že z ní Motl nakonec přece jen něco málo vyrazí.“

„Ale stejně. Pokud ten pan Motl neskončil se ztrátou, skončil na nule. A tvůj otec si ho zde ubytuje i s asistentkou… To tedy musí být přátelství.“

„Jsou věci mezi nebem a zemí, pane profesore,“ ušklíbla se Žaneta a pokynula mi k dvoukřídlým dveřím přímo naproti schodišti. „Račte vstoupit do našeho obýváku.“

Obrovský obývák zaujímal asi dvě třetiny celé plochy poschodí. Honosně zařízený salon měl zjevně jediné poslání – každého návštěvníka jednoduše ohromit. Nad krbem se vyjímal nepřehlédnutelně veliký, ve zlatě, červeni, černi a modři vyvedený erb, zvětšenina toho, který jsem už znal z Petřiny navštívenky.

„Ten erb vypadá velkolepě,“ přikyvoval jsem uznale.

Kromě dřevěného táflování všech viditelných stěn, majestátního koženého sofa, kožených lenošek v půlkruhu před krbem, tří stolků a několika menších křesel, potažených látkou s typicky secesními vzory, zde bylo porůznu rozestavěno i všechno ostatní, co dnes v pokojích nejbohatších z českých bohatců asi bývá.

„Otec si potrpí i na elektroniku,“ upozorňovala mě Žaneta.

Rozhlédl jsem se. Jeden kout se mohl směle nazývat „audiovizuální“. Mohutná obrazovka plazmové televize, velké reproduktory na způsob domácího kina, elegantní věž se všemi typy přehrávačů a rekordérů… Ale moje oči se pořád nedokázaly odtrhnout od mohutného krbu se dvěma zkříženými šavlemi nahoře. Na krbové římse stály nepochybně pravé a nepochybně drahé sloupkové hodiny a začernalé i vycíděné poháry. Kam jen oko pohlédlo, všechno bylo velice autentické a velice působivé.

„Nechceš si dát životabudič? Budeš to možná dole potřebovat,“ nabízela iniciativně Žaneta.

Asi měla své zkušenosti. Nějakým záhadným způsobem na dálku v jiném koutě otevřela a vzápětí rozsvítila bohatě zásobený bar. Už jen z pouhého pohledu na tolik lahví s pestrými vinětami by se leckomu mohla zatočit hlava.

„Dík,“ odmítl jsem okamžitě, „raději ne. Musím mít – pokud možno – mozkovnu v plném provozu. V zájmu nás obou.“

Na cokoliv jsem se podíval, všechno do světa hlásalo, že ten, kdo si to pořídil, je dávno za vodou. V hlavě mi varovně zablikala kontrolka, která mi připomenula můj loňský malér… Ale i tak jsem musel úplně upřímně obdivovat všechny ty podél zdí stojící vyřezávané těžké komody a prosklené skříňky, napěchované broušeným sklem a nepochybně drahým porcelánem. Jednu stěnu kupodivu zabírala velká knihovna, narvaná až do stropu knihami. Některé hřbety jsem identifikoval i na dálku. Ten, kdo knížky vybíral, neměl věru špatný vkus. Ale to pochopitelně neznamenalo, že to byl zrovna Ritter von Schönberg nebo jeho choť. Třeba to nakoupil na metry.

„Líbí?“ pousmála se Žaneta.

„Zle si na samotě u lesa nežijete,“ bylo jediné, na co jsem se zmohl.

Nádech jemné ironie mě připravil o zbytek sil. Chtěl jsem před Žanetou zakamuflovat, že školníkův

synek má srdce v kalhotách… Neměla mě sem vodit, skřípal jsem zuby. Spolužačka Slovenka s oblibou používala rčení, že je „ako v pomykove“. Tak jsem aspoň konečně věděl, co to znamená… Okázalý luxus sídla Žanetiných rodičů mi prostě vyrazil dech.

„Až na ty šílené hradby a věže vila ujde,“ přijala můj kompliment Žaneta.

Na zrcadlově lesklých parketách se vyjímaly nepochybně pravé perské koberce, dokonce všude ve dvou vrstvách na sobě a s visačkami pravosti. Na zdech – v místech, kde nestály knihovny, komody nebo „skleníky“ – visely čtyři velké a na první pohled hodně staré olejomalby. Začernalá, popraskaná plátna znázorňovala výjevy z holandského nebo nějakého podobného pobřeží. Tak nějak to asi vypadá v Louvru.

Nakonec mi proti mé vůli uklouzlo: „Máte to tu fakt super.“

Rodiče mé loňské známosti byli po přeslici zbohatlíci už třetí generace. Myslel jsem, že je to dost, ale kam se hrabali na pána z Šemberka! Ten musel mít na pavouku svého rodokmenu nejmíň takových deset nebo i dvanáct generací předků s modrou krví. A pěkně zazobaných!

„Tamhle má otec pracovnu a na druhé straně mají naši ložnici,“ předváděla Žaneta zasunovací dveře na protilehlých místech obývacího prostoru. „Dá se tam vejít i z chodby od schodiště.“

O pracovnu ani o ložnici jsem už zájem neprojevil. Stačilo mi, co jsem viděl.

„Jinak je na patře ještě jedna menší ložnice, pak šatna, převlékárna, minikuchyňka s ledničkou a pochopitelně i koupelna. Je ze všech našich koupelen, jsou tady ještě dvě další, největší.“

Jenom jsem vrtěl hlavou. „Víš ty vůbec, co je to bojovat o jeden hajzlík?“

Zasmála se a oznámila mi, že prý i tady, když si jednou její rodiče pozvali větší počet hostů, nastala chvíle, kdy nestačily ani ty tři koupelny a domácí se museli obětovat a vyrazit zadní brankou do lesa.

Pak mě Žaneta zavedla ještě o patro výš, do podkroví. Tam byla její ložnice a hned naproti ní pokoj, pro tento víkend přidělený mojí maličkosti. Žádná z těch dvou menších místností mě už naštěstí nešokovala. Byly zařízené velice podobně, s tím rozdílem, že její byla od podlahy ke stropu plná klasických dívčích propriet, zatímco moje působila málem až kasárensky stroze.

Každá ložnička měla i malý balkonek, ze kterého jsem – když jsem se vyklonil – dohlédl jak vpředu k vratům, kterými jsme vjeli dovnitř, tak k brance za domem, která vedla do lesa. Když jsem se pozorně zadíval rovně před sebe, rozeznal jsem, jak v husté zeleni – zhruba v místech, kde končil pozemek a začínal les – prosvítá zeď, okenní rámy a dveře obydlí fešáka Klena.

„Tady je naše společná koupelna,“ odvolala mě z pozorovatelny Žaneta.

Konstatovala trochu omluvně, že moje ložnice vypadá tak neosobně proto, že „většinou leží ladem“. Jen občas prý posloužila jejím kamarádkám, pokud se u ní na návštěvě zdržely přes noc.

Zavedla mě i na půdu, kde její otec vybudoval malou amatérskou observatoř s opravdickým hvězdářským dalekohledem.

„On rozumí astronomii?“

„Řekla jsem přece amatérskou… To je prostě on. Čas od času ho popadne nějaký záchvat činorodosti. Podle pana učitele patřil jeden Šemberk k družině astrologů císaře Rudolfa. Tak se ten poslední aspoň občas kouká z půdy na hvězdy.“

Pak se Žaneta omluvila a odešla do své ložnice. Vybalil jsem si tedy „u sebe“ a ve společné koupelně jsem si opláchl ruce a obličej. Sněhobílé froté ručníky se zlatým erbem byly na omak měkké a hebké. Usedl jsem na zaklopený klozet. Tak teď to tedy teprve vypukne naplno, pomyslel jsem si. A hned se zase objevily pochybnosti, jestli dělám dobře… Pokud mám splnit, kvůli čemu jsem byl najat, nebude to žádná procházka růžovou zahradou, ale pořádná fuška. Žaneta mi ale naštěstí nedopřála k dlouhé meditaci čas.

Zaťukala na dveře a řekla: „Už bychom měli jít, Honzo. Nikdy není dobré, když naši čekají zbytečně dlouho.“

Sestoupil jsem s ní tedy poslušně do haly v přízemí. Prošli jsme dveřmi do předsíně, z níž se vpravo a vlevo vchází do pokojů pro hosty, a vzadu – třetími dveřmi – se vstupuje do pokoje, který se u Šemberů nazývá vznešeně „pánský“. Jako v nějakém černobílém filmu pro pamětníky… Ke třetím dveřím jsme ale nedošli.

Ze dveří na levé straně totiž vyšel vysoký a vyzáblý muž. Vlastně ani nevyšel, spíš vystartoval takovou rychlostí, že už nedokázal zabrzdit. A plnou parou – i když nebyla zase tak veliká – do mě v úzké chodbičce narazil.

„Pardon, promiňte,“ usmál se nejistě.

„Vy promiňte mně. Byla to moje vina,“ řekl jsem, i když to nebyla pravda.

Ale vzal jsem to na sebe. Chlápkovi už stoprocentně táhlo na padesátku a já jsem okamžitě pochopil, že mám tu čest s přítelem domácího pána, neúspěšným podnikatelem a kdysi saniťákem, který prý býval za čtyři doktory.

Kam to kdysi dala Zuzana oči? Asi když Pánbůh naděloval rozum, ona stála frontu na prsa… Pan Motl nebyl objektivně ani tak moc vysoký, jak byl doslova vychrtlý. Nepřiměřená vyzáblost opticky umocňovala jeho výšku. Nedivil jsem se ani trochu, že vztah falešné neteře a nepravého strýčka už pozbyl charakteristiku, které si Češi zvykli říkat „nadstandardnost“. S ním šla Zuzana hluboko pod svoje možnosti.

Muž, kterého jsem okamžitě identifikoval, vypadal dost zaraženě. Hleděl na mě, jako by mě odněkud znal, nebo spíše jako by se mě polekal.

„Sakra,“ vyhrkl zaraženě, „tak už jste tady.“

„Prosím?“ zarazil jsem se.

„Vy jdete za mnou, viď,“ zazpíval Motl po česku, ale pochopil jsem, že je to spíše tón oznamovací než tázací.

„Řekl bych, že se mýlíte,“ řekl jsem způsobem, který mi připadal šlechtickému sídlu přiměřenější.

„Promiňte, spěcháme,“ řekla Žaneta, ale hubeňour, jehož rty pořád křivil nejistý úsměšek, jako by ji nevnímal.

„Vy fakt nejdete za mnou?“ ujišťoval se nedůvěřivě.

„Nejdu,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Není na pány,“ vyprskla Žaneta.

„Nejste ani od policie či od pojišťovny?“

„To tak ještě,“ ušklíbl jsem se pobaveně. Uklonil jsem se a představil: „Mahler.“

„Motl,“ napřáhl chlápek pravici.

Rysy jeho tváře úlevou povolily. Se zájmem jsem si ho prohlédl zblízka. Na řidiče sanitky zrovna nevypadal. 1 když jak vlastně vypadají řidiči sanitek? Motl měl malinkaté myší oči a nad nimi coby kontrast zase vysoké, rozbrázděné čelo. A pořád jako by se něčemu sice mírně, ale hodně křečovitě usmíval… Kdybych ho měl charakterizovat jenom na základě prvního dojmu, řekl bych, že je to člověk ničím pozoruhodným nevynikající, hodně nejistý a přisadil bych si i na nějaké to máslo na hlavě. Na rozdíl od Šembery bych si ho za společníka v podnikání nezvolil, ani kdybych o něm nic víc nevěděl.

„Honza je v Hradci profesorem na gymnáziu. Přijel k nám na víkend,“ švitořila Žaneta.

Nejspíš chtěla společenským plácáním zahladit trapas, že se otcův přítel a obchodní partner předvádí jako strašpytel, který v každém neznámém člověku vidí buď muže zákona, nebo likvidátora z pojišťovny.

Pak i mně stejným tónem zopakovala to, co mi už stihla povědět předtím: „Pan Motl je tátův dlouholetý přítel a obchodní společník.“

„Pokud se tady na tom Vystrkově zdržíte, budu se těšit, že dáme ňákej klábos,“ prohlásil česky zpěvavě hubeňour s permanentní křečí v úsměvu. „Ale teď mám ještě rachotu. Musíme se Zuzankou projít všechny dnešní maily. A na to, co nepočká, rovnou vodpovědít.“

„Je pátek odpoledne a vy chcete ještě pracovat?“ podivil jsem se, aby řeč nestála.

„Pátek nebo svátek, práce je jedinej důvod, proč jsem tady,“ odvětil Motl tónem člověka, kterému nejenže nekradou kamiony, ale který dnem i nocí řídí něco na způsob ČEZu nebo RWE. „Žanetko, jestli uvidíš Maxe dřív než já, řekni mu, že mám ňáký novinky vod rákosníků. De vo velikánskej kšeft. To by starýho Maxíka mělo zajímat.“

„I my musíme chvátat. Když čekají naši, je omluvou jenom smrt,“ zazubila se na Motla Žaneta.

Motl možná coby saniťák byl „za čtyři doktory“, ale teď se mi jevil jako ustrašený a roztěkaný sušinka, který zoufale hledá způsob, jak se dostat k penězům, a nekontroluje se ani natolik, aby zamaskoval svůj periferní akcent.

Když zapadl do dveří naproti, sáhla Žaneta po klice dveří „pánského“ pokoje. Otevřít ale nestihla, protože se ozval její mobil. Zahrál jí Valčík na rozloučenou.

„Co se děje?“ zeptala se nepříliš vlídně, když navázala spojení. „Cože? Ne… Proč mi vlastně voláš? Už jsi to s ní konečně skončil?“

Potom chvíli poslouchala a vzápětí volajícího nevybíravě sjela: „Tak tohle vykládej někomu jinému.“

Na okamžik se zase odmlčela, ale pak se nadechla a řekla tvrdě: „Mám oči, ne?“ A zase se odmlčela.

„To záleží na tobě,“ prohodila potom. „Nečekáš snad, že to budu rozebírat právě teď. Promiň, ale v tuto chvíli mám úplně jiné starosti.“

Člověk, se kterým mluvila, musel být splachovací nebo na ní v něčem absolutně závislý. Proč by si dal jinak líbit takový tón? Zdálo se, že s ní jakoby nic konverzuje dál. Žaneta ho dlouho jenom poslouchala a najednou vyhrkla překvapeně: „Nerozumím ti. Tak kde – v Hradci nebo v Brně?“ Zjevně ji ale odpověď volajícího zase neuspokojila, protože na něho podrážděně houkla: „Když to podle tvých vlastních slov zatím není vůbec jisté, tak co vlastně chceš, abych v tuto chvíli zařizovala?“

Úkosem jsem si ji prohlédl. Přestala mě vnímat. Volající do ní asi začal hustit něco, co jí dělalo dobře. Vzdor předchozímu tónu a tvrdým slovům muselo na něm docela dost záležet i Žanetě.

„To myslíš doopravdy?“ vydechla najednou.

Její původní, chvíli otrávený, chvíli odmítavý, místy až agresivní tón byl tentam. Dokonce bych řekl, že obrátila o celých 180 stupňů. Najednou měla tendenci s tím člověkem cukrovat jako hrdlička.

Takovou jsem ji ještě neznal.

„Pro mě? Jenom pro mě?“ žadonila doslova jako malá.

Vsadil bych poslední košili, že je do chlapa, se kterým právě mluvila, udělaná jako blázen. A že je to muž, na to bych vsadil i svůj honorář. Dva kroky ode mne už nestála rozjívená holka z diskošky ani vzorná maturantka, ale ani mladá dáma, která mě dnes přivezla svým autem. Z Žanety byla najednou normálně roztoužená ženská. A vůbec mě nebrala na vědomí. Bez ohledu na roli, kterou mi pro dnešek přidělila a za kterou mě královsky platila, jsem pro ni zničehonic přestal existovat.

„Když je to tak, tak bych to snad zkusit mohla. Jenom kvůli tobě,“ protáhla koketně. „Andragogika říkáš? V nejhorším bych to musela zkusit…“

Andragogika? To je přece společenská věda o výchově a vzdělávání lidí, o lidských zdrojích a o takových věcech. Přede mnou se Žaneta nezmínila, že by měla o něco takového zájem. Ale bůhví, o co vlastně jde.

„Mám. To víš, že mám,“ hlesla ještě poslušně.

Volající – povzbuzen úspěchem – zřejmě chytil druhý dech, protože do ní potom ještě hodnou chvíli dul. A čím déle to trvalo, tím víc mi Žaneta připadala jako zmámená. V tu ránu by s ní mohli natočit videoklip k písni Sladké mámení. Přivřela oči a ve tváři se jí usídlil výraz nejvyšší blaženosti.

Ale pak se přece jen vzpamatovala. Uvědomila si, že ji pobaveně sleduji, a okamžitě volajícího přerušila. Její strohá slova po předchozím cvrlikání zazněla nepřiměřeně jako prásknutí bičem: „Teď ne. Ozvu se.“ Ukončila hovor a nedala mi čas, abych se jí na cokoliv zeptal. Konečně zmáčkla kliku a otevřela dveře, před nimiž jsme tak dlouho stáli.

10

V „pánském“ pokoji na nás čekala svačina, nad níž by odborník na zdravou výživu určitě zrovna nejásal. Nebylo divu, že se pán domu zakulatil a paní domu k tomu měla viditelný náběh. Napájeli jsme se sice celkem neškodnými variacemi na téma čaj, káva, mléko či kakao, zato se ale strava sestávala výlučně z vysoce rizikových dobrot zvučných jmen jako sacher, harlekýn nebo tiramisu. Zaváhal jsem, ale pak jsem si řekl, že zrovna já se svojí postavou prozatím jednou za uherský rok zhřešit můžu. A neprohloupil jsem. Dorty byly opravdu vynikající.

A vůbec se mi u Šemberů začínalo líbit. Kamkoliv jsem v jejich vile vkročil, objevil jsem něco, co se vymykalo veškeré mé dosavadní zkušenosti. Teď mě například zaujalo, že interiéru „pánského“ pokoje dominoval kulečník.

„Můžeme si po večeři zahrát,“ zachytil Šembera můj pohled.

„Vůbec to neumím,“ přiznal jsem zahanbeně a prohlížel si velkolepý prostor.

Seděli jsme všichni v pohodlných klubovkách kolem servírovacího stolu, stranou stál pojízdný stolek s nápoji a pod oknem ještě dva stolky malé a zjevně nepojízdné. Všechen nábytek byl vyveden ve

stejném stylu ze dřeva téhož odstínu. Žaneta mi později objasnila, že jeden z malých stolků je karetní a druhý šachový. To jsem nemohl tušit. U nás doma jsme mastili žolíky i kanastu u jídelního stolu v kuchyni.

Obsluhovala nás Andělka a Žanetina matka jí při tom symbolicky pomáhala. Ještě než hospodyně – poté co rozdala nápoje a zákusky – odešla, obrátila se polohlasem na Šemberu. Pokud už panstvo nemá žádné další přání, ráda by už dnes jela domů. Zítra samozřejmě počítá s tím, na čem se už dohodli. Dorazí před jedenáctou a uvaří oběd. Dnes – s dovolením – trošku spěchá, ale zítra po obědě nebude spěchat vůbec, kvůli odvozu bratrovi zavolá, teprve až jí zde nebude zapotřebí.

„A co dnes? Nemám zavolat Marka?“ nabízel Šembera svého kočího.

Řekla, že děkuje, ale že nebude třeba. Bratr už dorazil a čeká na ni v kuchyni. Jen proto si dovolila se zeptat, jestli už nic víc nepotřebují. Pokud ne, tak jakmile tady skončí, půjde se převléct a bratr ji potom odveze.

„V tom případě bych od vás asi přece jenom něco chtěl, Andělko,“ ozval se pán domu, jako by ho právě něco napadlo.

„Ano, prosím?“

„Aby pan učitel přišel za námi a dal si se mnou vaše skvělé kapučíno. Má ho rád stejně jako já.“

Hrachovcová se zatvářila potěšeně a zeptala se, jestli má kapučína připravit jen dvě nebo snad víc. Když projevila zájem Žaneta, osmělil jsem se i já.

„Takže čtyři,“ přikývla hospodyně a spěchala do kuchyně.

Za okamžik se ve dveřích objevil její bratr, kterému všichni říkali „pan učitel“. Opálený holohlavý stařík mi ze všeho nejvíc připomínal houžev. Nevím proč, ale očekával jsem vetchého učitele, který se dnem i nocí hrbí nad papíry a neúnavně vylepšuje svoje dílo o hradech zemí Koruny české. Muž,

který vešel, ale sotva vypadal na svůj věk. Nebyl žádná senilní třasořitka, ale člověk uvyklý pohybu a každodenní fyzické práci.

Než ho Šembera stihl mnohomluvně uvítat a usadit do jednoho z volných křesel, přicupitala Andělka s objednanými nápoji. Jakmile konečně zmizela se převléct, oči starého kantora se neomylně zastavily na „přírůstku ve třídě“.

Šembera pochopil, znovu povstal a přinutil tak povstat i mě a starého pána: „Pane učiteli, to je přítel naší Žanetky, pan magistr Mahler. Je profesorem na gymnáziu v Hradci.“ A mně řekl jenom: „O panu učiteli Hrachovcovi vám Žanetka už určitě povídala.“

Stiskli jsme si ruce a Hrachovec mi popřál, ať si pobyt pěkně užiju. Jistě se ještě uvidíme, vždyť sestru vozí denně. Dělá to ale rád, protože kde jinde by našla tak skvělé místo?

Šembera chválu odmítal, ale dělala mu dobře.

„Šlechta nemá v Čechách na růžích ustláno,“ prohlásil pan Hrachovec. „Takzvaní neurození lidé na jedné straně příslušníkům takzvané šlechty závidí, aniž by si ale přitom na druhé straně kloudně uvědomovali proč. Je předmětem závisti spíš predikát, tedy společenský statut šlechtice, nebo majetek?“

„Kdejaký velkopodnikatel má taky majetek,“ mínil Šembera, „a přesto se příslušníkům šlechty závidí nějak víc. Mně osobně tedy připadá, že předmětem závisti je opravdu spíš predikát a tradice rodu.“

„Ano,“ přikývl učitel. „Majetek se dá v krajním případě nakrást, ale jak chcete ukrást předky? A přitom si už málokdo uvědomuje, že ani samotný predikát nebo zástupy předků nejsou samy o sobě tím rozhodujícím. Že nejdůležitější je úroveň a styl. Jedině to je třeba hodnotit. I já sám nemůžu než závidět, když vidím, že šlechtic rodem je i šlechticem ducha.“

Šembera se tetelil radostí, zatímco mně učitelova slova zněla trochu ironicky. Ale starý pán byl asi ironie dalek a Šemberovy náklonnosti si považoval. Když dopil svoje kapučíno, okamžitě poděkoval a vstal.

„Sestra je už určitě netrpělivá,“ řekl omluvně.

„To kapučíno je takový náš rituál,“ vysvětloval mi Šembera, když Hrachovec za sebou zavřel dveře.

„Pan učitel je miluje nade vše a já si ho tím každodenním šálkem tak trošku uplácím, aby ve své knize věnoval mým předkům na hradě Šemberku tentokrát kapitolu nejméně dvakrát tak dlouhou, než tomu bylo v minulém vydání, kdy jsme se ještě osobně neznali.“

Pár hrníčků kapučína za chvalozpěv na jeden hrádek jednoho bezvýznamného rodu? Pomyslel jsem si něco o štědrosti šlechty a hned jsem si vzpomněl na filmového Oldřicha Nového, který svého věrného sluhu Boltona odměňoval zase podáním ruky. Absolutní top lordova projevu vděčnosti pak představovalo tykání.

„Pan učitel se zmínil, že nové vydání bude už co nevidět,“ zapojila se do hovoru Žaneta. „Honoráře jsou prý kromě důchodu jediný zdroj jeho příjmů. Hudroval, že články do časopisů se ani nevyplatí psát. Kdyby nedostal zálohu na nové vydání té dvoudílné knihy o hradech, neměl by prý na vánoční dárky.“

„On má kromě sestry ještě někoho?“ zeptal jsem se, abych projevil alespoň zdvořilý zájem.

Odpověděla mi Šemberová: „Andělka se nikdy nevdala a děti nemá, ale pan učitel má děti hned tři – dceru a dva syny. Všichni už mají své rodiny, takže se na dědovy dárečky letos těší celkem šest vnuků.“

„Rozhodně mi oba Hrachovcovi připadají velice milí,“ pokračoval jsem v nezávazném společenském plácání. Chce to prostě žvanit, semlít doslova cokoliv, jen ať nemusím veřejně projevovat svoje

„hluboké city“.

„Milí? Ty dva nám seslalo samo nebe,“ zareagovala okamžitě Šemberová. „Když jsme se zde objevili jako úplně noví a Habrováci nás považovali za nežádoucí vetřelce, byli jsme na Hrachovcových absolutně závislí. Ať už jsme potřebovali zařídit cokoliv, všechno byl obrovský problém. Nikdo ve vesnici neuměl čistit septik, jediný zedník neměl volný termín, aby nám posunul příčku, a malíř pokojů se zde nevyskytoval snad v okruhu padesáti kilometrů. Jakmile za nimi ale zašla bývalá pošťačka Andělka, naklusali k nám ještě v tentýž den. Teda naklusali… Pan učitel za nimi pak musel tím svým příšerným trabantem zajet, vyzvednout je a přivézt k nám.“

Žanetin otec opět povolil uzdu své žvanivosti a rozvinul hodně zmatenou úvahu o velkých výhodách a neméně velkých nevýhodách instituce rodinných zaměstnanců. Nevím, co chtěl říci. Když konečně skončil, nebyl jsem si vůbec jist, jestli by považoval za ideální, aby se lidé z domácího personálu stali postupně plnohodnotnými členy širší rodiny svých „pánů“, nebo jestli naopak by vůči té bandě flinků

– mezi nimiž sice jsou čestné výjimky jako Andělka – měla být důsledně uplatňována větší přísnost. Nakonec pravděpodobně ani sám Šembera nevěděl, ke kterému extrému se přiklonil.

Poslouchal jsem pána domu jenom na půl ucha, protože mnohem víc mě zaujala paní Šemberová. Žaneta znala svoje pappenheimské perfektně. Šemberová se ani nenamáhala předstírat zájem o to, co s takovým nasazením recituje její muž. Měla oči jen pro mne a pro Žanetu. Zatímco já jsem zdvořile přitakával hlavě rodiny, ona rentgenovala každičký můj pohyb, gesto a slovo. Dvakrát příjemné mi to nebylo, ustavičně jsem se musel kontrolovat. I Žaneta vedle mě poposedávala jako na trní. S přibývajícími minutami jsem víc a víc, přímo hmatatelně cítil, že v tom domě hojnosti pod fasádou společenských úsměvů a pohody vládne nepříjemné napětí.

„Znáte naši Žanetku dlouho? Kdy a kde jste se vlastně poznali?“ vypálila najednou Šemberová od boku, aniž by věnovala pozornost tomu, o čem jsem doposud toporně konverzoval s jejím manželem.

Jestli má fakt radary, o kterých mluvila Žaneta, tak to mě potěš pánbůh… I když musím přiznat, že za jiných okolností by se mi pravděpodobně paní Šemberová jevila jako dáma velice společenská, svým způsobem příjemná a nepochybně – samozřejmě s přihlédnutím k limitům věku – i docela sexy.

„Jednou odpoledne přišla s kamarádkou do studentského klubu v Hradci. Neměl jsem ani tušení, kdo to vlastně je,“ spustil jsem připravenou historku, o níž jsme s Žanetou předpokládali, že by mohla být po chuti všem rodičům na světě. „Když jsem se na ni okamžitě nenápadně zeptal jedné známé, dověděl jsem se, že se právě vrátila z USA. Na první pohled bylo patrné, že je Žanetka úplně jiná než ostatní děvčata v klubu. Marná sláva, šmrnc velkého světa se nezapře.“

Neušlo mi, jak se Šemberová najednou tváří potěšeně. Povzbudilo mě to.

„A pak už to šlo normálně,“ zazubil jsem se rádoby rozpačitě. S tím jsem u klimakterických diblíků vždycky spolehlivě zabodoval. „Představili nás a chvíli jsme si povídali. O pár dní později jsme se potkali na gymnáziu, když se Žanetka začala připravovat k maturitě. Slovo dalo slovo a…,“ významně jsem pokrčil rameny a zase jsem se plaše usmál.

Zprostředkovatelskou roli Petry Pernerové jsem – rovněž po dohodě s Žanetou – vynechal. V oficiální verzi nebyl přece rozhodující Petřin nápad s mým doučováním, ale Žanetino a moje „okamžité vzájemné citové vzplanutí“. To je, oč tu běží…

„A ták,“ protáhla Šemberová neurčitě.

Trnul jsem, aby jí moje vysvětlení stačilo, ale asi zbytečně. Ona i její muž si s námi začali na přeskáčku povídat o všem možném a najednou vypadali jako klidní a vyrovnaní lidé, kteří se na svět dívají docela optimisticky. Zatímco Žaneta jen překvapeně zírala, já jsem okamžitě pochopil, že i pouhá existence seriózního a perspektivního přítele jejich dcery může být pro ně argumentem, aby se nutili vystupovat jako manželský pár a – byť se zaťatými zuby – nesli dál kříž svého rozklíženého svazku. Jinak mi pochopitelně bylo jasné i to, že vůbec nejvýznamnějším pojítkem každého manželství bohatých lidí je obtížně dělitelný majetek.

I co se mne týče, byl jsem se svým hereckým výkonem prozatím celkem spokojen. Ještě že jsme se nerozhodli jen tak improvizovat. Klasikové měli pravdu. „Těžko na cvičišti, lehko na bojišti“ dozajista není jen otřepané moudro z matičky Rusi a úplně pro každou situaci, která může v lidském životě nastat, platí, že „být připraven, toť vše“, jak tvrdil ten chlápek ze Stratfordu nad Avonou. No… možná že těch chlápků bylo víc, protože pokud byl sám, pak musí mít každý člověk, který v životě něco napsal, pořádný mindrák.

Zaznamenal jsem, že i Žaneta se v křesle po mé levici tváří spokojeně. Dokonce jakoby mimoděk položila na mém opěradle svoji ruku na moji. Cítil jsem teplo její dlaně a bylo mi to docela příjemné. Na kratičký okamžik jsem podlehl klamnému pocitu, že opravdu sedím se svojí dívkou. Že mi vůbec nejde o mrzký peníz na nějaký automobil z druhé ruky, ale jen a jen o to, abych v domě rodičů své milované zanechal ten nejlepší dojem. Ale z prchavé iluze mě vzápětí surově vyburcovala realita.

„A co perspektivy? Od vás jsem si konečně sliboval nějaké perspektivy, pane profesore,“ vybafl na mě zničehonic Šembera.

„Pe… perspektivy?“ zakoktal jsem.

Jaké perspektivy se očekávají od přítele jeho dcery? Zpanikařil jsem. Snad nemíní rytíř z Šemberka začít plánovat termín naší svatby?

„Myslím ve škole,“ napověděl mi kníratý „von“ a rozptýlil tak poněkud mé nejhorší obavy.

Tak nesmyslné téma nemohlo napadnout ani Žanetu, ani mě. Moje perspektivy „ve škole“? To je tedy pitomost! Do prkýnka, jaké asi může mít perspektivy začínající kantor? Co jsem tak viděl okolo, i ti staří a zkušení se rok od roku nějak protloukali, až se jednoho dne podivili, když jim na dveře zaklepal důchod či rovnou zubatá. Mám mu snad povídat tohle? I kdybych ale Šemberův dotaz pojal smrtelně vážně, loňský průšvih mě z velkých úvah o perspektivách vyléčil. A vůbec je to spíš k smíchu. Kdo nemá žádné jistoty, jaké asi může mít perspektivy? Nezní to moc lichotivě, ale opravdu mě Šemberova prostinká otázka dokázala vykolejit.

„To víte… mladý pedagog… spousta příprav… postgraduál… škola se reformuje, už nemáme žádné rigidní osnovy, že ano… moderní trendy… snad napřesrok dostanu třídnictví… pár korun navrch,“ blábolil jsem, neboť ve skutečnosti jsem neměl ani potuchy o tom, co vlastně chce činovník spolku české rodové šlechty slyšet.

Z Šemberových dalších slov jsem ale naštěstí vyrozuměl, že měl na mysli něco jiného. Šlo mu o

Žanetinu nejbližší budoucnost a z toho vyplývající konkrétní perspektivy a plány, které budu zcela jistě usměrňovat já jako ten z naší dvojice, který má autoritu a je starší a zkušenější. Je jasné, že Žaneta musí něco studovat, a pokud ne, musí začít pracovat. Zatímco Žaneta sama zatím plánuje jenom samostatné bydlení, jeho víc zajímají tyhle plány.

„Nějaké studium by asi rozhodně nebylo špatné,“ plácal jsem jako naprostý idiot.

Má ubohá hlava nebyla schopna rychle vymyslet verzi, která by uspokojila jak práce i studia se štítící dceru, tak vidinou studia či práce najednou tak posedlého otce.

„Obešla jsem pár kateder na univerzitě,“ vysvobodila mě konečně Žaneta.

„Žanetka si už dělá takový průzkum trhu, teda… studijních oborů,“ pokusil jsem se jí hned sekundovat.

„O bydlení mluvím vlastně pořád především jen proto, abych se měla kde šrotit na přijímačky.“ Žaneta bez uzardění pokračovala v krasojízdě a obchvatem už zase mířila ke svému cíli.

To tedy ale bylo překvapení! Jediná domluva s Žanetou ohledně jejího případného studia nebo práce spočívala v tom, že toto ožehavé a pro ni zcela nepopulární téma budeme dílem ignorovat, dílem uhrávat do naprostého neurčita. Nabádala mě, abych to neřešil, protože „to teď není na pořadu dne“, a že se všechno uvidí „asi až tak napřesrok“. Jen z pouhopouhé představy, že by se teď musela připravovat k přijímačkám nebo „chodit někam hákovat“, dostává prý alergickou vyrážku.

Proto mnou nemohlo neotřást, když se teď ke všemu začala dovolávat mě: „Tak už jim nebudeme nic tajit, Honzo, co říkáš?“

Na to jsem jenom něco nesrozumitelně zahuhlal jako člověk, který má vyražený dech.

Žaneta ovšem pokračovala jakoby nic: „Řeknu to stručně. Pokud jde o studijní zaměření, jsem už víceméně rozhodnutá. Asi zkusím distanční studium andragogiky.“

Rodiče pootevřeli ústa. Její nečekaná suverenita a rozhodnost i podivné slovní spojení, které jim asi moc neříkalo, jim na rozdíl ode mne vyrazilo dech doopravdy. I já jsem na Žanetu zíral jako vydra na kalnou vodu. Zešílela? Když jsme se na dnešní šaškárnu připravovali, o žádné andragogice nepadlo ani slovo. Co ta nána asi tak chce, abych teď udělal? Mám začít z placu velebit dálkové studium andragogiky?

„Ale je docela dobře možné,“ pokračovala Žaneta, „že se v Hradci na školu nedostanu a budu muset studovat v Brně.“

Zatímco já jsem se ze všech sil snažil pořád zachovávat tvář profesionálního hráče pokeru, Šemberovi už překvapení neskrývali.

„Co je to ta zatracená andragogika?“ vykřikl její otec podrážděně.

Zasáhl jsem co možná nejvíc uklidňujícím tónem: „Před rokem 1990 se to studovalo pod názvem výchova a vzdělávání dospělých. Je to v podstatě totéž.“

„To tedy od tebe slyším poprvé,“ ozvala se zaraženě Žanetina matka. „I to, že bys chtěla studovat v Brně. Vzpomeň si, jak jsi do včerejška doma pořád dokola opakovala, že toužíš po samostatném

životě v Hradci. Že tam potřebuješ mít co nejdřív vlastní bydlení…“

A Šembera tomu nasadil korunu: „Pokud si pamatuju, tak za minulého režimu ve špitále tu výchovu a vzdělávání dospělých studoval dálkově jenom náš kádrovák. To byl ale blb a nichtsmochr, který potřeboval čárečku, že splňuje vysokoškolské vzdělání. K čemu by to ale bylo teď tobě, proboha?“

Žaneta okamžitě malinko ubrala plyn, ale neustoupila: „Uvidíme, vždyť jsem ještě nepodala přihlášku… Ale přinesu ti ukázat nějaké materiály. Jsou moc zajímavé. Ten obor má velké možnosti v soukromé sféře i ve státní správě. Já bych to nepodceňovala.“

„A co to Brno?“ vracela se matka k tomu, co jí asi leželo na srdci nejvíc.

„Neříkám, že budu určitě v Brně,“ bránila se okamžitě Žaneta. „Uvidím, kde mi to vyjde. Podle toho bych potom dala jednomu z těch dvou měst přednost.“

„Jestli budeš žít v Brně, bude ti byt v Hradci k ničemu,“ konstatovala Šemberová suše.

„A uvažuješ vůbec, jak by asi potom dopadl váš vztah?“ ozval se i Šembera. „Pan profesor v Hradci, ty někde v Brně…“

„Třeba by dopadl líp než ten náš,“ ušklíbla se Šemberová, která už vypadla z role laskavé matinky a začala to brát hlava nehlava.

I otylý muž s knírkem se okamžitě naježil: „A čí je to vina, Pavlíno? Být tebou, naše problémy sem teď netahám.“

Kdyby pohledy manželů Šemberových zabíjely, už bych nejspíš ohledával dvě mrtvoly.

„Ale no tak, nejste tady sami,“ vložila se do rodičovské konfrontace dcera. „Pokud vím, řeč nebyla o vás, ale o mých studijních perspektivách.“

Těkal jsem pohledem z jednoho na druhého jako divák na tenise. Nebyl jsem si najednou tak docela jistý, že vím, co vlastně Žaneta za své peníze od mne chce. Ještě před chvílí mi zadání připadalo jasné. Měl jsem její rodiče přesvědčit o našich vzájemných velkých citech a o svojí serióznosti. A to vše jen a jen kvůli bytu v Hradci. Ve hře nebyla žádná andragogika ani Brno, ale pouze a jenom byt v našem krajském městě.

„Vy snad s těmi nejnovějšími nápady souhlasíte, pane profesore?“ obrátila se Šemberová na mě.

Zatracená Žaneta. Musí přece moc dobře vědět, že rodiče všechny její výmysly baští tak horké, jak je ona na ně vybalí. Mohla se mi o andragogice v Brně aspoň zmínit, káča. Takhle ze mě dělá idiota.

Copak můžu na něco tak zásadního reagovat jen tak? Chce snad slyšet, že půjdeme do Brna spolu?

„Andragogika, říkáš? V nejhorším bych to musela zkusit.“ Konečně jsem si uvědomil, kde už jsem slovo andragogika dnes slyšel. A hned to bylo jasné. Studium v Hradci nebo v Brně jsme neprobírali z jediného prostého důvodu. I Žaneta se o něm dověděla na poslední chvíli. Pokoušel jsem si vybavit, co všechno vlastně do svého mobilního telefonu povídala.

Jedno bylo jisté. Ať už bude Žaneta studovat cokoliv a kdekoliv, ten, co jí telefonoval, je mužem jejího srdce. Já jsem pouze najatý šašek, který má hluboké city jenom zahrát před rodiči. V Žanetině hře nepůjde jenom o bydlení, hlavně asi jde o záhadného muže z telefonu. Chlapi jsou opravdu zvědaví,

ne že ne. Dal bych nevím co za to, abych se dověděl, kdo se Žanetě ozval, když jsme přicházeli ke dveřím „pánského“ pokoje.

Ale otázka paní Šemberové zněla, jestli s Žanetinými nápady souhlasím.

„No já… víte… tedy jaksi… ona Žanetka, že ano… já jsem jí zatím… nějak přímo… když se to tak vezme,“ koktal jsem už zase jako mentálně retardovaný.

A to jsem měl být u Šemberů za sympaťáka a vzdělance, za garanta serióznosti, morální zralosti a kdoví čeho ještě.

„Vy jste o tom teda spolu ještě vůbec nemluvili?“ řekla Šemberová, která chápala na můj vkus nebezpečně rychle.

Žaneta mě pod stolem vší silou nakopla a postěžovala si rozmrzele: „To je celý Honza. On se vás snad bojí nebo co. A to bylo včera řečí, když do mě hustil, že zrovna andragogika se dá báječně studovat dálkově. V praxi prý to dokonce vypadá tak, že se člověk nemusí ve škole ukázat častěji než jednou týdně, nebo dokonce jenom jednou za dva týdny. Ale to teď neřešme. Stejně budu muset napřed k přijímačkám.“

„Když je výhledově ve hře i studium v Brně, nemá smysl, abychom ti zařizovali byt v Hradci. Počkáme do přijímacích zkoušek a potom se uvidí, kde je potřeba shánět bydlení,“ mínil Šembera zcela logicky.

Žaneta na mě vrhla zoufalý pohled. Začalo jí docházet, co si nadrobila. Že naděje na to, kvůli čemu jsem se u nich dnes objevil, jí začíná pomaloučku mizet v nedohlednu. Ale nebyla by to ona, aby hned zase nevytáhla do boje. To by tak hrálo, aby se fotřík vykroutil ze svého slova šlechtice.

Pružně se ke mně ze svého křesla naklonila, pohladila mě po hladce vyholené tváři a žalostně zanaříkala: „Honzíčku… Ani ty mi už nerozumíš?“

„Ale já přece…,“ zakoktal jsem se.

„Mám chuť nasednout na pendolino a ujet někam daleko,“ vzlykla srdceryvně.

Pendolino? To je přece smluvené heslo pro akci, uvědomil jsem si. Do zbraně! Slib je slib a prachy jsou prachy. I kdybych měl být pro srandu králíkům, musím po Žanetě vyjet.

„To ne!“ zavyl jsem a vymrštil se z křesla. Nešťastně jsem ale uklouzl a přistál u Žanetiných nohou. Nebylo to příliš elegantní, ale nakonec zoufalství – stejně jako láska – má mnoho podob. Vztyčil jsem se a přisedl se ke své „milované“. Koutkem oka jsem registroval, že mě Šemberovi zaraženě pozorují. Přitáhl jsem si Žanetinu hlavu na svoji rádoby mužnou hruď a pod nosem mě zašimrala záplava voňavých černých vlasů.

„Žanetko… nesmíš plakat… my tě máme všichni rádi,“ deklamoval jsem pateticky. „A i kdyby tě neměl rád na celém světě nikdo, tak já určitě.“

Nechci si vymýšlet, ale připadalo mi, že oči paní Šemberové zjihly. Každopádně i Šembera zabručel něco nesrozumitelného.

„Táta nechápe, že ten byt v Hradci potřebuju, bééé,“ vzlykala Žaneta, že by se kámen ustrnul.

„Třeba blbý podnájem… Honzííí, budu vděčná i za nejlevnější podnájem. Ale musí být hned, abych se mohla začít připravovat na ty přijímačky… Bééé…“

„Tatínek ti určitě vyhoví, Žanetko,“ zašeptal jsem tak, aby to slyšeli úplně všichni, včetně těch, co trpí sklerózou vnitřního sluchového aparátu nebo právě poslouchají za zavřenými dveřmi. „On ví, že je na tebe spolehnutí. Požadoval maturitu a ty jsi odmaturovala. Dokonce s vyznamenáním. Teď se budeš připravovat na vysokou školu…“

„Jasně!“ vykřikla Žaneta v mém objetí. „Přijímačky na vejšku vyžadují specifické podmínky na přípravu.“

Jako mávnutím kouzelného proutku se holka chameleon začala z božího umučení měnit na dychtivou adeptku studia. Brzdi, káčo, napomenul jsem ji v duchu. O mě máš pořád péči, ale tyhle tvoje metamorfózy teda moc věrohodně nevypadají.

„I pokud by mi vyšlo studium v Brně, nebyl by snad přece problém hradecký byt prodat a za ty peníze pořídit v Brně jiný. Nebo se prostě pokusit o výměnu Hradec za Brno,“ přesvědčovala nás.

„Dokonce jsem uvažovala, že bych si v tom případě možná mohla byt v Hradci nechat tak jako tak a v Brně si potom něco docela malinkého třeba jen pronajmout.“

„Nepřeháníš to trošku, Žanetko?“ pokárala ji Šemberová. Zjevně se jí lítostivě popotahující Žaneta zamlouvala víc. „Je ti teprve dvacet a už budeš potřebovat byty ve dvou velkých městech?“

„Nebudou dva málo? Co třeba na zimu ještě jeden byteček ve Svatém Mořici a na léto pro změnu jeden i na Floridě anebo rovnou na romantickém ostrůvku v Karibiku?“ pitvořil se Šembera. Jeho dcera už ho zase začínala pěkně vytáčet.

„Tati, nedělej, jako by šlo o bůhvíco. Je něco na tom, že by někdo mohl namísto jednoho bytu za jistých okolností potřebovat dva?“

„Někdo? Ty!“ zaryčel otec. „Já netvrdím, že by mě dva byty v Česku zruinovaly. Ale nemíním ti jen tak beze všeho pomáhat na šikmou plochu. Včera to byl byt v Hradci, dnes k tomu přibyl byt v Brně. Splním slovo, ale o dvou bytech uvažovat odmítám. Dostaneš byt v Hradci a basta. Vyzkoušíš si samostatnost a pak se uvidí.“

„To je velice rozumné stanovisko, Žani,“ podpořil jsem Šemberu, abych pro Žanetu tutově uhrál alespoň plichtu, to jest jistotu bytu v Hradci.

I jeho žena mi začala přizvukovat: „Slyšíš pana profesora? Hlavně buď rozumná… Brno je mnohem nebezpečnější místo než Hradec. Samé vraždy, znásilnění, drogy… Co tě tam vlastně táhne? Když můžeš tu andrageologiku studovat v Hradci, tak tam udělej přijímačky a basta.“ Pak se obrátila na mě: „Že jí to vymluvíte, pane profesore? Na vás určitě dá… Nebo vám by snad nevadilo, kdyby se vám courala bůhví s kým a bůhví kde po Brně?“

Už se na mě neusmívala tak sladce jako na začátku. Cítil jsem, že moje akcie u ní poklesly. Nedůvěřivě nás rentgenovala. Je, nebo to není láska nebeská, když oba „milenci“ přijímají docela s klidem fakt, že budou bydlet každý někde jinde? Šemberová – nepochybně díky svým radarům – byla najednou ve střehu. Skřípal jsem zuby. Žaneta je kanon akorát přes pokyny a buzerace, jako byla

„akce Pendolino“, ale jinak je hloupá husa. Copak nechápe, jak se v téhle situaci zachovat? uvažoval jsem. Měla by se na své rodiče vrhnout a v slzách jim děkovat. Politika je umění kompromisu.

Nemůže být přece taková maximalistka, vždyť neprohrála! Napřed se bude řešit Hradec a s Brnem

se časem uvidí.

„Milostivá paní, máte pravdu, moje řeč. Hradec je za humny, budeme tam spolu a i vy se budete s Žanetkou vídat často. Žádné Brno nepřipustím,“ zahřměl jsem jako budoucí hlava budoucí rodiny.

„Že ano,“ odměnila mě mamá Šemberová alespoň zamrkáním svých dlouhých řas.

Když na mě ale Žaneta udělala přímo vražedný kukuč, dodal jsem rychle: „I když na druhé straně, milostivá paní, Žanetka by pobývala v Brně – pokud teda vůbec – opravdu minimálně.“

„Brno jen přes moji mrtvolu,“ odfrkla matka.

„Copak by to nebyla jen a jen moje věc?“ neovládla se Žaneta.

V tu chvíli to ale bylo víc než netaktické. Šemberová se hrozivě nadechla a já jsem se instinktivně přikrčil. Na spadnutí byla slova, která se berou zpět velice těžko. Pochopil jsem, že musím okamžitě zasáhnout podruhé, tentokrát tak, abych matinku zpacifikoval s konečnou platností.

„Tak to teda ne, Žanetko,“ zavyl jsem, až se mi zlomil hlas.

A zase jsem se k Žanetě přimkl. Dokonce jsem to vylepšil pohledem plným bolesti. Tedy alespoň jsem se domníval, že můj zoufalý, vytřeštěný pohled něco jako nezměrnou bolest vyjadřuje.

„To by vůbec nebyla jenom tvoje věc! Maminka má pravdu. Nikam tě nepustím! Zůstaneš v Hradci se mnou, nebo – nebo se musíme rozejít!“

Šemberová na mě konečně vrhla cukrblik, zato Šembera na mě hleděl se znechuceným nesouhlasem. Ten pohled říkal asi tolik: Je to ale blbec. Ustupuje jí, dělá všechno, co si ona usmyslí. A ke všemu se z něho klube uřvaný hysterik…

„Nepřehrávej, Honzo,“ napomenula mě Žaneta, která s hlavou skloněnou tak, aby jí neviděli do tváře, přemáhala smích.

„Máme o tebe prostě strach,“ prohlásil jsem procítěně.

„No jo,“ vzdychla. „Ale copak nejsem plnoletá?“

„Být plnoletý není totéž jako být odpovědný, miláčku,“ mračil jsem se. A do ucha jsem jí sykl: „Tak chceš ten kvartýr, ty kačeno, nebo ne?“

„Nikdo mě nemá rád,“ zafňukala Žaneta infantilně. To jí šlo zatím nejlíp ze všeho a taky to bylo nejúčinnější.

„Ale má… strašně,“ pravil jsem procítěně jako ochotnický milovník.

„Houby máš,“ popotáhla nosem.

Přitiskl jsem se k ní a vášnivě jsem ji políbil. Ať si rodičové užijí divadýlka dosyta. Když milovník, tak milovník. A především herec. Nechodil jsem nadarmo do retrokina. Sám Humphrey Bogart z přeslavné Casablanky by si ze mě mohl vzít příklad. Cítil jsem, jak mi Žaneta vláční v náručí.

Podívejme! Když dojde na věc, možná dá vyžle na frak mnohým děvám, které příroda vybavila

mnohem štědřeji. Z mého hlediska to ale byla zbytečná úvaha. Já jsem nebyl „ten z telefonu“. Žaneta mi zašeptala do ucha: „Seš jednička.“

Potvora! Jak to přesně myslela? Že jsem na to muckání fakt dobrej, nebo spíš že to s jejími rodiči válím na jedničku? Ale to bylo koneckonců vedlejší. Muckání vem čert, šlo mi přece o fabii. Bylo tudíž i v mém zájmu, aby se pan a paní Šemberovi uklidnili a brali nás se shovívavým porozuměním.

Jakmile Šembera prohodil ke své ženě něco v tom smyslu, že je koneckonců dobře, že jsem tam, protože jinak by „to trdlo nedostalo rozum nikdy“, bylo vyhráno. Konečně jsme mohli zase nabrat dech, Žaneta se pohodlně opřela a já jsem si taky vydechl. Začal jsem uvažovat, jestli se už můžu vrátit zpátky do svého křesla. Upřímně jsem doufal, že další veřejná demonstrace vášně mě už nečeká.

Naštěstí i káva byla dopita a spořádány dortové řezy, takže madam Šemberová usoudila, že se atmosféra nejlíp pročistí, když nás na nějaký čas propustí.

„Běžte se proběhnout, děti, večeře bude v sedm,“ vyzvala nás shovívavě.

11

Když jsme se převlékli do sportovního, bylo teprve kolem čtvrté a venku bylo pořád velice příjemně. Projevil jsem přání prohlédnout si zahradu.

„Tam toho ale moc k vidění není,“ pokrčila rameny Žaneta.

Trval jsem ale na svém. Pozemek, který obklopoval rodinné sídlo, měl podle mého hrubého odhadu možná i pět tisíc metrů čtverečních. Jeho plocha byla takřka geometricky přesně rozpůlena příjezdovou cestou od brány ke garážím. Levá polovina – při pohledu od silnice – byla osázena několika řadami ovocných stromů. Ty spolu s hustými smrky na hranici pozemku zapříčinily, že domek Šemberova řidiče a osobního strážce byl skoro celý skrytý v zeleni. Na opačné, tedy pravé polovině plochy pozemku byl naopak odevšad dobře vidět antukový tenisový kurt a bazén plný vody, která díky nátěru dna prosvítala modravě.

„Nechceš se vykoupat?“ napadlo Žanetu, když sledovala můj pohled. „Voda je předehřátá.“

„I tak mi připadá, že je na to už chladno.“

„Musíme nějak zabít čas, který zbývá do večeře. Tak se pojď projít. Aspoň na kraj lesa,“ lákala mě. Když odemkla branku za domem, stačil jediný krok a byli jsme v lese. Zhluboka jsem se nadechl.

Marná sláva, svým způsobem to tady bylo ideální bydlení, co by za to jiní dali. Ale souhlasil jsem i s tím, že dvacetiletá holka by zde mohla být v pohodě tak nanejvýš dva dny v měsíci. Řekl jsem to i nahlas.

Zasmála se. „Uvažujeme velice podobně. Když jsem se onehdy vypařila na celý víkend, rval si otec

zbytek vlasů, ať mu vysvětlím, jak je možné, že odtud při každé příležitosti prchám. On prý by tu na mém místě byl šťastný.“

„A co jsi mu řekla?“

„Že tu samozřejmě jsem šťastná. Ale maximálně tak půl hodiny denně.“

Šlapali jsme strmě nahoru, kolmo na cestičky lemující zalesněný kopec, až jsme dorazili na mýtinu. Byl mimořádně pěkný den. Žaneta si vyhrnula tričko, lehla si do trávy a nastavila tvář slunečním paprskům.

Posadil jsem se vedle ní. Zavedl jsem znovu řeč na témata, která mě před jejími rodiči tak zaskočila. Na problém dvou bytů a na otázku studia andragogiky.

Ale ona mě rázně odbyla. Je to prý výlučně její věc, o které se nemíní bavit. Studium i to, kde bude chtít bydlet, nebudu prý já řešit ani náhodou.

„Neboj,“ ušklíbl jsem se. „Už nic řešit nebudu. I za tebe to přece vyřešil ten telefonát.“

Uraženě se zvedla a dala pokyn k návratu. Když jsme mezi lesními stromy a keři znovu zahlédli drátěný plot a za ním šoférův domek a o kus dál i garáž a chodník vedoucí k vile, bylo už k páté hodině.

„Do večeře bychom mohli ještě třeba…,“ začala Žaneta.

„Pst,“ okřikl jsem ji.

Jak jsme se přiblížili k obydlí Šemberova domácího zaměstnance, dolehly k nám vzrušené hlasy: alt a baryton. Nebylo divu, že jsme jim dobře rozuměli. Dvě okna řidičova obydlí byla orientována do lesa a jedno z nich bylo pootevřené.

Zvučný ženský hlas rozčileně vykřikoval: „Zbláznil ses? Ty chceš ty peníze ode mě? To si tě mám snad předplatit? Bože můj… Copak by ses necítil jako nějaká štětka?“

„Chci jenom půjčku. Sice velkorysou, ale jednorázovou, nic víc,“ obořil se na ženu baryton. „A nekřič na mě, prosím. Slyším docela dobře.“

Alt se ale nedal: „Nevoní ti, že věci nazývám pravým jménem? Být tebou, tak se stydím probírat to zrovna teď… Copak ti to opravdu nepřipadá nechutné?“

„Klid, jenom klid,“ zasáhl okamžitě baryton. „Postel je k hovorům o hmotných statcích stejně dobré místo jako kterékoliv jiné. Já nemůžu čekat na zázrak. Nezdědil jsem pozemky jako on. Když se mi něco nabízí, nesmím zaváhat, musím to brát. Snaž se mě pochopit. Chci odtud pryč, mám Maxe i všeho tady po krk. Nabízí se mi jedno místo v Hradci a druhé v Brně. V Hradci jde o šéfování v bezpečnostním oddělení velké stavební firmy, v Brně zahájila výběrové řízení jedna mezinárodní agentura. Uvidím, co mi vyjde, a hlavně co bude líp placené.“

„Na co potom potřebuješ milion?“

„To je zase na ten kšeft v Praze, abych se mohl stát společníkem.“

„Řekni si jemu,“ řekla žena.

„Blázníš? Když se doví, že zvedám kotvy, dá mi nanejvýš dvouměsíční plat bez prémií.“

„Proč se chceš stát něčím společníkem v Praze? Copak nebudeš mít i tak slušné peníze?“

„Potřebuju víc. Jsem náročný. Nevšimla sis?“

„Já jsem ale nikdy nekradla a nebudu krást ani kvůli tobě.“

„Jakápak krádež?! Říkal jsem půjčka,“ přesvědčoval ženu muž.

„Ne!“

„Pavlíno, varuju tě. Když mi ty peníze neobstaráš ty, obstará mi je jiná. A následky přičti sama sobě.“

„Ty mě chceš vydírat? A tak primitivně? Spletla jsem se v tobě, Marku. Jsi obyčejný gauner,“ vykřikla emotivně podbarveným hlasem žena, oslovená jako Pavlína.

I kdyby nepadla žádná jména, bylo to jasné – Pavlína Šemberová. Její čistý alt jsem poznal mimo jakoukoliv pochybnost. A jediný Marek široko daleko byl Marek Klen, Šemberův řidič a všechno to ostatní. Když byla situace jasná mně, musela být jasná i Žanetě. Omyl byl vyloučen. Hlasy, které se ozývaly z okna řidičova příbytku, patřily jednak jeho obyvateli, jednak její matce.

„Brzdi, Pavlíno, brzdi… Slova jako gauner nemám příliš v oblibě. Uvažuj. Odejdu odtud sice poměrně daleko, ale mezi námi se přece nemusí změnit vůbec nic. Jednou dvakrát týdně si tě někde vyzvednu a uděláme si pěkný večer… Neříkej, že se ti to se mnou někdy nelíbilo.“

„To ale neznamená…,“ začala Šemberová zvyšovat hlas.

„Ale no tak, jen klid… Jestli má náš románek pokračovat, musíš pro to něco udělat. Přitom je to tak snadné. Vymysli si pro Maxe nějaký důvod, který mu nebude připadat podezřelý. Neříkej mi, že po tolika letech manželství nevíš, co mu navykládat. Blbý milion. Jeho konto to nepocítí, neboj. Nebudeš litovat. Nikdy. Všechno bude mezi námi jako dřív. Po žádné jiné ani nevzdechnu, i kdyby byla o generaci mladší.“

„Smiř se s tím, že jsou věci, které neudělám,“ vzlykla Šemberová zlostně.

„Ani pro mě?“ zeptal se baryton věcně.

„Co si to o mně myslíš?“ soptila Šemberová. „Přiznej se, že jsi mě chtěl od začátku akorát kvůli jeho prachům… Že jsi po celou tu dobu jenom čekal na okamžik, kdy mi řekneš, abych… Byla jsem ti dobrá akorát… Bože, jak já tě nenávidím! Jak jsem byla blbá!“ Její výlev skončil neartikulovanými vzlyky.

Marek Klen okamžitě nasadil chlácholivý, ale současně nekompromisní tón: „Buď objektivní. Na nevěru musí být vždycky dva. A především mi tu nehrej divadlo, Pavlíno. Já se tě taky neptám, jestli ti se mnou šlo o veliký cit nebo spíš o…“

Pak v domku něco zřetelně mlasklo a bylo slyšet zarachocení a tupý úder. Jako by se překotila židle, nebo něco těžkého spadlo. Milenecká výměna názorů patrně přerostla v inzultace a kácení nábytku.

Nemohl jsem před Žanetou dělat nevědomého hlupáka. Kdo se tady jmenuje Pavlína a kdo Marek? A pak ten alt. Bylo to jasné jak facka. Podíval jsem se na ni. Vůbec nevypadala dobře, najednou jsem měl o ni docela strach.

„Nevrátíme se?“

Zavrtěla hlavou. Opírala se o kmen mohutné borovice, měla zavřené oči a její tvář byla bílá jako stěna. Chápal jsem to docela dobře. Musí to být pro holku docela šok, dovídat se ve dvaceti takové věci o vlastní matce.

„Seber se, Žaneto,“ zkusil jsem přitvrdit, jak radí psychologové. „Buď rozumná, tohle se tě netýká. To je její věc. A taky věc tvého otce. Ty sis právě vybojovala byt v Hradci, tak hleď, abys byla brzy samostatná a – šťastnější než jiní… To tady,“ pokynul jsem k šoférově domku, „stejně neovlivníš.“

„To je právě ono… Já jsem věřila, že jsem to už dávno ovlivnila,“ zašeptala. „Že už to skončilo.“

„Ty jsi věděla, že tvoje matka… a on?“ vytřeštil jsem oči.

„Nejsem blbá. Trvalo to přece už docela dlouho.“

Ale dobře jsem viděl, jak se jí roztřásla brada. Bylo mi jasné, že musím jednat. Vzal jsem Žanetu za ruku a vedl ji lesem zpátky k brance za vilou a pak dál na opačnou polovinu pozemku, než stál domek, kde se s její matkou scházel Marek Klen.

Z dálky k nám doléhaly charakteristické zvuky. Beng a pak zase beng… I ten, kdo je slyšel jenom jednou, si je už nikdy nesplete. Takový zvuk vydává při úderu strunový výplet v tenisových raketách. Zřejmě se někdo z obyvatel vily rozhodl relaxovat pohybem.

Popošli jsme směrem k cihlově červenému kurtu. To, co se tam právě dělo, působilo dojmem nelítostného klání. Naštěstí jen zdálky, zblízka to bylo pouhopouhé pinkání. V šortkách trošku komický, víc než dobře živený padesátník s knírkem a mladá žena s nepřehlédnutelným poprsím dlouho míč ve hře neudrželi. Bylo ale zřejmé, že papá Šembera, hrající jako mnozí legendární hráči minulosti levou rukou, musel být někdy alespoň průměrným hráčem. Zato Motlova „neteř“ to tloukla, jak se dalo. Bylo vidět, že je zvyklá hrát spíš badminton. Každou chvíli zapomínala, že klasické tenisové údery vyžadují švih celé ruky s raketou.

Když jsme přišli ještě blíž, Šembera právě dokráčel za zadní lajnu, nadhodil míček a předvedl – s galantním ohledem na slabší partnerku – sice lehounký, ale přitom technicky skoro předpisový servis. Chudinka Zuzana ale i tak jen bezmocně plácla do vzduchu, jako by odháněla dotěrnou vosu.

„Neumí to,“ konstatovala Žaneta.

„Myslíš tenis?“ zašklebil jsem se.

Měl jsem dobrý důvod tak zareagovat, protože Zuzaniny dvě polokoule se i při jejím totálně neúspěšném pokusu o return zhouply velice úspěšně. Jako rosol na pérech, jak pravila Geraldina Josephině alias Daphne ve slavném Some Like It Hot, když utíkaly před gangstery. I když Zuzanina hra určitě nebyla bůhvíjaká, pohled na ni tak docela neutěšený nebyl.

„Co tak vejráš? Tebe zajímá, jak hrají?“ podívala se na mě Žaneta s despektem.

„To snad ani ne… Spíš panu otci závidím jeho sparring partnerku,“ uchechtl jsem se.

„Tak se teď říká děvkám?“ zasyčela nenávistně.

„Oni spolu fakt…?“

„Proč myslíš, že zde fotřík živí toho darmošlapa i s jeho neteří? Ze starého přátelství? Houby s octem,“ odvětila Žaneta.

A konečně mě seznámila s pravým stavem věcí. Zuzana pochopitelně žádnou neteří podnikatele Motla nebyla. Když však ještě vlastnil klub Tahiti, byla u něj zaměstnaná jako striptérka. Tam ji poprvé uviděl Šembera a docela v ní našel zalíbení. A když pak Motlovi zmizel kamion i s nákladem a on musel za Šemberou s prosíkem potřetí (tomuto podnikatelskému nezdaru předcházel, jak známo, ještě krach diskotéky a klubu Tahiti), vzal s sebou na jednání i Zuzanu. Jednak ho bývalá zaměstnankyně právě utěšovala, jednak si dobře pamatoval, že Šembera měl už v Tahiti oči jen pro ni.

„A otec – jak jinak – si zase zahrál na pámbíčka. Slíbil vyrovnat všechny Motlovy závazky a v dobrém rozmaru ho i se Zuzanou pozval na víkend k nám,“ pokračovala Žaneta. „Když potom v pondělí ráno zahlédl Zuzanu vycházet z Motlovy ložnice, rozhodl se bouchnout do stolu. Teď se bude hrát tak, jak on bude pískat. A dal Motlovi nůž na krk.“

Víc Žaneta říkat nemusela. Dokázal jsem si všechno domyslet. Poté, co rytíř ze Šemberka bouchl do stolu, rozhodl se oplatit své zákonité choti stejnou mincí. Nebo s tím začal první on? Nevím proč, ale jevilo se mi to spíš tak, že jako první zhřešila paní domu se šoférem. Tichá nevěra bez velkých gest mi seděla na Šemberovou, zatímco Šembera byl spíš týpek na spravedlivé rozhořčení a okázalost.

Když se jeho žena nestydí pelešit se se šoférem, proč by se on nemohl pobavit se zkušenou striptérkou?

Každopádně šel Šembera za Motlem a řekl mu, že se o něho i o Zuzanu postará, ale pod jednou jedinou podmínkou: Zuzana bude svoji přízeň věnovat výlučně jemu. Co Motlovi zbývalo? Souhlasil. Jestli měl Zuzanu tak zmáknutou, že dělala všechno, co jí poručil, nebo jestli Zuzana přijala výměnu sponzorů s nadšením, Žaneta nevěděla. Ale podle mne byla druhá možnost pravděpodobnější než první. Striptérky dobře vědí, že vyšší bere. Nakonec nešlo přece ani u jejího nového angažmá v principu zase o nic jiného, nežli o občasný striptýz, stříknutý trochou zdravého tělocviku.

Protože Motl od začátku prozíravě učinil ze Zuzany před obyvateli vily svoji neteř, která mu v těžkých časech iniciativně vypomáhá ve firmě coby asistentka, všechno běželo tak, jako když do vily přišli. Zůstali ve svých pokojích pro hosty oba, ale v tom jejím býval od toho dne hostem už jenom Šembera… Nic nového pod sluncem.

Není zkrátka nad to, když jeden třímá vysoko nad hlavou prapor morálního profilu šlechtice. Pán ze Schönbergu ovšem osvědčoval svoji aristokratickou přísnost ohledně morálky výlučně na dceři a v ostatních ohledech byl pořád ta stejná hříšná nádoba jako plebejec Šembera, který ještě ne tak

dávno jezdíval se sanitkou. Kdysi měl „na střídačku“ výjezdové služby s kolegy Motlem a Klenem, teď si s každým z obou bývalých kolegů „na střídačku“ prohodil pro změnu nějakou tu partnerku.

12

„Musím si zatelefonovat,“ oznámila mi Žaneta, když jsme se od tenisového dvorce vydali pomalu k hlavní bráně.

„Brání ti snad něco?“

Vytáhla z kapsy džin miniaturní mobil a řekla: „Chci být při tom tentokrát sama.“

Uraženě jsem poodešel stranou, zatímco ona, zpola skrytá mezi diviznami a dvěma keři jalovce, se jala telefonovat. Ani ne za dvě minuty se ke mně vrátila.

„Potřebuju, abys mě někam doprovodil,“ řekla oznamovacím tónem.

„Kam?“

„Jenom kousek. Venku se musím s někým setkat,“ odpověděla stručně.

V kamenné zdi vedle brány pro auta odemkla nenápadnou branku pro pěší a zase ji pak za námi zamkla.

„Musíme pár kroků směrem do vesnice,“ oznámila mi potom.

„Co máš za lubem?“ vrhl jsem na ni nedůvěřivý pohled.

„To je jedno. Tebe se to netýká,“ odbyla mě.

„Pokud tě mám někam doprovázet, tak se mě to asi trošku týká,“ odporoval jsem.

„Honzo, nekomplikuj mi to. Tohle je něco hodně privátního. Nemám chuť se ti zpovídat. Nejlíp, když se o to nebudeš vůbec starat. Jdeš se mnou jenom proto, že tady dnes hraješ roli mého nápadníka. Komedie ještě neskončila, proto musím z domu odcházet i přicházet v tvém doprovodu. Ale jsi za tu šaškárnu, myslím, docela slušně placen. Ber to jako kšeft. Nikdy jsem netvrdila, že si ti tady budu vylévat srdce. Souhlas?“

„Souhlas,“ pokrčil jsem rameny. Ať si teda dělá, co chce, nána nafoukaná.

Vydali jsme se krokem směrem k vesnici, ale došli jsme sotva k první zatáčce, když z příšeří lesa rovnou nám do cesty vykročil štíhlý muž v lehké nepromokavé bundě. To jsem si mohl myslet.

Krasavec Marek Klen, šofér, bodyguard i to všechno ostatní… Ani já, ani on jsme se pozdravem neobtěžovali.

„Potřebuju s Markem něco projednat. Odhaduji to na hodinu, možná o něco malinko víc,“ poučila mě Žaneta. „Běž se někam projít, ale zase ne moc daleko. Zhruba za hodinu se musíš bezpodmínečně vrátit sem. Kdyby došlo k nějaké změně, zavolám ti, co a jak. Ale budu se snažit, abychom se sešli zase tady. Protože bude lepší, když se domů – jak už jsem říkala – vrátíme zase spolu.“

„Jak si milostivá ráčí přát,“ odsekl jsem a oddělil se od nich.

Přidal jsem do kroku a pokračoval svižně směrem k Habrovu. Neohlížel jsem se, ale stejně bych nic

neviděl. Žaneta s Klenem se okamžitě vnořili do lesní zeleně. Určitě by nebyli rádi, kdyby je tady někdo viděl spolu.

Začal jsem si v hlavě všechno srovnávat. Co si mám myslet o tom, co vidím a slyším? Vila a její lidé byli něco jako puzzle, ale leccos se mi přece jenom už začínalo rýsovat. První dílky skládačky začaly zapadat do sebe. Vsadil bych se, že Žaneta s matinkou o krasavce Klena tvrdě soupeří. Začala si s ním asi ta starší, mladší si pak myslela, že ji vyhodila ze sedla, ale Klen se té mladší zapomněl pochlubit, že to válí současně s oběma… Teď se Klen rozhodl od Šemberů odejít do Hradce nebo do Brna a chce se podílet i na jakési aktivitě v Praze, která vyžaduje okamžitě milion na ruku. Nic nového pod sluncem. Klen se chce trošinku existenčně zajistit a gigolové se odjakživa zajišťují prostřednictvím ženských.

Proto před chvílí ve svém domku mámil Klen ze Šemberové ten milion. Podle toho, co jsme se Žanetou slyšeli, ale zatím moc úspěšný nebyl. S tím ovšem správný gigolo musí počítat. Není každý den posvícení. Proto Klen neskládá ruce do klína a pracuje i na další variantě scénáře, v níž bude do hlavní role frašky obsazena pro změnu Šemberová mladší. Klen se v Hradci nebo v Brně přistěhuje do Žanetina bytu a bude Šemberovy prachy dolovat jejím prostřednictvím. Po kapkách, avšak dlouhodobě. Proto je najednou na programu dne dálkové studium v některém z obou univerzitních měst.

Čertvíproč to má být zrovna andragogika, ale ani to asi nebude žádná velká záhada. Buď jsou na oné katedře nejlehčí přijímačky, nebo tam mají vysoké směrné číslo, případně je šéf některé či obou kateder andragogiky Klenův kámoš.

Náhle se přede mnou objevily první domky Habrova. Kam teď? Cesta vedla rovnou na širokou náves s potokem uprostřed. Tam bych nerad, budou se za mnou otáčet všechny klepny. Když se zničehonic objeví někdo neznámý, je to ve všech Habrovech světa vděčným námětem k hovoru. Kdo to přijel? A hlavně – za kým? Raději ne… Obešel jsem krajní stavení a vydal se úzkou nezpevněnou cestou, která vede za humny podél celé vesnice. Kopíruje tak vlastně celou náves až na dolní konec vsi ke škole a pak ke kostelu.

„Pane profesore, copak vy tady?“ uslyšel jsem hlas za sebou.

Zůstal jsem zaraženě stát a začal jsem se rozhlížet. Ale to už se ke mně blížil na svůj věk nebývalé čiperný, šlachovitý pan učitel, bratr hospodyně Andělky.

Zvažoval jsem, co mu mám nalhat.

„Žanetka si chtěla se Zuzanou zahrát tenis,“ začal jsem, „ale spíš bych řekl, že si s ní chtěla jenom popovídat beze mě jako holka s holkou. A tak jsem si řekl, že udělám něco pro své zdraví a zatím se trošku projdu. Tak jdu, jdu a najednou jsem se, ani nevím jak, ocitl ve vesnici.“

„Ono to sem taky od Šemberů není daleko,“ souhlasil stařík.

„Vy bydlíte někde tady?“ zajímal jsem se ze zdvořilosti.

„Přímo naproti, ale na druhé straně potoka,“ ukazoval mi starý pán. „Tady jenom plním důležitý úkol. Sestra mě poslala, abych se podíval, kam se zaběhl Felix. To je Andělčin kocour a uhlídat ho je nad lidské síly. Ten darebák pokaždé zmizí, jako by se po něm zem slehla. A nevrátí se nikdy dřív než za tři dny, špinavý, vyhublý, s potrhaným kožichem, ale navýsost šťastný.“

„Mít jistotu, že se jako on vrátí pěkně do tepla a k misce plné žrádla, vedl by to tak kdekdo,“ zasmál jsem se.

Pan učitel se ke mně přidal.

„Nic mi po tom není, ale je dobře, že jste se dali s Žanetkou dohromady,“ řekl po chvíli ticha. „Ona je v jádru moc fajn děvče. Akorát ta bláznivá Amerika pro ni nebyla. A ještě méně ten…“ Bezradně se na mě podíval a odmlčel se.

„Kdo?“ zeptal jsem se.

„Promiňte, že o tom mluvím zrovna s vámi, ono se to jaksi nehodí, ale vy ji přece máte doopravdy rád. Žanetka se před časem trošku zakoukala do jednoho takového… na tom koneckonců nezáleží do koho… Ale jenom zakoukala, nemyslete si, ona je slušné, přísně vedené děvče. A je i chytrá a zvídavá… Ale tamten to nebylo nic pro ni… Měla by být vděčná, že vás má. Vy jste její výhra, to já poznám.“

Zašklebil jsem se, ale neřekl jsem nic. Co taky povídat, když Žanetiny techtle se šoférem byly zjevně veřejným tajemstvím už i pro lidi vilu pouze navštěvující. Čeho asi byl pan učitel svědkem? Nebo byla zdrojem jeho informací spíš sestra Andělka?

„Pan Šembera má ve vás neocenitelného společníka,“ změnil jsem téma. „Autor Hradů zemí Koruny české mu musel nějak kápnout do noty. Přistěhovat se někam na samotu a hned tam potkat člověka, který toho o minulosti české aristokracie ví určitě víc než on sám, to musel být přímo dar z nebes.“

„Však jsme se tak nějak taky spolu seznámili. I Andělka to místo u nich určitě dostala díky tomu,“ pousmál se. Chvíli mlčel a pak zničehonic vyhrkl: „Pane profesore, vy vypadáte rozumně.“ Zastavil se a podíval se mi do očí. Možná se mi to jen zdálo, ale jako by se ve vybledlých, modrých stařeckých očích kmitly nějaké obavy.

„Já jsem rozumný, pane učiteli,“ přitakal jsem mu vážně.

„Žanetka je dobré děvče, ale jinak je lepší brát Šemberovy s jistou rezervou.“ Vypadal, jako by chtěl něco dodat, nebo se mi snad chystal dát ještě nějakou radu, ale současně jako by si nebyl jistý, jak ji přijmu.

Přikývl jsem vážně: „I já je beru s rezervou.“

„To je dobře, moc dobře,“ přikývl živě pan Hrachovec. „Myslím pro vás… Mezi námi děvčaty, pan Šembera se s tou hrou na šlechtice dočista pomátl. Představte si, že chce, abych do kapitoly o hradě Šemberku doplnil i jeho vlastní, ničím nedoložené výmysly. Je úplně posedlý tím, že je posledním potomkem pánů z Šemberku. Bůhví podle čeho si vytvořil ten šílený erb s rytířem v brnění, horou a zkříženými meči. To je trapná amatérská obludnost. Tak nevypadá v Čechách ani jeden erb – a že jich znám hodně.“ Jakmile se starý pán rozhovořil, už si nebral servítky.

„Je pro vás asi dost těžké mu nevyhovět,“ řekl jsem s pochopením. „Paní Andělka u nich pracuje a prý je tam moc spokojená.“

„Ale přibližně stejně těžké je mu vyhovět. Hrozí mi ztráta věrohodnosti v očích profesionálů a vůbec lidí, kteří se v historii vyznají. Vy nevíte, co vím já, těžko to můžete posoudit… Jestli mu vyhovím, budu to muset napsat nějak velice kulantně, skoro bych řekl až alibisticky. Asi v tom smyslu, že to

není zatím historicky zcela doložené, že jsem v tomto konkrétním případě čerpal jenom z regionálních pověstí, z rodinných písemných památek a z nedoložené ústní tradice,“ líčil mi, jak bude muset postupovat.

Z jeho slov čišela hořká morální frustrace autora, který se musí prostituovat a hledat za každou cenu kompromis mezi Šemberovými vizemi a svojí vlastní vědeckou pravdou. Vy nevíte, co vím já. V dnešním světě, v němž vládne mamon, není vždycky dobré být tím, kdo disponuje větším objemem informací.

„Pan Šembera si asi neuvědomuje, že za něco takového by se vám měl odměnit trošku velkoryseji než jedním kapučínem denně,“ zažertoval jsem.

„Byl bych vám vděčný, pane profesore, kdybyste se mu o tom nějak šikovně zmínil,“ chytil mě starý učitel okamžitě za slovo. „Mám totiž dva syny a jednu dceru, abyste věděl. Jeden kluk je vynikající matematik a druhý skoro stejně vynikající teoretický optik. Oba dva od promoce učí na přírodovědecké fakultě. Jeden je docentem, druhý odborným asistentem s vědeckou hodností. A Katka, jako holka, ta vystudovala zase medicínu. Je úplný blázen do anesteziologie. Pracuje teď na oddělení ARO ve fakultní nemocnici.“

„Máte z nich určitě radost,“ komentoval jsem stařecké vychloubání se úspěšnými dětmi.

Přikývl. „Všem třem je už přes čtyřicet, všichni tři mají rodiny. Bohužel ale musí měsíčně žít z hromádky peněz, která – kdyby ležela na zemi – by takovému panu Šemberovi, bývalému saniťákovi, ani nestála za to, aby se pro ni sehnul. Tak to dneska na tom světě chodí, milej pane profesore.“

„Restituce zamávaly s osudy mnoha lidí,“ poznamenal jsem neutrálně.

Nechtěl jsem Šemberu pomlouvat. Starý pán se mu jistě nikdy nepochlubí, co o něm ve slabé chvilce říkal sám, ale kde je psáno, že mu v jiné vhodné a stejně slabé chvilce nepráskne, co o něm onehdy říkal Mahler? Měl jsem své zkušenosti. Lidé jsou poctiví jen do té míry, do jaké to neohrozí jejich vlastní zájmy. Moje pragmatická hesla dne byla dvě a zněla: za prvé „upřímnost je luxus“ a za druhé

„od trapasů raději dál“.

„Restituce, pane profesore, vynesly většinou lidi, jako je on. Co jsem tak sledoval, málokdy něco většího restituoval člověk na úrovni. Moji kluci mají tituly před jménem i za jménem a on měšťanku, a kde jsou oni a kde je dnes on?“ položil ten dobrý muž řečnickou otázku.

„Pan von Schönberg se zkrátka uměl narodit,“ odvětil jsem a pomyslel si: To zrovna, pane učiteli… I když jsou to sportovní disciplíny, které mají v Čechách a na Moravě velkou tradici, ani za nic se nehodlám zúčastnit jakéhokoliv přeboru v pomlouvání nebo extraligy v české závisti.

„Narodit se?“ vyjekl podrážděně Hrachovec. „To není umění. Šembera je umělec jiného druhu. Nic nevíte, pane. Marie, moje nebožka žena, pocházela stejně jako on ze Lhoty pod Šemberkem. Za svobodna se jmenovala Krásnohorská. Ta by mohla povídat. O sobě i o Šemberovi. To by si pan rytíř za rámeček nedal… Ostatně – není vám divné, že se usadil kdesi na Moravě a ne tam v kraji, kterému vévodí zřícenina hradu rodu Schönbergů?“

Jako by z těch slov čišelo ještě něco víc než pouhá závist. Umělec jiného druhu… Jakého? Měl snad v mládí nějaké techtle mechtle s učitelovou ženou? A co z toho, že se neusadil v rodném kraji?

Šemberovi žili v Hradišti a Habrov je hned vedle. A že byla Hrachovcová za svobodna Krásnohorská? Snad příbuzná té spisovatelky? Moje sestřenice kdysi prožívaly Svéhlavičku, řadu dívčích románků z

pera Elišky Krásnohorské. O Marii Krásnohorské jsem ale slyšel poprvé.

„Ať se těmi penězi pan rytíř udáví,“ skřípal zuby Hrachovec.

Tak jak byl Šembera směšný se svojí okázalou urozeností, byl učitel směšný se svými komplexy plebejce. Nedokázal jsem si představit, v jaké to schizofrenii Hrachovec a jeho sestra žijí. Šembera ji královsky platí a jemu přinejmenším prokazuje úctu a zve ho pravidelně na kapučíno. Hrachovec mu ale závidí a v hloubi duše jím pohrdá, ovšem zdráhá se to dát najevo. Je dokonce ochoten ve své knize vylepšit historii rodu Šemberů, jen aby si uchoval naději na nějaký ten honorář bokem. Šest vnuků je šest vnuků, to je nějakých dárků a dárečků.

„Pane učiteli, já už budu pomalu muset…,“ dal jsem mu jednoznačně najevo, že už se míním vrátit do vily.

Však jsme taky došli až na dolní konec Habrova. Když to teď vezmu od školy přes potok a pak prostředkem návsi, budu ani ne za půl hodiny u lesa na místě, kde jsme se se Žanetou rozešli.

„Ale já jsem myslel, že se u nás zastavíte aspoň na kafíčko,“ vyhrkl starý pán. „Andělka by byla ráda.“

„Příště, pane učiteli, není všem dnům konec,“ řekl jsem významně.

„Pravda, když jste teď s Žanetkou, to se ve vile asi uvidíme častěji,“ řekl spiklenecky Hrachovec.

„Pevně doufám… Moc mě těšilo, na shledanou,“ rozloučil jsem se s ním a přidal jsem do kroku.

„Nezapomeňte se o mně zmínit,“ křičel za mnou starý pán, „a pozdravujte tam všechny… A děkuju!“

To jsme celí my. Pomlouvat a závidět, to ano, ale jakmile jde o příslib trochy peněz, okamžitě jsme připraveni obrátit. Klidně olížeme i důtky svého pána, a kdyby jenom důtky… Přecházel jsem právě lávku přes potok, když mi v kapse zazvonil mobil. Samozřejmě to byla Žaneta. Jednou větou mi sdělila, že bude asi za čtvrt hodiny na místě.

„Já snad taky,“ odpověděl jsem. „Kdybych měl malé zpoždění, čekej. Řítím se za tebou, jak nejrychleji umím. Buď klidná, ještě není půl sedmé.“

Když jsem se přiblížil k dohodnutému místu setkání, už tam čekala. Nedávala na sobě znát žádné emoce, ale vypadala mnohem vyrovnaněji, než když jsme se rozcházeli. Patrně si její akcie momentálně stály u plejboje lépe než ty matčiny. Docela mě zajímalo, jak Markovi vysvětlila moji roli v celé téhle komedii. Přirozeně nebylo vyloučeno ani to, že šofér ví úplně všechno, a možná že jsem byl angažován dokonce právě po konzultaci s ním. Ptát jsem se ale nemínil. Do vily jsme došli beze slova. Hodiny v jídelně odbíjely sedm, když jsme vešli a pozdravili.

Za velkým oválným stolem seděli naproti Žanetiných rodičů vedle sebe Motl s „neteří“ Zuzanou. Ob jedno místo po Zuzanině pravici pak usedl hezoun, který střídavě obšťastňoval matku i dceru.

„Vaše místa, děti,“ uváděla nás ke stolu profesionálně vlídně Šemberová. „Ať na vás všichni pěkně vidíme. A nechte si chutnat.“

I my jsme zamumlali svá přání dobré chuti a jali jsme si nakládat. Usadili nás tak, že Žaneta seděla ob jedno místo po pravici svého otce a já pak zase po její pravici. Přes stůl jsem hleděl přímo do očí

Marku Klenovi. Večeři tentokrát představovaly tři velkolepé studené mísy, pečivo a chléb na tři způsoby. Je ovšem „studená mísa“ a studená mísa… Ty tři tady, to byla skutečná symfonie hojnosti a pestrosti.

Žanetina matka po celou dobu jídla nemluvila, jen po očku pokukovala po mně s Žanetou a bez ustání se křečovitě usmívala do prázdna. Žaneta ji ignorovala, vůbec se nesnažila tvářit se společensky přijatelně.

Zato já jsem se usmíval ostošest a očima jsem udržoval kontakt hlavně se Šemberou, protože on jediný z lidí u stolu relativně souvisle, ale hlavně téměř bez přestávky hovořil. Věnoval se bůhvíproč problému nalezišť ložisek nerostného bohatství v Antarktidě.

„Jestli se Rusáci a Američané nedohodnou, může se to stát příčinou velké války,“ sýčkoval.

„Doufejme, že k ní nedojde. Nebyla by jenom velká, ale pravděpodobně taky poslední,“ odvážil jsem se názoru i já.

Nikdo nereagoval. Došlo mi, že u tohoto oválného stolu nastala právě chvíle, kdy je úplně jedno, co kdo říká, že stačí, když se všichni jako diskutující jenom tváří. V Klenových očích jsem viděl výsměch, Žaneta na mě povzbudivě mrkala, Šembera bez zájmu společensky přikyvoval, zatímco Šemberová se pořád křečovitě usmívala, ale nejspíš vůbec nevěděla, o čem byla řeč. Jen Motl s „neteří“ byli zabraní do vlastní tiché debaty.

Jestli byla nálada účastníků biblické poslední večeře Páně poznamenána očekáváním neblahých věcí příštích, nezadala si s atmosférou oné večeře u Šemberů. I já jsem už raději nic neříkal a jen jsem nenápadně sledoval své spolustolovníky.

Marek Klen hleděl pořád tupě před sebe a žvýkal. Jediná věta, kterou ze sebe vypravil, byla odpověď na Šemberův dotaz, co bude pít.

„Prosil bych pivo,“ řekl a zase se odmlčel.

Zuzana tlumeně vyprávěla svému rachitickému „strýci“ nějaký komplikovaný zážitek z prázdninového rybolovu. Zjevně tak bezprostředně reagovala na mísu s plody moře, která stála před ní.

Motl pokyvoval hlavou jako nepříliš složitý robot a občas ji přerušil slovy: „To sis teda užila, Zuzanko, viď…?“

Ve vzduchu houstlo jakési blíže nedefinovatelné napětí, bylo to nepříjemné. Pocit, že nejen oni, ale ani já nejsem ve své kůži, se prohluboval. Ještěže aspoň Šembera chvílemi udržoval alespoň minimální konverzaci.

„Co říkáte našemu tenisovému kurtu?“ zeptal se mě.

„Je to ohromné, vyběhnout ze dveří a moci si hned zahrát,“ chválil jsem, co mi síly stačily. Téma kupodivu nakonec zabralo.

„Prima, Honzo, tak si tě zamlouvám na zítřek,“ obrátila se ke mně Zuzana. „Teda pokud hraješ tenis.“

„Občas se do toho i trefím,“ ušklíbl jsem se.

Všichni u stolu zmlkli a podívali se na mě. Neměl jsem zkrátka radary jako Šemberová. Chtěl jsem, aby to zaznělo opravdu skromně, ale dopadlo to jako trapné vytahování. Ale co, nebudu se před těmi tady snad stydět, že ze všech sportů válím jakžtakž zrovna tenis.

Otec Šembera mě prostudoval obzvlášť pečlivě, pak šlehl okem po Zuzaně a zmlkl i on.

Bohatě zdobené obložené mísy pod náporem hladových strávníků mizely jako tající sníh. K mému překvapení se od stolu jako první zvedla paní Šemberová. Na nikoho se přímo neobrátila, nic nezdůvodňovala, nevysvětlovala, s nikým se neloučila. Zamumlala, že se ještě „chvilku projde po zahradě“, a prostě odešla.

Šembera naopak usoudil, že je už dost chladno a že už zůstane raději doma. A Zuzana hned, že mu tedy bude s radostí dělat společnost, protože „strýček“ konečně aspoň jeden večer v týdnu nebude pracovat a ona bude mít tudíž po dlouhé době volno.

Motl blahosklonně souhlasil: „Tak jo, ať si to volno užiješ, Zuzi. To já se půjdu raději natáhnout a mrknu se z postele na televizi.“ Zvedl se a udělal na místě několik jednoduchých uvolňovacích prostocviků na krční páteř. „Obdivuju ty mladý, že maj pořád tolik energie,“ dodal pak potměšile se zjevnou narážkou na „mladého“ Šemberu, Zuzanina společníka pro nadcházející volný večer.

V nastalém tichu jsme pak i přes zeď slyšeli jeho vzdalující se kroky v hale a nakonec i zaklapnutí dveří pokoje pro hosty, kde bydlel.

Klen dopil svoje pivo a konstatoval, že musí na vzduch. I když obdobnou potřebu měla před chvílí i paní Šemberová, ty dva jsem pro nadcházející večer už rozhodně dohromady nedával. Zvlášť poté, co jsem vyslechl jejich velice intimní hádku a byl jsem jen o něco později očitým svědkem, jak nenápadně zmizel Klen na dobrou hodinu kamsi do soukromí – tentokrát se Žanetou.

My zbylí – Žaneta, já, Šembera a Zuzana – jsme po jeho odchodu seděli a hleděli na sebe beze slova. Každý se zabýval svými úvahami. Měl jsem té Sodomy a Gomory na habrovský způsob plné zuby.

Nebyl jsem si ale jistý, jestli se hodí, abych se zvedl zrovna já. Netušil jsem, jak to Šembera bere, když někdo vlastní iniciativou přispěje k definitivnímu rozpadu večerní sešlosti. Podíval jsem se tázavě na Žanetu, ale ta se tvářila, jako by mému pohledu nerozuměla. Zmije.

Abych nějak vyplnil čas, než vydá Šembera srozumitelný pokyn, že posezení v jídelně oficiálně skončilo, začal jsem si s nápadně nenápadným zájmem prohlížet na zdech staré, začernalé olejomalby jeho rodinných předků. Jen v jídelně jsem jich napočítal deset.

„Deset generací, panečku, to už je něco,“ poznamenal jsem obdivně.

„A to jsou jenom ti významnější,“ pousmál se Šembera. Bylo zřejmé, že jsem zabrnkal na správnou strunu.

I Žaneta pochopila a upozornila mě na portrét divoce vyhlížejícího, kníratého muže v klobouku s pérem, v rozepnutém koženém kabátci a s mečem v ruce.

„Tohle je rytíř Vilém z Šemberka,“ spustila jako kastelánka. „Žil v 17. století. O něm toho ví hodně pan učitel Hrachovec. Podle něho Vilém dlouho váhal, jestli se má přidat k povstání českých stavů. Po bitvě na Bílé hoře konečně pochopil, jak jsou karty rozdány, a jako loajální poddaný se přidal k

císařské armádě, kde bojoval pod Albrechtem z Valdštejna.“

„Nepovídej,“ hrál jsem nadšený úžas.

„Nakonec ale na zmatky třicetileté války stejně doplatil. Jeho hrad totiž léta Páně 1642 dobyl a vypálil švédský generál Torstenson. Krátce nato pak Vilém zemřel. Hrad se stal postupně neobyvatelný a po Vilémovi na něm už nikdo trvale nesídlil. Jeden z Vilémových synů, tady na obraze hned vedle, Karel, pak založil v podhradí velký statek.“

„Musí to být úžasné, žít jako pokračovatel takové tradice,“ rozplýval jsem se před Šemberou.

„Především je to pocit velkého závazku,“ odpověděl Šembera jako čítankový šlechtic. Naše řečičky zjevně znechutily Zuzanu, která si asi průběh večera představovala jinak.

„Zvedl se vítr, mraky se trhají… Noc jako stvořená pro váš dalekohled, pane Šembero,“ zaútočila přímo.

„Uvidíme,“ odpověděl astronom-amatér neurčitě.

„Víte, že dalekohledem jsem se na hvězdy dívala poprvé až s vámi?“ přitvrdila.

Jestli však očekávala, že teď už ji Šembera do svojí improvizované observatoře na půdě pozve, šeredně se zklamala.

„Zuzanko, nevím, nevím, před večeří bylo zamračeno,“ odpověděl sice vlídně, ale hned zase pokračoval v debatě se mnou a Žanetou.

„Kdybyste si to náhodou rozmyslel, víte, kde mě hledat,“ prohlásila Zuzana odměřeně a vypochodovala z jídelny jako kyrysar.

Žaneta se na mě jenom podívala a škodolibě se ušklíbla. Snažil jsem se zachovat vážnou tvář, po záletech pána domu mi ostatně nic nebylo.

Ještě chvíli jsme jen tak plácali, dokud Šembera konečně neprohlásil, že bychom si mohli jít pomalu odpočinout. Popřál nám dobrou noc a zmizel. Opět zazněly kroky v hale, ale namísto zvuku otvíraných a zavíraných dveří se ozval rytmický praskot dřevěného schodiště. Zuzana ostrouhala, pán domu nešel za ní, ale odcházel do svých komnat. To ale nemuselo být ještě definitivní. Co Šemberovi bránilo, aby později nesešel zase dolů?

Jakmile jeho kroky na schodišti dozněly, aniž jsme se domlouvali, zvedli jsme se s Žanetou současně. Komedie pro dnešek skončila. Do podkroví jsme vystoupali mlčky a když mi nahoře popřála trošinku ironicky dobrou noc, udělal jsem totéž. Ani mě nenapadlo se o něco pokoušet. To tak, aby si mě vychutnala potupným odmítnutím. A i kdyby ne, kvůli tomu zde přece nejsem. Mým cílem byl automobil. Co dělá Žaneta, byla jen a jen její věc.

Já svoje závazky prostě splním a po mně potopa. Začínal jsem Žanetu vidět v pravém světle a to, co jsem spatřil, nebyl zrovna můj šálek čaje. Necítil jsem už ani potřebu s ní mluvit mimo rámec naší hry. O její názory jsem dvakrát nestál a „ušlý sex“ – ? la ušlý zisk – mi po návratu do Hradce bohatě vynahradí zatím ještě pořád neúnavná mstitelka Magda. Alespoň jsem v to tedy doufal.

Horní koupelna byla volná, tak jsem se pěkně v poklidu vysprchoval a ulehl jsem ke spánku. Byl to pro mě zážitek, usínat pod střechou sídla opravdového šlechtice. A než jsem doopravdy usnul, namísto počítání oveček jsem se bavil tím, že jsem se pokoušel proniknout do mlhavě tušených traumat a eroticko-společenských propletenců lidí, které jsem tady dnes poznal. Nebylo to zrovna jednoduché. Posuďte sami:

Maxmilián Šembera z Šemberka to celkem veřejně táhne s Motlovou pseudoneteří, která to podle všeho předtím táhla s Motlem. K tomu není co dodat… Jeho choť – Pavlína Šemberová – lezla do postele s šoférem Klenem, ten ale – jak se zdá – zatím svoji přízeň věnoval střídavě jí i její dceři Žanetě, kterážto ale dnes minimálně před rodiči více či méně zdařile předstírá, že jejím vyvoleným jsem já. To všechno kvůli samostatnému bytu. Nebo dokonce dvěma bytům… To je, co?

Proč nás Šemberová sleduje tak ostře? Nevěří snad tomu, že jsme s Žanetou zamilovaný pár? Rozhodně by jí to ale asi náramně vyhovovalo – přinejmenším až do dnešní velké hádky v „domečku“

– protože díky „vážné známosti“ by její mladší sokyně definitivně vypadla ze hry. A co si o nás s Žanetou myslí Šembera? Zatím se mi to jevilo pro Žanetu příznivě. Bez ohledu na drobná nedorozumění okolo andragogiky a Hradce či Brna se zřejmě generální sponzor Žanetina bytu – a nepřímo i mého auta – ve víře v naši lásku utvrdil.

Připadalo mi ale čím dál víc, že pokud jde o vzájemné vztahy s dalšími lidmi ve vile, je veškerá logika v háji. Proč Šembera svého šoféra, bodyguarda a holku pro všechno prostě nevyrazí? Proč dál zaměstnává a ve svém domě trpí chlapa, který se mu miliskuje – nebo do dneška miliskoval – se ženou? I když není jisté, že ví o Klenově aférce s Žanetou, není snad slepý, aby neviděl, co s ním za jeho zády už nějakou dobu tropí manželka Pavlína.

Ale co když je mi znám jenom nepatrný zlomek toho, co je potřeba vědět, aby to celé člověk aspoň trochu pochopil? Šemberovy sympatie a antipatie, stejně jako motivy jeho činů, mohou mít své kořeny v tom, co se stalo už dávno. Šemberovi v těch časech ještě nemuseli mít ani miliony, ani vilu. Neúspěšný podnikatel Motl i okresní fešák Klen svému zaměstnavateli tykají a oslovují ho „Maxi“.

Byli na to zvyklí, saniťáci si zpravidla mezi sebou nevykají. Ale proč se Šembera obklopil jenom lidmi z minulosti?

Logičtější by bylo, kdyby chtěl zbohatlík na to, co bylo, rychle zapomenout. Skoro každý, kdo se vyšvihne přes noc, se od své – často problematické – minulosti odstřihne. A dědic pánů z Šemberka to udělá právě naopak. Proč? Pojí ty tři tak veliké přátelství, nebo na Šemberu ti dva jenom docela obyčejně něco vědí? Ale proč se potom chystá Klen od Šemberů odejít? Proč svoji dojnou krávu ještě alespoň nějaký čas nepodojí? Nebo že by Šemberové i Žanetě lhal a odchází po dohodě s Šemberou? Je to nějaká velká hra, nebo naopak jen další obyčejný podraz na „přítele“ Maxe?

Nebyl jsem schopen se v tom vyznat. Mohlo se tu střetávat milion různých zájmů… Za nikoho bych nedal ruku do ohně, ale přece jen zde asi byl někdo, kdo se vymykal. Stará paní Hrachovcová, vlastně spíš slečna než paní. Prostě Andělka. Připadala mi jako čistá duše bez postranních úmyslů a vůbec jako člověk, který je ve vile jediný akorát na práci. Nebo že bych se nakonec mýlil i v ní?

Určitě jsem se ale nemýlil v panu učiteli Hrachovcovi. Andělčin bratr byl fanda jenom na historii českých hradů, nikoli na Šemberu. Pozitivní vztah k němu pouze předstíral, protože by se na něm rád přiživil. Byl nakonec ochoten i do nového, přepracovaného vydání své knížky o hradech napsat, co si bude Šembera přát, jen když se mu za to dostane trochu peněz pro jeho tři děti a šest vnuků.

Byla to sofistikovaná, pro člověka zvenčí obtížně pochopitelná směsice pokrytecké počestnosti, nejasných podrazů a tajných i na odiv stavěných vášní. Měla však společného jmenovatele a toho

naopak vůbec nebylo těžké vyhmátnout. Všichni ti lidé přímo nebo nepřímo usilovali, aby v konečném efektu odlehčili měšci pána domu. A co on sám? Kladl jsem si tu otázku pořád dokola. Je Šembera taková čistá duše, za jakou se vydává? Jen vítr to ví a mlčí dál…

A pak najednou přišlo zatmění a já jsem usnul. Netušil jsem, že pobyt na hříchem prolezlém aristokratickém sídle může být tak vynikající hypnotikum. Spal jsem jako dřevo. A zdálo se mi, že za mnou do pokoje přišla Zuzana, jen v bílém triku a šortkách, ve kterých hrála tenis. Pak najednou ze sebe strhala triko i to ostatní. Když jsme byli v nejlepším, vtrhl dovnitř Šembera a začal na nás křičet, že tohle si naše Žanetka tedy nezaslouží.

Rázem jsem se probudil a musel jsem se smát. Po Zuzaně ani po Šemberovi nebylo vidu ani slechu. Byl jsem v pokoji sám. Budík na nočním stolku ukazoval sedm minut po osmé hodině ranní. Vstal jsem a otevřel dveře. Dům byl nezvykle tichý, ostatní pravděpodobně ještě spali. Byla sobota a nikdo nikam nespěchal. Žaneta mi včera říkala, že o víkendu život v domě začíná až okolo deváté.

13

Když jsem se zušlechtil, zaťukal jsem naproti u Žanety. Měla zamčeno a pokoj nejevil žádných známek života. Možná tam už ani nebyla. Tak jsem sešel po vrzajícím dřevěném schodišti dolů k snídani. V jídelně sousedící s kuchyní se z improvizovaného švédského stolu už vesele ládovali Motl a Klen, oba ve slušivých značkových mikinách a v džínách, které rovněž nebudily dojem, že by pocházely z vietnamského tržiště. Kávu jim dolévala paní Šemberová, která buď nesnídala, nebo už něco málo stihla pojíst předtím.

Krátce po mně dorazila v doprovodu pána domu Zuzana. Že by Šembera už bez všech skrupulí strávil přinejmenším závěrečnou část noci v jejím pokoji pro hosty? Mrkl jsem, co na přicházející dvojici říká Šemberová, ale ta jen odpověděla na pozdrav a dál se věnovala Motlovi s Klenem.

„Ty máš to lepší v životě možná ještě před sebou,“ slyšel jsem, jak Motl hovoří ke Klenovi, „ale co mám říkat já, viď? Se mnou si každej už akorát tak vytře…“

Rozhlédl jsem se a zachoval se jako ostatní. Nabral jsem si od každé lákavě vyhlížející dobroty trochu, ale k tomu jsem si dal namísto kávy velikánský pohár čerstvě vymačkaného pomerančového džusu.

„Dobré ráno vespolek,“ vplula mezi nás zářící Žaneta.

Že by šla rovnou z Klenova „domečku“? Ale hned si to hasila ke mně a vyptávala se, jak jsem se vyspal a co se mi zdálo, protože co se zdá první noc, to se určitě splní.

„Ani se neptej,“ odpověděl jsem jí s úšklebkem.

Chápal jsem ale, že je potřeba, abychom se teď na veřejnosti k sobě trochu měli. To byl koneckonců jediný důvod, proč jsem tam byl.

„Nešla by sis po snídani zahrát?“ navrhl jsem. „Zuzaně jsem to slíbil už včera.“

Nakonec jsme se u stolu dohodli na čtyřhře. Jednu smíšenou dvojici vytvořila Zuzana se Šemberou a druhou já se Žanetou. Marek Klen se nabídl, že nám bude soudcovat a Motl se naopak omluvil, že musí pracovat. Posadí se prý s notebookem na dolní verandu, aby byl na čerstvém vzduchu. Žaneta mi pošeptala, že Motl v lehátku se zapnutým kufříkovým počítačem prospí někdy i celé dopoledne.

Šemberová prohlásila, že sportovního nadšení ostatních využije pro sebe. Prý se ráda projde lesem pro změnu zase jednou sama.

„Ale před jedenáctou přijede Andělka,“ připomínal Šembera. „Neměla bys na ni počkat?“

„Proč bych to dělala? Klíč od domu má a co má uvařit, to taky ví. Poradí si i beze mne. Jestli chceš, můžeš si na ni počkat sám.“ Paní domu se nemínila nechat omezovat ani v tom nejmenším.

Dopolední smíšená čtyřhra se od včerejšího „smíšeného singlu“ Šembery se Zuzanou lišila především úrovní hry. Leváci jsou v tenise pro většinu hráčů zpravidla obtížnější soupeři než praváci a Šembera navíc hrát opravdu uměl. Jen byl se svojí nadváhou přece jen zřetelně pomalejší než já nebo Žaneta. Zuzana byla v tenise slabá, ale moje nabídka, že si klidně zahraju s ní proti týmu rodiny Šemberů, neprošla.

„Raději budu hrát s Maxem,“ rozhodla a Šembera se zatvářil, jako by mu právě udělili nejvyšší státní vyznamenání.

Takže ještě včera „pan Šembera“ a teď už „Max“… Raději jsem klusal na kurt. Nakonec jsme sehráli jenom jeden set, ale stál opravdu za to.

Šembera se bil jako lev a dobíhal neuvěřitelné míče a i Zuzana se snažila pokazit co nejmíň. Zdvořilost k hostiteli šla stranou, hrál jsem taky naplno. „Moje láska“ mě navíc za každý dobrý míč přede všemi teatrálně odměňovala letmým polibkem na tvář. Škoda, že její matka se procházela někde v lese. Ale aspoň nás viděl Šembera. A cítil jsem, že nás najednou ostře sleduje i Klen. Možná mu začalo vrtat hlavou, jestli Žaneta se mnou opravdu jenom hraje komedii pro rodiče, nebo jestli nakonec nejsem jejím dalším želízkem v ohni.

Napřed jsme vyhráli dva gamy, abychom vzápětí tři gamy ztratili a bylo to 2:3 v náš neprospěch. Hrou s nulou, čili love-gamem při mém podání jsme sice vyrovnali na 3:3, ale Šembera se před Zuzanou nedal zahanbit. Hrál doslova za dva a najednou jsme prohrávali 3:5.

„Tvůj fotřík je fakt dobrej, tak to zkusíme jinak. Budeš chodit pořád k síti a já se pokusím uhrát všechno ostatní,“ dával jsem pokyny Žanetě.

„Kde ses naučila ty dělové smeče, dcero?“ nechal se za chvíli slyšet Žanetin otec.

Žanetina hra u sítě začala přinášet ovoce. Vyrovnali jsme, a dokonce jsme se ujali vedení 6:5. Ale na Šemberovy jedovatě rotované prohozy jsem byl krátký. Naši soupeři, trochu i s přispěním rozhodčího, vyrovnali na 6:6.

„Dobrý míč,“ volal na mě shora pokaždé výsměšně Klen.

Dělal mi to naschvál, hajzlík… Nakonec přišel tiebreak a jednapadesátiletý aristokrat už to prostě fyzicky nevydržel. Smetli jsme je bez ztráty míčku a set skončil 7:6 v náš prospěch. Ale sotva jsem pletl nohama, a tím spíš jsem měl slova uznání pro Šemberu.

„Měl jste mě vidět, když jsme ještě ve špitále denně hrávali jako šílení,“ smál se, když jsem mu vysekl poklonu za neuvěřitelný výkon.

Najednou mu zazvonil v kapse šortek mobil. Podíval se na displej a řekl mi omluvně: „Pardon. Volá hospodyně.“ Do telefonu řekl jenom: „Ano…?“ a za okamžik ještě: „Děkuji, jdu mu naproti.“

A vydal se napříč udržovaným zeleným trávníkem od tenisového hřiště k hlavní bráně. Zřejmě měl v kapse šortek i ovladač, protože se brána vzápětí rozestoupila a dovnitř vjel modrý peugeot střední třídy. Šembera řidiči pokynul, aby zajel až nahoru na betonovou plochu před garážemi, a sám pomalu jedoucí auto rychlými kroky následoval.

My ostatní – tenisté i Klen, který nehrál – jsme se pomalu vydali nahoru k vile, jako bychom to měli načasované, před schody do vily jsme potkali nového návštěvníka už v doprovodu pána domu. I kdybych měl zavázané oči, stačila by jeho jedna jediná věta, abych pochopil, kdo právě přijel.

Ta věta zněla: „Ale, ale… borec Mahler?! Netušil jsem, že zde bude mít naše škola tak silné zastoupení. Z toho by měla snad radost i ta baba Hrbatá, jak mě nemá ráda…“

Uhodli jste. Přede mnou stál hřmotný, ale po čertech chytrý muž se svérázným slovníkem rohovníka

– můj ředitel Hrobař.

Žaneta ho uvítala, jak se patří na způsobnou studentku. Ale hned jsme se omluvili, že se musíme po zápase jít osprchovat a pochopitelně taky převléci k obědu. Šembera Hrobaře představil Šemberové a poprosil ji, ať pana ředitele zabaví, dokud se i on sám nedá do pořádku.

Pak dodal tónem nepřipouštějícím odpor: „Schválně jsem naše setkání načasoval na jedenáctou, abyste s námi určitě poobědval.“

Hrobař zabasoval nějakou zdvořilůstku, oddělil se od ostatních a bok po boku s Šemberovou pomalu odcházel do domu. Mezitím někam zmizela i Zuzana, asi se i ona šla rovnou osprchovat a upravit.

Na dolní terase zastavil spěchajícího Šemberu Motl. Nebude u oběda, protože je na dnešek pozván habrovským mysliveckým sdružením, které v místním hostinci slaví padesátiny jednoho zasloužilého člena. Motl prý akorát lituje, že přijde o „Andělčiny vybrané speciality“, ale na oslavu prostě musí.

Před vstupními dveřmi se Šemberovi stihl omluvit i Marek Klen, dnes snad ještě víc než jindy podobný filmovým elegánům: „Maxi, můžeš mě postrádat tak asi do dvou? Potřebuju si přes poledne něco zařídit v Hradci.“

„Pro mě za mě, pokud pojedeš svým autem,“ pokrčil rameny Šembera a konečně odběhl do koupelny.

„To víš, že pojedu svým autem. K soukromým cestám tvoje auta nepoužívám. To bys už snad mohl vědět,“ volal za ním Klen.

Bylo vidět, že ho provokativním tónem pronesená slova jeho zaměstnavatele naštvala. Nakoukl z haly otevřenými dveřmi do jídelny, kde se usadila Šemberová s ředitelem Hrobařem, a se sladkým úsměvem oznámil i paní domu, že musí bohužel pryč. A dodal: „Ale kávu a zákusek po obědě si už

ujít nedám, milostivá paní.“ Jestliže ironický důraz na oslovení neunikl mně, určitě neunikl ani Hrobařovi.

Když se hala vyprázdnila, i já jsem vyběhl nahoru. Než jsme se potom s Žanetou vystřídali v

koupelně, nechybělo už moc do dvanácté.

„Abychom pomalu šli. U nás se jí na minutu přesně,“ poučila mě, když jsme se zase sešli.

„Ani jsi mi dnes neměla čas říct, jak jsi spokojená s mým hereckým výkonem,“ nadhodil jsem tázavě.

„Ujde to,“ přimhouřila oči a políbila mě fialovou pusou na tvář. „Vydrž to ještě dneska. Jestli to dnes zvládneme stejně úspěšně jako včera, mohli bychom se vrátit do Hradce už zítra ráno. I když vůbec nemusíme. Navíc zde nedělní obědy nebývají k zahození. Ale dovedu pochopit, že tě to u nás dvakrát nebaví.“

„Zato tebe to tady s panem Klenem asi baví náramně,“ rýpl jsem si.

„Žárlíš?“ ušklíbla se.

„Na tebe?“ odfrkl jsem s despektem.

„Posluž si… A vůbec. Rozhodni si to sám. Jestli chceš, abych tě odvezla už v neděli ráno, musíš mi to říct nejpozději dnes večer. Abych stihla našim, předem něco navykládat.“

„Uvidíme,“ řekl jsem a pečlivě jsem si upravil kravatu.

K obědu se u panstva z Šemberka totiž chodilo zásadně ve společenském oděvu. I Žaneta byla jako ze škatulky.

„O čem se s ním asi tak dá bavit? Naši ho moc neznají, aby to nakonec nepřehráli na nás,“ starala se okamžitě.

Tak jsem ještě na schodech začal nahlas uvažovat, o čem by se dalo s Hrobařem bavit. Počasí a politiku jsem zavrhl. Napadlo mě, že se řeč určitě stočí na Žanetinu maturitu. Ona ale o tom pochybovala, k její matuře se Hrobař prý už vracet nebude, nanejvýš nějakou žertovnou poznámkou. Mám vymyslet takové téma, které by nám chvíli vydrželo a ke kterému by mohli něco říct i ostatní.

„Tak takové téma asi neexistuje,“ řekl jsem, když jsem si představil, kdo tam bude.

„Nepovídej. Každý člověk má nějaké oblíbené téma,“ odporovala mi Žaneta. „Jsi na jeho škole, kdo jiný by měl vědět, co ho zajímá?“

„Kromě školy a jejích každodenních problémů zajímá našeho direktora asi jedině box,“ odpověděl jsem nakonec podle svého nejlepšího vědomí.

A pro změnu jsem naopak já poučil Žanetu, že to by nebylo jen tak. Chce to něco vědět o legendách z pravěku československého boxu, jako byli „mlátička“ Nekolný nebo olympijští vítězové Torma, Zachara a Němeček. Hrobař rád vzpomínal i na regionální boxerské polobohy, jako byl třeba starý Králíček, nejlepší lehká váha své doby. Ve sborovně se tradovalo, že zmínky o Králíčkovi uvádějí direktora kdykoliv spolehlivě do transu. Dokázal nadšeně líčit dojmy školáka, který na vlastní oči viděl Králíčkův poslední boj o titul mistra republiky. I to, jak filmové záběry z téhož nezapomenutelného zápasu zařadila po letech televize do medailonku, který se zasloužilým mistrem sportu natočili na sklonku jeho života.

„Takže to bude jen a jen na tobě,“ vzdychla Žaneta, „protože mně box neříká vůbec nic.“

Ale situace u stolu se vyvinula jinak a Šembera s Hrobařem si kupodivu vystačili sami. Sotva jsme usedli, spustil Šembera ódu na „nové společenské poměry“, které jsou konečně příznivě nakloněny i šlechtě.

„Šlechta jako jediná společenská vrstva umí o svěřené statky pečovat a zvelebovat je ku prospěchu všech,“ kázal.

Doslova se tetelil radostí, že díky radikální změně poměrů v naší zemi může pana ředitele přijímat dnes „konečně ve svém a trochu na úrovni“.

Hrobař mlčel, ale bylo mi jasné, že je jenom otázkou času, kdy si vezme slovo i on.

„Konečně nastala historická chvíle,“ pokračoval Šembera s patosem ochotníka, „na kterou jsem tak toužebně čekal po celý život. Aristokracie začíná i u nás znovu hrát důstojnou historickou úlohu, jak ostatně jinak, když je pro ni vybavena staletými zkušenostmi. Vstupujeme do světa, ve kterém spojují své síly elita rodu s elitou ducha.“

To tedy byla síla… Že příslušník „elity rodu“ rád žvaní, jsem věděl, ale že bude doma u oběda předvádět něco takového, jsem netušil. Nabubřelé fráze znějí směšně vždycky, ale z úst bývalého saniťáka zněly tedy přímo šíleně. Nedovedl jsem odhadnout, co mu na to poví bývalý boxer. Jen jsem se trošku obával, že si celoživotní provokatér ani tady nebude brát servítky. A jak jsem Hrobaře poznal, sotva ho mohlo dojmout, že by mohl být pasován na „elitu ducha“.

„Takže gong a pěkně zpátky k feudalizmu?“ zareagoval s úšklebkem. „Ostatně proč ne. Takové právo první noci bych bral i já. Teda kdysi…“

Šembera ale zůstal neochvějně vážný: „I když dnešní nový svět spěje neodvratně ke globalizaci, určité principy, hodnoty a tradice by měly platit pořád. A nikdo nikdy nebyl a nikdy ani nebude lepším strážcem principů, hodnot a tradic než šlechta.“

„Já se toho nového světa občas děsím,“ přiznal se Hrobař. „Divím se, že vy ne. Padnou všechny hranice, spojí se všechny měny, všude vyrostou stejné supermarkety a dálnice, všichni budou

kupovat šampony proti lupům, žvýkačky, po kterých vonný dech vydrží tak báječně dlouho, a vložky s křidélky. Dejte pokoj… To se vám bude líbit, pane Šembero? Nebo vám, borče Mahlere?“

Pokrčil jsem rameny a ani jsem nedutal, ale on stejně ode mne žádnou reakci nečekal.

„Co je špatného na tom, že si všichni koupí všechno, co potřebují?“ odporoval Šembera.

„To je to slovo. Všichni. Všichni budou jíst a pít totéž, všichni budou hrát bowling nebo squash a v televizi budou všichni sledovat reality show. Všichni budou mít stejně vymytý mozek, všichni pokaždé zvolí buď Škrholu nebo Kašpárka, podle toho, za který špagátek se v zákulisí zatáhne.“

„Výsledkem globalizace,“ nedal se Šembera, „bude pestrý svět, kde nikdo nebude nikoho vodit na špagátku.“

„Kdo neví, že slouží, slouží vždycky nejlíp. Všichni budou kývat a všechno schlamstnou všemocné nadnárodní korporace. Všichni si budou platit úředníky a policajty, kteří budou všechny hlídat v zájmu nadnárodních korporací. Bude věru pestrý, ten globalizovaný ráj, pane Šembero.“

Já, Žaneta i Zuzana jsme si hleděli jenom svých polévek. Šemberová se zvedla a vyšla dveřmi do haly.

Buď nechtěla poslouchat debatu, která ji nudila, nebo šla zkontrolovat Andělku. Debatéři ale už stejně nikoho nepotřebovali.

„Jenom nestrašte,“ okřikl Hrobaře Šembera. „Každý bude mít možnost demokraticky vyjádřit svůj názor.“

„Všichni budou určitě pro,“ řekl Hrobař klidně. „Proti budou pouze extremisté, pár věčně nespokojených intelektuálů a ti, kterým se bude dařit špatně. S nimi si poradíme snadno. Každý už teď ví, že pokud někdo není bohatý, je si tím vinen sám.“

„Vy skutečně vidíte budoucnost takhle?“ mračil se Šembera jako noc.

„To je pochopitelně jenom jedna varianta.“

Šembera se rozzářil: „A tak… V tom případě mě víc zajímá ta druhá.“

„Druhá je horší. Do Evropy supermarketů, dálnic a vložek s křidélky vtrhnou hladoví, uražení a ponížení a zaplaví to tady jako tisíciletá voda.“

„Jak jste přišel zase na tohle?“ vyjekl Šembera.

„Dějiny jsou chvilku box, chvilku šachová partie,“ pokrčil rozložitými rameny Vysloužilý boxer.

„Myslíte, že se černí pěšáci budou donekonečna dívat, jak to válí bílý král? Jednoho dne se pořádně naštvou a obsadí celou šachovnici… A nebude to férovej mač, protože nebude nikdo, kdo by pískal rány pod pás.“

„Prosím vás, západní civilizace, naši spojenci…“

„Pokud se svět zblázní, zmůžou kulový.“

„Vy si děláte legraci,“ vyjekl Šembera.

„Já ne. Chlápek přes tu legraci je už dávno v pekle. Ale právě si ve svém pekelném kotlíku mne ruce, protože se mu už zase pomalu hýbe kšeft. Nějakej Marx, známá firma.“

Šembera vyskočil a divoce zašermoval rukama, ale to už se vracela Šemberová a hned za ní vjížděla do jídelny s vrchovatě plným servírovacím stolkem hospodyně Andělka.

Hrobař pochopil, že v zájmu klidu a míru musí bludný kruh diskuse s nažhaveným pánem domu utnout jako první. Nasál pach právě usmaženého pokrmu a začal se rozplývat: „Milostivá paní, my boxeři známe jenom dva parfémy, kterým nikdy neodoláme: vůni kožených rukavic a vůni vídeňských řízků.“

Nad obrovským vídeňským řízkem opustil i pán ze Šemberka tenký led globalizace. Teprve po obligátní chvále pokrmů znovu a velmi opatrně nakousl otázku restitucí, protože prý „restituce majetku bezprostředně souvisí s tím, kvůli čemu sem dnes pan ředitel přijel“.

Takže Hrobař přijel kvůli restitucím? Málem mi zaskočilo, tak byla ta informace překvapivá. Podíval jsem se tázavě na Žanetu, ale ta jenom pokrčila rameny. Ani ostatní přítomní nedělali dojem, že chápou, o čem je řeč. Snad něco tušila Zuzana, která, i když si hleděla talíře, přece jen občas, když se Šemberová právě nedívala, vrhla na Šemberu pohled dílem spiklenecký, dílem obdivný.

Šemberová ale – ať už si toho všimla, nebo ne – Zuzanu ignorovala a zase se křečovitě, leč permanentně, mírně usmívala. Na nikoho konkrétně, jen tak do prostoru. Zjevně jí bylo úplně fuk, kvůli čemu je dnes Hrobař jejich hostem. Zažila to nejspíš už mockrát. Kdykoliv jejímu muži hrklo v bedně a ve vile se objevil nečekaný host, paní domu jen mrkla a hospodyně naklusala pro talíř navíc.

„I když šly restituce mimo mě,“ nasadil Hrobař lehký tón, „nezávidím. My boxeři toho pro sebe zas tak moc nepotřebujeme. Ačkoliv jsem kdesi četl, že v pozadí každého majetku je zločin, všechny změny vlastnických vztahů respektuji. Vás si zvlášť vážím, protože ne každý uvažuje tak velkoryse jako vy. Myšlenka nadace pro talentované studenty je chvályhodná. Zkušenost mě ale naučila opatrnosti, a tak jsem zatím vaši iniciativu s nikým neprobíral. Čekám, že mi povíte víc.“

„Co potřebujete vědět?“

„Všechno. Předpokládám, že máte konkrétní představu, co za svoje peníze očekáváte.“

„Lhal bych, kdybych to popíral,“ přikývl Šembera.

Oznámil, že chce nadaci věnovat dva miliony korun. A i když ji budou řídit a jejími prostředky budou disponovat jiní, on by chtěl s nadací zůstat v kontaktu „jaksi trvale“.

„Zakladatel bude v nadaci určitě kdykoliv vítán. Když budete chtít, můžete sedět v jejím kontrolním orgánu. To se určitě dá ošetřit i právně.“ Hrobař, jako ostatně každý, kdo ucítí vůni daru padajícího z nebes, byl vstřícnost sama.

Šembera se ale pořád neklidně vrtěl.

„Zapomněli jsme na něco?“

„Mohla by se nadace jmenovat po mně?“ vyhrkl Šembera.

„Myslíte něco jako Šemberová nadace?“

„Raději bych NADACE MAXMILIANA VON SCHÖNBERG…,“ hlesl potenciální donátor.

„Uchu české veřejnosti to asi moc libě znít nebude – to říkám na rovinu – ale i na takový požadavek máte pochopitelně právo. Nadace bude přece založena z vašich prostředků, a i když potom získá víc peněz, než jí na začátku poskytnete vy sám, bez vás by nikdy nevznikla. Za sebe s tím předem souhlasím.“

„To jsem rád,“ oddechl si Šembera. „Jste si jistý, že to někde nenarazí?“

„Absolutně. Nadace bude mít svůj statut, právně nebude na nikom závislá. Široké veřejnosti nebo zřizovateli školy – tedy státní správě – bude tedy po vaší nadaci houby,“ odpovídal rozvážně Hrobař, pořád veden snahou vyjít v zájmu věci Šemberovi maximálně vstříc.

„Uvažuji ještě o jednom projektu,“ začal Šembera nesměle.

„Sem s ním,“ zaburácel hlas vysloužilého bijce mezi provazy.

„Rozhodl jsem se darovat vaší škole deset milionů. Zdůrazňuji, že škole, nadace, o které jsme teď hovořili, by s tímto darem neměla co dělat,“ nadhodil Šembera další možnost, kterak v rozmařilém

utrácení dědictví předků pokračovat.

„Co… cože?“ zakoktal se Hrobař a vytřeštil zrak jako někdo, kdo začíná mít podezření, že se mu všechno jenom zdá.

„Nehodilo by se vám to?“

„Právě naopak. Mohli bychom dovybavit všechny speciální učebny, provést generální rekonstrukci tělocvičny, a dokonce k ní přistavět i bazén. Samozřejmě bychom vám poděkovali ve všech sdělovacích prostředcích. A ve vstupní hale školy, v aule, i u vchodu do prostor tělocvičny a bazénu bychom umístili děkovné plakety. Každý by si tam mohl přečíst, komu za to všechno vděčíme.“

„Já bych ale… jaksi…,“ Šembera zase tonul v rozpacích, až nakonec dokonce zmlkl.

„Očekával byste za to něco víc?“ dovtípil se Hrobař.

Šembera přikývl, polkl a konečně to vybalil: „Gymnázium by se muselo jmenovat po mně.“

„Tak to tedy byl direkt na bradu, borče,“ ujelo Hrobařovi. „S tím jsem opravdu nepočítal. Nevím, jak bych vám to… Dar ve výši deseti milionů je věc nanejvýš chvályhodná, škole by to bodlo jako máloco. Taky nechci vypadat ve vašich očích jako nevděčník. Nadace by dostala dva miliony, dar by činil 10 milionů, to opravdu není málo…“

„Tak co se vám nezdá?“

„Nejsem si jistý, jestli bych pouze na základě jednorázového finančního daru dokázal prosadit změnu názvu gymnázia. Neodvažuji se odhadnout, co by na to řekla paní inženýrka Hrbatá z krajského úřadu. Jednak není z nejchytřejších, jednak jí cizí slova dělají potíže… Zatím nese škola naprosto neutrální název Gymnázium v Hradci, Okružní 60. GYMNÁZIUM MAXIMILIANA VON SCHÖNBERG jako název školy subvencované státem by opravdu znělo – bez ohledu na Hrbatou – tak trochu neobvykle. Jiná věc by pochopitelně byla, kdybyste se rozhodl založit soukromou školu.“

Hrobař ztratil chuť vtipkovat. Mluvil velice opatrně, bylo vidět, že váží každé slovo. A vůbec by najednou bylo v jídelně slyšet spadnout i ten příslovečný špendlík. Nikdo z přítomných ani nedutal.

„Asi jsme si úplně nerozuměli, pane řediteli,“ přerušil ho Šembera netrpělivě. „Slovo jednorázový jsem přece nepoužil. Dostanete ode mě deset milionů každý rok. Teda dokud tady budu.“

To bylo trochu moc i na Šemberovou. Prudce zvedla hlavu a vypadalo to, že už už svému muži něco řekne. Určitě ji napadlo, že s takovou se bude muset co nevidět vrátit ve stejnokroji zubní instrumentářky do ordinace, kterou před pár lety tak radostně opouštěla. Ten ješitný blázen se právě chystal přivést celou svoji rodinu na mizinu.

„Při vší úctě, pane Šembero,“ začal Hrobař opatrně, „počty jsou neúprosné. Beru vás za slovo. Chcete říci, že za deset roků dostane od vás naše škola sto milionů? Nechci vyzvídat, po stavu vašich kont mi vůbec nic není, ale je to… vůbec reálné?“

Šembera zašermoval rukama: „Moment, moment… Já dobře vím, co se o mně povídá. Že mi ty pozemky, co na nich stojí dálnice a stavby s ní související, vynesly hned na začátku asi 100 milionů. Bylo to víc, ale počítejme tedy 100. Pak se říkalo, že jsem ještě něco pozemků prodal v druhé vlně, kdy se stavěly poblíž dálnice sklady a překladiště. Takže díky tomu bych měl mít v bance hodně přes

100 milionů. Pro jednoduchost počítejme, že těch milionů – naše Žanetka by řekla mega – bylo jenom sto padesát.“

„Jenom?“ hlesl Hrobař.

„Potom by to skutečně nebylo zase tak moc, když uvážíme, že jsme pak museli dát něco za tuhle vilku, že jsme ji za něco museli zrenovovat, že jsme si za něco koupili čtyři lepší auťáky a za něco že jsme absolvovali několik pěkných dovolených… Něco jsem kromě toho taky utratil já sám, něco manželka, něco málo i Žanetka. Když na to mají, dělají si lidé prostě občas potěšení. Velice pravděpodobně vám tedy připadá, a já se na vás vůbec nezlobím, že moje představa, jak každoročně jen tak bokem vysolím 10 milionů ve prospěch účtu nějakého gymnázia, je – mírně řečeno – poněkud přehnaná.“

Hrobař naznačil zdrženlivé přikývnutí, ale už ani necekl. My ostatní jsme čekali se zatajeným dechem na pointu.

„Ona ale přehnaná není,“ řekl vítězně bývalý řidič sanitky, který vzdor tomu, že měl jenom měšťanku, se zřejmě docela vyznal.

A hned nás o tom i přesvědčil.

14

„Nechci zabíhat do detailů, ale – krátce a jednoduše – já jsem všechny své pozemky u dálnice neprodal. Některé jsem si na radu jednoho prozíravého pána ponechal a po dohodě s jistými investory ze zahraničí jsem na nich vybudoval velké sklady. V jednom takovém komplexu skladů mám podíl čtyřicet devět procent, v dalším čtyřicet. V tuto chvíli už všechny vesele slouží dodavatelům supermarketů a taky největším farmaceutickým firmám. To jsou solventní klienti, kteří platí slušně a včas. Kromě toho mám ještě dva menší sklady a jeden motel, tam mám všude šedesát procent. To všechno mi každý měsíc dělá nové peníze. Poměrně hodně peněz.“

Šembera se odmlčel a vrhl na sešlost u stolu tázavý pohled. A když Hrobař přikývl, že rozumí, pokračoval: „Jinými slovy – ani já, ani moje rodina hlady nezahyne, když vám každý rok pošlu deset milionů. Všechno bude ostatně ve smlouvě. Než ji podepíšeme, budete moci uplatnit připomínky.

Ujišťuji vás, že smlouva nebude jenom transparentní, jak teď všichni v Čechách papouškují, ale že bude přímo křišťálově čistá.“

Bylo zajímavé pozorovat, jak přítomní Šemberova slova přijali. Hrobař, který před chvílí vypadal opravdu jako po direktu, se už zase usmíval. Šembera na to má, tak ať tedy dává, borec. Jenom hlupák by nebral.

Matka s dcerou seděly zaraženě. Zatímco ale Šemberová svého manžela pozorovala tak nějak jakoby útrpně, Žaneta, ač taky zaražená, byla především spravedlivě naštvaná. To je celý on. Se mnou se bude trapně handrkovat o blbé dva byty a cizím by rozdával plnými hrstmi jako cvok, říkala si.

Zato striptérka Zuzana byla na koni. Vilně vlnila svým výstřihem, zírala na Šemberu jako dítko na

svatého Mikuláše a usmívala se jako vítěz. Bylo jí jasné, že ani ona neostrouhá, když i nějaká blbá školička dostane takový balík. Mohla děkovat nebesům, že jí namísto astenického švorcáka přihrála tenhle žok peněz. Proto se činila ze všech sil a už se ani netajila tím, že se činí.

Zábava u stolu se pomalu zase rozproudila. Už nebylo třeba dumat, kde na to Šembera vezme. Vzduch v jídelně zavoněl odérem velkých peněz a ze všech stran jako by tichounce zněl omšelý evergreen Money, money, money. I když mě zákulisí potenciální finanční injekce naší školičce moc nezajímalo, tím spíš jsem se bavil. Neangažovanost je skoro vždycky zárukou klidu a dobré nálady.

Když se Hrobař vzpamatoval úplně, vzal si slovo: „Nemůžu samozřejmě mluvit za krajský úřad, ale pokud si dar naší škole představujete tak, jak jste právě naznačil, bude mít inženýrka Hrbatá přinejmenším o čem uvažovat.“

„A váš osobní názor?“ vyzvídal Šembera.

„Za svoji osobu vaši nabídku beru okamžitě a bez váhání. Ale můj názor určitě nebude rozhodující.“

„Škoda. Nemůžete se aspoň přimluvit?“ zaprosil Šembera.

„To víte, že ano,“ přikývl Hrobař. „Budu za to bojovat, ale mám takovou pozici, že nejsem schopen nic garantovat. Kdyby to bylo jenom na mně, tak neváhám a seženu na babu Hrbatou nájemného vraha, pak si okamžitě u školníka vyzvednu štafle a nápis nad vchodem do té naší blbárny ještě dnes vlastnoručně přemaluju.“

Šembera se rozesmál šťastným smíchem. Natolik Hrobaře už znal. Pokud bývalý boxer začal už zase vtipkovat, měl všechno dávno promyšlené. Nikdy nemluvil do větru. Bude za jeho návrh určitě bojovat jako lev. Mohl snad dnes dosáhnout víc? Šembera nemohl ani najít slova, když začal litovat, že „je tu pan ředitel autem“. Prý by dnes jinak spolu ochutnali všechno, co „v baráku stojí za to ochutnat“.

Když Andělka začala sklízet nádobí, skvěle naladěný Šembera nabídl všem kávu na všechny způsoby, dobrý koňak, whisky a další alkoholické nápoje. A zrovna když se Andělka vracela s vrchovatě naloženým tácem dortů, dorazil do jídelny Marek Klen. Dodržel slovo, že si kávu a zákusky nenechá ujít.

Pro změnu se omluvila Zuzana, že strýčkovi slíbila hned po obědě odeslat nějaké maily. Nikdo se tomu nepodivil. Její a Motlova horečná pseudoaktivita, ať byl pátek nebo svátek, připadala směšná asi jenom mně. Všichni – Šemberovou nevyjímaje – ani nehnuli brvou, jako by Zuzanin workoholický zápal byl věcí naprosto samozřejmou.

U kávy a mně už dobře známých kalorických bomb v podobě dortů a zákusků se už nic závažného neřešilo. Oba hlavní protagonisté oběda byli viditelně spokojení. Zvlášť Šembera. Prakticky už Hrobaře nepustil ke slovu a předvedl našemu malému shromáždění ukázku slovního průjmu. Začal smrtelně vážně o významu vzdělanosti pro malé národy, z toho si bývalý saniťák kvalifikovaně zameditoval o výhodách i nevýhodách senátu jako ústavní pojistky, aby skončil pojednáním o nesporných přednostech automobilů typu offroad. Jedině třetí téma mělo jakousi hlavu i patu.

Hrobař labužnicky upíjel dobrou kávu, sem tam si zobl sladkostí a Šemberovi sekundoval už jenom svými boxerskými průpovídkami jako „nejen nohy a paže, ale i hlava“, nebo „až uslyšíme devět, deset, out, bude pozdě“, případně „klinč je pro ty, co se bojí výprasku“.

Vedle mě sedící Žaneta otcovu exhibici asi přestala vnímat, protože se plně soustředila na dortové řezy. Nebýt to mladá dáma, řekl bych, že se cpala jako divá. Jestli to tak dělala i jindy, musela mít velice zvláštní metabolizmus. Pokud mohla spráskat tohle, jakékoliv její budoucí obavy o štíhlou linii pak byly zcela liché.

Překvapilo mě, že si k Žanetě z druhé strany, jako by se nechumelilo, přisedl Marek Klen. Choval se překvapivě klidně a uvolněně. Vůbec mu nevadilo, že takřka přesně naproti Žanetě sedí její matka. Začal se okázale kamarádsky bavit s Žanetou i se mnou, vyptával se, co zajímavého se u oběda probíralo, o co snad, nedejbože, přišel. Prostě hýřil veselou náladou skoro jako domácí pán. Když jsme Klenovi stručně přetlumočili, o čem byla celou dobu řeč, dost se podivil.

„K čemu potřebuje starej Max ještě pomník?“ vrtěl nechápavě hlavou.

Šembera nás nemohl slyšet, poměrně daleko od nás si pořád živě povídal s Hrobařem. Klena nebral vůbec na vědomí. I Žanetina matka se tvářila, jako by jí byl atraktivní šofér úplně fuk, ale možná to jenom úspěšně předstírala. Už nepromluvila, a když dopila kávu, odešla pod záminkou, že svůj a Zuzanin šálek, podšálek i talířek s vidličkou odnáší do kuchyně. Tím spíš mě překvapilo, když se skoro okamžitě vrátila v doprovodu Andělčina bratra.

„Promiňte, pane řediteli,“ omluvila se Hrobařovi. „Maxi, pan učitel by potřeboval s tebou něco probrat. Už celou věčnost čeká v kuchyni. Jestli můžu, budu na chvíli tady panu řediteli dělat společnost a ty si to zatím vyřídíš.“

„Nepočkalo by to do zítřka, pane učiteli?“ povzdechl si Šembera, kterému se v tu chvíli do hovoru s autorem historie českých hradů zjevně nechtělo.

Protože učitel Hrachovec neodpověděl a jenom rozpačitě přešlapoval na prahu jídelny, promluvila Šemberová za něj: „Je to asi něco důležitého.“

„Jen ať si to pan manžel klidně vyřídí, milostivá paní, já jsem už na odchodu,“ prohlásil Hrobař a na svoji mohutnou postavu se nečekaně pružně vymrštil.

„Já vás přece nevyháním,“ snažila se Šemberová zmírnit dopad vzniklé situace.

„Já vím. Ale řekli jsme si už všechno, co bylo třeba. Děkuju za vynikající oběd. Poroučím se, milostivá paní.“ A Hrobař se k mému údivu sklonil k její ruce jako protřelý šarmér.

V ringu se takovým způsobům určitě nenaučil. Napadlo mě, že Hrobařovo mládí se nemohlo odehrávat jen mezi provazy. Muselo být daleko pestřejší, než všechny ty slepice ve sborovně tuší. A nešlo jen o líbání ruky. Chvílemi Hrobař u oběda docela zapomněl na boxerský slang a mluvil jako kniha.

Šembera se zvedl taky s tím, že tedy bude panu učiteli za chvilku k dispozici. Vyprovodí tady pana ředitele a vrátí se. Ať je manželka tak hodná a posadí mezitím pana učitele do jeho pracovny nahoře. Jen co pan ředitel Hrobař odjede, všechno spolu proberou.

Hrobař obešel stůl a rozloučil se s Klenem, Žanetou i se mnou. Jakmile se vydal v doprovodu domácího pána ke svému autu, Šemberová doprovodila penzionovaného učitele o patro výš.

„Na shledanou,“ zamával nám vesele stařík.

Když pak naše trojice – Žaneta, Klen a já – v jídelně osaměla, prohlásila Žaneta, že by si docela ráda ještě trošku zahrála tenis.

„Se mnou nebo s panem Klenem?“ zeptal jsem se ironicky.

„S oběma,“ vyplázla na mě jazyk.

„Tvé přání je nám rozkazem,“ řekl Klen a zasalutoval, jak bylo jeho zvykem. „Jdeme se převléci, sraz za pět minut na hřišti.“

Odběhl do svého domečku a my dva s Žanetou každý do svého pokoje nahoře v podkroví. Když jsme pak za okamžik oba s raketami v rukou seběhli po schodech dolů do haly, málem jsme tam vrazili do Andělky a Šembery, kteří pod schodištěm o něčem živě diskutovali.

„Nechte mě, já to zvládnu,“ tvrdil Šembera, v ruce tác se dvěma vonícími šálky.

Hospodyně se svému zaměstnavateli pokoušela podnos odebrat a při tom mu nešťastným hlasem odporovala: „Ukažte, přece to neponesete sám. Od toho jsem tady já.“

„Nepřichází v úvahu, Andělko.“ Šembera vrtěl hlavou a uhýbal jejím rukám. „Copak jste se dnes ještě nenaběhala dost? Myslíte, že mě ubude, když jednou za uherský rok poponesu dva šálky kapučína?

Vraťte se do kuchyně. Než to s panem učitelem vypijeme, ať už jste převlečená.“

Když učitelova sestra nakonec kapitulovala, vydal se Šembera i s podnosem do prvního patra za jejím bratrem.

Já a Žaneta jsme spěchali na kurt, kde nás čekal tenisový elegán jako ze žurnálu. Už předtím jsme se dohodli, že budeme hrát proti sobě na dva sety a že Žaneta na první set posílí mě a na druhý jeho.

Podávat jsem měl já. Ale ještě než jsem se stihl postavit za zadní čáru, povinně jsme všichni tři zamávali panu učiteli a Andělce, kteří se zrovna chystali nasednout do otřískaného stařičkého trabanta.

„Ready?“ houkl jsem na Klena.

Nadhodil jsem míč a beng! První podání a hned první eso! Než jsem se připravil k druhému servisu, viděl jsem, jak se páně učitelův „bakelitový jaguár“ dává v oblacích tmavého výfukového kouře do pohybu a že se dole u silnice v obludných šemberovských hradbách začíná pomalu rozestupovat vstupní brána.

„Na co čekáš? Hrej!“ vykřikla netrpělivě vlevo ode mě stojící Žaneta.

„Neboj,“ mrkl jsem na ni.

Snažil jsem se, aby i moje druhé podání bylo dělové, ale tentokrát Klen pohromu odvrátil. Vystartoval jsem tedy na takzvaný return čili „vrácený míč“, ale nakonec jsem ho zkazil jako úplný začátečník.

Tenis je totiž trochu zvláštní sport. Každý, kdo se díval třeba jenom na televizní přenosy, ví, že je zvykem hrát za absolutního ticha. Když je míč ve hře, nekřičí se, ani se netleská. Ani tenisoví amatéři nejsou zrovna zvyklí na sebe nějak extra halekat. S žádným velkým hlukem se prostě nepočítá.

A právě ve chvíli, kdy jsem se chystal Marka Klena ztrestat bekhendem, jsem uslyšel nepříjemný,

hlasitý zvuk nárazu a tříštění. Velice hlasitý a velice nepříjemný. Okamžitě mě napadlo, že se na silnici před vilou srazila auta. Nechali jsme tenis tenisem a utíkali jsme se podívat, co se stalo.

„Panebože,“ zaslechli jsme Šemberův hlas.

I on běžel dolů, takže jsme z příjezdové cesty to boží dopuštění uviděli současně všichni čtyři – Žaneta, Klen, já a kousek za námi i Šembera. Trabant pana učitele vraty vily sice bez problémů projel, ale potom se z neznámých důvodů – široko daleko nikdo nebyl – dal ostře doleva, vyjel ze silnice, zdolal mělký příkop a za ním se zastavil o strom. Pohled na přední část plastové karoserie, uprostřed rozdrcenou nárazem do kmene mohutného dubu, moc pěkný nebyl.

„Marku, okamžitě vyjeď s mercedeskou. Možná pojedeš do nemocnice,“ přikazoval v běhu supějící Šembera.

Zatímco se Klen vracel poklusem do garáže, já i Žaneta jsme pokračovali dál k havarovanému trabantu, pořád pár kroků před Šemberou. Když jsem doběhl jako první, sklonil jsem hlavu k okénku na straně řidiče. Pan učitel ztěžka chroptěl s hlavou na volantu. Krev jsem sice nikde neviděl, ale to nic neznamenalo. Andělka na vedlejším sedadle byla naštěstí při vědomí, a když jsem s trochou násilí otevřel vzpříčené dveře na její straně, opřela se o mě a vystoupila po svých.

„Bolí vás něco?“ zeptal se jí udýchaný Šembera, když taky dorazil.

„Mně není nic, jenom jsem se strašně lekla,“ odpovídala se staženým hrdlem. „Ale Toník…“

To už byla u auta i Žaneta a shora bylo slyšet, že k nám mercedeskou sjíždí Klen. Zastavil na okraji vozovky, vystoupil a připojil se k nám.

Šembera sáhl panu učiteli na pulz a sykl Klenovi: „Dobrej zrovna není…“

I já, ve srovnání se zkušenými řidiči sanitek úplný medicínský laik, jsem viděl, že má bohužel pravdu. Ve srovnání se svojí sestrou na tom byl učitel ve výslužbě dost bledě. Že je v bezvědomí, jsem věděl od prvního okamžiku, kdy jsem doběhl k havarovanému trabantu. Ale ještě horší z mého pohledu bylo, že jeho stav viditelně neměl tendenci se zlepšovat. Pan Hrachovec se neprobíral, spíš naopak. Kůže jeho obličeje získávala modravý nádech a z úst se mu dralo nepříjemné chrčení.

„Jazyk zapadlý nemá, ale přesto jako by se pořád dusil,“ utrousil Klen. Šembera po něm loupl očima: „To vidím taky.“

„Má štěstí, že ten náraz nebyl příliš prudký,“ přišel jsem se svou troškou do mlýna i já. „Trabant sotva vyjel z vrat a nutně zpomalil, když zdolával příkop. V okamžiku nárazu už nemohl jet moc rychle. Kdyby narazil v plné rychlosti, měl by předek na cimprcampr.“

„Pojď mi pomoct,“ houkl Šembera na Klena. Pan učitel se mu zjevně líbil čím dál méně.

Byli to profíci. Během okamžiku rychle a šetrně vyprostili bezvládné tělo z vozu. Pak starého pána uložili na zem, kam předtím prostřeli jednu přikrývku z kufru mercedesu. Do další přikrývky ho zabalili.

„Zraněný není,“ mumlal si pod vousy Šembera. „Proč ale vyjel ze silnice? Že by infarkt? Jednou jsem něco podobného zažil, když jsem ještě…“ Nedokončil větu a vyděšeně se na mě podíval.

Asi si najednou uvědomil moji přítomnost a nechtěl, aby v mých očích utrpěla svatozář šlechtice. Netušil, že u mě si plebejskou minulostí řidiče sanitky nemůže pokazit vůbec nic. Právě naopak. Když jsem je viděl s Klenem v akci, mohl jsem je oba jenom obdivovat.

„Máte u sebe mobil? Zavolejte rychlou,“ přikázal mi Šembera. „Jsou na to vybavení… Ale pokud tu nebudou cobydup, pojedeš ty, Marku.“

Vylovil jsem tedy mobil a zmáčkl jsem předvolbu záchranky. Popsal jsem stručně stav pana učitele i místo, kde se nacházíme. Dispečerka řekla jenom: „Nezavěšujte, prosím!“ Ani ne za půl minuty se ozvala znovu: „Jeden náš vůz je asi dva kilometry před Habrovem. Může vašeho pacienta naložit.“

Netrvalo dlouho a skutečně dorazila houkající a blikající velká sanita. Prošedivělý lékař se okamžitě sklonil k tělu na zemi.

„Dýchač,“ zavolal na svého řidiče.

Zručnými pohyby nasadili nehybnému panu učiteli masku s hadicí a přemístili ho na nosítka. Pak ho i s nimi odnesli do auta. Než odjeli, lékař si ještě něco krátce upřesnil s Šemberou.

„Je to infarkt?“ obrátil jsem se na Šemberu, když sanitka odjela.

„Doktor toho ještě moc neví, jisté však je, že je to kóma. Snaží se udržet jeho životní funkce. Jestli se jim to podaří, ve špitále se už uvidí, co a jak.“

Když sanitka odjela, Žaneta se začala starat o Andělku. Odvedla ji zpátky do domu a přinutila ji usednout v hale do křesla a vypít čerstvý pomerančový džus. Odskočila do jídelny a přinesla jí bohatýrskou dávku voňavého džinu. Andělka se ani moc nebránila. Jednoduchá léčba kupodivu rychle zafungovala. Přinejmenším o tom svědčil lehounký ruměnec, který okamžitě naskočil na jejích dosud bledých tvářích.

Zvěst o tom, co se právě přihodilo, se v domě rozšířila rychlostí blesku. Do jídelny přiběhla Šemberová, posadila se k Andělce, vzala ji za ruku a konejšivě na ni mluvila. Šembera, Žaneta a já jsme proti nim seděli mlčky, a když Klen schoval mercedesku do garáže, připojil se k nám i on. Jen Zuzana, která přišla poslední, postávala zaraženě mezi dveřmi.

„Pojďte, Andělko,“ zvedl se Šembera, „uložíme vás, trochu si pospíte.“

„Chci domů,“ odpověděla.

„Pokud budete ráno v pořádku, zavezeme vás domů,“ souhlasil.

„Proč až ráno?“ bránila se. „Musím domů hned teď.“

„Budou volat z nemocnice,“ zkoušel to dál Šembera. „Copak se nechcete dovědět, jak je bratrovi? Kdyby se nedejbože něco stalo…“

Jeho žena ho okamžitě rázně okřikla: „Nic se nestane, doktoři si poradí. Hlavní je, že je pan učitel v nemocnici.“

„Já bych přece jenom…,“ začal Šembera.

„Mlč už, prosím tě,“ vyjela na něj jeho manželka.

Její alt tentokrát řezal jako břitva. Vážnost učitelova stavu jí byla určitě jasná stejně jako Šemberovi, jenom se na rozdíl od něho asi dovedla vžít do pocitů vyděšené staré ženy. Zase nastala chvíle, kdy Žanetina matka ve vztahu k manželovi ztratila skrupule. Byl to sice zase jen prchavý okamžik, ale na jejich vztah vrhal víc světla než všechny řečičky, které se vedly u oběda nebo u kávy. Ze slov a gest paní Šemberové čišel despekt. Jako by otylý chlapík s knírkem byl pro ni sice bohatý, ale přece jen obtížný hmyz.

„Musím dát slepicím a králíkům,“ zdůvodňovala nezbytnost svého návratu domů Andělka. „Nebojte se, dohlédne na mě sousedka. A kdyby něco, mám přece od vás taky ten telefon.“ Na důkaz svých slov vytáhla z kabelky laciný mobil.

„Dobrá,“ kapituloval Šembera. „Marek vás teda odveze domů. Pomůže vám nakrmit drůbež a králíky, řekne o vás sousedce a neodjede, dokud nebudete ležet. Mobil si položte na noční stolek. Můžete nám volat kdykoliv, i v noci. Já sám vám ještě dnes zavolám. A ráno – to už budeme vědět, jak to vypadá v nemocnici – se za vámi někdo z nás zastaví.“

Klen s Andělkou se tedy vydali do garáže a my ostatní jsme si v hale povídali o tom, co se stalo a co si o tom myslíme. Protože naše nervové napětí poněkud povolilo, překřikovali jsme jeden druhého. Jako by záměrně čekal na okamžik, kdy bude co nejvíc lidí soustředěno na jednom místě, objevil se mezi námi dobrým mokem rozparáděný Motl.

„Co na mě všichni tak koukáte?“ těkal pohledem z jednoho na druhého. „Nenamaloval mi někdo na záda kosočtverec?“

„Na tebe a tvé kosočtverce jsme tak zvědaví,“ odfrkla opovržlivě Zuzana, ale vratkého „strýčka“ nezpacifikovala.

„Ale já jsem neřídil… přijel jsem taxíkem,“ přesvědčoval nás Motl. „Po tom posledním průseru za to vožralej nesednu, viď…“

„Pan učitel měl nehodu,“ slitovala se nad ním konečně Žaneta.

A zase jsme začali celou smutnou příhodu probírat pořád dokola.

Šembera zjevně nesnášel nečinnost, protože běhal nahoru dolů jako tygr v kleci. Po chvíli nám oznámil, že přece jenom zavolá do nemocnice, dokud jsme ještě všichni pohromadě. Chvíli pak tlumeným hlasem telefonoval. Když hovor ukončil, byl vážný.

Řekl jenom: „Je na řízeném dýchání. Infarkt ani mozkovou příhodu neprokázali, ale to ještě nic neznamená. Neprobral se… Vypadá to s ním prý špatně.“

Nikdo jeho slova už nekomentoval, bylo vidět, že na všechny padla tíseň. Jeden člověk, který tady s námi ještě před chvílí byl, možná právě v tuto chvíli prohrává svůj boj o život… Marek Klen byl už ale s Andělkou naštěstí pryč.

Šemberová chvíli hleděla do země a pak prohlásila, že „to musí vydýchat“ a odešla. Všiml jsem si, že poslední dobou řešila všechny situace odchodem na čerstvý vzduch. Zuzana zase zmizela se slovy, že ji rozbolela hlava a musí si lehnout. Žaneta jí odporovala, že na bolest hlavy je nejlepším lékem jogging v lese plném kyslíku, a obrátila se na mě, jestli bych nešel s ní.

„Do lesa? Rád,“ odpověděl jsem. A tak hlasitě, aby mě spolehlivě slyšel každý, kdo byl v doslechu, jsem dodal: „Vždyť víš, Žanetko, že s tebou bych šel kamkoliv.“

„Jen běžte, běžte,“ pobízel nás Šembera nervózně. „Kdyby něco, budu v pracovně.“ Za okamžik už bylo slyšet jeho těžké kroky na dřevěném schodišti.

Zrovna jsme s Žanetou vycházeli z haly, když nás dostihl Motl. Zatahal mě za rukáv a cosi zahuhlal. Ve tváři byl brunátný ještě víc, než když se vrátil od svých myslivců, a snad z něho i ještě víc táhlo.

„Copak?“ zatvářil jsem se nerudně. Fakt nesnáším lidi, kteří páchnou jako sud.

„Na moment, pane…,“ řekl a zaváhal, neboť nevěděl, jak mě má vlastně oslovit. Navíc měl viditelné problémy s artikulací.

„Co potřebujete?“ zeptal jsem se a přece jen jsem zůstal stát jako dobře vychovaný hoch. „Běž napřed,“ pošeptal jsem Žanetě.

„Chtěl jsem jenom… jako to… něco se zeptat, viď… Ten pán… ten boxer, co přijel k obědu a vy,“ píchl mě do prsou ostrým ukazováčkem, „vy nejste doopravdy kantoři z gymnázia, že ne?“

„Jak se to vezme. Vlastně jsem kantor jenom já, on ne,“ odpověděl jsem popravdě.

„Aha,“ vyjekl vítězně podroušený podnikatel, jehož vychrtlá postava se začala nebezpečně klátit. „A je od policie nebo od pojišťovny?“

„Ale kdepak, to jsme si nerozuměli. Chtěl jsem jenom říct, že není žádný řadový kantor jako třeba já, ale že je u nás ve škole ředitelem,“ uváděl jsem věci na pravou míru.

„Víte,“ sklopil Motl své vychrtlé tělo jako závoru a začal konspirativně šeptat, „já mám pořád pocit, že po mně jdou.“

„Kdo?“

„Pojišťováci i policajti, viď… Chtěj mě nachytat.“

„To se vám jenom zdá,“ zareagoval jsem pochybovačným, ale přátelským tónem. „Proč by po vás měli, proboha, jít?“

„Je to jednoduchý jak facka, viď,“ zatvářil se pochmurně Motl. „Ztratil se mi naloženej kamion. Pojišťovně se nechce platit, tak na mě poštvala poldy. Prej jsem to celý jenom nastrojil, abych z pojišťovny vymámil prachy. Pojistný plnění, jak říkaj ti blbečci… Jak je mám ale přesvědčit, že mi ten kamion i s nákladem prostě někdo ukrad? Copak bych moh někde schovávat kamion? No řekněte, doktore. Jste přece študovanej člověk.“

„Já nejsem doktor, ale magistr,“ upřesnil jsem skromně míru svojí studovanosti.

Motl – stále v předklonu – udiveně vyvalil oči: „Fakt? Tak vy budete nakonec lékárník? To jsem netušil… A Max furt, že prej gymnázium… Všecko poplete. Má to v palici vyjebaný, to víte, blbej saniťák…“

Pejorativní narážku na původní profesi pána domu jsem přešel bez povšimnutí.

Motl se hluboce zamyslel, znovu se s obtížemi vztyčil a pak se oběma rukama svojí muší váhou opřel o moje ramena: „Jste vzdělanej člověk, tak poraďte… Oni se pořád dokola vyptávaj na to samý.

Nejsou přece blbí! Co jim mám zatraceně povídat, když jsem nic neudělal? Mám škodu, zadluženej jsem až na půdu a oni mně budou vyhrožovat soudama? Pojistnej podvod je prej trestnej čin. To vím taky, ne? Nakonec mě ti hajzlíci dokážou i to, co jsem neudělal.“

„Uklidněte se.“

„Vám se řekne, když máte tu apatyku!“ vyjel na mě Motl agresivně. „Jak mám bejt ale klidnej já? Vy je neznáte, viď… Tady v Čechách je to jedna zákeřná svině vedle druhý. A pojišťováci jsou stejně zákeřný hovada jako policajti. Napřed jsou samej med a z toho vás zase chytaj za slovo… Průser je, že už si všechny ty výpovědi ani nepamatuju, viď… Kolikrát se už bojím, že se do toho nakonec

zamotám. Pitomej život! O všechno jsem přišel a oni se mnou jednaj jako se zločincem. Komu jsem co udělal, že se něco takovýho muselo stát zrovna mně?“

„Neberte si to tak. Policie i pojišťovna takovou ztrátu prostě musí vyšetřovat. Na to je zákon. Ale pokud vám nic nedokázali do dneška, nedokážou vám nic ani potom,“ uklidňoval jsem ho. Opilcům přece nemá smysl odporovat.

„Nedokázali, protože mi nemaj co dokázat,“ zdůraznil hádavě Motl. „Ale to mi houby pomůže, viď… Dokud ti pitomci buď nechytí zloděje, nebo celej případ definitivně nevodložej, nikdo moji pojišťovnu nedonutí k plnění. Dají mi sice zapravdu, ale neuvidím ani floka, chápete? Vám je hej. To je dneska zlatej důl, taková lékárna… Ale co já? Se mnou je to špatný, magistře drahej…“

„Máte krásný středočeský dialekt. To se tady na Moravě jen tak neslyší,“ řekl jsem.

„To víte… Dycinky Žižkovák, pane magistr. Na Žižkově bejvali samí frajeři,“ udeřil se suchou pěstičkou do ptačího hrudníku, až povážlivě zakolísal. „Vy neznáte žižkovský frajery, že ne? Japa byste je taky moh na tý podělaný Moravě znát, viď?“

„Ale znám,“ poplácal jsem ho přátelsky po paži, „ovšem, že znám. Byli to vždycky správní chlapi, žádný ořezávátka. A pokud vím, žižkovské ženy tvořily odjakživa čelo pražských prvomájových průvodů. Ale teď už opravdu musím letět. Žaneta na mě čeká.“

Sňal jsem Motlovy ruce ze svých ramen, zachytil jsem jeho znovu se sklápějící tělo, opřel jsem je o zeď a poklusem jsem vyběhl z domu ven. Přece jen jsem ale neběžel dost rychle, aby za mnou nedolehla Motlova zpěvavá opilecká samomluva: „Průvody? Jakýpak zase průvody, viď?“

Vyprskl jsem smíchy a přidal jsem do kroku.

Když jsem u branky do lesa dohonil Žanetu, byla už hodně netrpělivá: „Proč se s ním tak dlouho vybavuješ? Sotva stojí na nohou.“

„Raději mi pověz,“ přešel jsem do protiofenzivy, „jaký má smysl, abych tady teď trčel až do zítřka. Vaši mají momentálně přece úplně jiné starosti. Dokud se situace s panem učitelem nevyjasní, nebudou mít ani pomyšlení na to, aby se zabývali tvým bytem, a tím spíš nebudou dumat o našem vztahu.“

Žaneta pokrčila rameny: „Co ti mám říct? Včera to naše šaškování podle mě účel splnilo. Nemůžu za to, že dnes je jiná situace. Teď nejsme fakt moc zajímaví. Dokud nebudou vědět, jestli to pan učitel přežije, nebudou mít náladu na nic. A pokud to nepřežije, to nechci vidět. To po nás neštěkne ani

pes.“

„Tak neváhej. Sbalíme se a zmizíme do Hradce,“ agitoval jsem.

Žaneta se zamyslela: „Na druhé straně zase nechci udělat chybu. Naši sice myslí na pana Hrachovce, ale nejsou slepí. Všimnou si, že jsem tě odvezla a že jsem se vrátila sama. Budou si myslet, že jsme se nepohodli a začnou mě zpovídat… A to by vůbec nebylo dobré. Nemám zájem šmahem – jedním netaktickým krokem – zničit všechno, na čem jsme včera spolu tak usilovně pracovali.“

„Nepovídej, že by to byl zas až takový problém,“ hustil jsem do ní. „Prostě bys jim musela něco navykládat, kam jako musíme, a pak se mnou odjet do Hradce a už se sem nevrátit.“

„Jak si to představuješ? Co bych jim asi tak měla říct, kdyby se vyptávali, kam že jedeme tak najednou?“

„Musela bys zalhat, že to bylo předem domluvené. Nějaká akce, kde máme zajištěný nocleh. Já v neděli večer pojedu odtamtud už přímo do Hradce, protože musím v pondělí do práce, a ty se jako spořádaná dcera vrátíš domů.“

„Tobě se to řekne, ale kam chceš zničehonic odjet v sobotu odpoledne? Myslíš jako k někomu na návštěvu? To by se naši urazili. Pozvali tě přece na celý víkend.“

„V Hradci visí na každém nároží plakát folkového festivalu ve Strážnici. Začal dnes ráno a trvá do nedělního večera.“

„To by teoreticky možná prošlo,“ souhlasila neochotně. „Ale co bych dělala já, když bych nesměla zpátky k našim? Teď aspoň vidíš, jak ten pitomý byt v Hradci potřebuju.“

„Mohla bys pobýt u mě. Teda pokud nepohrdneš skromným minibytem,“ nadhodil jsem tónem světáka.

Koneckonců, říkal jsem si, ona nebo Magda, s jednou nebo dvěma flaškama vína by to pro jednou vyšlo nastejno.

„Máš už přece svůj program,“ zdráhala se.

„Uděláme si program spolu. A lepší,“ lákal jsem ji.

„A spát budu v tvé mládenecké posteli?“ ušklíbla se.

„Ta postel je docela široká,“ ušklíbl jsem se i já.

„Tak to tedy v žádném případě, pane profesore!“

„Běž, ty… Dělám si legraci. Se společným ložem se nepočítá,“ hodil jsem zpátečku. „Ale nabídka azylu na jednu noc platí. Mám v bytě nafukovačku a tobě samozřejmě přenechám tu již zmíněnou mládeneckou postel.“

„Raději ne,“ rozhodla se Žaneta po kratičké úvaze. „Pokud vysonduju, že by to naši vzali úplně normálně, tak odjedeme jako spolu, ale v Hradci se rozdělíme. Ty si půjdeš po svém a já taky.“

„Vždyť jsi právě říkala, že…“

„Zkusím zavolat Petře. Fotřík prý jí a Zounovi postavil přímo velkoburžoazní byt.“

15

Žaneta to udělala přesně tak, jak jsem jí navrhl. Rodičům i všem, které potkala, nadšeně básnila o folkovém festivalu, který právě začal v strážnickém zámeckém amfiteátru. A všichni přikyvovali, ať jedeme, že to jistě bude zážitek… Něco po páté hodině jsme po okázale srdečném rozloučení s jejími rodiči – „Velice, opravdu velice rádi jsme vás poznali, pane profesore… Škoda jen, že se dnes stalo to neštěstí… Hned máme po náladě…“ – skutečně vyrazili do Hradce.

Cestou jsme všichni zarputile mlčeli a přemýšleli o nedávných událostech. Rozhovořili jsme se, až když se před námi objevily první paneláky sídliště.

„Můžu tedy svůj úkol považovat za splněný?“ zeptal jsem se přímo.

„Uvidíme,“ odpověděla opatrně. „Až jak otec zareaguje na byt, který jsem si tady vyhlédla. Pokud kladně, mohla by být tvá mise považována za ukončenou.“

„Jinými slovy – pokud ti ho otec pronajme, moje úloha končí?“ tlačil jsem ji k jasnému vyjádření, protože na její odpovědi závisel doplatek, bez něhož jsem si auťák z bazaru naproti gymnázia pořídit nemohl.

„Nejde o pronájem. Ten byt bude potřeba koupit,“ odpověděla Žaneta.

„Na okraji všech tří sídlišť se začalo mohutně stavět,“ poznamenal jsem, abych něco řekl.

Žaneta byla prostě Žaneta. Princeznička. Jiná by byla blahem bez sebe, kdyby jí někdo něco malého pronajal, ona ale potřebuje hned byt, který jí bude říkat ‚pane‘.

A vylezlo z ní dokonce, že vůbec nejde o nějaký obyčejný byt na sídlišti, ale o byt v nejexkluzivnějším domě v nejexkluzivnější lokalitě města Hradce. V centru města, na okraji velkého parku pod starými hradbami, stála donedávna zanedbaná budova městských lázní. Před několika lety je městský hygienik uzavřel a všem lidem, kteří se v tom vyznali, bylo jasné, že adaptace na moderní lázně podle evropských norem by vyžadovala obrovské investice. A garance jejich dohledné návratnosti by prý byla víc než iluzorní.

„Onehdy jsem tamtudy šel,“ přikývl jsem. „A zíral jsem. Celá budova teď vypadá docela jinak.“

„Aby ne,“ navázala nadšeně Žaneta. „Petřin otec tu barabiznu koupil jen proto, aby ji v Perner Bau předělali na nejhezčí obytný dům ve městě. Má úžasnou polohu. Dům je sice na okraji městského centra, ale současně je usazený v zeleni parku. Hned za rohem přitom stojí tramvaj a dvě autobusové linky. Když se odtamtud vydáš pěšky – kousek musíš parkem a pak nahoru po schodech skrz hradby – dostaneš se do absolutního středu města, tedy na okraj hlavního náměstí, asi za čtvrt hodiny. To je, co?“

„Akorát parkoviště před domem není nic moc.“

„Nevadí,“ odporovala mi okamžitě. „Ke každému bytu náleží samostatná garáž. Všechny dveře v domě jsou na karty, dole je recepce a všechno – i dvůr s garážemi vzadu – je neprodyšně uzavřené. Objekt má čtyřiadvacet hodin denně ostrahu i obsluhu. Je to báječné, protože kdo nechce, ani neuklízí, na všechno je servis.“

„To ale musí být mastné,“ zchladil jsem její nekritický zápal.

„Jak se to vezme… Zrovna já nemám zájem o pět pokojů se třemi lodžiemi a zimní zahradou. To si v domě pořídili lidé jako je náměstek hejtmana, šéf chirurgie a policejní ředitel… Jsem skromná holka, tak chci po svém drahém tatíčkovi skromný dvoupokojáček. A musíš si uvědomit to nejdůležitější. On na to má. Proti těm jeho nadacím a každoročním desetimilionovým darům pitomému gymnáziu stojí můj byt pakatel,“ řekla a pohodila hlavou, až opona černých vlasů zase zavlála.

„V tom baráku se ale už večer všude svítilo,“ vzpomněl jsem si. „Myslíš, že tam bude ještě něco volné?“

„Oficiálně ne, ale Petra se za mě přimluvila. Jsem jí strašně vděčná, je fakt kámoška. Přemluvila svého otce, aby zatlačil na jednoho svého známého. Šlo o to, aby odložil stěhování a aby za stejnou cenu vzal dvoupokojový byt na Brněnské. Že to bude mít blíž do práce a že ten druhý byt je i o trochu větší. A vyšlo to. Ovšem nebýt Petry a pana Pernera, jsem v háji.“

Že by vyčuraná Petra Pernerová byla až taková kámoška? To mě tedy překvapila… Napadlo mě taky, co se asi stane, když si Šembera postaví hlavu a byt v rekonstruovaných lázních Žanetě nekoupí. Co potom Žaneta poví Pernerovi? Být na jejím místě, něco se mi svírá strachem. Ale holka s fialovou pusou byla zjevně otrlá kaskadérka. A hlavně to všechno jaksi nebyla moje starost.

„Zastav mi tady, prosím tě,“ ozval jsem se, když jsme se přiblížili k zastávce tramvaje, která jezdí mým směrem.

„Takže ještě k naší dohodě, Honzo,“ řekla Žaneta, když stáhla okénko poté, co zastavila a já jsem vystoupil. „Pokud mi otec ten byteček koupí, máš do osmačtyřiceti hodin zbytek prachů na svém kontě. Já své dluhy splácím, to snad víš.“

„Jistě… Co ale bude, když ti vaši ten byt nekoupí?“ zatvářil jsem se kysele.

„Nevěš hlavu. Budeme akorát u nás muset zapracovat podruhé. Nebo i potřetí. Prostě dokud mi ho nekoupí.“

„Ale co na to pan inženýr Perner? To bude tak dlouho čekat?“

„Perner je gentleman, o žádném termínu nemluvil. Taky není žádná sociálka, takže myslím, že bude čekat tak dlouho, jak bude potřeba.“

„Takže mi šetrně sděluješ, že pokud u otce neuspěješ, budu s tebou muset před vašimi šaškovat ještě nejméně jednou, možná i dvakrát,“ vzdychl jsem, ale už jsem se toho tak nebál.

„Samozřejmě.“ Žaneta nechápala, čemu se divím. „Musela bych zinscenovat naše další setkání, abys mi je pomohl zpracovat. A co sis myslel? Bez práce nejsou koláče, kamaráde…“

„Ještě něco,“ opřel jsem se o střechu jejího volva a sklonil se. „Dejme tomu, že to klapne, ty budeš mít kvartýr, já zbytek honoráře. Jak jim ale vysvětlíš, že se s tebou už nikdy nikde nevyskytnu?“

„Neboj,“ mávla bezstarostně rukou. „To bude snadné. Zpočátku se o tobě ještě párkrát zmíním, akorát ti do toho vždycky něco přijde, když budeš mít přijet k našim. No a za takový měsíc, maximálně dva se spolu rozejdeme. Normálka. Já potkám někoho zajímavého – a pochopitelně taky velice seriózního – anebo se ty zakoukáš třeba do nějaké kolegyně ve škole. Ale to je ještě daleko.“ Zamávala mi a prohrábla předními koly vozovku.

Ani mně tedy nezbývalo nic jiného, než si říct, že to všechno je ještě relativně daleko, a pro dnešní večer to pustit z hlavy. Tramvaj mi jela za chviličku a než jsem se nadál, ležel jsem ve vaně ve svém malém bytě, CD přehrávač mi hrál sladkobolné melodie a já jsem byl až po krk naložený ve voňavé koupeli. Potom jsem se vyfrotýroval, dal si trochu tátovy domácí slivovice a zavolal jsem kamarádku Magdu. Byla velice milá. Už si prý říkala, co se mnou asi je…

Následující týden proběhl úplně ve znamení rutinní pedagogicko-výchovné práce, jak náš milovaný říďa vznešeně nazývá to, co pod jeho moudrým vedením provozujeme. Vlastně se v tom týdnu z mého pohledu staly jenom tři významnější věci. Nejednalo se ale o nic z oblasti mého učitelského působení. Byly to události, které poněkud změnily buď moje názory, nebo náplň mého volného času. A kupodivu každá z nich velice bezprostředně souvisela s naším příběhem.

Událost první vlastně „událostí“ v pravém slova smyslu nebyla.

V úterý jsem šel do práce až na devátou, protože namísto mé první ranní hodiny se ve škole konalo hromadné – i když dobrovolné – očkování proti chřipce. Podstoupili je ti z našich studentů, kteří si očkování objednali a zaplatili.

Ale kdyby jen to. Všechno to na hygieně zařídilo a s ředitelem domluvilo moje milé žactvo, čímž myslím třídu, ve které normálně mívám v úterý od osmi českou literaturu. Celá třída si vakcíny zaplatila jako jedna žena a jeden muž. Bylo nad slunce jasnější, že hlavním motivem nebyla obava z virového onemocnění, ale průhledná snaha vyhnout se písemné prověrce vědomostí, kterou jsem žactvu slíbil.

No nic, alespoň jsem se jednou pořádně vyspal. Měl jsem moře času a loudal jsem se k budově gymnázia zadem, cestou, která kopíruje okraj parku. Ručičky hodin na věži svatováclavského dómu se překrývaly, protože do deváté chyběla už jenom čtvrt, když tu mým zorným polem, středem tiché ulice, k níž jsem se blížil, projelo prťavé červené vozítko. Malý Ford K zastavil u vchodu do naší

školy. Vystoupil z něj Marek Klen, oběhl své miniauto a galantně otevřel dveře na straně spolujezdce. Ale, ale… Kdopak nám to vystoupil z maličké plejbojovy fordky?

No ano, byla to rozzářená Petra Pernerová, vlastně už Zounová. Zastavil jsem se u posledního stromu, který mě mohl ještě jakžtakž skrýt. Udělat totiž ještě krok, museli by si mě všimnout.

Petra, ta šťastně vdaná a nanejvýš ctnostná novomanželka, se Klenovi pověsila na krk a začala ho pusinkovat jako puberťačka. On její něžnosti chvíli opětoval, ale pak jí něco pošeptal a poklepal prstem na sklíčko svých hodinek. Petra ho tedy naposled políbila někam mezi oko a ucho a s veselým

poskakováním pospíchala do naší mučírny. Až zdolala schody, ještě z vrat mu poslala vzdušný polibek. Klen jí zamával, nasedl a odjel.

Scénka netrvala sice ani dvě minuty, ale pobavila mě víc než celovečerní film. Tak je to tedy… Lidé se nemění, jsou mravní a počestní jen do té míry, do jaké to v daném okamžiku považují za nutné. Pernerová nebo Zounová, Petra se vždycky chovala jako povětrná děva a manželství na tom pranic nezměnilo. Loni se jezdila se mnou pelešit do bungalovu, který nám půjčovala teta Klára, letos se jejím vyvoleným stal Marek Klen. Lékárník Zouna byl jenom generální sponzor, opravdové radosti jí pořád poskytovali jiní.

„Pamatujte si, borci, že lidé se nemění,“ pronesl jednou ve sborovně jednu ze svých životních pravd ředitel Hrobař. Komentoval tak tehdy docela rozšířený názor, že jistý politik, dnes bezkonkurenční blb, prý býval v mládí děsně fajn člověk. A hned to patřičně rozvedl: „Starý blb musel být i mladým blbem, stejně jako stará děvka bývala děvkou už zamlada.“

Jsem já to pořád naivní hoch… Žaneta si pochvaluje kámošku Petru, že jí přes otce vyboxovala byt v luxusním baráku hradeckých VIPů a celebrit, ale ono je to všechno jinak. To jenom jedna potvora tímto rádoby přátelským gestem kamufluje, že jiné potvoře přebírá amanta. Nebo že by holky o sobě navzájem vůbec nevěděly? Při šíři záběru a profesionalitě prvního milovníka okresního formátu jsem nemohl vyloučit ani to.

Hlavou mi bliklo dilema. Mám to Žanetě říct, nebo nemám? V trigonometrii ani deskriptivě jsem moc zběhlý nebyl. Nebyl jsem si jistý, jestli se mám do těch navzájem se protínajících trojúhelníků, mnohoúhelníků a dalších geometrických útvarů vůbec míchat.

Pak mě napadlo ještě něco. O velké přestávce jsem zaskočil k říďově sekretářce a vyhledal jsem si ve Zlatých stránkách číslo děkanátu filozofické fakulty. Seběhl jsem na školní dvůr a tam, nikým neodposloucháván, jsem je vyťukal.

Kamarádka Zina naštěstí pořád bušila do klávesnice počítače na studijním oddělení.

„Zinajdo, tady je Honza Mahler.“

Během minutky jsem vyzvěděl, že katedru andragogiky už od letoška nevede stařičký profesor Klásek, ale že na to místo po vítězném konkurzu přišla z Brna jedna mladá, ambiciózní a moc hezká paní docentka.

„Čtyřicítka, ale i ty by sis oblízl všech deset,“ mínila znalecky Zina.

Poděkoval jsem jí a slíbil jsem, že přijdu pokecat. Celou cestu zpátky do sborovny jsem se tiše smál. Ten pacholek Klen… Vsadil bych se, že Žaneta půjde na tu zatracenou andragogiku – ať už do Hradce nebo nakonec do Brna – jenom díky tomu, že jí cestičku umete její přítelíček Marek. A tak jako netuší, jak se to má s její kámoškou Petrou, nebude tušit ani to, jak těžce a přitom nepochybně příjemně si její přijímačky bude muset odpracovat fešácký řidič a bodyguard jejího otce. Hrobař má pravdu. Svět je přece jen panoptikum.

Čas se však nachýlil k události druhé. Ta už byla méně legrační.

Ve čtvrtek v poledne se totiž stalo něco, co mi z hlavy na čas vyhnalo veškeré meditace o tom, co se

asi děje u Šemberů a kdy asi dostanu od Žanety zbytek honoráře, i zábavné pokusy o zmapování erotických kontaktů Marka Klena. A nejen to. Ti dva pánové, kteří na mě čekali po poslední dopolední hodině u sekretářky, mi pověděli věci, které mi v první chvíli doslova vyrazily dech.

„Profesor Mahler ať se ihned zastaví na sekretariátě… Opakuji – pan profesor Mahler…“ ozvalo se ze všech reproduktorů ve všech třídách těsně před zazvoněním.

Moji žáčci okamžitě pochopili, že tím moje hodina v podstatě končí, a aniž vyčkali zvonění, začali se – jako by se nechumelilo – bavit po svém.

„Jestli jste si, mládeži, nevšimli,“ okřikl jsem je, „jsem ještě pořád tady. Řekli jste si o to, tak mám na závěr pro vás bonbónek… Za domácí úkol napíšete úvahu na téma Škola bez kázně, mlýn bez vody. A dejte si záležet, bude to na známky. A bacha, vážení! Minimální rozsah stránka a půl. Kratší práce budu bez čtení klasifikovat jako co?“

Třída zahlučela odporem.

Přiložil jsem si teatrálně dlaň k uchu a rozvážně jsem přikývl se slovy: „Správně, Klepáčová. Jako nedostatečné.“

A nic zlého netuše jsem se vydal o patro níž k sekretářce, která úřaduje v předpokoji, odkud se vchází doprava k našemu říďovi a doleva k jeho zástupci. Před stolkem sekretářky postávali dva muži

– starý a mladý.

„Pan magistr Mahler?“ zeptal se mě ten starší. Čelo se mu až nebývalé rozšířilo, ale zbylé dlouhé a notně už prošedivělé vlasy mu vlály okolo hlavy. Vypadal jako starý unavený lev.

Když jsem přisvědčil, vytáhl odznak a představil se: „Policie České republiky, kapitán Sýkora.“

„Poručík Kos,“ napodobil ho okamžitě jeho mladší kolega.

„Potřebujeme se vás jenom na něco zeptat,“ vyřkl Sýkora klasickou úvodní větu všech policajtů světa. „Můžeme si tady někde spolu v klidu pohovořit?“

Sekretářka, která odjakživa miluje senzace všeho druhu, se do toho iniciativně vložila: „Pan zástupce je dnes služebně v Praze. Můžete se posadit u něj.“ Vstala a odemkla nám dveře přímo naproti dveří našeho emeritního mistra ringu.

Šli jsme tedy k panu zástupci. Než za námi sekretářka zavřela, zeptala se ještě: „Kávu, čaj, minerálku?“

„Snad tu minerálku,“ rozhodl kapitán. „Děkuji.“ Pánové se okolky nezdržovali, šli hned k věci.

„Pane Mahlere, potřebujeme se od vás dovědět něco maličko o tom, jak to chodí v domácnosti jistého pana Maxmiliána Šembery a jeho manželky Pavlíny Šemberové, trvale bytem Habrov, číslo popisné 66.“

„Jak to opravdu chodí v jejich domácnosti, pánové, to po jedné jediné návštěvě nevím,“ pokrčil jsem rameny.

I když jsem položil dostatečný důraz na slovo „opravdu“, policajty v civilu to neodradilo. Poručík Kos se nedůvěřivě pousmál: „Máte s jejich dcerou Janou Šemberovou vážnou známost a chcete tvrdit, že o nich nic nevíte?“

„Já že mám s Žanetou vážnou známost?“ vyhrkl jsem.

„S jakou zase Žanetou?“ ztratil hned v zárodku orientaci „lví“ kapitán.

„Ona si doma a vůbec všude říká Žaneta,“ vysvětlil jsem. „Známe se, ale jsme spíše přátelé…“

„Tak moment,“ vložil se do toho znovu poručík: „Podle shodného svědectví několika lidí, konkrétně Marka Klena, Zuzany Černé, Karla Motla a Anděly Hrachovcové, jste se byl minulou neděli v jejich rodinném domě v Habrově představit rodičům Šemberovým jako vážná známost jejich dcery Jany. To ostatně potvrdili i samotní Šemberovi. Strávil jste v jejich vile dobu od pátku zhruba 14:30 do soboty zhruba 17:30 a po celou dobu jste se choval jako Janin důvěrný přítel. Spolu jste jejím vozem přijeli a taky odjeli. Chcete to snad popřít?“

Svěsil jsem hlavu: „Ne, to ne.“

„Tak proč se teď od Jany Šemberové distancujete?“ podíval se na mě zkoumavě kapitán Sýkora.

„Ona ta moje… známost… není zdaleka ještě tak vážná,“ začal jsem koktavě vysvětlovat.

„To je vaše věc,“ mávl rukou kapitán. „Nám jde o něco jiného.“ A stručně zopakoval to, co jsem už věděl. „Odpoledne vyzvedl u Šemberů Antonín Hrachovec, důchodce bytem v Habrově, svoji sestru Andělu, bytem tamtéž, a odjel s ní ve vlastním voze značky Trabant. Několik málo metrů od brány pozemku, odkud vyjeli, vůz havaroval a pan Hrachovec byl v těžkém stavu převezen do nemocnice.“

„Pan učitel umřel?“ vyslovil jsem nahlas to, co mě muselo v té souvislosti napadnout. Byl to logický řetězec. Autonehoda, smrt, policie…

„Ne, on žije,“ odpověděl lakonicky poručík. „Ale přesto musíme všechno, co s jeho havárií souvisí, vyšetřit. Proto se všech svědků ptáme i na věci, které s ní bezprostředně souviset nemusejí, ale přesto nám mohou poskytnout důležitá vodítka.“

Tak tomu jsem už vůbec nerozuměl. Pan učitel žije a oni to vyšetřují? Zbláznili se? Není divu, že nás ve škole platí tak bídně, když se z našich peněz financují podobné policejní kratochvíle… Čím dál víc mi bylo blízké Hrobařovo buřičské vidění světa.

„Co víte o panu Antonínu Hrachovcovi?“ vybafl na mě kapitán.

Neměl jsem co tajit. Ochotně jsem jim vypověděl všechno, co mi bylo z druhé ruky známo. Jak se v důchodu přistěhoval k sestře, že se baví sepisováním historie českých hradů a že vlastně díky tomu se objevil i v rodině Šemberů. A že se hned sblížil s Šemberou natolik, že ten potom přijal do svých služeb jeho sestru Andělku, která původně dělala listonošku.

O tom, že Hrachovec Šemberovi závidí jeho majetek a peníze tak, až ho vlastně nenávidí, jsem pomlčel. Připadalo mi to coby téma pro banální policejní svědectví, ať už by bylo k jakékoliv kauze, docela okrajové a taky – a to možná především – hodně privátní…

O to víc jsem se zaměřil na podrobné vylíčení, jak se pan učitel ve vile objevuje dvakrát denně,

protože sestru ráno přiváží do práce a podle okolností ji i odpoledne nebo večer odváží. Jak si ho ona pro odvoz vždycky s předstihem telefonicky objedná. Nevynechal jsem ani to, že když Hrachovcův starý trabant občas stávkuje, vozí sestru na ještě starší motorce značky Jawa.

„Šemberovi tedy mají pana Hrachovce rádi,“ spíš konstatoval než se zeptal poručík.

Přisvědčil jsem a ještě jsem to rozvedl: „Paní Šemberová se o hrady, šlechtu a vůbec o historii – alespoň mám takový dojem – ani moc nezajímá, jí je asi bližší paní Andělka než její bratr. Ale pan Šembera si má s panem Hrachovcem pořád o čem povídat. O vztahu manželů Šemberových i ostatních k Hrachovcovi nejlíp vypovídá to, že je v domě pro všechny „pan učitel“. A oni to rozhodně nemyslí ironicky, říkají mu tak – řekl bych – s úctou.“

„Jak paní Anděla Hrachovcová stihne sama obstarat tak veliký dům?“ zajímalo zničehonic kapitána.

„Bratr jí při tom pomáhá?“

„To ne,“ zavrtěl jsem hlavou. A pokusil jsem se jim popsat, jak to asi u Šemberů ve vile chodí. Něčeho jsem si stihl všimnout sám, zbytek jsem věděl od Žanety. Policisté mě poslouchali pozorně,

zajímalo je úplně všechno. I to, že hrubé a typicky mužské a technické práce vykonává výlučně druhý domácí zaměstnanec Klen. To on dováží těžké nákupy, vynáší je do kuchyně i do pater, stará se o elektrické spotřebiče, o vodovod, koupelny a záchody i o dveře, zámky a otvírání brány. Pochopitelně provádí i základní údržbu všech čtyř automobilů. Andělka se věnuje jenom kuchyni, praní, žehlení a úklidu.

„To sama uklízí tak velký barák?“ podivil se poručík.

„Sama ne,“ odporoval jsem. „Každé pondělí odpoledne přiveze pan učitel z vesnice dvě mladé ženy, které si přivydělávají úklidem. Ty dvě prý pak vysmejčí celý barák od sklepa po půdu. Paní Hrachovcová jenom řídí jejich práci a dbá na to, aby se všechny věci po úklidu zase vrátily na správná místa. Žaneta mi vyprávěla, jak se paní Andělka chlubila, že prý u Šemberů sama ještě ani jednou jedenkrát neluxovala. To je taky výlučně náplní práce těch holek. Ale pokud snad někde v domě není vyluxováno, volá paní k zodpovědnosti Andělku.“

„Proč potřebuje Šembera bodyguarda?“ razantně změnil téma Sýkora.

„Marek Klen má v domě mnoho funkcí a myslím, že jako osobní strážce zrovna moc často nefunguje. Ale je vyškolený v sebeobraně, takže když si ho někdo z rodiny bere na cestu jako šoféra, automaticky se počítá s tím, že by zasáhl, kdyby něco… On je pan Šembera totiž dost bohatý, víte?

To pak jeden nikdy neví, co dneska koho napadne. V televizi pořád slyšíme o vydírání, o únosech…“

Policisté se na sebe jenom podívali a už ani necekli. Jen kapitán po chvilce zahuhlal něco v tom smyslu, jako že o bohatství starého Šembery pochopitelně vědí.

„Minulou sobotu byl ve vile i pan Hrobař, váš ředitel. Proč?“ zeptal se zase Kos.

Pálili to na mě střídavě a propírali vilu a její obyvatele ze všech možných stran. Měl jsem pocit, že hraju tenisové utkání a že mě můj soupeř prohazuje jednou vpravo a podruhé zase vlevo, což mě nutí lítat s vyplazeným jazykem hned k jedné a hned zase ke druhé lajně.

Ale zbavit jsem se jich nemohl. Vylíčil jsem jim tedy podrobně i Hrobařovu misi. Poslouchali mě pozorně a neříkali nic. Pořád jsem nechápal, k čemu je jim dobré vědět o nějakých slibovaných nadacích a darech.

Pak zase kupodivu přišla řeč i na Motla a jeho „neteř“. Zde jsem byl zdrženlivý a na informace skoupý. O vztahu Zuzana – Šembera jsem pomlčel úplně, Motla jsem popsal jako Šemberova kamaráda a obchodního společníka. Kapitán i poručík to zase přijali, ani brvou nehnuli. Stejně tak jsem se varoval byť jen naznačit něco o možných sympatiích paní Šemberové k Marku Klenovi.

„Lidé ve vile tedy spolu vycházejí dobře,“ nadhodil kapitán a já jsem přisvědčil.

„Kdo by mohl mít zájem ublížit panu Hrachovcovi?“ upřel na mě zrak poručík Kos.

„Z těch lidí tam?“ vyjevil jsem se. „Tak to určitě nikdo.“

Začínal jsem mít pocit, že sedím v hledišti divadla, kde dva protagonisté předvádějí nějaké hodně absurdní drama. Něco jako Vladimír a Estragon v Čekání na Godota… Co chtějí slyšet? Hrachovec havaroval, byl v bezvědomí a doktoři ho zachránili. Co k tomu dodat?

Pak mě ale najednou napadlo, že to bude asi jinak. Že podivný případ, který ti dva policajti teď momentálně jako vyšetřují, vlastně neexistuje. Že to bude všechno jenom taková velká hra, úředně posvěcená šalba a klam, prostě fligna. Šembera nebo Motl – případně oba – jedou v nějaké hospodářské kauze. Nejspíš ošidili stát na daních a příslušné orgány se jim teď chtějí dostat na kobylku. Protože jsou ale ti, kteří překračují zákon, jaksepatří rafinovaní, musí na to od lesa i policajti.

Nehoda pana učitele jim teď sice posloužila jako záminka k nenápadnému vyzpovídání celé řady lidí, ale ve skutečnosti jdou tvrdě po něčem docela jiném. Měli to říct hned, pitomci, mohli si ušetřit soustu řečí o úplných blbostech. To by ale člověka, jako jsem já, ani nemohli začít zpovídat. Ztrácejí se mnou čas. Co můžu asi tak já vědět o hospodářských podvodech nebo daňových únicích? V mém skromném domácím účetnictví mi zatím neunikla ani pětikoruna.

„Pánové,“ nahnul jsem se k nim přes zástupcův konferenční stolek a spiklenecky jsem ztišil hlas.

„Mně to můžete říct. Nejsem dnešní. Chápu, že nejde o Hrachovce.“

„Cože?“ kapitán údivem málem nadskočil, ale mě neošálil.

„Upřímně vám říkám, že fakt nejsem ten, kdo by vám mohl pomoct,“ usmál jsem se na něho. „Byl jsem v té vile všehovšudy jednou a zabýval jsem se tam jenom tlacháním s Žanetou a s jejími rodiči.

O studiu, o bydlení a tak. S ostatními jsem toho namluvil ještě méně. A mezitím se hrál trochu tenis a taky se dobře jedlo. Byl jsem jednou i na procházce a došel jsem pěšky až do Habrova. Tam jsem potkal právě pana učitele, na kterého se vyptáváte. Ale ani od něho jsem se nedověděl nic zajímavého. Povídali jsme si jenom o životě ve vile, o Hrachovcových dětech a vnucích a taky o té knížce, co chystá k vydání. Samé úplně bezvýznamné hlouposti.“

O tom, co jsme s Žanetou vyslechli u šoférova domku, jsem ani necekl. To přece na žádný pád nemohlo souviset s nějakou hospodářskou kriminalitou a podobnými krámy.

„Ne já, ale vy jste na omylu, pane profesore,“ prohlásil úplně vážně kapitán Sýkora. „Jde o pana Hrachovce.“

„On totiž,“ navázal na jeho slova poručík, „havaroval, protože omdlel. Zkolaboval, pustil řízení a i ta troška plynu, přidaná bezvládnou nohou, stačila, aby auto vyjelo přes mělký příkop ven ze silnice a skončilo nárazem do stromu. Bylo štěstí, že byla nedaleko záchranka. Doktor ho okamžitě napojil na dýchací přístroj. I lékaři na oddělení ARO v nemocnici ho zachránili vlastně jen díky tomu, že ho po

celou dobu udržovali napojeného na dýchací aparát. Teď už je v pořádku, už jsme s ním mluvili. Dnes nebo zítra ho propustí. Je úplně zdráv.“

To mi tedy připadalo trošku přehnané. Ba víc než to. Jsou ti policajti hlavy skopové… Napřed byl na umření a najednou je úplně zdráv?

„Takže to nebyla ani mozková mrtvice, ani infarkt?“ zeptal jsem se podezíravě.

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou kapitán v civilu. „Hrachovec se otrávil silným barbiturátem.“

Barbiturátem? Věděl jsem jenom to, že barbituráty jsou prášky na spaní. To je tedy zase nějaká záhada.

„On se přece nechystal jít spát… Přijel do vily, povídal si s Andělkou, nakoukl do jídelny, krátce něco projednal s Šemberou, pak nasedl do auta i se svojí sestrou a vyjel. Proč by si, proboha, předtím bral prášky na spaní?“ vrtěl jsem hlavou.

Pozoroval jsem, jak na mě oba mlčky civí a začínalo mi pomalu docházet, kudy asi se ubírají myšlenky policistů.

„Vy myslíte, že by se mohlo jednat o sebevraždu?“ zeptal jsem se. „Tak tomu já ani trochu nevěřím. Tu by snad nikdo nepáchal tak, že by spolykal nějaké prášky a hned by usedl za volant, že odveze domů sestru. To by musel být úplný magor. A já vás můžu ujistit, že se pan Hrachovec v domě choval úplně normálně. Mluvil s námi souvisle, vypadal jako vyrovnaný člověk, byl veselý, všechno probíhalo docela klidně.“

„A přesto měl v žilách málem smrtelnou dávku thiopentalu,“ konstatoval tvrdě kapitán a jeho lví hříva divoce zavlála.

„V žilách?“ opakoval jsem po něm jako debil. „Kdo by mu asi tak v domě dal injekci? Jedině on sám. Nesmysl… Ani on sám by na něco podobného neměl dostatek času. Pořád byl s někým. Uvažujte… Napřed seděl u sestry v kuchyni, pak byl na okamžik s námi se všemi v jídelně a nakonec si chvíli ještě povídal s panem Šemberou v jeho pracovně. A musím zdůraznit, že kromě klíčů od auta neměl nic v rukou. Žádnou tašku, kabelu, igelitku, prostě nic. A potom sešel ze schodů, vyzvedl v kuchyni

už převlečenou Andělku, došel s ní na plácek u garáží, nastoupil s ní do svého trabantu, nastartoval a vyjel. Kdy by asi mohl dostat injekci? Pokud nějakou vůbec dostal, muselo to být ještě předtím, než k nám přijel,“ řekl jsem pevně, protože o tom jsem byl tedy skálopevně přesvědčen.

Kapitán přitakal: „Souhlasím s vámi, protože to skutečně muselo být nějak jinak. On jednak neměl na těle žádné známky vpichu, jednak by to nevycházelo ani časově. I kdyby si thiopental sám na

poslední chvíli píchl před bránou Šemberovy vily, nesedí to.“ Poslouchal jsem, ani jsem nedutal.

„V kuchyni seděl nejméně půl, spíš prý tři čtvrtě hodiny, v jídelně byl několik minut a dalších nejméně pět minut ještě řešil s Šemberou obsah jakési kapitoly v té své publikaci o hradech… To dělá dohromady skoro hodinu. K otravě ale muselo dojít akutně. Doktoři vědí, kolik toho v sobě měl. Při injekci dané dávky by prý thiopental začal působit velice rychle.“

„Jak rychle?“ vyhrkl jsem zvědavě.

„Rozhodně to nemohlo trvat déle než několik minut. Podle našeho toxikologa prý tak nanejvýš pět. V drtivé většině případů by se podle něj ale účinek barbiturátu projevil i mnohem dřív, u vnímavějších jedinců možná prakticky okamžitě. Pokud by tedy učitel Hrachovec dostal injekci, rozhodně by už nikam nedošel.“

„A co vám řekl pan Hrachovec, když jste s ním mluvili?“ napadlo mě.

„Je si jistý, že žádnou injekci nedostal,“ odpověděl poručík. „Musel tedy ten thiopental požít perorálně, to znamená ústy. Prostě s nějakou potravou. Tím se podle doktorů nástup účinku preparátu poněkud zpomalil a k rozvoji příznaků s nástupem kómatu mohlo dojít až někdy mezi pěti až patnácti minutami. To je zase ale jen velice hrubý odhad. Ona totiž otrava thiopentalem není vůbec běžná. Primář nemocnice v Hradišti viděl za celou svoji kariéru všehovšudy jeden jediný sebevražedný pokus perorálním podáním stejné látky.“

„A byl ten pokus úspěšný?“ hlesl jsem.

„Bohužel ano,“ řekl Sýkora.

Pan Hrachovec má prý naštěstí na svůj věk – taky podle doktorů – přímo neuvěřitelnou fyzickou kondici. I to mu asi hodně pomohlo.

„Tak jedině že by něco pojedl u Andělky v kuchyni,“ napadlo mě. Oba vyšetřovatelé zavrtěli okamžitě hlavou na znamení záporu.

„Tak kde? V jídelně si přece ani nesedl ke stolu. Myslíte, že jedl něco nahoře u Šembery?“ visel jsem jim na ústech.

„Popřel to. I Šembera říká, že mu nic k jídlu nenabídl,“ odpověděl „lví“ muž a pořád mě upřeně sledoval, jako by čekal, jestli ze mě ještě něco nevypadne.

„To kafe,“ vykřikl jsem v okamžiku náhlého osvícení.

16

Poručík Kos pochvalně přikývl: „Takže o té kávě víte i vy.“

„A čemu se tak divíte? To byl takový rituál jeho každodenní návštěvy. Copak učitel Hrachovec nebo pan Šembera popírají, že pan učitel dostal ve vile jako jindy svoji oblíbenou kávu v provedení zvaném kapučíno? Vždyť ho vždycky pijí spolu,“ podivil jsem se.

„Ani jeden, ani druhý to nepopírají,“ zarazil mě okamžitě kapitán. „Ale pozor, kávu nepil jenom pan Hrachovec, ale i Šembera. A tomu nebylo vůbec nic.“

„A jak vůbec dopadl rozbor zbytku kávy? Barbiturát byl jenom v jednom šálku?“ zapálilo mi to.

„Nezajistili jsme už ani kapku,“ pokrčil rameny Sýkora. „Sestra oběti uvařila jenom dvě kapučína a ještě před odchodem z vily vlastnoručně hodila použité nádobí včetně obou šálků i s podšálky do myčky. Dělá prý to tak vždycky.“

„Něco vám k celé věci přece musel říct Hrachovec i Šembera,“ diskutoval jsem s policií málem jako Hercule Poirot.

„Jejich výpověď žádné objasnění toho, co se stalo, nepřinesla. Oba jen shodně potvrdili, že mezi řečí vypili oba svoji obvyklou dávku kapučína, které jako vždycky uvařila Hrachovcova sestra. Toť vše.

Hned potom se Hrachovec poroučel. Ostatní jste viděl na vlastní oči.“

„Samozřejmě, že kapučíno připravila jeho sestra. Jo vy myslíte, že by ho snad chtěla Andělka…,“ zhrozil jsem se tak, že jsem to raději ani nedopověděl.

„To je hodně nepravděpodobné, viďte?“ přitakával mi kapitán Sýkora.

„To spíš by pan Šembera mohl sám…,“ nadhodil Kos. „Bylo to pro něho přece jednoduché jak facka. Sám si osladil cukrem a návštěvníkovi místo toho nasypal do šálku thiopental.“

„Kapučíno se už nedoslazuje, většina ho pije tak, jak bylo připravené,“ odporoval Sýkora. „Ale cukr v tom mohl hrát svoji úlohu taky, i když jinak. Ten, kdo to má na svědomí, mohl v inkriminovaném šálku větším množstvím cukru přerazit chuť thiopentalu.“

„Myslím, že je to všechno blbost,“ okomentoval jsem nelichotivě fantasmagorie mužů zákona.

„Pročpak hned tak silné slovo?“ ušklíbl se mladší vyšetřovatel.

„Připadá mi to úplně nesmyslné,“ řekl jsem.

„Pak se nám tedy pokuste taky vysvětlit proč,“ kontroval okamžitě kapitán.

Nadechl jsem se: „Pan učitel chodí za Šemberou na kapučíno prakticky každý den, tedy každé odpoledne. Už jsem vám řekl, že to je takový jejich rituál. Proč zrovna teď by v něm měl být nějaký barbiturát? Kdo chtěl, mohl ho otrávit milionkrát.“

„Třeba k té kávě neměl jindy přístup,“ řekl Kos.

„Přístup k ní tak jako tak měla jenom Andělka. Nikdo jiný se v kuchyni nezdržuje,“ prohlásil jsem přesvědčeně.

„Ani paní domu?“ nadhodil Sýkora.

„Nevěřím,“ zvýšil jsem hlas, „že by Hrachovce chtěla ona nebo snad Šembera otrávit. Proč by to dělala? Tuší to vůbec někdo? A tím méně bych jako pachatele tipoval Šemberu. Vždyť mají s Hrachovcem společné zájmy, jsou spíš kolegové, nebo snad dokonce přátelé.“

Rozohnil jsem se, ale v okamžiku, když jsem to vyslovil, mi hlavou probleskla vzpomínka na řeči, které o Šemberovi vedl právě Hrachovec, když jsme se potkali ve vesnici mimo doslech obyvatel vily. Závist je ale v Čechách součástí folklóru. A pak – zde byl obětí ten, co záviděl.

„Napadá nás všelicos,“ řekl skoro omluvně Kos. „Kombinujeme, protože nevíme.“

„Ono je to celé vůbec nějak komplikovanější, než je nám milé,“ přiznal i kapitán. „Barbiturát thiopental totiž není žádná tabletka na spaní, nemyslete si. Je to doslova prášek, který se distribuuje v zatavených ampulkách. Co ampule, to jeden gram. Před použitím se prášek rozpustí ve vodě a podává se pak injekčně. Slouží anesteziologům jako takzvaný úvod do narkózy.“

„A co když šlo o nějakou nehodu? O záměnu jednoho prášku za jiný prášek?“ začal jsem kombinovat.

„Myslíte možnost, kterou vzpomenul už poručík? Že by snad někdo přece jen prohodil thiopental třeba s práškovým cukrem na slazení?“ Kapitán kroutil hlavou jako najatý.

„Můžete to úplně vyloučit?“ neudržel jsem se. „Kolik toho vlastně člověk musí dostat, aby…“

„Záměnu bych vylučoval,“ přerušil mě. „Thiopentalu je potřeba podat poměrně hodně.“ Řekl počet ampulí a já jsem překvapeně hvízdl: „Tolik?“

„Tolik je potřeba, pokud chceme oběť spolehlivě poslat do věčných lovišť. Ale dá se to provést,“

ujistil mě. „A co je velice důležité – na rozdíl od injekce, oběť, která thiopental vypije, neztratí vědomí hned. Dochází u ní postupně k útlumu dechového centra, jak tomu říkají doktoři. To je centrum v prodloužené míše, které řídí dýchání. Jednoduše řečeno, naše hypotetická oběť se začne pozvolna dusit, až se prostě zadusí.“

„On se taky dusil, až modral,“ uvědomil jsem si, co jsem viděl.

Poručík přikývl: „To už pochopitelně víme. Naštěstí ho doktor ze sanitky napojil na aparát a totéž udělali pak i v nemocnici. Pan Hrachovec ten podaný thiopental částečně vydýchal, částečně ho v těle zlikvidovala jeho játra. Jakmile účinek látky odezněl, bylo mu, jako by se probudil z narkózy. Žádné následky. Dnes je už úplně fit. Tedy doufejme.“

Slova kapitána Sýkory i poručíka Kose mi začala dávat smysl, spousta věcí se mi začala objasňovat. S jedinou výjimkou. Netušil jsem kdo, ani kde, a tím méně jak. Kdo z lidí ve vile, kde a jak by mohl

panu učiteli podat hned několik gramů nebezpečné látky? Šlo by to v té kávě vůbec? A jak by se někdo z nich dostal k thiopentalu, používanému skoro výlučně na anesteziologických pracovištích? V domě se ale přece nacházeli tři bývalí saniťáci a jedna bývalá zubní instrumentářka. Všichni čtyři nepochybně znají v nemocnici kdekoho.

Každý velký detektiv – dříve než geniální dedukcí dospěje k odhalení pachatele – se musí vypořádat s otázkou pravděpodobného motivu. Řekl jsem si, že to zkusím taky. K čemu by někdo u Šemberů vraždil učitele Hrachovce? Latinsky píšící klasikové se ptali cui bono či cui prodest. V čí prospěch?

Jaký by mělo smysl usilovat o smrt pedagoga na penzi? Copak mohlo někomu vadit, že se bavil neškodným sepisováním historie českých hradů? Odpovědět na tyto otázky jsem však nedokázal.

Ještě chvíli jsem si s oběma policisty povídal, ale nic pozoruhodného už ode mě neslyšeli. Ostatně ani já jsem se od nich nic překvapivého nedověděl. Oni pochopitelně dodržovali předpisy, zatímco já jsem prostě na ty skutečně podstatné otázky, které je zajímaly, odpovědět nedokázal. Celá záležitost s nějakým thiopentalem mi připadala naprosto absurdní. Ale co… Když nic, tak kapitán s poručíkem mně – notorickému čtenáři a milovníkovi detektivek – dodali nadlouho látku k přemýšlení.

A to jsem dosud netušil, že se ještě nenaplnil „ZÁKON TŘÍ“.

Protože jsem ve čtvrtek odpoledne už neučil, vyrazil jsem po odchodu policistů asi s hodinovým zpožděním do svého bytu. Cestou mi v kapse zazvonil mobil. Byla to Žaneta.

„Co se děje?“ začal jsem ne zrovna vlídně.

„Poslední bitva vzplála,“ citovala mi hymnus proletariátu a zasmála se. „S panem učitelem to dopadlo dobře, naši jsou tedy ochotni začít zase trochu uvažovat i o tom, co si žádá jejich dcera. V pondělí se půjdeme podívat na byt v bývalých lázních.“

„A co já s tím?“ neslevil jsem ze svého mrzutého tónu.

„Co je s tebou, Honzo?“ naštvala se. „Jestli chceš vidět i zbytek peněz, musíš se mnou ještě jednou do Habrova. Ale neboj. Půjde opravdu jenom o zítřejší večer. V sobotu ráno se spolu vrátíme do Hradce. Slibuju.“

„To bych teda rád věděl, k čemu ti tam budu,“ bručel jsem naoko neochotně, ale i Žanetě muselo být jasné, že už to beru jako svůj sice ne moc příjemný, ale nezbytný – a hlavně snad i poslední – úkol.

Nemělo smysl si nic nalhávat. Opravdu bylo v mém zájmu jí vyhovět. Vždyť mi Žaneta o možnosti reprízy naší komedie řekla na rovinu už před týdnem. Musím to vidět z té lepší stránky. Jeden večer mě už nezabije, klidně si dám reprízu, jen aby to dobře dopadlo.

„Nečekej nic světoborného, akorát mě budeš muset aktivně podpořit. Budeme mluvit o studiu andragogiky i o bytě v Hradci. V podstatě jim dohrajeme představení, které jsme nedohráli kvůli tomu, co se minulý týden stalo.“

„Takže kdy chceš vyrazit?“ zeptal jsem se prakticky.

„Nemusíme spěchat jako minule,“ odpověděla Žaneta. „Naši – stejně jako ty – už vědí, kdo je kdo. Teď půjde jenom o to, abys jim příznivý dojem, který jsi zanechal, potvrdil, a jakmile začneme o bytě, okamžitě se musíš přimluvit.“

„Jak se mám přimluvit? Pane Šembera, prosím vás, kupte jí to!“ zakňoural jsem jako blbeček. „Tvůj otec se akorát tak naštve.“

„S ním je to poslední dobou složité, uznávám. Momentálně to vidím tak, že by bylo asi lepší se rovnou zaměřit na matku. Myslím, že má vůči mně pořád špatné svědomí. Jednak kvůli tomu, že se

vůbec dala dohromady se šoférem, jednak proto, že o tom její dcera ví. Naštěstí nemá potuchy, jak je to s její dcerou doopravdy. Každopádně udělá v tuto chvíli všechno možné, aby otce dokopala, k čemu budu chtít.“

„To je pak ale spíš úkol pro tebe,“ chytil jsem se její poslední věty.

„Ty bys ji ale mohl pro mě naklepat naměkko. Prostě ji zpracovat. Začneš tím, že mi jako nabízíš bydlení u sebe, když se otec k ničemu nemá. Zafilozofuješ si, že by bylo jistě pěkné, kdybych měla byt vlastní, ale že nakonec není třeba, protože u tebe mám v podnájmu dveře vždycky otevřené dokořán. To na sto procent zabere.“

„Nebude to směšné?“ zapochyboval jsem.

„Proč? Žádná matka nechce se založenýma rukama přemýšlet, co její neprovdaná dvacetiletá dcera

dělá dnem i nocí u cizího chlapa. Jistěže můžu být u tebe pečená vařená, i když budu mít třeba hned dva byty, nebo ty můžeš bez ohledu na to stejně tak pobývat u mě. Je to směšné a iracionální, ale řekla bych, že to zabere. Holka s vlastním bytem není na rozdíl od holky, která byt nemá, odkázána světu na milost a nemilost. Myslím, že i má matka udělá všecko pro to, abych bydlela ve svém.“

Nestačil jsem se divit, jaká je ta „malá“ Šemberová ve dvaceti zdatná psycholožka a jaký je to geniální stratég. Ale co… Pokud bude můj pobyt ve vile zítra večer nezbytným předpokladem pro to, abych mohl inkasovat od Žanety částku, kterou jsem dosud neobdržel, nemáme se o čem bavit. Přál jsem si, aby už bylo zítra. Myslíte, že přeháním? Kdepak. Byl bych s Žanetou jel, kamkoliv by si přála. Bláhově jsem si myslel, že když neusiluji o holku, ale jenom o prachy, žádné komplikace nehrozí.

Na závěr mi Žaneta řekla, že kytku pro máti obstará jako minule a že prý ještě pro otce koupí koňak. Možná jsem si u nich všiml, že otec pije koňak. Neměl jsem tušení, v tom zmatku jsem vůbec nesledoval, co si Šembera nalévá, ale nechal jsem ji při tom, že to pochopitelně vím.

„Koupím Martell, to na něj udělá dojem, že jsi znalec a fajnšmekr.“

„Takže vezmeš kytku a koňak,“ zopakoval jsem po ní. „Co potřebujeme dál?“

„Dál už nic. Tenisovou raketu si tentokrát brát nemusíš. Ani šortky. K večeři potřebuješ oblek s kravatou, po večeři se můžeš hodit do lehce sportovního domácího. Tak jako minule.“

„Vezmu si teda navíc jenom svetr, nebudu brát zbytečnosti. Po večeři sundám kravatu a místo saka si natáhnu svetr… Tedy pokud se ode mě už nebude očekávat nic mimořádného. Jen doufám, že se na místě nevytasíš s nějakým mně zatím neznámým dalším společenským povyražením, které bude vyžadovat jenom jistý druh oděvu,“ varoval jsem ji.

„Nic víc bychom stejně nemohli stihnout. Počítej… Přijedu pro tebe až o půl šesté, za půl hodiny tam asi tak můžeme být, tím pádem celé to divadýlko vypukne nejdříve v šest a v sedm se už u nás večeří. Po večeři posedíme v obýváku nebo na terase. Venku už bývá chladno, takže to vidím na obývák.

Večerka bude jako vždy nejpozději v deset. A ráno se pouze nasnídáme a můžeme někdy mezi devátou a desátou vyrazit.“

„Jak myslíš,“ souhlasil jsem. „Zítra o půl šesté budu stepovat před Mikuldou.“

„Omyl. Budeš tam v 17:25, protože v 17:30 už odjíždíme,“ opravila mě Žaneta a ukončila hovor.

Potvora! To se vám to řeční, milostivá, když jste dědičkou více než sto padesáti mega, pomyslel jsem si. Měl jsem sto chutí zařvat do telefonu něco sprostého, ale ona by mě už stejně neslyšela. V tom okamžiku jsem chápal, kde se po všechny časy berou stále noví a noví atentátníci a anarchisté… Nešel jsem domů, just ne. Zabočil jsem rovnou do právě zmiňované Mikulovské vinárny a poručil jsem si režnou. Z alkoholických nápojů tam totiž nic levnějšího neměli.

Cesta do Habrova nám tentokrát uběhla velice rychle a – na rozdíl od mé minulé návštěvy – zcela bez napjatého očekávání. Bavili jsme se, vymýšleli jsme šílené hlouposti a hned jsme se svým vlastním fantaziím smáli… Žaneta žertovala, ať si užívám každé minuty, protože se mi už prý sotva naskytne příležitost, podívat se k nim jen tak.

„Ledaže bys ke mně opravdu zahořel láskou nebeskou,“ mrkla na mě skoro koketně.

„A co by se potom stalo?“ zajímal jsem se.

„To bys mě sem pak přece doprovázel při každé příležitosti. A nejen sem.“

Zhrozil jsem se: „Neviňátko nejsem, ale tak krutý trest bych si určitě nezasloužil. A co ty víš? Třeba se k vám ještě někdy podívám…“

A jal jsem se jí líčit, že při příštím revolučním převratu (tentokrát zaručeně nečesky krvavém), když budu se zbraní v ruce v čele revoluční gardy plenit kdejakou baštu zbohatlíků a parazitů, nevynechám ani vilu za Habrovem.

„To jste celí vy, plebejci z podzámčí. Něco pokradete, zbytek znásilníte,“ přijala hru okamžitě Žaneta.

„Ale krev snad nepoteče, v Čechách máme rádi happyendy. Buď se zlotřilé panstvo a jeho sloužící včas spasí útěkem, nebo revoluci sami povedou. Nejlepší je prý postavit se rozzuřenému davu do čela, tak to alespoň tvrdí historií poučený pan učitel Hrachovec.“

„Ale každou správnou revoluci by měl někdo odnést,“ namítl jsem.

„V tom případě navrhuji, aby to v Habrově za nás za všechny odnesla ženština jménem Zuzana. Ta jediná si zaslouží viset,“ dovršila Žaneta pomstychtivě svoji vizi revoluce.

Když jsme po napodobenině padacího mostu vjížděli do brány kuriózního sídla aristokrata naší doby, byli jsme přímo ve fantastické náladě. Nemohli jsme tušit, že moje návštěva přece jen bude poslední a že když budeme odjíždět tentokrát, budeme nechtěně ztělesňovat z dějepisu známou výhrůžku

„Přejde vás smích!“

Ale my jsme naštěstí netušili nic, protože se osud slitoval a nadělil nám milostivě ještě pár hodin bezstarostného veselí.

„Páni jsou nahoře,“ informovala nás už zase veselá Andělka.

„Jak se daří panu učiteli?“ zajímal jsem se hned.

„Je naštěstí úplně v pořádku,“ rozplývala se jeho sestra. „Sama jsem tomu nechtěla věřit. Ostatně uvidíte sám. Dnes po večeři pro mě přijede.“

„Stejně je to záhada. Myslím s tím thiopentalem,“ poznamenal jsem a čekal, co Andělka na to.

„Jak se mu to svinstvo dostalo do těla, ví jenom pánbůh,“ souhlasila se mnou, „ale hlavní věc, že je to za námi.“

„To jistě,“ přitakal jsem i já a pokračoval jsem za Žanetou po schodech nahoru.

„Jen aby!“ utrousil jsem, když jsem byl z Andělčina doslechu.

„Jen aby co?“ nepochopila Žaneta.

„Jen aby se ten, kdo to zkusil jednou, o to nepokusil podruhé a tentokrát třeba s větším úspěchem,“ objasnil jsem jí směr svých úvah.

„Ty fakt myslíš…“

Ale na víc už nebyl čas. Dvoukřídlé dveře salonu se už totiž otevřely.

„No konečně… Vítejte! Právě jsem si říkal, kde asi tak dlouho vězíte,“ tiskl mi ruku Žanetin otec ve skvěle padnoucím – tedy nepochybně drahém – obleku a matka, už taky ve večerním, se hned rozplývala nad mojí kyticí: „Ta je ještě hezčí než ta, kterou jste mi dal minule, pane profesore.“

„Rukulíbám, dobrý den,“ klaněl jsem se jako správný poddaný až k zemi.

„Martell! To si dám líbit, chlapče! Nezlobíte se, že vám tak říkám?“ halasil bodře Šembera, když rozluštil na láhvi vinětu.

Usadili nás do dvou z celkem čtyř kožených klubovek, rozestavených do půlkruhu okolo krbu. Bylo to vymyšleno rafinovaně. Kdokoliv do nich usedl, dříve nebo později zvedl zrak a strnul. Nešlo se vyhnout pohledu na zkřížené meče a gigantický erb pánů z Šemberka. Záměr celého aranžmá byl zřejmý: Pohleď, zemský červe, jak maličký jsi ve srovnání s velikostí a tradicí rodu pána tohoto

domu!

Utrousil jsem pár konvenčních slov o počasí a jak se díky němu jelo, ale Šembera se už moc nechytal. Debatu od počátku udržovala spíše paní Šemberová. Neustále se vracela k našemu setkání před týdnem, které skončilo předčasně, když sanitka odvezla pana učitele Hrachovce. Vlastně tím, co se tehdy stalo, vysvětlovala i nezvyklou málomluvnost svého manžela.

„Mě to taky vzalo, ale dopadlo to dobře, takže jsem v pohodě. Zato manžel se z toho nevzpamatoval dodnes,“ sršela ironií. „Nebo si z toho udělal záminku. Od toho dne se nám vypařuje jedna láhev koňaku za druhou. K čemu máme se Žanetkou francouzské parfémy, když je tady cítit akorát chlast?“

Zasmál jsem se, jako by paní domu řekla nějaký obzvlášť povedený vtip. „Není divu, i pro mě to byl šok. A to jsem pana Hrachovce znal sotva den,“ řekl jsem.

„Přehání jako vždycky,“ odporovala hlava rodiny. „Že si občas dám skleničku, to s panem učitelem nesouvisí. Lezla na mě nějaká viróza či co, tak jsem ji trošku zaháněl.“

O thiopentalu nepadlo jediné slovo. Všichni jen stále opakovali, jak jsou rádi, že to tak dobře dopadlo. Copak je nevyslýchali tak podrobně jako mě? Musel jsem však uznat, že na zásadě, která se týká provazu a oběšencova domu, může něco být, a respektoval jsem to. Protože moje angažmá v

„domě oběšencově“ bylo zaměřeno úplně jiným směrem, rozhodl jsem se nemarnit čas. Když Žaneta začala švitořit s otcem, zaměřil jsem se na matku.

„Žanetka se vám přijela pochlubit, jak zapracovala na své budoucnosti,“ zatroubil jsem k útoku, když jsem viděl, jak pozorně Šembera naslouchá Žanetině tirádě o netušených perspektivách oboru andragogiky.

„Myslíte s tou algo… andro, zkrátka s tím jejím studiem?“ zpozorněla okamžitě Šemberová.

„Myslím, že už má jasno, přece jen bude studovat v Hradci. Ještě musíme vyřešit její bydlení, ale to nebude problém, milostivá paní.“

Přesně podle domluvy se Žanetou jsem její matce předestřel možnost bydlení v mém skromném, pro dva lidi jakžtakž dostačujícím podnájmu. Když pak Šemberová – podle očekávání – projevila nadšení pouze zdrženlivé, v duchu jsem zajásal. Zahrál jsem si na tajemného a naznačil jsem, že ji chce dcera zřejmě v pondělí překvapit. Šemberová byla samozřejmě zvědavá čím. Chvíli jsem dělal okolky, ale

pak jsem z kouzelnického klobouku na způsob králíka vytáhl „něco nevídaného“ – luxusní dvoupokojový kvartýr v objektu někdejších lázní, který zgruntu přestavěla firma Perner Bau.

„Copak si to tam spolu vy dva šuškáte?“ natahoval uši i Šembera.

To byl jasný pokyn pro Žanetu. Hodná dceruška si tatínkovi sedla na klín a jala se ho krmit informacemi o skvělém bydlení v tichu a zeleni parku pod městskými hradbami, které je přitom cobydup od všech vymožeností a správních i jiných center krajské metropole.

„Já sice nerozumím výstavbě bytů a tím méně obchodu s nimi,“ děl jsem i já se vší skromností, „ale lidé, kteří tomu rozumí, tvrdí, že koupě bytu v tom baráku u parku je prý nejlepší investice do bydlení, která tady v okruhu nějakých padesáti kilometrů vůbec kdy existovala.“

Šembera, ač toho dne v evidentním útlumu, v tu chvíli přece jen zpozorněl: „Nebylo by asi marné to vidět. I když… zrovna v pondělí už něco mám. Ale mohl bych zítra po obědě. Co říkáte, mládeži?“

Jenom to ne, musel jsem potlačit zaúpění. Nejsem snad Žanetin zaměstnanec. Na zítřek jsem měl už docela jiné plány.

Žaneta mě v tom ale nenechala, ani nemrkla a spustila: „To nepůjde, tati. On Honza musí zítra před polednem k rodičům… Ale to nevadí, zajedeme do toho bytu sami. Je to domluvené tak, že si můžu klíč vyzvednout kdykoliv. A v pondělí, pokud mi to samozřejmě schválíš, bych už mohla zaskočit za inženýrem Pernerem pro návrh kupní smlouvy a prostě vyřídit všechno, co je potřeba. Ujistil mě, že nám – tím samozřejmě myslel tobě – ve všech směrech vyjde vstříc.“

Ale Šembera stále nereagoval úplně jednoznačně. Prý je potřeba to vidět a znát i podmínky a kdesi cosi. Tak se do věci vložila mnou už patřičně nažhavená Šemberová.

„Ale to víš, že ti to tatínek schválí,“ řekla s ironickým důrazem a pokračovala vyloženě zlým tónem:

„Má přece teď tak velkorysé období! Dávat druhým je pro něj radost! A když rozdává cizím, jistě bude pamatovat i na vlastní krev. Akorát se mnou je to už jiná. Kolikrát si říkám, že se jednou vrátím domů a nebude mi tady třeba patřit už vůbec nic.“

„Co chceš, aby ti tu patřilo? Restituován byl, pokud vím, rodinný majetek Šemberů,“ odpověděl Šembera naoko klidně, ale bylo vidět, jak to v něm vře. „A ty jsi se do rodiny Šemberů pouze přivdala, pokud vím. Manželky nerestituují, mohou pouze dědit. Majetkem disponuji pořád ještě já. Nemáš žádné právo mi vyčítat, jestli s částí rodinného jmění tu a tam naložím podle svého uvážení.“

Žádná osobnost s modrou krví nemohla být důstojnější, než byl v tuto chvíli náš „Ritter“. Ale zajiskřilo to jaksepatří. Nakonec se ještě u Šemberů pobavím jako v kabaretu.

„Abys věděla, Žanetko, náš milý tatínek dospěl tak daleko, že má v úmyslu kvůli některým, jemu zvláště blízkým lidem sepsat závěť, ve které na ně bude štědře pamatovat. Možná to už dokonce udělal, co já vím.“ Šemberová ztratila zábrany a na moji přítomnost se už vykašlala úplně.

„V jaké… závěti?“ zalapala po Žaneta po dechu.

„Neposlouchej ji,“ vykřikl Šembera. „To jsou ty její bouře ve sklenici vody. Copak matku neznáš? Má se jak prase v žitě, dělá si, co chce, a ještě si pořád stěžuje. Já jsem jenom jednou hovořil, čistě hypoteticky, o jisté možnosti.“

„Jaká bouře ve sklenici vody? To spíš je bouře ta děvka,“ rozječela se mamá Šemberová jako trhovkyně. „Jen se přiznej, čemu se věnuješ! Prý astronomická observatoř! Na co je v observatoři potřeba gauč?“

„Nechtěj, abych se před tvojí dcerou a jejím přítelem začal já zabývat tím, jak sis poslední dobou zpříjemňovala svůj volný čas ty,“ řekl Šembera zlověstně syčivým šepotem.

„Tak to už teda…“ Šemberové přeskočil hlas.

„Mami,“ okřikla ji konečně Žaneta. „To už je snad trochu moc. I ty, táto, bys mohl mít rozum. Uznejte, že naše rodinné problémy Honzu nezajímají. Cítím se trapně. Pozvala jsem ho do oázy klidu a teď…“

„Máš pravdu,“ vzpamatovala se Šemberová. „Pane profesore, promiňte… Nepůjdeme už raději dolů do jídelny?“

„Konečně jeden dobrý nápad,“ řekl Šembera odměřeně a zvedl se.

V jídelně v přízemí už všichni ostatní seděli u stolu. Pozdravil jsem se s nimi jen úklonou. Marek Klen na pozdrav sice odpověděl, potom však dál jako by hypnotizoval na stole bílý látkový ubrousek se zdobeným monogramem MvS. Zuzana také odměřeně přikývla, ale stejně jako ostatní dál seděla vzpřímeně jako kadet v jídelně elitní vojenské akademie. Jen svérázný podnikatel Motl si před večeří zjevně přihnul a rozhodl se odžvanit to za všechny.

„Pane lékárníku!“ vykřikl radostně, když mě spatřil.

„Nejsem lékárník,“ odporoval jsem šeptem.

„Ale to je přece putýnka,“ mávl rukou, až málem převrhl připravené číše. Naklonil se ke mně a spikleneckým šepotem zazpíval jako pravý Středočech. „Tady dneska chcípl pes, viď? A pak prej že je na tý vaší zlatý Moravě veselo.“

Pámbu s námi a zlý pryč… Dnes mi Šemberovic večeřadlo ze všeho nejvíc připomínalo uzavřené oddělení psychiatrické kliniky. Abych čekání na jídlo vyplnil smysluplnou činností – tedy abych pokud možno ještě zabodoval v Žanetin prospěch – jal jsem se jako minule zkoumat podobizny všech zachmuřených a vyceněných Šemberových předků.

„Staří mistři měli přece jen něco do sebe,“ poznamenal jsem rádoby znalecky.

„Viďte – to světlo a stín, ty kontrasty,“ chytil se okamžitě Šembera.

„Tyhle kontrasty jsem naposled viděl u dědka Punčocháře,“ ironicky se ušklíbl Marek Klen, který se nějakým zázrakem najednou probral ze své letargie.

„Punčocháře?“ zmateně jsem se otočil k němu a hned zase k Šemberovi.

„To je stará historie,“ řekl rozmrzele Šembera. „Na patologii v Hradišti pracoval jako zřízenec starý pán, jistý Eman Punčochář. Prý kdysi studoval malířství. Jisté je pouze to, že skončil jako těžký alkoholik. Připravoval mrtvoly k pitvě, zašíval je a oblékal a mezi tím notně nasával. Ale když si někdo u něho něco objednal, tak maloval. Obraz a prachy z ruky do ruky. Buď kopie slavných obrazů, nebo – když se to ještě nosilo – portrétoval vdovám podle fotek nebožtíky. Vycházeli mu hezčí než

zaživa a baby byly v sedmém nebi.“

„Ty ho shazuješ, ale primář Šádek říkal, že je génius,“ odporoval Klen. „Tři doktoři se s ním vsadili, nakoupili chlast a zaplatili předem a on jim před očima vyrobil tři Rembrandty. Jako na běžícím pásu. Taky samé světlo a stín. Jmenovalo se to Noční hlídka nebo tak nějak. Punčochář to namaloval třikrát nachlup stejně. Napodobil i takové ty praskliny, co bývají na starých obrazech.“

„Nebudeme hosta otravovat s nějakým alkoholikem z prosektury,“ mračil se Šembera. Mezitím už hospodyně naservírovala polévku.

„Ještě že učitelskej nejed polívku… V ní by se ten zatracenej thiopental rozpustil jako nic, že jo, pane lékárníku,“ dovolával se mě Motl. „Vy to musíte vědět, viď…“

„Pane Motle, já učím ve škole, nejsem lékárník,“ pokusil jsem se zase opravit jeho oblíbený omyl. „A proč myslíte, že by se thiopental dobře rozpouštěl v polévce?“

„Měli jsme kdysi takovej fal… Jeden doktor si thiopental nasypal do polívky. Už jsme ho z toho nevytáhli,“ rozvzpomínal se Motl.

„Dobrou chuť,“ popřál všem zvýšeným hlasem Šembera a zaznělo to jako švihnutí bičem.

Jedli jsme mlčky. Když došlo na hlavní chod, velice rafinovanou směs masa několika druhů na způsob

„číny“, Zuzana se v jídle jen krátce porýpala a s omluvou, že ji dnes „děsně, ale děsně“ bolí hlava, opustila jídelnu.

„Někdy palice bolí, až lidi pášou sebevraždy,“ komentoval její odchod znalecky Motl. Suicidia byla patrně jeho vášeň. „Já vám jednou vyjel k takový blbý neuralgii trigeminu… Oficír, viď… a picnul se, blbec. To víte, mozek na zdi a taky…“

„Četla jsem jakousi statistiku,“ přerušila jeho nechutný blábol Šemberová, „že bolení hlavy je u dnešních lidí vůbec nejčastější zdravotní problém.“

Ale opilý Motl byl nezmar. „To víte, že jo… Když jsem jednou havaroval, bolela mě ta pitomá palice nejmíň ještě rok, viď… Doktoři mi ji rentgenovali pořád dokola a nic. Prej si vymejšlim, viď. Já že si vymejšlim! Blbci… Stokrát mi rentgenovali hlavu a nic nenašli. No vjéřili byste tomu?“

„Že ti v hlavě nenašli vůbec nic?“ uzemnil ho sarkasticky Šembera. „Tak tomu teda věříme.“

„Maxi, Maxi,“ vrtěl Motl pohoršeně hlavou. Pak se sklonil k talíři a spiklenecky mi přes stůl pošeptal:

„Já mu dohazuju supr kšefty a von nemá zájem. Není to vůl?“

Ale Šembera slyšel dobře: „Pozor, kamaráde! Ty tvoje kšefty končí vždycky tak, že za tebe musím zacvakat. Proto neuvidíš už ani kačku, o tvoje rákosníky nemám zájem. Máš kde bydlet, máš co jíst a pít? Tak to ti musí stačit. Víc nedostaneš a varuju tě. Jestli sem přivedeš nějaké trhovce, poletí. A ty s nimi!“

Zavládlo ticho, které bych popsal jako zlověstné. Ale alespoň všichni svá sousta důkladně rozžvýkali, jak radí odborníci na zdravou výživu. Když jsme mlčky dojedli, objevila se Andělka. Začala zručně sklízet talíře, příbory a všechno, co předtím na velký oválný stůl navozila a nanosila. Když se svým servírovacím stolečkem vyjela z jídelny do kuchyně, přerušil tíživé ticho Klen.

„Dámy a pánové,“ oslovil nás ironicky, „i já bych vám rád popřál příjemný zbytek večera.“

„Kde budeš?“ zafuněl podmračený Šembera.

„Zajímá tě kde nebo s kým?“ opáčil Klen přidrzle.

„Dokud jsi na mojí výplatní listině, může mě zajímat obojí,“ odsekl Šembera. Jeho oči metaly blesky.

„Třeba na ní už dlouho nebudu,“ uchechtl se Klen.

„Nikdo tě nedrží,“ houkl Šembera. „Tak kde budeš?“

„Tady. Ale už ne moc dlouho.“

„Hodláš umřít mlád?“ zeptal se Šembera sarkasticky.

„Ne, pouze změnit působiště,“ odsekl Klen a vydal se ke dveřím.

Šembera se nevesele zasmál: „Jdi si. A pamatuj, že ‚nic na tomto světě se nestane a nezmění‘…“

Napadlo mě, že Wolker asi myslel spíš na smrt než na změnu zaměstnání, ale i tak mě Šembera překvapil. Odkud ten verš asi má? Ale možná mu to jen uvízlo ze záhlaví smutečních oznámení. Klen už se nepodíval nalevo ani napravo, jen otevřel dveře, prošel jimi do haly a zase je za sebou zavřel. Tvář muže s knírkem, který ho po celou dobu sledoval, ale úplně ztratila svoji obvyklou bodrost. Ten, kdo by se domníval, že vztah bývalých kolegů a kamarádů dospěl až k hranici čiročiré nenávisti, by nebyl daleko od pravdy. Co všechno asi Šembera o svém šoférovi ví?

U stolu zůstala už jen zamlklá Šemberová, podmračený Šembera, my dva s Žanetou a brunátný Motl. Ozvalo se zaklepání a vstoupil pan učitel Hrachovec. Velké hodiny v rohu jídelny právě odbíjely osm.

„Dobrý večer,“ pozdravil.

Byl to pořád ten sukovitý stařík, který mi při prvním setkání doslova ztělesňoval příslovečnou houžev českých romanopisců. Vypadal pořád stejně, působil stejně zdravě, jen v jeho chování byla navíc jakási větší plachost. Ale tomu jsem se nedivil. Dokázal jsem si živě představit, jak se stal po svém náhlém onemocnění a stejně rychlém uzdravení terčem zájmu a zvědavosti celé vesnice. Toho, kdo nikdy netoužil být celebritou, musí něco takového úplně vykolejit.

„Dobrý večer, pane učiteli,“ běžel jsem se s ním přivítat. „Vypadáte báječně. Jsem rád…“

„Nechci rušit,“ zamumlal, když mi stiskl ruku.

Pak se s panem učitelem přivítala i Žaneta a on pořád opakoval: „Nebudu rušit.“

„Vy přece nerušíte,“ usmála se na něho i Šemberová.

Ani se na ni kloudně nepodíval a zaprosil: „Pane Šembero, mohli bychom si chvíli promluvit?“

Šembera se ale tvářil, jako by ho to obtěžovalo. Nutno ale říci, že toho dne se tak tvářil pořád. V rozhovoru se mnou a Žanetou zájem alespoň s větším nebo menším úspěchem předstíral, ovšem i tak bylo vidět, že je nějak z formy. A od okamžiku, kdy to zajiskřilo mezi ním a Markem Klenem, jako by

úplně ztratil chuť s někým komunikovat.

„Pane učiteli, nestačilo by to až po neděli?“ zareagoval nervózně. „Vidíte přece, že máme návštěvu.“

„Rád bych ty věci s vámi dořešil. Ale když myslíte…,“ svěsil stařík hlavu.

Hrachovec měl určitě velký zájem něco s Šemberou probrat, ale když viděl, jak se věci mají, neodvážil se naléhat.

„Budu se těšit,“ pokýval Šembera hlavou.

„Na shledanou,“ špitl učitel a vypochodoval do kuchyně za sestrou. Uvědomil jsem si, že mu dnes nikdo kapučíno nenabídl.

17

Nakonec se manželé Šemberovi kupodivu odebrali do prvního patra spolu. Ještě než se zvedli, usoudil sebekriticky i pan Motl, že „by mu neuškodilo trochu spánku“, jak to vyjádřil. Odcházeli jsme tedy všichni naráz. Motl do jedné z ložnic pro hosty v přízemí, my zbylí čtyři – Šemberovi a já s Žanetou – nahoru. Žanetini rodiče se od nás oddělili v prvním patře a o patro výš jsme se rozdělili i my dva. Každý z nás zamířil do své ložnice.

„Spokojená?“ zeptal jsem se Žanety před dveřmi.

„Dík, udělal jsi maximum,“ odměnila mě úsměvem. „Snad to klapne.“

„Však pojď dál,“ zval jsem ji gestem.

„Já ještě budu muset… někam,“ hlesla v rozpacích.

„Aha,“ přikývl jsem. „Tak ahoj.“

A zapadl jsem, jak se pěkně česky říká, „k sobě“. Přežiju ještě jednu noc a pak budu už jenom čekat na peníze. Jakmile mi přijdou, přísahám, že na tuhle „loď bláznů“ s největší rozkoší a hlavně s obrovskou úlevou okamžitě zapomenu. Byl jsem strašlivě naivní, ale nemohl jsem za to. Copak jsem mohl tušit, že budu mít nejméně dva důvody, abych obě návštěvy u Šemberů ve vile uložil ve svých vzpomínkách k těm nezapomenutelným?

Ale musím to vylíčit popořádku. Zaskočil jsem se osprchovat a učinil jsem náhodný objev. Koupelna, která sousedila s mojí ložnicí stejně jako se Žanetinou, byla prostor se slušnou akustikou. Kdo stál pod sprchou, tedy u zdi Žanetiny ložnice, nad určitou úrovní intenzity hluku slyšel prakticky všechno, co se dělo za zdí. Mohl pak docela dobře rozumět i lidské řeči. Žaneta totiž právě mluvila a činila tak nahlas a zřetelně.

„Ano, představ si, že jsem to já,“ oznamovala někomu. Zřejmě telefonovala.

Jako vyznání lásky mi to zrovna neznělo. Zachoval jsem se společensky zcela nepatřičně – jako chorobně zvědavý mužský. Dokonce jsem ve sprše zavřel vodu, abych rozuměl každému jejímu slovu.

„Ty mě nechceš vidět,“ řekla Žaneta.

Jako by se neptala, ale jen konstatovala. Bez emocí. Nebyla ani rozzlobená nebo zklamaná, nanejvýš udivená. Pak chvíli mlčela, protože asi mluvil ten na druhé straně. Vsadil bych se, o co chcete, že to byl ten a ne ta.

„Už nikdy? Co se stalo?“ hlesla potom.

Teď měla najednou na krajíčku jako malá holka. A pak jsem hodně dlouho neslyšel vůbec nic. Možná jenom jeden jediný tlumený vzlyk. Ale není vyloučeno, že se mi to jenom zdálo. Potom ale jako by někdo mávl kouzelným proutkem, zmatené a lítostivé děvče zmizelo a promluvila hrdá šlechtična.

Žaneta řekla: „Takové očekávání jsem skutečně nesplnila a nikdy nesplním.“ Zase bylo ticho a pak zvýšila hlas: „Jak myslíš, ale ne já, ty budeš litovat!“

A zase se v dívčí ložnici za zdí rozhostilo ticho. Dlouhotrvající, absolutní ticho… Seděl jsem nahý na okraji vany, kapky vody, které mi ulpěly na kůži po nedokončeném sprchování, pozvolna usychaly a já jsem jako malý Jarda pořád čekal na to, co ještě uslyším. Marně. Vteřiny odkapávaly a skládaly se do minut. Musel jsem to vzdát. Nemám jít za ní? Raději ne. Třeba by jí to ani nebylo milé. Vždyť jsem toho o ní věděl tak málo.

Vlezl jsem zpátky do sprchového boxu a roztočil jsem kohoutek na plné pecky. Střídal jsem horkou, studenou a zase horkou a studenou. Smýval jsem ze sebe nejen pot a prach, ale i to nepříjemné, zlověstné ticho a všechny ty nesmysly, které jsem až dosud musel vyslechnout pod střechou Šemberovic vily. Když jsem se potom vydrhl froté ručníkem s monogramem MvS, bylo mi mnohem lépe. Jen tak, v rozepnutém, plandajícím županu jsem se vrátil do svého pokoje, rozsvítil světlo a strnul údivem.

Na mé posteli ležela spící Žaneta, na rozdíl ode mě v tričku a džínách. Udělal jsem krok a opatrně jsem za sebou zavřel dveře.

Žaneta sebou trhla: „Promiň, já…“ Rychle se posadila.

„Klidně lež a spi dál.“

„Ne, Honzo, já ti musím… spoustu věcí vysvětlit. Zasloužíš si to, za to všechno, co jsi pro mě udělal.“

Byl jsem užaslým svědkem další metamorfózy dívčího chameleona. Hrdá šlechtična zpoza koupelnové stěny byla zase ta tam a malá holka v mé posteli měla slzy na krajíčku.

„Žani, copak je?“ pohladil jsem ji po lesklých černočerných vlasech.

Najednou to už nebyla suverénní a sveřepá nositelka známého jména a potenciální dědička velkých peněz, ale jenom obyčejné děvče. Dost nejisté, zmatené, dojemně křehké, až bezbranné. Mnohem bezbrannější než dívka, kterou jsem před časem doučoval českému jazyku a literatuře.

„Prosím tě, zhasni a posaď se ke mně,“ udělala mi místo na mé vlastní posteli. „Dnes to fakt moc

potřebuju.“

Vyhověl jsem jí. Nesváděla mě, nebyla vtom žádná výzva. Nebylo ani těžké vytušit, co se stalo. Plejboj s širokým srdcem jí dal před chvílí kopačky. To jistě bolelo, chtěla to asi za každou cenu odvrátit, ale nakonec to rezignovaně přijala. Hrdá šlechtična už neměla kam ustupovat. Rozhodla se, že to z její strany musí být kopačky definitivní. Ve dvaceti není lehké přijmout realitu a smířit se s ní. Marek si podřezal jednu z větví, na kterých tak rád sedal. Lhal jí, jako když tiskne, a podcenil ji.

Rozhodla se mu k tomu už nikdy nedat příležitost.

„Jsem dnes strašně sama.“ Opřela si hlavu o moje rameno.

To nejmenší, co jsem mohl pro ni udělat, bylo, že jsem ji hladil a mlčel. Já ještě budu muset někam… Od dnešní noci si původně určitě slibovala noc lásky v domečku utopeném v zeleni a teď ji tam namísto ní prožije někdo jiný, s největší pravděpodobností její matka… Nebo že by ji nahradila Zuzana s pětkama a s čerstvě bolavou hlavou? Ta měla být večer podle teoretických předpokladů sice spíš něžnou společnicí záletného rytíře, ale po jejich veřejné roztržce v jídelně nebylo možné vyloučit, že Zuzana zvedne nos a zvolí sladkou pomstu. A na samotě za Habrovem se kromě Klena, mě a Motla jiná možnost pomsty nenabízela.

Já jsem byl momentálně zcela mimo hru a Motl s ohledem na svoje alkoholické opojení asi taky. A i kdyby si bývalá striptérka mohla hned vybírat ze všech tří, určitě by si nezvolila Motla nebo mě.

Nefandil jsem si natolik, abych si myslel, že bych mohl na pomyslném molu zastínit místního manekýna „Number One“. Ne že bych si vůbec nevěřil, ale pokud mělo jít o kvality milence na jednu noc, na Klena jsem asi neměl.

„Matku nechci vidět,“ řekla opovržlivě Žaneta. „Dokud se bude slézat s ním, nechci ji vidět… Vždycky byla trochu do větru, ale že je tak trapná… tak splachovací… že se poníží a vrátí se k němu po tom všem, co od něj minule vyslechla, to bych do ní tedy neřekla.“

„Třeba o nic moc nejde. Využívá Klena, aby tvému otci oplatila stejnou mincí,“ pokoušel jsem se Žanetu potěšit v jejím zármutku. „Klen jako takový je jí lhostejný, je to jenom nástroj její pomsty.“

„Myslíš? Ale i kdyby… Otec je sice taky trapný, ale on se prostě jenom hloupě zamiloval. Matka ale v mých očích nemá žádnou polehčující okolnost. Dělá všechno vždycky s rozmyslem a teď to bude taky tak. Žádné velké emoce bych jí nevěřila. Je falešná.“ Žaneta jako by každým slovem prohlubovala propast mezi nimi.

Přerušil jsem ji: „Přeháníš. Copak je citově chladná nymfomanka?“

„Spíš bezohledná hráčka, která hraje podle vlastních pravidel.“

„Ještě že ty nic takového nejsi,“ rýpl jsem si.

„Moji maličkost dnes, prosím tě, vynech,“ řekla znechuceně. „I když mám pro otce víc pochopení než pro matku, v jedné věci jsem nekompromisní i v jeho případě. Pokud napíše závěť ve prospěch té malé kurvičky, tak u mě skončil taky.“

Napadlo mě, kolik bychom asi denně překračovali mrtvol, kdyby vraždy byly technicky snadněji proveditelné a hůře odhalitelné.

„Proč tvoje matka mluvila o závěti? Otec je nějak nemocný?“

„Možná duševně,“ odsekla Žaneta s despektem. „Na padesátníka je úplně fit. Až moc, řekla bych.“

„Nejsem právník, ale o tom, jak se v rodině dědí, něco málo vím. Každopádně kdyby zemřel bez závěti, ty a matka byste ze zákona byly jedinými dědičkami. Pokud by tu ovšem byla závěť, mohla by se situace zkomplikovat.“

„Doufejme, že o tom jenom mluvil, když chtěl matku trumfnout a naštvat,“ uvažovala Žaneta nahlas. Na chvíli se odmlčela a pak dodala velice tiše, takřka nesrozumitelně: „Ale pokud ji už napsal, tak běda mu.“

„On fakt chce, aby po něm dědila Zuzana?“

„Omotala si ho kolem prstu.“

„U večeře se mi to tak ale nejevilo,“ namítl jsem. „Každý viděl, že si z ní tvůj otec moc nedělá.“

„Nesmysl. To byla jenom komedie. Představení pána ze Šemberka pro ubohý lid. Před námi šel naoko nahoru, ale touto dobou je už určitě dole u ní. Stejně tak matka už je, nebo brzy bude, v domku s tím…“ Nedopověděla.

Žaneta uvažovala možná až příliš přímočaře, měla ovšem už nepochybně svoje zkušenosti.

Pak mě přitlačila k pomyslné zdi. „Ty bys snad připustil, aby něčí chvilkové poblouznění stálo rodinu majetek, který nashromáždily celé generace?“

„Rozdíl mezi chvilkovým poblouzněním a věčnou láskou je jedině v tom, že chvilkové poblouznění trvá o něco déle,“ uplatnil jsem znalost díla zhýralého anglického dandyho.

„Já mluvím vážně, Honzo… Tady jde o princip. Copak by ses smířil s tím, aby někdo cizí získal to, co je součástí rodinného majetku? Je přece úplně jedno, jestli by to byla část velká nebo malá… nebo v nejhorším případě i všecko. Prostě to, co bylo dodnes automaticky i tvoje, by teď jen tak shrábla taková…“

„Počkej… Nerozuměl jsem tak docela tomu, co říkal u večeře tvůj otec. Ta restituce byla jenom v jeho prospěch, takže nikdo kromě něho majetkem nedisponuje? Copak nemají s tvojí matkou nic společně?“

„Jen dům je napsaný na oba. Veškeré peníze v bance a zbývající neprodané pozemky, nové nemovitosti, všechny ty sklady, motel a všechno ostatní, to je výlučně otcův majetek. Restituce vyplynula z dědictví po jednom jeho trochu podivínském strýci, který se nikdy neoženil a neměl žádné děti. Jeho jedinými příbuznými byli otcovi rodiče, a proto se stal po smrti strýce i rodičů dědicem on, jakožto jeho synovec a jejich syn. Všechno z restituce bylo proto od počátku psáno jen a jen na otce. Mohl a může s tím vším disponovat, jak si zamane.“

„Restituce už neovlivníš. Víc mě zajímá, co teď míníš dělat ty sama,“ snažil jsem se hovor s Žanetou převést jinam. „Měla by sis ten byt nejen vybojovat, ale i zařídit a zabydlet a potom tě pomalu čeká příprava na přijímačky. A po prázdninách studium. Je dobře, že se máš čemu věnovat.“

„Nechci na to ani myslet,“ řekla.

„Z toho se vyspíš. Budeš muset hlavně vydržet. Vyhýbat se mu a pokud se mu už nevyhneš, důsledně

ho ignorovat. Chraň tě pánbůh mu volat,“ varoval jsem ji.

„Bohužel odchází taky do Hradce. Brno nevyšlo, jde k Pernerovi. Kromě toho se snaží něco rozjet s jedním pražským šejdířem. Potřebuje na to milion a matka mu ho zřejmě nakonec dá. Aspoň mi to tak dnes podal. Ona mu dá milion z našich peněz. To je, co?“

Čím to asi bude, že holky z opravdu bohatých rodin zajímají peníze mnohem víc než děvčata z rodin, jako je třeba ta moje, kde je peněz tak poskrovnu?

„Klen je bezcharakterní gigolo,“ pokrčil jsem rameny.

„Dnes už jsem ochotná si to přiznat, ale trvalo mi to moc dlouho,“ řekla Žaneta sebekriticky. „Mám v tom ale už jasno, neboj. Zase se dal dohromady s matkou, proto už pro mě od dnešního dne neexistuje… A jinak se o mě taky neboj. Bez ohledu na něho budu žít v Hradci. Otec mi ten byt musí koupit, to je jasná věc… A asi fakt začnu i s tou andragogikou. Nějakou školu bych mít měla a tahle určitě nepatří k těm nejnáročnějším.“

„Bylo mi jasné, že ti ten obor vybral on.“

„Myslí si, že jsem úplně pitomá. Že pořád ještě nevím, kdo oprašuje krásnou paní docentku. Nevadí, já mu ty aktivity zatím přeju. Chlapec stejně brzo dojede.“

„To neznělo hezky…“

„Každopádně jsem jeho kontakt už využila. S docentkou jsme se setkaly a ona mi slíbila, že v nejhorším mě vezme, když se odvolám. Ale já si stejně myslím, že se tam dostanu i bez protekce. A jakmile se tam dostanu, prásknu Klenovy techtle mechtle s docentkou matce.“

„Jsi nebezpečná,“ usmíval jsem se.

„Neutahuj si ze mě. Udělám to jen tehdy, pokud to mezi ním a matkou bude ještě pokračovat. A o tom mám už své pochyby. Nakonec ho prokoukne i ona. On je opravdu hajzl a děvka, celý jeho život je jedna velká prostituce… Nebyla jsem bohužel natolik soudná, abych si to připustila dřív… Matku můžu už jenom litovat. Jestli mu už nebude ochotná dávat víc a víc, chladnokrevně s ní skoncuje, stejně jako to skoncoval se mnou.“ Žaneta se odmlčela.

Chvíli jsem vedle ní ležel jen tak a hladil jsem její husté, černé vlasy. Líbilo se mi, jak tiše praskají. Sugeroval jsem si, že ve tmě vidím přeskakovat jiskřičky elektrických výbojů. „Život jde dál,“ plácl jsem banalitu.

„Život je teraz, nie predtým, nie potom,“ zaintonovala Žaneta tiše.

„To je fakt,“ přisvědčil jsem.

„Ten šanson kdysi děsně dávno nazpívala Hana Hegerová. Naši to mají na takovém předpotopním malém singlu. A mně se to moc líbí,“ šeptala Žaneta.

Mlčel jsem.

„Ty jsi nepochopil, o čem je ta píseň?“

„No tak… snad ano.“

„Ty teď nemáš holku, viď?“ zeptala se natvrdo.

„Vlastně… nemám,“ přiznal jsem se. Zhrzená mstitelka Magda přece není žádná „moje holka“.

„A já se ti nelíbím?“

Odpověděl jsem jí lehounkým polibkem, ale ona se ke mně přisála rty i celým tělem přesně tak, jako minulý týden před svými rodiči při naší směšné „akci Pendolino“. Když je chlapovi čtyřiadvacet, má na sobě jenom župan a nějaká holka po něm vyjede tak, jak to udělala Žaneta, nemá moc možností, jak z toho ven. Jedině že by patřil k čtyřprocentní menšině, což ale nebyl můj případ.

Noc polibků a stisků, noc, v níž se plaše ptal, než do té mušle v písku pár veršů zašeptal…

Buď mi tu prastarou sentimentální píseň zpívala Žaneta, nebo jsem si ji v duchu zpíval já sám. Je to mámina oblíbená. Nevylučuju, že ji někde v domě hrálo rádio nebo gramofon a že ke mně nahoru jen tichounce doléhala přes několikero zdí. Vždyť zdi u Šemberů, jak už jsem si mohl prakticky ověřit, zdaleka neizolují tak, jak by člověk předpokládal.

Už opravdu nevím, kde se ta píseň vzala. Ale bylo mi s ní fajn. Hluboký spánek mě vyvrhl a já jsem jako potápěč vracející se na hladinu stoupal vzhůru k příjemnému pomezí spánku a bdění. A pak jsem se za zvuků písně o mušli dlouho příjemně kolébal na vlnách…

Najednou jsem se probudil s nepříjemným trhnutím. V místnosti bylo už docela světlo. Postel byla zválená jako po boji, ale byl jsem v ní sám. Přikrývka i polštář byly chladné, Žaneta musela být pryč už hodně dlouho. Ostře červený digitální ciferník budíku mě informoval, že je teprve 5:41. Nebylo kam spěchat, věděl jsem dobře, že v sobotu panstvo a jeho hosté lenoší dlouho.

Vstal jsem, nahý jsem se tiše vplížil do koupelny a znovu jsem se rychle osprchoval. Tentokrát jenom teplou. Rychle jsem vklouzl do košile s dlouhým rukávem, džínových kalhot a adidasek, natáhl jsem si svoje parádní hodinky (teta se o mých loňských narozeninách praštila přes kapsu) a opatrně jsem po vrzajících schodech sešel do přízemí.

Věděl jsem, že se z vily na zahradu dostanu bez problémů, i když domácí ještě spí. Kdo se večer vracel do domu jako poslední, zamkl dveře za sebou zevnitř klíčem, který k tomu a podobným účelům stále visel vedle ocelové zárubně. Žaneta mě poučila už minule, že klíč na háčku je pro každého, jen se nesmí nechávat v zámku. Ráno by Andělka musela zvonit nebo bouchat, i když má pochopitelně svůj vlastní klíč od domu.

Odemkl jsem si tedy a klíč jsem strčil do kapsy. Až se budu vracet, pověsím jej zpátky na háček. Když jsem tiše zvenčí zaklapl vstupní dveře, bylo na mých zánovních hodinkách teprve 5:57.

Oběhl jsem svižným sprintem po betonové cestě celý dům. Jednou a pak i podruhé. Vzduch byl svěží, cítil jsem se ve formě… Už se rozednilo, a ačkoliv se kvapem blížil podzim, čekal nás určitě další

krásný den. Když jsem se po druhém kolečku zastavil zase pod schody před vstupními dveřmi, pohlédl jsem mimoděk vzhůru.

Celý dům spal. Většina oken měla stažené a sklopené žaluzie a i ta nezatažená vypadala jako slepá. Vlastně s jedinou výjimkou – v prvním patře vpravo jedno okno ještě – vlastně spíš už – svítilo.

Zorientoval jsem se. Svítilo se v pracovně pána domu. Vypadalo to nejspíš na stolní lampu, protože světlo bylo na lustr dost slabé. Že by pán z Šemberka vstával tak časně jako já? Pohled na hodinky mi řekl, že je právě 6 hodin a 2 minuty.

Pomalu jsem vyšlapal schody k hlavnímu vchodu a na tom horním jsem se zastavil. Otočil jsem se a pohlédl jsem dolů k silnici, která protínala mýtinu, na níž vilu postavili. Nadechl jsem se a pomalu jsem vydechl. Vzduch byl prosycený vůněmi nedalekého lesa. Byla to chvíle zvláštní pohody, snad bych řekl až euforie. Najednou jako by do mého nitra (nebo to bylo to, čemu básníci a věřící lidé říkají duše?) vstoupil neobvyklý klid a mír. Nějaké – řeknu to teď asi hloupě nebo naivně – smíření s celým světem, sbratření se všemi lidmi dobré vůle.

Musím něco udělat pro Žanetu, napadlo mě, sám vlastně ani nevím proč. Zaslouží si to, holka. Ne snad kvůli jedné společně prožité noci plné porozumění a něžností. To byla z mé strany zpočátku spíš jen „přátelská výpomoc“ a pak už udělaly své hormony. Už mi nebyla lhostejná. Někdy se sice

chovala jako práskaná intrikánka, ale v jádru to byla bezradná holka, která hledala nějaký pevný bod. Asi ještě nevěděla, že ten více či méně chybí nám všem Horečně jsem uvažoval, jak to udělám, až jsem na to přišel.

Zajdu za jejím otcem a řeknu mu na rovinu všechno, co považuji za podstatné. Že nejsem její nápadník, že jsem pouze její kamarád, který ji ale už zná a taky s ní prožil něco pěkného, na co se nezapomíná. A vyložím mu karty. Jestli nechce dceru ztratit, ať jí pořídí byt, do kterého se zamilovala, ať jí tak dá najevo, že byť by to mezi ním a její matkou mělo už dopadnout jakkoliv, že Žaneta bude pořád se vším všudy Šemberová, jeho jediná dcera. Protože to vědomí právě teď Žaneta moc potřebuje. Možná mnohem víc než všechny prachy z restituce. Intenzívní pocit rodinného vztahu, ničím nenarušitelné sounáležitosti s otcem, se asi nedá poměřovat penězi. Nebo že bych už zase uvažoval jako nenapravitelný idealista?

Každopádně už mu ale nebudu lhát ani v maličkostech, umiňoval jsem si ještě na vrzajícím dřevěném schodišti. Zkontroloval jsem si čas, bylo 6:05. Dokonce mě před dveřmi pracovny napadla první věta, kterou řeknu, jen co Žanetinu otci popřeji dobré ráno: „Když jde do tuhého, je upřímnost jediná možná politika, pane Šembero.“ Nadechl jsem se, zaklepal jsem a vešel. Ale všechno bylo už, bohužel, jinak.

Stolní lampa skutečně svítila, Šembera ale neseděl za psacím stolem. Hodný kus od stolu ležel na podlaze v županu přes pyžamo a v hlavě měl odpudivě vyhlížející, na okrajích zakrvavený a uprostřed temný otvor. Poblíž prstů jeho křečovitě sevřené pravé ruky ležela pistole. Jako by mu z ní právě vypadla.

Ze všeho nejdřív mě napadlo, že se jedná o sebevraždu. Okamžitě jsem si ale uvědomil, že je to nesmysl. Šembera a sebevražda? Nedostal se přece do žádné slepé uličky, neměl ani zdravotní, ani existenční, a tím méně citové problémy. Nepřipadal mi, že by si něco zvlášť bral. Manželčinu nevěru vyřešil sbalením holky o generaci mladší. Nebo dokonce on začal a manželka jenom vyrovnala skóre.

Šemberová by ho mohla akorát rozčílit k nepříčetnosti, ne dohnat k zoufalému činu. Ani případná neshoda se Zuzanou by neznamenala tragédii. Všechny Zuzany světa dobře vědí, že se jim zatraceně vyplatí všechny neshody překousnout a být na své generální sponzory co nejdřív zase milé. Sponzoři

s dírami v lebkách jsou jim přece k ničemu. A kromě toho to na sebevraždu nevypadalo. Jaký by asi mohl mít levák důvod, aby se střílel pravou?

Můj časoměr ukazoval 6:07. Co mám udělat? Zavolat policii, nebo si dát raději čelem vzad a až to praskne, vyvalovat oči spolu s ostatními a pořád dokola se divit, co že se to panu Šemberovi přihodilo? Jestli rychle nezmizím, stanu se podezřelým číslo jedna. Všichni v domě budou tvrdit, že o ničem neví, jen já bych to jako „poctivý nálezce“ už tvrdit nemohl. Tudíž jsem ho taky mohl rovnou zastřelit, to dá rozum. A pak mi to došlo se vším všudy. Průser… Dům se na noc zamyká, vrah je tedy každopádně uvnitř. Je to prostě jeden z nás. Takže budu jedním z podezřelých tak jako tak.

Moje mozkové závity se protáčely takovou rychlostí, že jsem měl pocit, že ten svistot slyším na

vlastní uši. Ale pozor, vážení, s mým obviněním to nebude tak horké. Já přece nemám motiv! To bude muset uznat i policie. A jak jsou na tom ostatní? Vidíte! S jejich motivy to už je jiná pohádka, páni policajti… Než mě do toho kdokoliv zkusí namočit, třeba zrovna pachatel (až mu dojde, že pistolku v tom stresu narafičil na špatnou stranu) musím včas promluvit já sám! Zatím sice nevím, kdo to udělal, ale něco málo už přece jenom vím. Vím komu a proč by se mohla jeho smrt hodit do krámu. A to není pro začátek tak málo!

Chvíli jsem jen tak zíral do zdi, pak jsem potichoučku řekl jedno sprosté slovo a vytočil jsem trojmístné číslo Policie České republiky.

„Mahler, Jan Mahler. Habrov… jsem ve vile pana Šembery, asi kilometr za vesnicí.“

„No a co má být?“ vybafl na mě přísný hlas, když jsem se pořád neměl k tomu, abych pokračoval.

„Promiňte… Našel jsem v domě mrtvolu.“ Bylo 6:10.

Hlasitý pláč nad mrtvými nesnáším. Připadá mi to příšerně primitivní, přímo barbarské, tak okázale ronit slzy na veřejnosti. Skutečný smutek je přece věc velice soukromá a tichá. „Mé hoře sídlí hlouběji“, říká kdesi génius Shakespeare a já mu rozumím.

Když jsem zaklepal na Žanetu, byla už v mikině a džínách a právě se před zrcadlem zušlechťovala. Sešla dolů jako loutka, a když spatřila otce, jenom zavzlykala.

Zato Pavlína Šemberová, kterou jsem taky kupodivu našel tam, kde měla být – tedy v manželské ložnici – propukla přede všemi v hlasitý pláč a s hlavou v dlaních zase rychle odešla zpátky do ložnice. Mírou jejího zármutku jsem si už tak moc jistý nebyl.

Vyznamenala se však milenka Zuzana, která – rovněž nalezená ve svém pokoji – sehrála divadlo největší. Její truchlení nad nebožtíkem pomalu, ale jistě přecházelo v hysterický záchvat.

Její srdceryvné staccato „Proč jsi mi to u – dě – lal?“ mě, bývalého ředitele jedné divize reklamní agentury, začalo pronásledovat jako jakýsi slogan dne.

Ostatní lidé z vily totiž Zuzanina slova v mírnějších obměnách papouškovali až do příchodu policie. Nejhůř mi bylo z Marka Klena. Profesionální milovník bez skrupulí, kterému šlo jenom o peníze a neváhal k jejich získání využívat ani lidí mrtvému před zákonem nejbližších, se najednou choval jako

vzorný truchlící pozůstalý.

Pozadu za ním nezůstával ani vysušený pan Motl, obchodník s deštěm, který musel být v reálu vzteky bez sebe, že se mu nepodařilo mrtvého přimět, aby kvůli němu sáhl na své konto počtvrté a zasponzoroval další z jeho mnoha pochybných podniků. Šembera mu dokonce pohrozil vyhazovem, pokud do vily přivede vietnamské trhovce.

Bylo to přece to nejsnazší a pro všechny pohodlně vyhovující, všeobecně přijmout verzi, že se pán domu zabil sám. My nic, my muzikanti… Nechtěl jsem se s nikým dostat do sporu, nechával jsem je zatím při tom, že tomu věřím taky.

Spíš jsem se věnoval úvahám, co v pravý čas řeknu policistům. Jevilo se mi to tak, že ani Klen s Motlem se v onu ranní hodinu, kdy jsem objevil mrtvého, nezdržovali nikde, kde právě teoreticky neměli být. Motla jsem vytáhl v dolní koupelně ze sprchy a Klenovi jsem sice do „domečku“ jenom zavolal z pevné domácí linky, ale vzal to celkem rychle a opravdu měl dost rozespalý hlas.

Policie k ohledání těla a místa činu k mému překvapení poslala moje staré známé – kapitána Sýkoru a poručíka Kose. Jakmile si s technikem a lékařem – přijeli s nimi společně v oktávce s majákem – prohlédli mrtvolu, všechno nafotili a odebrali z místa činu otisky a bůhvíco ještě, začali se postupně věnovat všem přítomným.

Usadil jsem se sám do proutěného křesla na terase u vchodu. Byť jsem kromě Žanety nebyl ve vztahu k nikomu zde ani minimálně citově angažován, zamrazilo mě, když pro Šemberu přijel černý vůz pohřební služby. Sic transit gloria mundi – tak pomíjí světská sláva… Jak končí feudál, který se zatoulal do jednadvacátého století? Sledoval jsem poslední cestu posledního mužského potomka starého rodu a v hlavě mi naskočilo „pozlátko“. Pak jsem se ale hned opravil. Správné slovo bylo to, které mě napadlo, už když jsem sem přijel poprvé – kýč. Pán z Šemberka opouštěl atrapu hradní brány, zbudovanou v atrapě hradeb, po atrapě padacího mostu…

Ve chvíli, kdy černá dodávka vyjela na silnici a prudce přidala, musel naopak přijíždějící starý motocykl značky Jawa přibrzdit. Pan učitel přivážel Andělku. Momentálně museli na motorce, ale určitě jenom dočasně. Jsme přece v Čechách a na Moravě. Havarované východoněmecké vozítko už jistě čeká ve stodole, až jeden z vesnických všeumělů někde za pět prstů sežene a pak na trabanta vlastnoručně namontuje nehavarovanou přední část bakelitové karoserie, včetně masky chladiče a nárazníku.

Jakmile pohřebáci se svým nákladem zmizeli, najeli sourozenci Hrachovcovi dovnitř. Hospodyně nastupovala do práce. Jíst se musí, i když to domácí pán má už za sebou. Šel jsem jim vstříc.

„To je hrůza… Takovej hodnej člověk,“ vzlykala Andělka, když se dověděla smutnou zprávu.

Řekl bych, že ze všech lidí, které jsem toho rána potkal, byl její smutek nejopravdovější. Snad s výjimkou Žanety. Ta svoje slzy taky nemarkýrovala. Za ostatní bych nedal zlámanou grešli.

Pan učitel zareagoval pragmaticky: „Co se mu stalo?“

Já jsem jim totiž předtím neprozradil, jak Šembera z tohoto světa sešel. Řekl jsem jenom prostě: „Pan Šembera umřel.“ Hodně neurčitě jsem ale odpověděl i na Hrachovcovu otázku.

„Prý je to sebevražda, ale nevím…“

Učitel Hrachovec se zamyslel, pak smutně pokýval hlavou a utrousil jenom: „Jo svědomí… To je ta nejčernější můra.“ Pak si povzdechl a konejšivě se dotkl ruky své sestry: „Já raději pojedu. Nehodí se otravovat v domě smutku. Až budeš chtít zase odvézt, zavolej.“ Sedl na motorku a bravurně odjel.

Připojil jsem se k Andělce a vracel jsem se s ní k domovním dveřím.

Tam už mě netrpělivě vyhlížel poručík Kos: „Pane Mahler, teď si nemůžete chodit po procházkách. Potřebujeme mluvit postupně s vámi se všemi.“

V jídelně seděl v čele oválného stolu kapitán Sýkora, hned na vedlejší židli se uvelebil poručík a mě coby svědka posadili ob několik židlí, jakoby naproti nim. Na stole před nimi ležel štos papírů a diktafon.

„Už jsme s několika lidmi z vily mluvili. Všichni tvrdí, že v době, kdy pravděpodobně došlo k výstřelu, byli ve svých ložnicích a spali. Co jste v tu dobu dělal vy, pane magistře?“ Kapitán zjevně nemarnil čas a šel rovnou k věci.

„Já především nevím, kdy došlo k výstřelu,“ namítl jsem logicky.

Nebyl to chyták? Po zkušenostech s loňskou vraždou v hradeckém Sporthotelu jsem se rozhodl, že budu v kontaktu s vyšetřovateli na jedné straně sice velice opatrný, ale na druhé straně že jim raději už nebudu nic tajit.

„Náš lékař je si dobou smrti prakticky jistý. Teplota i vlhkost vzduchu v místnostech je prý s ohledem na momentální počasí dlouhodobě velice stabilní a taky všichni zde v domě shodně potvrdili, že kromě občasného večerního zatopení v krbu se zatím nepřitápělo.“

I já jsem si vzpomněl, jak se Šembera zmínil, že od léta letos ještě ústřední topení nespustili ani jednou.

Kapitán výklad uzavřel: „K smrtícímu výstřelu proto nedošlo dřív než o půlnoci a rozhodně prý ne po jedné ráno. Doktor to vysoce pravděpodobně vidí na dobu mezi 0:15 a 0:30.“

„Do své ložnice jsem odešel kolem deváté,“ řekl jsem.

„Odejít do ložnice neznamená ještě jít okamžitě spát,“ nadhodil Kos.

„Nešel jsem spát. Byla u mě Žaneta Šemberová, tedy Jana, dcera zemřelého,“ přiznal jsem bez mučení. A dodal jsem: „Povídali jsme si.“

„Ta slečna, se kterou nemáte vážnou známost, ale jste spíš přátelé?“ ujistil se s potutelným úsměvem poručík Kos.

Musel jsem ocenit, že mě citoval zpaměti a málem slovo od slova, méně už jsem však ocenil jeho sžíravou ironii.

„Právě ta,“ přikývl jsem.

„A během toho povídání – někdy mezi půlnocí a jednou – jste náhodou neslyšeli nic?“ zajímal se kapitán.

Odpověděl jsem, že tou dobou jsem už pravděpodobně spal. Ale usnul jsem naráz, vůbec jsem se předtím nedíval na hodinky, nevím, kolik bylo.

A hned se roztočil kolotoč policejních otázek.

„Nevíte ani, v kolik hodin od vás odešla slečna Šemberová?“

„Nebo snad neodešla vůbec?“

Blesklo mi hlavou, že bych si mohl zahrát na rytíře a poskytnout Žanetě alibi. Stačilo by říct, že odešla až ráno. Nikdo přece nevěděl, kde jsem ji ráno našel, když jsem chodil pokoj od pokoje s tou nešťastnou novinou. Ale ne… Zařekl jsem se, že už nebudu riskovat. Krásné tvářičky přicházejí a odcházejí, ale svoboda je nejcennější statek. Nechtěl jsem si zadělat na případné komplikace, řekl jsem jim pravdu. Že opravdu nemám tušení, kdy Žaneta odcházela.

Nejvíc mi ale bylo divné, že zatím z úst policistů v civilu nezaznělo ani jednou slovo vražda. Vůbec jako by se kvalifikaci vyšetřovaného činu nějak vyhýbali. Rozhodl jsem se, že si zjednám jasno.

„Vy smrt pana Šembery vyšetřujete jako sebevraždu?“ zeptal jsem se a naznačil jsem tak okamžitě vlastní pochybnost.

„A co si o tom myslíte vy, pane magistře? Podle vás to nebyla sebevražda?“ odpověděl mi kapitán Sýkora otázkou.

„Podle mě to byla vražda,“ vyhrkl jsem okamžitě.

„Jste první člověk v tomto domě, který měl odvahu to říct před námi. Všichni ostatní uhýbají pohledem, mluví jenom o sebevraždě a hlavně opakují, že nikdo nic neviděl ani neslyšel, protože všichni tvrdě spali,“ parodoval je poručík.

Tak jsem to vybalil. Prohlásil jsem, že si myslím, že levák bude sotva brát pistoli do pravé ruky, notabene ve chvíli, kdy se chystá k poslednímu činu svého života. Oni souhlasili. Prý okamžitě přišli na to, že s verzí sebevraždy to není tak úplně košer. Neseděly jim dokonce nějaké stopy. Ale o tom, že Šembera byl levák, se prý dověděli až v tuto chvíli ode mě. Takže jim moje informace prý teď perfektně zapadla do toho, co už vědí.

Nadýmal jsem se pýchou a hned jsem jim chtěl vytřít zrak podruhé: „S lidmi ve vile je to tak: Nevím, kdo z nich byl nebo nebyl mezi půlnocí a jednou ráno ve svém pokoji, tím méně vím, kdo v tu dobu navštívil Šemberu v jeho pracovně. Ale vím, že každému v tomto domě kromě mne Šembera v nějakém ohledu nesplnil očekávání, nebo dokonce překážel. Některým z nich dokonce jeho smrt přišla velice vhod.“

„Takže podle vás to jednoznačně musel být někdo z domácích?“ zeptal se kapitán.

„Když jsem šel ráno ven, bylo zamčeno,“ odpověděl jsem lakonicky. „A klíč od vchodu nemá nikdo než Šemberovi a jejich hosté.“

„To si musíme ověřit,“ řekl Kos a naškrábal něco na papír.

18

„Pane magistře, zatím jste nám v kostce řekl asi toto: Smrt Maxmiliána Šembery byla vražda, kterou spáchal někdo z lidí, kteří trávili uplynulou noc ve vile. Nikdo další neměl možnost čin spáchat. Dále jste řekl, že některým z nich dokonce Šemberova smrt přišla vhod.“

Přisvědčil jsem, ale dodal jsem, že to všechno je přirozeně jenom teoretická úvaha.

„To chápeme a respektujeme. Protože i my momentálně postupujeme podobně, poslechneme si moc rádi i vaše teoretické úvahy,“ rozhodl kapitán a uhladil si šedivou lví hřívu. „Mimochodem – nedal byste si s námi kafe?“

„Pokud to nebude kapučíno, tak rád,“ zažertoval jsem dost hloupě. Kapitán mrkl na Kose a ten vystartoval za Andělkou pro tři kávy.

„Jste tedy schopen pro nás – na základě toho, co jste viděl a slyšel – vytipovat ze všech přítomných toho, kdo měl nejlepší příležitost oběť zastřelit?“ zeptal se mě Sýkora, když Kos odešel.

Vysvětlil jsem kapitánovi, že to je obtížné, až nemožné. Vlastně každý z lidí ve vile mohl po půlnoci opustit svoji ložnici. Paní Šemberová by jenom z manželské ložnice prošla obývákem a byla by na místě činu. Žaneta, pokud tou dobou nebyla ještě se mnou, by musela opatrně, aby dřevěné schodiště moc nepraskalo, sejít z podkroví jenom o patro níž a Zuzana nebo Motl se mohli obdobně snadno dostat do Šemberovy pracovny po schodech zdola nahoru. Šofér Klen měl pochopitelně klíč od domu taky, čili i on mohl kdykoliv opustit svůj domeček, projít zahradou, vstoupit do domu a po stejném schodišti zamířit do pracovny svého zaměstnavatele.

„Takže upřímně řečeno nevím, jakou pomoc nám to vlastně nabízíte,“ povzdechl si kapitán. „My už přece víme, že potenciálně to mohli udělat úplně všichni. Dokonce i vy.“

S převahou jsem se usmál: „Já nemám motiv.“

Mezitím přišel Kos s kávou. Všichni tři jsme začali ve svých šálcích míchat tmavou tekutinu. Kapitán mě vybídl, abych tedy konečně pokračoval v té slibované úvaze, když toho o lidech z vily údajně tolik vím.

„Pochopitelně nevím spoustu věcí,“ připustil jsem sebekriticky. „Sotva můžu na někoho jen tak ukázat prstem, když nemám potuchy, kdo všechno mohl vědět, že Šembera bude po půlnoci sám ve své pracovně. Teoreticky měl tou dobou přece spíš spát buď v prvním poschodí po boku své ženy Pavlíny, nebo v přízemí v ložnici pro hosty se svojí přítelkyní Zuzanou.“

„Kdybyste nám to teď nepověděl, tak to asi nevíme,“ řekl ironicky Kos. „Vzpamatujte se. Jestli nám nemáte co říct, tak nás aspoň nezdržujte, člověče.“

„Počkej,“ zarazil ho Sýkora. „Zkusíme se pana magistra zeptat jinak… My jsme totiž teď něco maličko zamluvili. Co jste měl na mysli, když jste nám předtím řekl, že víte, komu jeho smrt přišla vhod?“

Zlatý kapitán. Poručík mě pořád ne a ne pochopit, ale kapitán Sýkora se vrátil k tomu, co mě na Šemberově smrti zaujalo od samého začátku. Byl jsem odmalička čtenářem detektivek a měl jsem

slabost pro psychologii zločinu. Proto i teď mě muselo zajímat ze všeho nejvíc, ne kdo se mohl či nemohl objevit po půlnoci v jednom pokoji, ale kdo má ze smrti hradního pána prospěch. Ochotně jsem se rozhovořil.

„Abychom mohli rozhodnout, kdo bude nejvíc profitovat z Šemberovy smrti, musíme s jistotou vědět, jestli už nenapsal závěť. Pokud zemřel bez závěti, dědí jeho majetek rovným dílem manželka a dcera. Pokud ale už platnou závěť sepsal, dědila by navíc – bez ohledu na to, zda více či méně – ta, kvůli níž se tak stalo, tedy bývalá striptérka Zuzana Černá.“

Oba policisté se nad mojí „právnickou“ analýzou případu jen pousmáli. Položili mi ještě několik otázek, aby se ujistili, že už nic podstatného nevím.

Kapitán Sýkora pak řekl shovívavě: „Já vaše úvahy nepodceňuji, pane magistře, ale když má někdo z trestného činu prospěch, neznamená to přece automaticky, že jej taky spáchal. V tom je zatraceně velký rozdíl.“

„Nebojte se, to chápu i já,“ přikývl jsem odměřeně. „Ale nestačí se jenom s převahou usmívat. Jestli chcete slyšet, co všechno vím, musíte se mě ptát konkrétně. Dejte mi vodítko. Říkám vám od začátku upřímně, co vím, ale nemám šajn, co by vám ještě pomohlo. Kromě objasnění možného motivu je zde ta už zmíněná otázka příležitosti, tedy možnosti čin spáchat. Taky není asi jasno ve věci vražedné zbraně. Nevím, komu patřila ani kdo z lidí v domě se k ní mohl dostat. A už vůbec netuším, kdo z nich s ní uměl zacházet. Ovšem být na vašem místě, tak si na to všechno posvítím.“

Hra na detektiva se mi docela zalíbila, obrátil jsem role a začal jsem své vyšetřovatele zpovídat a úkolovat.

„Fajn, pane Mahler. Nechcete, abychom vás rovnou přibrali do vyšetřovacího týmu?“ zchladil mě sarkasticky Kos. „Ale pro jednou budiž… Pistole patřila Šemberovi. Míval ji většinou v zamčené dolní zásuvce psacího stolu a věděla o ní jak jeho žena, tak i jeho dcera. A co se týče schopnosti z ní vystřelit a trefit se… Ze dvou kroků, pokud byla odjištěná, by to zvládlo i dítě, které jednou vidělo něco podobného v televizi.“

„Kdo by vám jako vražedkyně seděl líp – paní Šemberová nebo její dcera?“ přerušil poručíka kapitán a pátravě se na mě zadíval.

„Upřímně řečeno,“ krčil jsem rameny, „když jsem obě viděl naříkat nad mrtvým, tak Žaneta mi připadala opravdově zdrcená. Manželka svoji roli vdovy spíš jenom hrála.“

„Bylo asi zbytečné ptát se zrovna vás. Jste přítel – už vím, že ne známost – Jany Šemberové, a tak je u vás přání otcem myšlenky,“ zlehčil moje slova poručík Kos.

Pokusil jsem se jim tedy úplně popravdě vylíčit, jak jsem se dostal k Šemberům a proč jsem byl ochoten o minulém víkendu i včera sehrát roli Žanetina milého. Kriminalisté dlouho mlčeli a pak se na sebe jenom beze slov podívali. Připadalo mi, že jim – navzdory vážnosti situace – zaškubalo v ústních koutcích.

„Jestli tomu rozumím správně, důkladně jste si se slečnou Šemberovou popovídali až včera večer,“ zhodnotil to na závěr šedovlasý kapitán.

Pokrčil jsem rameny, že i tak se to dá říct.

„Bez ohledu na jisté sympatie, které přece jen asi k Janě Šemberové chováte, na druhé straně nepopíráte, že je vedle své matky druhou osobou potenciálně nejvíce profitující ze Šemberovy smrti,“ řekl Kos, když zalistoval ve svých poznámkách.

„To nepopírám,“ přikývl jsem, „ale s výhradou, že – když už vůbec – víc by mi v roli pachatelky vraždy seděla její matka.“

„A pokud se objeví závěť, rozšiřuje se okruh podezřelých automaticky i o slečnu Zuzanu Černou,“ doplnil mě podle svých poznámek Kos. „I když si ale dovedu představit i to, že Černá vystřelila bez ohledu na to, jestli Šembera poslední pořízení sepsal nebo nesepsal. Prostě došlo k hádce věkem nerovných milenců, ona v prudkém hnutí mysli sáhla do pootevřené zásuvky pro pistoli, namířila a zmáčkla spoušť.“

„Dokonce se to tak mohlo stát i v případě, že si Zuzana jenom myslela, že Šembera už závěť v její prospěch napsal. Copak si milenci musí říkat vždycky pravdu?“ navázal jsem vlastní úvahou.

„Snad z vás nemluví vlastní zkušenost?“ přimhouřil lišácky oči kapitán.

Pak mě napadlo ještě něco: „je možné, že by Šemberová neslyšela výstřel? Ložnice je od pracovny sice vzdálená na šířku velkého obýváku, ale přece jen – je to na stejném patře.“

„Uvažujete dobře,“ pochválil mě kapitán. „Je vidět, že ty detektivky nečtete tak docela nadarmo. Problém je ale v tom, že paní Pavlína Šemberová si v noci – od deseti asi do jedné, možná prý i do dvou – povídala zase s panem Markem Klenem v domku na konci zahrady, kde pan Klen bydlí.“

„To jste vypátrali?“ zeptal jsem se s úctou a obdivem k práci kriminalistů.

„Nevypátrali. Řekla nám to sama a Klen to potvrdil.“

Okamžitě jsem rozebral i tuto informaci: „Což ovšem neznamená, že ho nezabila. Ba víc. Klidně ho mohli odpravit spolu. Co když měl Klen s Šemberovou zcela shodný zájem na Šemberově smrti? On taky potřeboval peníze. Šemberová mu je sice před týdnem dát odmítla, ale mám jistý důvod si myslet, že později svůj postoj změnila.“ Pokusil jsem se z toho přece jen zatím vynechat Žanetu.

„Pokud prachy už dostal, proč by tedy ještě zabíjel?“ přerušil mě logickým dotazem Kos.

„Dřív nebo později by Šembera na deficit určitě přišel. I kdyby peníze z Klena už nikdy zpátky nevyrazil, Klen by v konečném důsledku nevyhrál. O Šemberových penězích by si už mohl akorát nechat zdát. Šembera by kohoutek penězovodu zatáhl na věčné časy. Když je ale teď Šembera z cesty, může se po skončení dědického řízení stát z Klena velice rychle bohatý člověk. Pokud si udrží Šemberovou, bude z něj multimilionář. Nedá se tedy opravdu vyloučit, že vraždu provedli společně a pak si navzájem i potvrdili alibi.“

„Vyloučit to jistě zatím nelze,“ přikývl rozvážně poručík. „Je ale možné i to, že Šemberová je pouze záletná panička a žádná vražedkyně. Mohla se od Klena stejně dobře vrátit, až když už byl její muž po smrti. Pak by v tom nejela ani ona, ani Klen.“

„Co vám na to mám říct?“ pokrčil jsem rameny.

„A pana Karla Motla jako potenciálního vraha vylučujete?“ napadlo Sýkoru. „Myslím pochopitelně jen na základě toho, co skutečně víte.“

„Ani jeho nelze vyloučit,“ odpověděl jsem přesvědčeně.

A vylíčil jsem jim podnikatelské „úspěchy“ Šemberová rachitického kumpána i to, jak mu Šembera přede všemi odmítl financovat další fantasmagorie, které měly už zase vést k zaručenému zbohatnutí. Motl nemohl sice smrtí svého bývalého mecenáše nic získat, ale vraždit tedy mohl docela dobře. Třeba se zase napil, šel za Šemberou, pohádal se s ním a v hádce se dostal ke zbrani podobným způsobem, jaký popsal poručík Kos ve své hypotetické rekonstrukci vraždy spáchané striptérkou Zuzanou.

„Takže jsou pořád podezřelí všichni,“ přikývl kapitán. „Děkujeme vám, pane profesore, a zavolejte nám dalšího. Třeba právě pana Karla Motla.“

K obědu měly být podle Šemberova přání – netušil, že je poslední – pravé anglické bifteky. Andělka si dala záležet a připravila je opravdu stejně jako v Grandhotelu Pupp, kam jsem se jednou šťastnou náhodou připletl ke svatební tabuli. Do Karlových Varů mě vzala maminčina sestra Klára, protože čerstvě po jednom ze svých mnoha rozvodů postrádala pánský doprovod. Šla za svědka kolegyni z recepce, která si brala ruského pracháče. Tehdy jsem poprvé okusil biftek, kterému se vyrovnal až ten Andělčin.

Seděl jsem vedle Žanety, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by uplynulá noc měla mít nějaké pokračování. Byla už celá v černém, vážná a málomluvná.

„Chceš zavézt do Hradce?“ bylo jediné, co mi řekla.

„Policie před chvílí odjela, tak by to i šlo. Pokud tě tedy mohu obtěžovat,“ odpověděl jsem upřímně.

Po ničem jsem v tu chvíli netoužil víc, než vypadnout. Smrt Žanetina otce moje plány ohledně vyhlédnutého automobilu z druhé ruky značně zkomplikovala. Nemohl jsem ale na Žanetu naléhat. Musel jsem počkat, až bude po pohřbu, a taky na to, jak se vyvrbí vyšetřování a pochopitelně hlavně dědické řízení. Musel jsem se modlit, aby na mě potenciální dědička mnoha milionů nezanevřela, i za to, aby v „mém“ autobazaru měli i potom něco zajímavého a chudému kantorovi cenově přístupného.

Ještěže mstitelka Magda jako utěšitelka na zavolání pořád fungovala spolehlivě… Jinak jsem v oněch dnech věru mnoho důvodů k dobré náladě neshledával. Smrt potenciálního dobrodince nebyla pochopitelně lhostejná ani řediteli Hrobařovi.

V pondělí mě potkal o přestávce na chodbě a ztlumil hlas, aby nás nikdo neslyšel: „Je to na pytel, borče. Nadace i mecenášský dar jsou v háji. Veselá vdova, jak ji odhaduju, bude na úplně jinou dobročinnost.“

„Vidím to stejně, pane řediteli,“ přitakal jsem.

„Vy ale s tou Janou Šemberovic nechodíte, že ne?“ napadlo ho ještě.

„No… jaksi…“

„Řekl bych, že spíš všechny vodíte na vařené nudli,“ překvapil mě říďa.

„Direkt na solar, jak říkáte, pane řediteli,“ projevil jsem mu uznání po boxersku. „Fakt jsme je vodili

trošku za nos.“

„Nic ve zlém, to je vaše věc,“ zamrkal jako spiklenec a pak dodal: „Hlavně že jsem nezačal přemalovávat tu ceduli na baráku. Inženýrka Hrbatá by mi teď dala.“

Pokud šlo o legrácky a provokace všeho druhu, byl nezmar.

Kriminalisté se už neobjevili, i když mi slibovali, že se za mnou ještě určitě zastaví. Dokonce jsem jim měl hlásit, kdybych chtěl odjet z města. O cizině prý bych zatím neměl uvažovat vůbec.

Žádné cestování mi ale nehrozilo, měl jsem ve škole každý den práce nad hlavu. Zajel jsem se jen podívat v neděli k našim, ale raději jsem jim nepřidělával starosti. Jak by asi školník s kuchařkou ze školní jídelny přijali další dobrodružství svého syna? Co by řekli výstavnímu pitomci, který byl kvůli troše peněz ochoten předstírat, že je nápadníkem dcery pohádkově bohatého šlechtice?

„Balancuješ mezi kriminálem a psychiatrií,“ jako bych slyšel tátu.

Je tolerantní a velkorysý, ale pro takovou eskapádu by asi pochopení neměl. Nesmí se to nikdy dovědět, zapřísahal jsem se.

A pak mi zničehonic zavolala Žaneta: „Honzo, budu stručná. Zítra se stěhuji do svého bytu v

bývalých lázních. Žádná závěť není, jsme s mámou jedinými dědičkami, a tudíž si můžu takových bytů koupit, kolik chci.“

„Gratuluju,“ hlesl jsem. Proč mi to povídá? Proč se tak vytahuje?

Ale ona pokračovala: „Volám vlastně kvůli tomu doplatku tvého honoráře.“

„Ano?“ zeptal jsem se, ale vzrušením jsem ani nedýchal. Teď, nebo nikdy!

„Řekla jsem o tom všem mámě. Jak to vlastně s námi bylo.“

„Ty jsi zešílela?“ vyhrkl jsem v obavě, že to Žaneta pěkně podělala. Její matka jí teď pochopitelně všechno zatrhla.

„Máma mi řekla,“ pokračovala, „že můj dluh vůči tobě, i když to na ně na oba byl prý prachobyčejnský podraz, přesto chápe jako čestný dluh naší rodiny. Zkrátka a dobře, dnes ráno odešel na tvůj účet v bance i zbytek peněz.“

„Žanetko,“ málem jsem se zalkl štěstím. Auťák bude!

„Tak to je asi tak všechno,“ uzavřela to.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ zkusil jsem to.

„Ptej se.“

„Už se ví, kdo…?“

„Kdo střílel? Ne, vraha ještě nemají,“ odpověděla.

„Od první chvíle jsem nevěřil, že si to udělal sám.“

„To už víme taky, ale nic víc,“ hlesla Žaneta.

„Připadá mi, že jsi se s matkou smířila,“ nadhodil jsem s neskrývanou zvědavostí v hlase.

„Všechno jsme si vysvětlily.“

„A… ona není s Klenem?“ neodpustil jsem si.

„Není,“ odpověděla Žaneta. „Klen ostrouhal. Mámina návštěva v domku té noci byla definitivně poslední.“

„To jsem rád,“ řekl jsem a myslel jsem to úplně vážně. A pak jsem se ještě zeptal: „Ty, Žani…“

„Ano?“

„Nešla bys se mnou… někdy někam, třeba…“

Rozesmála se, ale řekla rezolutně: „Někdy možná, ale teď ne. Nezlob se, Honzo.“ Řekl jsem, že se nezlobím, a rozloučil jsem se.

„Mí“ policisté na mě přece jenom nezapomněli. Zavolali mi na gymnázium a požádali mě, abych se za nimi zastavil na příslušném oddělení v budově hradeckého policejního ředitelství. Byl jsem moc zvědavý, co se dovím. Měl jsem za to, že se konečně blíží odhalení Šemberova vraha.

Ale šlo o něco trošku jiného. Kapitán se lví hřívou byl tentokrát sám a otázka, kterou mi položil, mě překvapila.

„Máme určité podezření, že nedokonaný pokus vraždy, spáchaný na Antonínu Hrachovcovi, souvisí s vraždou Maxmiliána Šembery.“

To byl teda gól! To by znamenalo, že člověk, který otrávil pana učitele tím zatraceným barbiturátem, určeným k „úvodu do narkózy“, o týden později sebral Šemberovu pistoli a z bezprostřední blízkosti ho zastřelil. Znělo to náramně zajímavě, ale v reálu – notabene když jsem se v obou případech pohyboval poblíž – mi to připadalo jako pustá teorie nebo příběh z říše science-fiction. Však jsem to taky kapitánovi řekl.

Ten se jen usmál a opáčil, že každá sebemenší podrobnost je teď pro ně nesmírně důležitá. A začal se ptát. Něco jsem věděl, něco ne. Zajímal ho znovu a pořád dokola učitel Hrachovec a jeho návštěvy ve vile, i Andělka Hrachovcová a systém její práce v domě, dokonce zase i ty dvě mladé ženy z vesnice, které jí chodily do vily jednou týdně pomáhat. Zpovídal mě páté přes deváté, až se ze mě kouřilo.

„Byl jsem tam jenom dvakrát, fakt víc nevím,“ opakoval jsem kapitánovi zoufale. „I kdybyste mě zabili, nedokážu si představit, jak mohla souviset otrava pana učitele s vraždou pana Šembery.“

Sýkora jenom pokýval hlavou a řekl: „To už víme… Pátrali jsme v lékárnách, jestli někde někomu nevydali větší množství thiopentalu. Ukázalo se, že ten preparát v Hradišti vede jenom nemocniční lékárna. Veškeré výkazy ale měli v pořádku. Až před pár dny se jedna sestra z oddělení ARO podřekla, že před časem na příkaz vrchní všichni marně hledali jedno načaté klinické balení ampulí s thiopentalovým práškem.“

„Oni to nemuseli hlásit?“ zajímalo mě.

„S thiopentalem se takové ciráty nedělají, to není morfium. Mysleli, že krabici s ampulemi někdo někam jenom založil a že se zase najde. Personál, tím myslím doktory i sestry, má na oddělení k thiopentalu volný přístup. Krabice s ampulemi se ukládají do nezamčené prosklené skříně v místnosti, kde pak sestřičky připravují thiopentalové injekce. Na ztracené balení už málem všichni zapomněli, až se nám nakonec přiznala sama vrchní sestra. Prý se u nich na oddělení asi před měsícem zastavil jeden člověk, který už v nemocnici nepracuje. Přišel ji jen pozdravit a chvilku si povídali. Shodou okolností ho na tu chvilku usadila právě v místnosti, kde je zmíněná skříň s léky.“

„Kdo to byl?“ visel jsem kapitánovi na rtech.

„Byl to člověk z vily, to vám zatím musí stačit,“ odpověděl. „Vrchní sestra se dušovala, že mu nic nevydala, že to musel vzít sám. Nebyla si ale jistá, jestli by to ten člověk vůbec stihl. Každopádně mu šla vedle uvařit kafe a taky prý mezi dveřmi řešila něco s jednou ze sester. Nenapadlo ji prý, že by se neměla od návštěvy hnout ani na vteřinu.“

„Byl to tedy muž?“ chtěl jsem vědět.

Sýkora se usmál: „Řekl jsem člověk a víc vám teď neřeknu, protože nesmím.“

A pak se začal znovu vyptávat na všechny členy rodiny Šemberů i na jejich hosty. Zajímala ho spousta věcí, které jsem mohl znát od Žanety nebo je zaslechnout ve vile. Čím vším se pokoušel živit Motl, když odešel ze služeb nemocnice, a taky co se povídá o Marku Klenovi. Hlavně jestli prý nevím, které ženské obšťastňoval. Ptal se i na Zuzanu, ale tam jsem mu nemohl říct ani žádné drby.

Potřeboval by prý alespoň orientačně zmapovat kousek jejího bouřlivého života. Prý o ní takzvané kamarádky říkají, že životem projíždí na způsob vlaku – od zastávky k zastávce.

„Těch jejích zastávek moc neznám,“ krčil jsem rameny. „Začínala prý striptýzem v Tahiti a pak utěšovala Motla, který ji přivedl do vily jako svoji neteř a asistentku. Za byt a stravu se jí ale musel vzdát ve prospěch Šembery.“

Kapitán byl nezmar. Zase na mě spustil kaskádu otázek, až jsem se začal potit. Pak mi konečně poděkoval.

„Máte už aspoň nějaké podezřelé?“ zeptal jsem se, když jsem si už oblékal u dveří kabát. Kapitán Sýkora neurčitě pokrčil rameny. Příště mi už prý snad bude moci povědět víc.

Vrátil jsem se domů nezvykle utahaný. Napadlo mě, že už zase zanedbávám kamarádku Magdu. Pár dní jsem jí nevolal a ani ona se mi neozvala. Tak jsem zmáčkl předvolbu jejího čísla.

Ozvala se tentokrát hned, ale byla nějaká zaražená.

„Je doma?“

„Jo.“

„Takže nemůžeš mluvit,“ zalitoval jsem okamžitě.

„To ne,“ hlesla tiše. „Víš, Honzo…“

A pověděla mi historku, která je stará jako lidstvo samo. Otec jejího syna se rozešel se svůdkyní, která ho předtím obloudila a odvedla od milující manželky. Na způsob kocoura Felixe Andělky Hrachovcové se teď s roztrhaným kožichem kajícně navrátil k plné misce, kterou mu už zase obětavě dolévá přítelkyně Magda.

„No fajn,“ souhlasil jsem pragmaticky. „Ale sem tam snad ke mně zajdeš?“

Napadlo mě, že kolegyně Petra Zounová, rozená Pernerová by to určitě vyřešila tak, jak jsem právě navrhoval. Magda ale byla jiného názoru.

„Ne, Honzo, to by nebylo dobré,“ řekla. „Jak jsem ti už jednou povídala. Rozhodla jsem se, že budu sekat dobrotu.“

„To jako pořád?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Pořád,“ řekla pevně. „Promiň, Honzíku. Bylo to s tebou fajn, ale… zkrátka čau.“

„Signora bella, ciao,“ zapěl jsem z plných plic, když jsem ukončil spojení.

Konec, never more… Žaneta mě nechce vidět, Magda mě nechce vidět… Zaskočil jsem za roh do večerky. Kromě dražších i obyčejných vín měli na výběr drahou whisky skotskou i irskou a jakýsi ještě dražší koňak. V lidových cenových relacích nabízeli jenom Tuzemský rum (který jsem nechtěl, ač nám ho prý závidí celá Evropa), aromatickou Prostějovskou Starorežnou a pak naštěstí i vodku na dva způsoby: finskou s medvědem a tradiční stoličnou.

„Stalíčnaju,“ poručil jsem prodavačce jako bohem nadaný a zároveň prokletý Rus, trochu Sergej Jesenin, trochu Vladimír Vysockij.

Doma jsem odšrouboval plechový uzávěr a pil jsem přímo z láhve. Naplvať… Generacemi géniů i sprostých ožralů prověřený elixír začal pomalounku fungovat. Už jsem si nepřipadal jako ztroskotanec, svět byl najednou docela fajn… A za chvíli se mi chtělo už jenom strašně spát.

19

Nevěřím na živé nebo prorocké sny, ale je pravda, že když končí noc a nastupuje den, v té „hodině mezi psem a vlkem“, kdy se některým opilcům rozbuší v hlavě tisíce kováříčků, se v mé podroušené mysli najednou začnou spojovat věci normálně nespojitelné. Nedovedu to vysvětlit, nejsem odborník ani na spánek, ani na alkoholem oslabené vědomí. Akorát jsem si vyzkoušel, že mi pod lebečními kostmi začnou volně poletovat všelijaké neobvyklé představy a asociace. Asi není divu, v tom šplouchajícím špiritusu. Poletují a já občas některou chytím jako pestrobarevného motýlka, až si pak

najednou s hrůzou uvědomím, že držím odpornou můru se znamením smrti.

Když jsem se probudil, věděl jsem, že se toho, co mě napadlo, už nezbavím. Že i kdybych dělal cokoli, už pořád mi to bude strašit ve věži, jak říká táta… Jestliže člověka napadne něco takového, neubrání se tomu, dokud si neověří, jak to vlastně je. Musím být ale opatrný. Něco může vypadat jako originální, možná až geniální nápad jen v prvním okamžiku. Zanedlouho se ukáže, že to byla směšná pitominka, a pak musíme jen děkovat nebesům, že jsme se s tím nevytasili před lidmi. Tak teď, babo, raď.

Mám se svým názorem vystoupit veřejně, nebo bych měl naopak zalézt? Mám geniální intuici, nebo mi jenom haraší? A kde je vůbec hranice? Připomnělo mi to Žanetu Šemberovou. Ta brala s rezervou i slavné spisovatele, protože prý – zjednodušeně řečeno – hranice mezi tím, co patří na psychiatrii a co do čítanek, je setsakramentsky nezřetelná… Co by asi teď Žaneta řekla mně?

Pokud ale chci s něčím vystoupit veřejně, musím vědět ještě něco malinko víc, než vím. Uvažoval jsem, kdo by mi to pomohl zjistit. Moje „policejní ptactvo“ Kos a Sýkora? To raději ne. Chtěli by, abych jim okamžitě prozradil úplně všechno. A pak by se mi buď vysmáli, nebo – kdyby se ukázalo, že přece jen mám pravdu – by mi před nosem zatkli vraha a rychle by si přisvojili veškeré zásluhy za jeho dopadení. Už chápete?

A co že mě to napadlo? Upřímně řečeno – nic světoborného. Jen jsem si znovu v duchu přehrál všechny rozhovory, které jsem kdy vedl s Žanetou a se všemi lidmi, které jsem poznal ve vile. Prostě jsem si jen dobře uvědomil, co mi kdy, kdo a v jaké souvislosti říkal. Pak stačilo si fakta zkusit poskládat jinak, než jsem je zatím skládal, a záhada se zdála být vyřešena! Došlo mi, že pokud si ještě ověřím několik detailů, tak už v tuto chvíli vím nejspíš věci, o kterých nemá celá slavná policie

ani potuchy. Už jsem zhruba věděl, jak to bylo ve skutečnosti s otravou pana učitele, a následně jsem logicky pochopil i to, proč a za jakých okolností proletěla kulka z Šemberovy pistole zrovna jeho mozkovnou.

Rychle jsem se oblékl a vyrazil jsem do školy. Ale už cestou jsem telefonoval tetě Kláře. Vzorná šéfka provozu byla dávno v hotelu, na rozdíl ode mne svěží a čilá.

„To je maličkost, Honzíčku. Narození i úmrtí registrují odjakživa matriky. Náhodou mám na hradecké matrice docela dobrou známou. Zavolám jí, že se za ní zastavíš,“ ujišťovala mě.

„Mně ale nejde o matriku v Hradci, ale někde úplně jinde,“ upřesňoval jsem svůj požadavek.

„Nevadí,“ uklidňovala mě teta a vysvětlila mi, že všechny úřednice, nejen na matrice, pokud tedy nejsou úplně pitomé, si navzájem vycházejí vstříc, protože „jedna nikdy neví“. Dala mi na svoji známou kontakt s tím, že jí hned teď zavolá a já že si už jenom domluvím, kdy za ní přijdu.

Klaplo to, jak říkala. Paní Helena, tetina známá, byla statná padesátnice. Vyslechla mě a vyhověla mi opravdu maximálně. Zjistila, že matrika místně příslušná pro Lhotu pod Šemberkem sídlí ve městě Lomnici. Spojila se tam tedy s kolegyní a zopakovala jí moji pohádku, o jejíž pravdivosti byla sama přesvědčena. Jinak by mě asi bez ohledu na tetu Kláru zdvořile vypoklonkovala.

Moje vylhaná story byla – jako všechny těžko odhalitelné lži – založena na polopravdách. Jen proto byla věrohodná. Zněla takto: Jsem profesor gymnázia v Hradci, které bude podporováno z prostředků nadace pro talentované studenty a kromě toho dostane velmi velkorysý finanční dar. Jak základní jmění nadace, tak dar pochází od pana Maxmiliána Šembery, restituenta a posledního potomka rodu Šemberků neboli Schönbergů, rodu odnepaměti usazeného v jejich kraji na stejnojmenném hradě,

respektive na statku v podhradí.

Paní z matriky v Lomnici byla docela potěšena zájmem o jejich v celostátním měřítku poněkud opomíjený region, takže jsem mohl od paní Heleny ihned převzít telefon já sám. Splavně jsem fabuloval, že mým úkolem je v kronice naší školy podrobně vylíčit, kým jsme tak štědře obdarováváni. Musím tedy dát dohromady jakousi stručnou historii rodu. V historické literatuře jsou ale o Šembercích zmínky jen asi do roku 1850. Já bych ovšem měl na příkaz svého ředitele zmapovat rod pana Maxmiliána zhruba až do jeho narození… Paní z Lomnice mi přislíbila, že se pokusí vyhledat všechno, co potřebuji.

„Můžu tedy zavolat pozítří?“ Mohl jsem.

Ale téhož dne se přihodilo ještě něco. V bazaru naproti gymnázia jsem cestou ze školy objevil velice pěkně vyhlížející, jen pouhé dva roky starý Opel Vectra v modré metalíze. Podle cedule za předním sklem jej nabízeli za cenu mé kdysi vyhlédnuté fabie. Nevěřil jsem svým očím.

„Majitel na to moc spěchá, tak slevil,“ objasnil mi záhadu majitel autobazaru. Zkrátím to. Ještě téhož dne jsem si koupil svůj první vlastní automobil.

Musel jsem přemluvit postarší kolegyni, aby za mě suplovala, a poprosit Hrobaře o mimořádný den volna. Následujícího dne jsem se vydal do Lomnice…

Paní z tamější matriky mi vyšla maximálně vstříc. Nedohledala sice úplně všechno, ale i to málo mi stačilo. Navíc mě poslala za farářem kostela sv. Karla Boromejského přímo v nedaleké Lhotě pod Šemberkem. Církev svatá prý vedla svoje záznamy velice pečlivě. Zaznamenávali všechny narozené děti, jejich původ z lože manželského či nemanželského i to, čím byli toho času jejich rodiče i kmotři. Díky laskavosti starého pana faráře jsem se setkal i s hostinským, který ve Lhotě fungoval zároveň jako obecní kronikář. Myslím, že jsem v okamžiku odjezdu o Šembercích věděl víc než graduovaní regionální historikové.

Cesta z Lomnice do Hradiště mi ubíhala tak rychle, že jsem dostal nápad, jak ušetřím čas. Z jednoho dálničního odpočívadla jsem zavolal na číslo mobilu, které jsem si včera vypsal z jedné webové stránky na internetu. Jistě už někteří z vás tuší…

Zmíněná webová stránka byla pojata jako středověký rytířský epos. Samé korouhve a praporce a zkřížené meče či šavle. Rytíři v brnění se udatně bili, jejich koně se vzpínali, krev tekla a nepřátelé se káceli na zem jako kuželky… Bylo to působivé. Stránka nesla nadpis psaný švabachem: SPOLEK RODOVÉ ŠLECHTY ZEMÍ KORUNY ČESKÉ. Kontakt uvedený dole zněl na aristokrata se vskutku nevšedním jménem: SIDONIUS Z VILÉMOVIC. Měl být předsedou tohoto exkluzivního spolku.

Zavolal jsem na uvedené číslo, ale ozval se mi nějaký Čvančara. Když jsem mu vysvětlil, že potřebuju pána z Vilémovic, dělal chvíli okolky, ale pak mi ho předal. Kupodivu mi připadalo, že mluví pořád jeden a tentýž člověk, ale možná se mi to jen zdálo. Šlechtic mluvil na rozdíl od pana Čvančary přece jen poněkud hlasitěji a sebevědoměji.

„Magistr Mahler, volám z pověření rodiny Šemberů,“ vyslovil jsem další promyšlenou lež.

„A co jako?“ Aristokrat se ochotou zrovna nepřerážel.

„Pan Šembera, váš člen, nedávno zemřel,“ oznámil jsem mu.

„Chudák, ale co já s tím?“ odvětil nerudně předseda SRŠZKČ.

„Jménem rodiny bych se vás potřeboval na pár věcí poptat. Na váš spolek, na jeho činnost.“

„Žádné informace zásadně neposkytujeme,“ začal pán z Vilémovic.

„Ale pan Šembera vám odkázal nějaké peníze,“ vypálil jsem od boku.

Chlápek s modrou krví na chvíli asi oněměl. Pak se vzpamatoval a vykoktal: „A – ano…?“

Domluvili jsme se na schůzce za dvě hodiny u něj doma na sídlišti v Brně. Prý to tak bude nejlepší, protože manželka je u dcery a nikdo nás nebude rušit. Mám zvonit na pana Čvančaru.

Ani ne za dvě hodiny jsem vyjel z dálnice a po kratším motání jsem se dostal na jedno z mnoha brněnských předměstí, kde jsem v panelákovém sídlišti posléze našel i dům se zvonkem Zdeněk Čvančara.

Nenápadný muž, věkem něco přes čtyřicet, mi mezi čtyřma očima nalil čistého vína. Parta osmi kamarádů založila šlechtický spolek jako vinárenskou společnost. Scházeli se jednou týdně a báječně se bavili. Jejich manželky nakonec kapitulovaly a neškodnou zábavu jim tolerovaly. S těmi šlechtickými predikáty to nebylo tak horké, ale jejich polovičky genealogii nezkoumaly. Pan Zdeněk Čvančara, v civilu řadový úředník na poště, si třeba začal říkat Sidonius z Vilémovic, protože ze stejnojmenného městečka skutečně pocházel. Koneckonců i český Zdeněk je latinsky skutečně Sidonius. Ale to nebylo to hlavní.

Jeden z kolegů-šlechticů pracoval v grafickém studiu a vyrobil pro ně okázalou webovou stránku. To bylo významné alibi pro manželky a vlastně pro celý svět. Spolek se totiž nevyžíval jenom ve vysedávání u vína, ale z pravidelně odváděných „členských příspěvků“ se hradily zlevněné hromadné vstupenky do Edenu, známého to brněnského „baru s dámskou obsluhou“. Tedy bordelu, chcete-li.

Šembera byl podle pana Čvančary jediným skutečným aristokratem v celém spolku. Až do své smrti se to však nedověděl, všichni ho ponechali v omylu, že modrou krví disponuje každý z nich. Šembera za ně všude velkoryse platil a aspiroval po panu z Vilémovic na post jejich předsedy. Zpočátku svým impozantním Range Roverem za kámoši aristokraty dojížděl pravidelně – říkal tomu prý „brněnské spanilé jízdy“ – a ze všech spolkových aktivit si pak nejvíce cenil návštěv Edenu. Jakmile ale ve své vile ubytoval striptérku Zuzanu, nezúčastňoval se už spolkového života v Brně tak často.

Poděkoval jsem panu Sidoniovi a chystal jsem se k odchodu.

„A co ty peníze?“ zeptal se lačně šlechtic.

„Dejte mi bankovní spojení. Musíme počkat, až bude uzavřeno dědické řízení,“ poučil jsem ho.

Pak zarachotil klíč v zámku a objevila se paní Čvančarová, na první pohled semetrika s postavou švédského hokejového obránce.

„Copak, mamičko, že tak brzy?“ zablekotal pán z Vilémovic.

Než se mamička vzpamatovala, rychle jsem se rozloučil. Být na místě jejího legitimního chotě, založím jakýkoliv spolek na světě. A nebo si rovnou hodím mašli…

Po návratu z cest mi zbývala už jenom jediná povinnost – návštěva pana učitele Hrachovce. Následujícího dne jsem tedy hned po vyučování zajel do Habrova. Domek paní Andělky jsem našel snadno a i pan učitel byl doma. Četl noviny, nechtěl se už prý pouštět do žádné práce, protože každou chvíli může sestra zavolat, aby pro ni přijel, jak pravil.

„Dáte si kávu nebo čaj?“ zeptal se pak.

„Děkuji, nic. Jen tak jedu kolem…“ Najednou jsem nevěděl, jak dál.

„Já zase jen tak čtu noviny,“ řekl Hrachovec. „Pobavila mě zpráva o inovaci v účtování s minulostí.“

„Prosím?“ Měl jsem pocit, že jsem se přeslechl.

„Bývalo to vždycky radikální. Po vzniku republiky se pokácely sochy France Josefa, po komunistickém puči sochy Masaryka a po sametu Leninové a Gottwaldové. Až v jednom pražském obvodě to teď vylepšili. Rozhodli se odstranit dominantu náměstí, maršála Koněva v nadživotní velikosti, a na méně nápadné místo postavit sochu stejnou, jenže zmenšenou. Spor je už jen o to, kolikrát je třeba maršála zmenšit, aby bylo s minulostí zúčtováno.“

Nezasmál jsem se.

„Tak copak mi nesete?“ zvedl oči od novin.

Začal jsem tím, čím jsem si už byl jistý na sto procent. Stejně jako pan Hrachovec, i já jsem už věděl, že posledním potomkem rodu pánů z Šemberka nebyl nikdo jiný než jeho manželka – paní Marie Hrachovcová, rozená Krásnohorská. Paní z Krásné Hory, tedy ze Schönbergu. Schön je přece německy krásný a Berg hora.

„Tak vám to přece jen došlo? Málem jsem vám to prozradil, když jsme se potkali ve vesnici,“ pokýval hlavou starý pán.

Pokračoval jsem: „Šembera byl synek z obyčejné rodiny místního ševce, žádný šlechtic. Ale jeho pradědeček z matčiny strany – nějaký pan Zemánek – byl ve své době docela bohatý člověk. Okolo roku 1925 mu v nedalekém městečku Lomnici patřila palírna alkoholických nápojů.“

Pan Hrachovec na to nic, jen pozorně poslouchal.

„Sláva jeho výrobků – jmenovaly se Lomnický čert, Lomnický lomcovák a podobně – sice nepřekročila rozměr okresu, ale vynášely mu slušně. Zemánka napadlo, že bude investovat do nemovitostí a nějaký vykuk mu navykládal, že se bude stavět silnice do Německa, která povede nedaleko Lhoty pod Šemberkem, ať tedy koupí poměrně levné louky i okolní pozemky, označované v katastrálních mapách jako ostatní plocha. Nebyly ani zemědělskou půdou, ani stavebními parcelami, proto to označení i láce. Pochopitelně to v té době byly vyhozené peníze.“

„Klobouk dolů. Jste obdivuhodně informovaný mladý muž,“ řekl pan učitel vlídně.

„První republika po Mnichovu přešla ve druhou, pak přišel protektorát, válka a nakonec komunisté. Pan Zemánek byl už dávno pod drnem a pořád se na jeho pozemcích nic nestavělo. Ale po roce 1989 ta chvíle přišla. Jediný dědic všech nemovitostí – saniťák Šembera, původem ze Lhoty pod Šemberkem, toho času bytem v Hradišti – se stal ze dne na den multimilionářem. Začala se totiž konečně budovat dálniční přípojka do Německa.

A koumák Šembera vymyslel způsob, kterak se nestát jenom pracháčem, tím už přece byl, ale rovnou celebritou. Šembera ze Lhoty pod Šemberkem, vždyť se to přímo nabízelo… Něco málo si přečetl v knihách, pochopil, že rod Schönbergů příliš významný nebyl, a to mu nepřímo nahrávalo. Stal se rytířem Maxmiliánem… Nikdo, ani paní Šemberová se nikdy nedověděla, jak to bylo s jeho modrou krví. Koupil si sídlo co nejvíc vzdálené od místa svého narození a snažil se, aby s žádným opravdovým aristokratem nepřišel do styku.

Zaměstnal ale kolegu saniťáka Marka Klena, čímž udělal první chybu. Klen věděl, že celou galerii předků z jídelny a historické obrazy z haly i obývacího pokoje mu v podstatě za babku namaloval geniální opilec Punčochář, který pracoval jako zřízenec na prosektuře a s oběma muži od sanity se dobře znal. Klen sice nemohl vědět, že celá historka o šlechtici Šemberovi je prostoduchý výmysl, ale přece jen svému zaměstnavateli trochu nahlédl do karet a ten na to musel brát ohled. Proto se svým šoférem hodně dlouho jednal v rukavičkách. Nenudím vás ještě, pane učiteli?“ zeptal jsem se zdvořile.

„Naopak, vyprávíte velice zajímavě,“ pochválil mě učitel Hrachovec.

„Teď totiž přijde to hlavní. Osudným se Šemberovi stalo až setkání s vámi, pane učiteli,“ řekl jsem tvrdě.

„Nepovídejte,“ spráskl ruce důchodce.

„Už při prvním setkání jste pochopil, že máte před sebou ješitného, v hloubi duše těžce zamindrákovaného hochštaplera. Rozhodl jste se pohrát si s ním jako kočka s myší. Sehrál jste pro něj roli pana učitele, který neumí do pěti napočítat a má akorát na to, aby celé dny sepisoval povídačky o starých hradech. Přinutil jste ho – ale mile a jen jakoby mimochodem – aby za královských podmínek zaměstnal vaši sestru, protože vy jeho rod i hrádek v novém vydání své knížky vypodobníte tak, že budou všichni mrkat na drát.“

„A bylo by na tom něco zase tak moc špatného, pane profesore?“ bránil se stařík.

„Nebylo, kdybyste nezačal tlačit na pilu. Chtěl jste pomoci svým dětem a vnukům… Tak schválně – o kolik jste si řekl?“

Hrachovec pokrčil rameny. „O deset milionů, tři pro každé z mých tří dětí, jeden pro mě. Jeho by to nezruinovalo a jim i mně by to velice pomohlo.“

„A naše historka se rázem začíná dramatizovat,“ řekl jsem. „Šembera vás tvrdě odmítl. Musel jste tedy na něho vybalit všechno, co víte. Informace o šlechtickém původu vaší paní samozvaným rytířem otřásla. Pochopil, že jeho vyfabulované společenské postavení se může zhroutit jako domeček z karet. Rozhodl se ale, že se nevzdá. Získá úctu a nehynoucí slávu v očích každého, protože si už zaživa postaví pomník. Založí nadaci a gymnázium ponese jeho jméno. Nepohodlného vyděrače a svědka – tedy vás – pak zabije.“

Pan učitel hleděl upřeně před sebe.

Pokračoval jsem tedy: „Jako saniťák si stejně dobře jako Motl pamatoval na lékaře, který spáchal sebevraždu thiopentalem rozpuštěným v polévce. A využil toho. Neznám všechny podrobnosti.

Možná měl Šembera kdysi románek se sestřičkou, která se mu teď jako stará vrchní sestra na ARO hodila do krámu, možná to bylo jinak. Ale jisté je, že za vrchní sestrou zajel, vypil s ní kafíčko, a když si musela jednou nebo dvakrát odskočit, ukradl jí načaté balení thiopentalu.“

„Bože,“ zavrtěl hlavou Hrachovec, jako by to už nemohl poslouchat.

„Kdyby nebyl jenom nepříliš vzdělaný saniťák, už tu, pane učiteli, spolu nesedíme. Když paní Andělka připravila dvě kapučína a vy jste mezitím čekal nahoře v pracovně, vzal Šembera v kuchyni tác s oběma šálky a osobně jej odnesl do prvního patra. Andělka se mu snažila podnos vzít, ale její zlatý pán ji laskavě poučil, že se už naběhala dost a jemu že to nic neudělá. Pak zaskočil do koupelny, kde do jednoho šálku nasypal připravený thiopental. Měl jste dvakrát víc štěstí než rozumu, pane učiteli. Poprvé, že se Šembera ve smrtelné dávce tak moc sekl, a podruhé, že sanitka s dýchačem byla na dosah.“

„To jsou mi věci,“ spráskl ruce sympatický staroch, jako bych mu povídal bůhvíjaké senzační novinky.

„Nedělejte se. Já přece znám i konec té pohádky,“ napomenul jsem ho po kantorsku.

„Myslíte?“ zatvářil se skepticky.

„Zbytek příběhu se nabízí sám,“ řekl jsem. „Chcete peníze pro své děti vybojovat za každou cenu. Uvědomil jste si, kdo vás chtěl zabít, a rozhodnete se, že mu to řeknete do očí a neodejdete, dokud nedostanete šek na 10 milionů. Při mojí druhé návštěvě ve vile, v pátek k večeru, žádáte přede všemi Šemberu o krátký rozhovor. Ten vás ale tvrdě odmítá a vy se vracíte domů s nepořízenou. V noci vám to ale nedá, a protože Šemberovo číslo znáte od Andělky, zatelefonujete mu. Řeknete mu natvrdo, že pokud nedostanete šek, rozhlásíte všude, jak je to s Šemberovou údajnou modrou krví i jak to bylo s vaší otravou thiopentalem.“

„Pane profesore…,“ zkusil to pan učitel najednou prosebně.

„Moment,“ přerušil jsem ho. „Šembera během telefonátu opouští svoji milenku Zuzanu a spěchá do své pracovny v prvním poschodí. Tam ho nemůže nikdo slyšet. Pokouší se s vámi vyjednávat, souhlasí, abyste k němu přijel, prý všechno spolu v klidu proberete. Vy potom tedy tiše opouštíte domek své sestry, ale Andělka spí tvrdě, neslyší ani nastartování vaší staré jawy…“

V tom okamžiku mě rezolutně přerušil: „Byl jste dobrý, ale teď už začínáte fantazírovat.“

Ale já jsem se nedal: „Myslíte? Představuji si to následovně. Nezapomněl jste na nic, vzal jste si s sebou i Andělčiny klíče od vily. Zatímco Šembera čekal v pracovně, až mu zavoláte, že čekáte u brány, vy jste nevolal. Zaparkoval jste jawu, odemkl jste si branku do zahrady i vstupní dveře do vily a dal jste se po schodech nahoru. Nikoho jste nepotkal. A v pracovně to začalo nanovo. Znovu jste mámil šek na ty nešťastné peníze, a když se to nepovedlo, tak jste ho zastřelil… Podrobnosti neznám, ale že to tak bylo, pane učiteli?“

Hrachovec ani nemrkl: „Ne. Bylo to jinak. Souhlasil, že mi ty prachy dá, ale musím mu prý podepsat dlužní úpis, kterým by mi zavřel ústa, kdykoliv bych ho v budoucnu chtěl snad vydírat znovu.“

„A vy?“

„Váhal jsem, nebyl jsem si jistý, bál jsem se podrazu. Ten úpis měl totiž podle Šembery znít na dvacet milionů. On pak vytáhl ze stolu pistoli, namířil ji na mě a řval, ať sakra píšu, nebo že to zmáčkne. Bude pak policii tvrdit, že jsem se vloupal do domu a on že mě ve tmě nepoznal a zastřelil mě jako zloděje. Řekne prý, že ho ani nenapadlo, že by ten noční zloděj nebyl ozbrojený, když mu předtím vyhrožoval, že bude střílet. Šembera byl pořád jenom obyčejný podvodník a lhář!“

„Ale nakonec jste vystřelil vy,“ řekl jsem.

Hrachovec přisvědčil: „Ale bylo to zase jinak. Řekl jsem mu potom, ať zbraň položí, že mu napíšu, co si bude přát. Když jsem usedl ke stolu z druhé strany a on pistoli opravdu odložil, sáhl jsem po ní a namířil jsem pro změnu já na něj. Nařídil jsem mu, ať okamžitě vyplní šek pro doručitele na 10 milionů, jinak že to zmáčknu… Smál se, že to neudělám, protože by si tím parazit zabil toho, na kom parazituje, a to prý paraziti nedělají. Začal jsem vidět rudě a křičel jsem, ať píše, ale hezky rychle. On se natáhl, že mi pistoli sebere, já jsem uskočil dozadu a při tom rychlém pohybu jsem nějak omylem – prostě náhodou – zmáčkl spoušť. Když padl na zem, bylo mi jasné, že je konec.“

Díval jsem se na pana učitele a mlčel jsem. Co jsem mu měl ještě povídat? I on dlouho mlčel.

„Vy jim to řeknete?“ bylo jediné, na co se mě zeptal.

„Možná by bylo lepší, kdybyste jim to řekl sám, pane učiteli,“ řekl jsem tiše a zvedl jsem se k odchodu.

Zaplavil mě pocit nesmírné radosti a hrdosti. Ne policie, ale já jsem vyřešil Šemberův případ. Ale hned jsem posmutněl. Bylo to složitější. Najednou jsem cítil, že mě můj kratičký záchvat divoké radosti a triumfu pomalu opouští… Ne, nebyl důvod se zase nějak extra moc radovat. Zase mi blesklo hlavou, že kdyby se dalo zabíjet snáz a bez rizika, už nás tu běhá polovička. Možná, že i méně…

Beze slova jsem odešel. Ale ještě než jsem stačil nasednout do svého nového vozu, viděl jsem, jak k místu, kde jsem stál, zatáčí policejní auto. Seděl v něm kapitán Sýkora a dva uniformovaní mladíci.

„Je tam?“ zeptal se Sýkora. Přisvědčil jsem.

„Mluvili jste o tom?“ zajímalo ještě kapitána. Zase jsem přisvědčil.

Kapitán mi poklepal na rameno se slovy: „Jste fakt lepší, než jsem si myslel, detektive.“

Pak pokynul svým lidem, otevřel dveře a jako první z mužů zákona vstoupil do domku paní Anděly Hrachovcové.

20

Co ještě zbývá dodat? V Habrově jsem už víckrát nebyl. Ve vile ani ve vesnici. Pana učitele prý zatkli a odsoudili, o jeho sestře Andělce jsem už od té doby neslyšel.

Několikrát jsem v posledních měsících na největším hradeckém náměstí potkal paní Šemberovou. Byla vždycky elegantně oblečená, vždycky sama a vždycky se na mě přátelsky usmála. Ale nezastavila se.

Holky, které jsem potkal ve „študáči“, tedy ve studentském klubu, mi povídaly, že jejich bývalá spolužačka Žaneta Šemberová nakonec žádné studium andragogiky nezahájila. Prý odešla studovat do Londýna psychologii. Myslím, že má pro studium tohoto oboru docela dobré předpoklady.

Svůdce nepochopených žen Marek Klen dělá inženýru Pernerovi šéfa bezpečnostní služby. O tom mě důležitě informovala i Petra Pernerová-Zounová, když jsem se jednou podivoval, kdopak to na ni čeká před školou.

A protože podle tety Kláry má pořádná knížka končit hned několika svatbami, musím krátce poreferovat alespoň o jedné jediné. Na pohled vetchý obchodník s deštěm Motl se přece jen dal dohromady s vietnamskými trhovci a zároveň se – světe, div se – oženil. Jeho vyvolenou se stala bývalá striptérka Zuzana.

A co já? Upřímně řečeno, nic moc… Učím své studentíky, sleduju, jak mi před očima dorůstají nové a nové holky, a těším se, že někde potkám takovou, která bude jiná než ty, které jsem měl zatím možnost potkat.

A ještě něco. Když jsme nedávno s Hrobařem čekali na tramvaj, zmínil se, že po prázdninách se už ve škole neuvidíme. Ať prý na něho nevzpomínám ve zlém. Jeho slova jsem pochopil až tehdy, když jsem o víkendu potkal tetu Kláru. Ta vždycky věděla o každém všechno…

Říďa se zase dostal do konfliktu s „krajem“ a všemocná inženýrka Hrbatá už tentokrát nezaváhala. Při první příležitosti se nenáviděného oponenta elegantně zbavila. Prosadila ho do komise, která bude na území České republiky spolupracovat s týmem expertů Evropské unie. Ti měli za úkol vyhodnotit úroveň výchovně vzdělávacího procesu ve všech členských zemích. Hrbatá to vymyslela opravdu skvěle. Komise bude pracovat asi rok a pak už Hrobař dosáhne hranice důchodového věku.

Jakmile jsem se s naším exboxerem znovu potkal na zastávce, pokusil jsem se mu aspoň vyjádřit svoje sympatie: „Je to pech, že jste zrovna vy musel natrefit na Hrbatou.“

On ale jen mávl rukou a řekl: „Tady má nějakou Hrbatou každý samostatně myslící člověk, borče Mahlere. A potom… Ono to dopadlo trochu jinak, než si ta baba přála. Po první informativní schůzce mi hoši z Bruselu nabídli, abych šel do party s nimi. Prostě jako jeden z expertů. Prý to bude trvat nejméně pět let, než objedeme všechny země Evropské unie a zpracujeme všechna data. Tak jsem to vzal.“

Zasmál jsem se. „Paní inženýrku asi klepne pepka.“

„Jisté riziko tu je,“ odvětil Hrobař. „Odstavila mě na vedlejší kolej a já jsem si z ní udělal hlavní nádraží.“

„Vám je hej… Kdo ale přijde k nám?“ povzdechl jsem si.

„Tak to vím docela přesně,“ odvětil bývalý ředitel. „Senátorka Železná. Kdysi tady učila a teď jí končí

druhé volební období. Do nových voleb už nepůjde.“

„Jaká je?“

„No,“ zamyslel se. „Tvářička na dvacet, figura na osmnáct a nese se jako šestnáctka do tanečních.“

„Chcete říct, že se mám na nový školní rok těšit?“

„To taky. Ale hlavně byste ty cifry měl sečíst, borče,“ ušklíbl se Hrobař. KONEC