Pavel Jansa

Záskok za pánaboha

Autorovo slovo úvodem

Zlo je bohužel všude, v nás i kolem nás. Jde jenom o to, aby nedostalo šanci. Slušná lidská společnost je slušnou jenom proto, že drží psy nakažené vzteklinou Zla na řetězu. Když je vypustí, je po slušnosti. Navíc je Zlo jako bumerang. Proto taky tolik lidí nemůže spát. Třeští oči do tmy a bojí se, že zaslechnou, jak na způsob zbraně australských domorodců sviští, když se vrací…

Když ne tak dávno objevila uklízečka na jedné lékařské fakultě mrtvé tělo místního děkana, všechny drbny měly pré. Zabil se sám, nebo to udělal někdo jiný? K sebevraždě ale neměl snad nejmenší důvod, a pokud to byla vražda, jak mohl vrah vniknout v neděli večer do uzamčené budovy? Všechny klíče od ní visely vevnitř na vrátnici, kde pořád seděla služba. Že by „záhada zamčeného pokoje“ jako v klasické detektivce?

Přitom – alespoň podle mne – to bylo prosté. Okamžitě mě napadlo, že tentokrát se Zlo opravdu

vrátilo jako bumerang. Rozhodl jsem se vyřešit „záhadu“ pomocí románu, fiktivního příběhu fiktivních postav, kde jakákoliv podobnost se skutečností bude čistě náhodná, bude-li vůbec jaká.

Začneme již zmíněným nálezem těla a skončíme, až policie případ objasní. Na první pohled jednoduchý příběh ze současnosti bude ale jednoduchý jenom zdánlivě. Ničí život nebyl a není jednoduchý, každá současnost má svoji minulost. Proto i zde sehraje tak důležitou roli vzpomínání. Někdejší slavný Cashův šlágr Memories are made of this v Čechách přetextovali na Míchám koktejl vzpomínek. Pokusí se o to i postavy románu.

Upozorňuji na to, protože chápu, že ne každý chce ztrácet čas s něčím, co se může jevit jako veteš minulosti. Pohled do zpětného zrcátka, možná zajímavý pro dříve narozené, později narozené někdy nudí. K jejich škodě, bohužel. Informační deficit hlupáků svádí ke kategorickým soudům a rozostřuje hranice mezi chybou, selháním a zločinem.

„Ten hore nech odpúščá, ale ty, synku, si pamatuj,“ říkají odjakživa na jižní Moravě. Protože jen ten, kdo si pamatuje, může – snad dokonce musí – občas „zastoupit Boha“, máme-li věřit Johnu Irvingovi.

A líp nebude, protože svět je v principu – až na pár bezvýznamných novot – pořád stejný. Viděli jsme a pořád kolem sebe vidíme to, co popsal už Shakespeare:

„Jak sprostota se sápe na slušnost, jak blbost na schopné si bere bič,

jak umění je pořád služkou mocných,

jak hloupost zpupně chytrým poroučí…“

Ale naštěstí bodří Moravané ze slunného jihu už dávno zahlédli světélko na konci tunelu. „Na každú sviňu sa vaří voda,“ říkali a dodnes říkají. A mají recht. Vždyť i o tom je tahle knížka. Příjemnou zábavu!

Díl první

CHVÁLA BOŽÍCH MLÝNŮ

Vypráví docent MUDr. Milan Marold, osoba samostatně výdělečně činná

1.

V okamžiku, kdy začínám svoji svéráznou zpověď, se mi pomalu, ale nezadržitelně blíží šedesátka. Živil jsem se a dosud se živím medicínou, mám k tomu požadovanou lékařskou kvalifikaci a navíc i hodnost univerzitního docenta. O tom ale až později, na začátku našeho příběhu půjde totiž o odborné záležitosti jenom zcela okrajově. Nemá smysl marnit čas. Nejlíp bude, když vstoupíme do děje na způsob filmového střihu. Na scéně se na úvod objeví mladý student a dávno už nemladý doktor. Ano, Milan Marold, moje maličkost.

„Tak nám zabili děkana,“ vyhrkl Lukáš Novák, synovec asi ze třetího kolena, sotva se v mém obýváku zabořil do pohodlného ušáku naproti tomu, v němž sedávám sám.

Vypravil se za mnou do mého bydliště jen tak, ani předem nezavolal. Ví, že jsem už několik roků

„osobou samostatně výdělečně činnou“, která si na svůj chléb vezdejší vydělává buď doma u počítače, nebo na krátkých, několikadenních návštěvách svých spolupracovníků a obchodních partnerů ve dvou mně osobně nanejvýš sympatických metropolích. Mám na mysli Vídeň a Kolín (ten nad Rýnem, pochopitelně). Už přes tři roky se tam pokaždé pokouším prodat, co jsem vyseděl u svého počítače.

Krom toho ví Lukáš dobře i to, že teď, po dvojitém srdečním bypassu musím ubírat plyn a snažit se odpočívat víc než dřív (notabene když jsem to dlouhé roky nečinil prakticky vůbec). Sám jsem mu minule vyprávěl, že zatím až do odvolání celý čas od pátečního rána do pondělního večera trávím ve svém domku, ať už uvnitř nebo na zahradě, a že na pracovní cesty nebo vůbec mezi lidi vyrážím teď už jenom od úterý do čtvrtka.

Povzbudivě jsem se na Lukáše ušklíbl: „Tak váš děkan je po smrti? Nepovídej. Vlastně povídej.“

Musel jsem reagovat opatrně. Připadalo mi pod úroveň, abych předstíral, že o Rouskově konci ještě nevím, ale zároveň jsem ani neměl v úmyslu na sebe upozorňovat svojí podezřelou informovaností. Lepší je nemluvit a naslouchat těm druhým. A především jsem byl moc zvědavý, jak ta čerstvá senzace vyzní v Lukášově provedení. Bavilo mě, jak asi to student čtvrtého ročníku podá starému docentovi, kterému normálně říká „strejdo“.

Lukáš byl opravdu jako z Národního. Gestikuloval a vzrušením mu přeskakoval hlas, když mi zasvěceně líčil, co kdo dnes na fakultě prohlásil a jak je to tam teď vzhůru nohama. Zrovna to poslední pochopitelně nebyla pro mě už vůbec žádná novinka. „Vzhůru nohama“ to tam bylo už delší dobu. Už Rouskův předchůdce byl manažer par excellence. A Rousek byl navíc ještě hajzl. Pokud nikdo, já bych mohl povídat.

„Našla ho ráno uklízečka. Když konečně pochopila, že je po smrti, rozječela se jako siréna a běžela na vrátnici, kde zrovna sloužila taková ta upovídaná paní. Ta se s uklízečkou vrátila do Rouskový pracovny, zjistila, že nepřehání ani trochu, a hned volala policii. Všechno, co vím, mám přímo od ní. Dost ji to vzalo. Vypráví to od rána každému, kdo se zastaví u vrátnice. Budeš ji znát, určitě byla na fakultě už za tebe.“

„Černovlasá, asi čtyřicet let a občas do češtiny zaplete slovenská slova?“

„Přesně ta,“ kýval horlivě Lukáš.

„Paní Gregorová,“ naskočilo mi okamžitě jméno nejkomunikativnější vrátné. Nevídali jsme se spolu dlouho, přesně rok, ale pamatoval jsem si ji velice dobře. Z fakulty jsem odešel před třemi lety, bylo

to na konci školního roku. A ona v tom školním roce na začátku nastoupila. Na odchodu jsem jí tehdy dal plnou moc kvůli došlé poště. Nechtěl jsem, aby mi dopisy chodily přes Rouskův sekretariát. Na paní Gregorovou byl spoleh. Pár měsíců mi ještě domů posílala všechno, co mi došlo na adresu ústavu.

„Jmenuje se Věra,“ dodal jsem ještě. „Vlastně Viera.“ Skleróza se už hlásí o svá práva, ale jestli mám na něco pořád jakžtakž pamatováka, jsou to jména.

Lukáš mechanicky kýval a dál se zalykal důležitostí: „Musel to být drasťák. Uklízečka prý už cestou na vrátnici zvracela. I vrátná říkala, že když pak sama vešla do děkanovy pracovny, zezelenala jak sedma. Už jen z toho, co ucítila, se jí zvedl žaludek. Z toho pachu krve a bůhvíčeho ještě… Prý není nějaká citlivka, ale ten pohled by už podruhé zažít nechtěla. Jak tam ležel nehybně v narudlé kaluži… Normálně byl přece malý a tlustý, a tam na zemi najednou prý vypadal nějak divně mohutně. Zatočila se jí hlava a málem to s ní seklo.“

„To se jí nediv,“ reagoval jsem, abych něco řekl.

Lukáš se nedal rušit, povídal a rozkládal rukama. Neinformovaný by mohl nabýt dojmu, že mrtvého našel sám. Barvitě popisoval, jak bezvládné tělo oběti leželo vedle psacího stolu a zvláště se zaměřil na dýku pod žebry. Bylo to sugestivní, z fleku by mohl psát krváky. Naslouchal jsem mu s kamenným výrazem, ale moje černá duše se musela setsakra ovládat, aby tělo neplesalo. Aby taky ne. Po všech těch letech jsem tomu nemohl pořád uvěřit. Už není a nikdy nebude. Konečně je mu konec.

„Když jsi dorazil a vyhrkl na mě Tak nám zabili děkana, myslel jsem napřed, že je to nějaký fór. Už jenom kvůli tomu citátu z národního klasika,“ pochválil jsem Lukáše za stylovou úvodní větu.

Vzhlédl s trochu zmateným výrazem. Dítko generace, která nečte nic kromě nezbytných učebnic a píše hlavně esemesky, nejspíš vůbec netušilo, že prve parafrázovalo Švejkovu hospodyni paní Müllerovou a tím méně mohlo chápat, proč se k té větě s takovým gustem vracím.

Lukáš je jako většina jeho vrstevníků vzdělán toliko počítačově. Naštěstí je – tentokrát na rozdíl od mnoha svých vrstevníků – duše prostá a nezáludná. Nikdy si na nic nehraje a nedělal to tedy ani toho dne, kdy zazvonil u mých dveří. Neměl žádné postranní úmysly. Násilná smrt prvního muže fakulty byla pro něj prvotřídní senzací, kterou bylo potřeba sdělit dál. Přitom sám Rouska vlastně neznal, jak se přiznal. Při imatrikulaci byl ze všeho vykulený, malého tlustého hodnostáře v taláru si nestihl prohlédnout. Ani u zkoušky ho na jaře neměl Rousek, ale docent Marek, takže i kdyby byl Rousek naživu, uviděl by ho Lukáš zblízka až u promoce, to znamená nejdříve za plné tři roky. Tedy pokud by Rouska zvolili napřesrok děkanem i na druhé období.

„Na fakultě se zastavil život. Nad vchodem do ústavů hned vyvěsili černou fangli a proděkan Zima pro dnešek zrušil veškerou výuku,“ pokračoval Lukáš v raportu.

Zdůraznil, že vlastně jenom díky tomu odvolanému vyučování mě mohl dnes navštívit tak brzy. Normálně by touto dobou ještě někde stážoval.

„Je to k tobě trošku z ruky, strejdo.“

Přikyvoval jsem na souhlas. Pokud šel Lukáš ke mně pěšky, tak se opravdu prošel. Bydlím v malém domku na poměrně vzdáleném předměstí. Ještě před třemi lety jsem denně proklínal věčně ucpané vnitřní město, než jsem v ranní dopravní zácpě, v níž se auta posunovala doslova krokem, dorazil k bráně, nad níž jsou v zelení zarostlém svahu roztroušeny nemocniční pavilony a na vrcholu táhlého

kopce se nad celým areálem majestátně tyčí sídlo ústavu lékařské fakulty.

„Chceš říct, že mám kliku. Být ten tvůj děkan naživu, tak tě asi dnes neuvidím,“ zažertoval jsem.

„Ale strejdo,“ pokáral mě Lukáš. Asi neměl dodnes šajn, že má tak cynického příbuzného. „Stala se vražda!“ dodal ještě.

A poučil mě, že by se prý za mnou zastavil i tak, chodí ke mně přece na začátku každého školního roku, na Vánoce, na Velikonoce a před prázdninami. Pokud teda něco nepotřebuje akutně.

Věřil jsem, že by se zastavil, i kdyby neměl tu novinu. Lukáš není žádný vyčuránek. Nepěstuje si mě jenom proto, že mu mým prostřednictvím tu a tam kynou nějaké drobné výhody. Chodí ke mně od svého prvního ročníku, kdy jsem zrovna z fakulty před prázdninami odešel. To až mnohem později mu došlo, že mu můžu ve škole i tak leccos zařídit, nebo když nic, tak aspoň poradit, co a jak. A teď bylo navíc o čem povídat.

„Proč hned mluvíš o vraždě. Je možné, že ho nikdo nezabil,“ nadhodil jsem.

„Že nezabil?“ kulil oči Lukáš.

„Chci říct, že to mohla být sebevražda.“

„Že by se zabil sám? Jen tak? Děkan?“

„No a co? Zabili se už jinačí kabrňáci. Vždyť jsi ho neznal. Mohl mít milion důvodů to udělat.“

„Strejdo, ale vždyť byl na vrcholu. Prý teď ohlásil svoji kandidaturu i na druhé děkanské období. Udělal by to, kdyby pomýšlel na sebevraždu? A vůbec. Muži se zabíjejí hlavně kvůli ženským. Ale on v jeho věku?“

Kdybys tak věděl, synku. Ale co, nebudu ti brát iluze. Život tě naučí.

„Důvody k sebevraždě má občas skoro každý, Lukáši,“ řekl jsem. „Bohužel i v jeho – a tedy i mém – věku.“

„Jako že každého může napadnout to skoncovat, bych ještě chápal. Lidé se věší, topí, skáčou pod vlak. Ale jen tak si do sebe vrazit dýku, to je trochu silná káva.“

Pokrčil jsem rameny: „Co ty víš. Jako medik jsem kdysi dávno v pitevně na soudním viděl chlápka, který si vrazil do srdce řeznický dranžírák až po rukojeť.“

„Určitě ale nebyl děkanem lékařské fakulty, strejdo,“ odporoval pořád Lukáš.

„To tedy nebyl. Ale jinak ti nerozumím. Myslíš, že děkani lékařských fakult jsou tak nóbl, že volí jenom určité způsoby suicidia?“

„Ty si ze mě utahuješ, a určitě víš, jak to myslím. Když se chce zasebevraždit doktor, vezme si prášky a vydatně je spláchne alkoholem. Nějak tak to dnes říkal asistent Růžička, který taky postával u vrátnice, a já fakt myslím, že na tom něco je. Profesor Rousek by podle něho spolykal něco na spaní a určitě by nepáchal harakiri starožitnou dýkou, kterou normálně otevíral dopisy.“

„Samozřejmě že tak, jak říkáš, může vyznít nějaká studie se statistikou všech sebevražd. Ale jak to bylo jednotlivých případech, těžko říct…“ zvolil jsem smířlivý tón.

Rozhodl jsem se klukovi trochu ustoupit. Stejně bude houby záležet na tom, co si bude o Rouskově konci myslet nějaký asistent Růžička nebo Lukáš. Černého Petra má policie. Ti se musí vytasit se svými rozumy.

„Vrátná říkala, že policajt, který ji vyslýchal, se dlouho vyptával na to, kdo kromě profesora Rouska bude kandidovat na děkana pro nové období.“

„Jako že by některý z kandidátů na děkana odstranil svého horkého konkurenta dýkou?“ nedokázal jsem potlačit úsměv.

„Nesměj se, strejdo. Mezi námi studenty se povídá, že je to asi jediný myslitelný motiv. Děkan byl prý všude šíleně oblíbený. A nějaký konkurent prostě neunesl jeho úspěchy. Ty si to nemyslíš?“

„Nu… necháme se překvapit…“ bylo jediné, na co jsem se zmohl.

Měl jsem co dělat, abych nevyprskl. Tak „šíleně oblíbený“? Neomylnost zkrátka patří k mládí, pochybnosti přijdou později. Ale ovládl jsem se a jenom jsem zase pokrčil rameny. Nemělo smysl to rozmazávat. Cítil jsem, že Lukáš není v tuto chvíli ani trochu zvědavý na moje hypotézy. Nepotřebuje ukojit zvědavost, chce mi zkrátka zvěstovat velkou senzaci dne a svoje vlastní postřehy a názory na věc.

I když ví, že jsem s Rouskem léta pracoval a tudíž jsem ho musel znát jako málokoho, přece se mě na nic nezeptal. A bylo to tak nakonec v pořádku. Studentovi jsem dost dobře nemohl jen tak vyprávět o skutečném Rouskoví, ne o ikoně, která se občas někde studentům zjevila v taláru. Možná by mi ani neuvěřil, a i kdyby ano, všechny souvislosti by asi ani nepochopil. Je docela fajn kluk, ten můj příbuzný ze třetího kolena, ale zkrátka je ještě příliš mladý.

O Rouskoví, ani o jiných lidech z fakulty, pokud u nich neměl zrovna dělat zkoušku, jsme se nikdy moc nebavili. Student uvažuje pragmaticky. Zajímá ho, jak na toho kterého zkoušejícího vyzrát. Kam by přišel, kdyby se staral o nějaké who is who a o to, kdo jak udělal kariéru, s kým a přes koho a navzdory komu, kdo per vaginam a kdo per rectum, kdo se stal v sedmdesátých letech profesorem consolidationis causa a kdo v letech devadesátých dosáhl kýženého gradu pro změnu revolutionis causa…

Pro Lukáše jsem byl jenom ten, co mu vždycky sežene všechny učebnice nebo skripta, i když nejsou momentálně k mání. Jenom jednou, výjimečně, když se v druhém ročníku šíleně bál zkoušky z anatomie, jsem se za něho přimluvil u zkoušejícího. Svěřil se mi, že se zamiloval do senzační kolegyně z „prváku“, musel se jí věnovat trošku víc, a teď se mu některé kapitoly trochu pletou.

Hlavně prý nervové dráhy.

Pomohl jsem mu, upřímnost kladu zpravidla hodně vysoko, i když sám už vzorem upřímnosti zrovna nebývám. Však taky ta fakulta opředená sítí lží a intrik měla do nedělní školy setsakra daleko… Ale zpět k Lukášovi. Byť jsem býval přímo excelentní student, s věkem mám čím dál větší pochopem i pro ty, co zpravidla neexcelují. Dokonce jsou chvíle, kdy si sám pro sebe opakuji slogan oblíbený generacemi mediků – „Vědu utop v potu u děv“. Musí v něm být nějaká magie, už jen proto, že se dá číst úplně stejně z obou stran.

Dnes byl ale na tapetě umrlý děkan Rousek. A to mi docela zvedalo náladu. (Vidíte, že umím být i

upřímný!)

Nalil jsem Lukášovi i sobě bohatýrskou dávku dvanáctileté Chivas Regál, kterou jsem jinak návštěvám skoro nikdy nepodával a kterou jsem dokonce i sám sobě – to momentálně z důvodů zdravotních – skrblicky odměřoval. Zvrhl jsem do sebe celou odlivku a spokojeně jsem mlaskl.

Lukáš mě zkusil napodobit. „To je teda fakt kvalita, strejdo,“ pochválil můj drink.

Vedli jsme pak ještě chvíli takové ty příbuzenské řeči, co se při podobných příležitostech vedou, ale stále jsme se – chtě nechtě – vraceli k dnešní „zprávě dne“. Pořád dokola. Bylo na čase Lukáše vypoklonkovat.

„To to letí. Budu pomalu muset…“ mrkl jsem na hodinky, aniž bych upřesnil, co budu muset.

Lukáš jako vychovaný hoch signál okamžitě zachytil a zvedl se. Doprovodil jsem ho k domovním dveřím a vrátil jsem se do své pohodlné lenošky. Ve skutečnosti jsem pochopitelně nemusel nikam. Nanejvýš si pak skočím pro pivo, které mi došlo. Pokud nemusím za volant, prolévám organismus levným nízkostupňovým pivem.

Jinak mě čekalo jenom sladké nicnedělání. Bylo přece teprve pondělí. Spustil jsem na přehrávači svoji oblíbenou Rhapsody in Blue se samotným Glennem Millerem a dolil jsem si zlatavého moku. Spokojeně jsem vychutnával geniální hudbu, božský nápoj i paradoxní situaci.

Tak já, Milan Marold, pouhý docent, který už víc než tři roky nemá tu čest působit v Rouskově ústavu (no Rouskově, ten ústav jsem předtím řídil já, že ano), navíc teď po dvojitém koronárním bypassu, prolévám hrdlo drahou whiskou a Robert Rousek, profesor, přednosta ústavu, Spectabilis pan děkan, gauner úspěšný až na půdu, navíc ve srovnání se mnou přímo kypící zdravím, je už neodvolatelně

„tam u nebeských bran“. Nebo v pekle. To teda spíš.

Najednou jsem dostal chuť na voňavou černou kávu. Ne na tu podivnou náhražku bez kofeinu, kterou teď musím pít, ale na pravou brazilskou… A kdyby se potom tak ještě v mém doupěti zastavila nějaká pěkná blondýnka. Třeba taková Erika nebo Pavlína, vzpomněl jsem si na víly z časů své mladosti… Cha-chá… Nějak jsem se ve svých představách rozjel. Asi to bylo tím, že toho dne bych si radostí dopřál snad všechny neřesti světa.

2.

Je na místě děj příběhu poněkud přibrzdit. Spěch by mohl být na úkor srozumitelnosti. Vstoupili jsme rovnou do děje a vyvstává otázka, co jsem – já Milan Marold – vlastně zač. Od počátku příběhu se vůbec netajím tím, že jsem přál děkanu Rouskoví smrt. Je únosné, aby měl román takového hrdinu?

V literatuře je – stejně jako v životě – dozajista možné všecko, ale čtenáře nesympatický hrdina zrovna nepotěší, pořád přece funguje princip ztotožňování. Přát si něčí smrt je nelidské, nekřesťanské, prostě unappetitlich. Není pro to omluvy, nejvýš se dá hledat nějaká ta polehčující okolnost…

Ovšem když je čtenář Maroldem – tedy mnou – znechucen už teď, sotva bude schopen později ve mně vidět románového geroje podle svých představ. Radikální řešení se nabízí: buď text proškrtat a tak vypravěče předělat na jakžtakž sympaťáka, nebo se na to vykašlat a naopak zrobit z nenávistí se

netajícího chlápka rovnou padoucha číslo jedna. Copak je málo detektivek, které od počátku vypráví v ich-formě vrah?

Další možností – už třetí – je takové trochu nanicovaté řešení. Prostě počkat, až se to časem vyvrbí samo. Vypravěč může být darebák, ale taky tak docela nemusí. Věci přece nebývají vždycky takové, jak se v danou chvíli jeví na první pohled. Možná to půjde. Každopádně vám povím o sobě a o Rouskoví něco víc. Že má každý tendenci něco zatajit a v něčem se naopak udělat lepším, než je ve skutečnosti? No a? Nevím, jak vám, ale mně nic lidského není cizí.

Rozhodně tedy nemíním tajit, že já, MUDr. Milan Marold, na lékařské fakultě kdysi za onoho času sice vážený, ale přece jen pouhopouhý docent, jsem se s mrtvým děkanem fakulty a řádným univerzitním profesorem Rouskem znal už dlouho. „Dlouho“ v tomto případě neznamená roky, ale desetiletí. A nejedno. Seznámili jsme se na gymnáziu, studovali jsme pak spolu vysokou školu a ještě později jsme i na téže lékařské fakultě působili. A všude tam se v průběhu života nějak utvářel náš vzájemný vztah.

Nepopírám, že Rousek byl ve srovnání se mnou nakonec mnohem úspěšnější. Tedy alespoň co do viditelných atributů úspěchu, tak jak je oficiálně chápe lidská společnost. Na jeho misce vah byla profesura, děkanování, teď dokonce i kandidatura do horní komory parlamentu… Znamená však

„úspěšný“ automaticky „lepší“? A pokud snad ano, tak konkrétně v čem? Vidíte. V tom se lidé neshodnou, co svět světem stojí.

Ale nedosti na tom. Věci mezi námi dvěma byly ještě složitější. Pouhopouhá Rousková relativní úspěšnost samotná – jeho viditelné úspěchy – nebyla prapříčinou mé animozity. Podstata nepřátelství, kterým se netajím, byla našemu okolí na první pohled neviditelná, protože se o ní nikdy nemohlo mluvit otevřeně, a taky se nemluvilo. Řečeno jednoduše: Nesrovnatelně víc než Rouskovo objektivní či pomyslné vyniknutí mi vadily metody, jimiž svých společenských poct dosahoval.

Lidé ale mají rádi vítěze. Pomlouvají je, nicméně se jim obdivují. A to byl taky důvod, že i když jsem míval pro svoje negativní emoce vůči Rouskovi vždycky nejeden argument, míval jsem se současně na pozoru, abych je v práci nedával najevo příliš okatě. Nebo jsem se o to alespoň snažil. Nač dělat někomu zbytečně radost? Ne nadarmo obohatili Angličané svět pojmem pokerface. Sebekontrolu porušuji až teď, když už jsem dávno lékařskou fakultu opustil, byť tím riskuji, že se coby románový hrdina neuvedu tak, jak bývá zvykem.

Nejsem idiot, vím, co se žádá. Když nikoho a nic, tak si naše civilizace uvykla milosrdně tolerovat majestát smrti. Pěstuje se velkorysost, i největší hajzl se může dočkat shovívavého nekrologu. Aniž se předem domlouváme, přijímáme zpravidla hru a předvádíme, jak nás marnost klopýtání od kolébky k hrobu sympaticky polidštila. Na každém najdeme alespoň ten pomyslný dobrý chlup, a většinou rovnou lžeme na plné pecky o skvělých odbornících, dobrých otcích rodiny a vůbec lidech se zlatým srdcem. Až to vypadá, že jediné svině jsme vlastně my, co jsme tu zatím zbyli.

Toho všeho jsem však v hloubi duše byl – já Milan Marold dalek. Žádnou hru jsem nepřijal. Nenáviděl jsem toho gaunera zaživa stejně jako v den jeho smrti. Koneckonců i vy ostatní, když budete mluvit pravdu a nic než pravdu, musíte střízlivě připustit, že nenávist takového kalibru, že člověk někomu přeje smrt, není ani v našem civilizačním okruhu vůbec nic neobvyklého. Přát si něčí smrt je obecně lidské. Je to prostě normální. Copak snad Darwin pojímal svůj struggle for life nějak idealisticky?

Prastaré „žer, abys sám nebyl sežrán“ nemohla odstranit žádná ideologie. Ta akorát tu a tam drsnou realitu pokrytecky zkultivovala.

Útlocitnější nebo naivnější budou možná i nadále tvrdit, že křesťanství přece jen agresivní holou

opici zjemnilo, ale moc na ně nedejte. Ať zalistují v Bibli a pak teprve mluví. Nejen tupý člověk, ale i starozákonní Bůh je zatraceně nesmiřitelný, fanatický a krutý. Oko za oko, zub za zub a všechno jen v zájmu lidu Izraele až do těch hrdel a statků a mor na naše nepřátele… Kdo viděl obrázky z první světové války, jak se polní kuráti všech zemí modlí za zdar vlastních zbraní a zmar a smrt „těch druhých“, i ten, kdo ví něco málo o Osvětimi, nebude schopen věřit vznešeným blábolům o bůhvíjaké civilizaci. Tím méně se pak bude divit jednomu Maroldovi, slabému a hříšnému.

Smiřme se s tím, že možné je všechno a že touha někoho zamordovat je zkrátka přirozená. A že jen proto, že v konkrétních podmínkách nebývá snadné naše nepřátele jen tak odpravit – nevíme, jak to provést, nebo víme, ale bojíme se, že nastanou štrapáce s mrtvolou, a taky bývá problém zajistit si falešné alibi – musíme svoje často oprávněné nenávistné pocity v sobě dusit a navenek maskovat.

Navíc ke své škodě. Nejenže nikoho neodpravíme, ještě si ke všemu zaděláme na vysoký krevní tlak, který vede k srdečnímu infarktu, mozkovému krvácení a podobným radovánkám.

3.

A zase se neobejdeme bez filmového střihu. Zatímco mrtvého děkana Rouska nalezla uklízečka v současné éře polistopadové, my se teď vrátíme na konec let padesátých, kdy se sice už nepopravovalo a budovatelské pochody už nezněly břeskně ze všech tlampačů, ale kdy okolo nás i tak všechno zavánělo politikou.

V naší retro epizodě šlo ale primárně o něco jiného – ve hře byla neopětovaná láska a averze k úspěšnějšímu sokovi – a svině politika posloužila, „jen“ na způsob dýky do zad. Pozorný čtenář si teď povšimne, že se na scéně poprvé objevuje dýka, byť zatím pomyslná… Zkusíme tedy ve hře na film pokračovat.

Jeho synopse začíná úplně banálně: Gymnazisté Milan Marold a Robin Rousek postupně usilovali o přízeň krásné spolužačky Hanky. Oba neúspěšně. Zatímco Milan u ní neuspěl hned v září, Robin jen o malinko později…

Rozhodně žádný Fellini ani Spielberg, že? Nebojte, vlastní film o mně a o Rouskoví bude zajímavější. Aspoň doufám. Tak tedy – kamera, klapka a jedem…!

Celá naše třída, kluci i holky, ještě plní prázdninových dojmů a nabití novou energií, před první hodinou hlučeli, pokřikovali a radovali se ze setkání po dlouhých dvou měsících. Když zazvonilo, automaticky jsme zaujali v lavicích stejná místa jako v minulém školním roce.

Za okamžik jsem už litoval, že jsem se namísto k Petru Bláhovi neposadil do prázdné lavice za námi. Měl bych šanci sedět s Ní. Náš třídní totiž dorazil v doprovodu neznámé dívky.

„Čerstvý přírůstek,“ zasyčel všude slyšitelným divadelním šepotem třídní klaun Vávra.

Odhadl situaci správně. A nejen to. Byl to přírůstek takový, že jsem mimoděk zatajil dech. Později jsem se dověděl, že stejnými dechovými obtížemi byli postiženi i jiní kluci. Byla to prostě Ona s velkým O.

„Představuji vám Hanku Novotnou, která se s rodiči přistěhovala do našeho města,“ řekl profesor a dívka se usmála.

Všichni jsme byli paf. Tedy kluci určitě a holky… Kámošky na první pohled si asi nezískala. Hana Novotná byla prostě jiná. Měla zářivý úsměv, byla štíhlá, snědá, s nepokojnou hřívou špinavě blonďatých vlasů a – jak jsem zjistil o nejbližší přestávce – dokonce i voněla tak jako doposud žádná z holek, ke kterým jsem se dostal dostatečně blízko… Zkrátím to: byla něco jako zjevení. Jenom totální eunuch nebo příslušník čtyřprocentní menšiny by si neřekl: Vážení, tak tahle a žádná jiná!

„Nešla bys do kina?“ oslovil jsem ji hned o první přestávce.

Příliš duchaplný ani vynalézavý jsem nebyl, vím. Omluvou mi budiž můj nezralý věk. Hanka byla objektivně zralejší, jak už se to tak dívkám stává. Nebyla nezdvořilá, nezeptala se mě s despektem jako některé holky „S tebou, jo?“, natož aby řekla striktně: „Tos teda uhodl. Nešla.“ Byla skutečně jiná.

Usmála se, až mi zatrnulo u srdce, a pak zaintonovala altem, u tak jemné dívčiny trochu neočekávaným: „Dnes ne, ale možná někdy…“

Měla kinderstube, uměla hořkost odmítnutí osladit kapičkou naděje. Ostatní holky z gymplu takové nebyly. Ale brzy jsem pochopil, že pro mě to vychází nastejno. Hančino „někdy“ nenastalo nikdy.

Nevzdal jsem se však. Opakoval jsem si vyčtené moudro, že nepodlehnou jenom ty, které nikdo nesváděl, a stal jsem se jejím stínem.

Ale čím víc jsem se já stával dotěrným zoufalcem, tím víc se musela ona chtě nechtě – zjevně v rozporu se svým založením i výchovou – učit, kterak to nechápavému podat po lopatě. Jak se do lesa volalo, tak se z něj ozývalo. Ale koledoval jsem si o to sám.

„Milane,“ nevydržela to už, když z balkonu v druhém patře zahlédla, jak pořád držím stráž před vchodem do jejich paneláku. „Nemá to smysl. Nejdu nikam.“

„Proč?“

„Ale no tak…“

„Jaké no tak?“ dotíral jsem jako korunovaný blb.

„Nechtěj to slyšet.“

„No schválně,“ provokoval jsem zoufale. „To by mě fakt zajímalo.“

„Třeba proto, že sis boty čistil naposledy loni na Vánoce.“

Zrudl jsem a vykoktal: „Já to… to… hned vylepším…“ A jal jsem se zmuchlanými novinami, které mi přivál vítr, drhnout svoje zašlé škrpále.

„To bys měl. Jako vylepšit. I když… všechno se vylepšit nedá,“ ušklíbla se uličnicky s převahou málem už úplně dospělé dívky.

„Co třeba?“

„Třeba datum narození,“ dorazila mě.

„Cože? Proč datum…?“

Dnes se tomu usmívám. Ovšem tenkrát to bylo něco jako rána do zad nebo výstřel ze zálohy. Jí vadí datum? Není vadná? Všechno jsem bral ještě doslova. Neměl jsem zkušenosti, ale sebevědomí mi nechybělo. Vůbec jsem si zatím nepřipouštěl, že stejně stará holka může ve stejně starém klukovi vidět ucho. Že bych skvělý a jedinečný já, navíc s vybranými city, které k Ní od prvopočátku chovám, mohl být pro Ni vzduch?

„Dovolíš?“ řekla mi příště a – aniž na mě pohlédla – se prostě protáhla kolem.

To když jsem ji jednou zahlédl vycházet ze sámošky a postavil se jí do cesty jako klasický puberťák. Bláhově jsem doufal, že jí budu smět odnést nákup až domů a při té příležitosti… Unikla mi s nosem nahoru. Takže vše marno. Co jsem ale mohl dělat? Jenom se odplížit jako zbitý pes se staženým ocasem. A od té chvíle už napořád jenom bezmocně skřípat zuby, kdykoliv jsem byl svědkem, jak se nakrucovala před staršími kluky.

S pocitem křivdy jsem hodil pomyslný ručník do pomyšleného ringu.

„Novotná si myslí, že j e bůhvíjaká hvězda,“ opakoval jsem klukům do zblbnutí, zatímco mi srdce krvácelo.

Nesbližují však jenom vítězství, ale i prohry. A když dva hráči krátce po sobě prohrají na témže hřišti, mají si nepochybně o čem povídat. A hlavně – lépe než jiní chápou jak jim je. Mým druhem v utrpení se stal spolužák Robin Rousek. Malý, tlustý, neohrabaný. Když nic, obdivoval jsem odvahu, s níž

sahal po výšinách. Nesahal ale dlouho. I jeho „vybranými city“ Hanka zhrdla, jen co se stačil

„vyjádřit“. Co taky mohl čekat? Hanka sahala zase po svých výšinách. I kdyby byl Rousek vysoký a štíhlý, zametla by s ním, tak jako zametla předtím se mnou…

Tou dobou měla už oči jenom pro krasavce Mirka. Přitom mu body u holek včetně Hanky nezískával jenom jeho sportovní zevnějšek. Ne tedy, že by už pouhým zjevem nezastiňoval mě i Robina. To musím poctivě přiznat. Mindráky mě nesužovaly víc než jiné puberťáky, žil jsem v přesvědčení, že nejsem žádný filmový idol, ale ani zvoník od Matky boží. Ovšem na Mirka jsem neměl. Tím méně Rousek, odjakživa děvčaty přezíraný, ať se snažil, jak chtěl.

Zato Mirek Hora byl vy sportovaný elegán – a co bylo hlavní – měl nad námi celé tři roky věkového náskoku. Docházel o dvě třídy výš a k tomu ještě ztratil rok, když měl v páté třídě těžký úraz na lyžích, prodělal dvě operace a celé měsíce proležel v nemocnici a pak i doma. Blbé tři roky věkového rozdílu představovaly zřejmě Hančino kýžené „datum“. To, co v mém pozdějším milostném životě už nikdy absolutně nehrálo roli, byla tehdy propast zvíci Macochy.

A tak náš filmový příběh pokračoval, žel, úplně jinak, než bych si přál já nebo spolužák Robert Rousek…

4.

Klíčová scéna: školní tělocvična, toho času hřiště pro košíkovou. Čas: polední přestávka před začátkem odpoledního vyučování.

Osoby: úspěšný hoch Mirek, krásná Hanka, neúspěšní hoši Milan a Robin a početní statisté na hřišti i mimo.

A zase klapka a akce…

Zatímco Hanka v houfu holek na žíněnce za lajnou nespouštěla oči z Mirka, který se s míčem probíjel hejnem o hlavu menších kluků, já i Robin jsme dělali jakoby nic, i když jsme usychali závistí. Mirek dribloval, klamal tělem a pak – toho dne už poněkolikáté – se prudce otočil, vyskočil a vzápětí docílil další koš.

Statisté na hřišti i mimo tleskali a uznale mručeli.

„Jsi jednička, Mirku!“ vykřikla Hanka. „Hraje jako pámbu,“ sdělila svému okolí. Jmenovaný se v poklusu ohlédl a našpulil rty v náznaku polibku.

Když jsme se tomu s Rouskem začali smát, zrudlá Hanka zlostně zasyčela: „Jste blbí… Oba…“

„No no, aby ses nepotento,“ odsekl Rousek a šťouchl do mě. „Pojď, vrátíme se do třídy. Lásku nebeskou teda nemusím.“

Cestou ke dveřím zavadil na zemi nohou o plátěný vandrácký tlumok. Mrkl na mě a oba jsme se zase významně rozchechtali. Žebradlo totiž patřilo Mirkovi. Vysypal se z něj malý sešit se štítkem Německá slovíčka, Miroslav Hora a nějaký papír, vytržený z většího sešitu. Rychle jsme přidřepli, byli jsme zvědaví.

„Nepřipíšeme mu tam něco?“ listovali jsme v Mirkově sešitku.

„Třeba der Trottel?“ navrhl jsem.

Pak jsem se začetl do popsaného papíru.

„Tak on už i veršuje?“ nakukoval mi přes rameno Rousek.

Šimona, Judy, zima je všudy. Soudruzi, tudy, tudy je cestička

pro Vildu, Toníčka. Bude zas uhlí,

až jako havíři

na krásné Sibiři budete ztuhlí.

Dočetli jsme a rozřehtali se do třetice. Oběma nám to okamžitě docvaklo. Básnička si neutahovala jenom z prázdnin, které nám v zimě vyhlašovali pokaždé, když došlo uhlí. Bylo přece jasné, že Vildou není míněn nikdo jiný než soudruh Viliam Široký, tehdejší předseda vlády, a Toníčkem druhý dělnický prezident Antonín Zápotocký.

Dnes by veršovánku jeden prohlásil za vtipnou, druhý za klukovinu, třetí možná za hodně zlomyslný fór, nikdo by z toho ale nedělal vědu. Tenkrát to ovšem moc k smíchu nebylo. Z představitelů státu nebylo radno si utahovat, všude byli bdělí a ostražití, kteří dávali setsakra pozor, aby se tak nedělo.

„Co se mu v tom hrabete?“ rozběhla se k nám Hanka. Rousek brašnu se sešitem pohotově odkopl, zatímco papír s veršováním bleskurychle schoval do kapsy.

„Okamžitě to vrať, tlusťochu!“ soptila Hanka.

„Tůdle,“ zašklebil se a vyběhl z tělocvičny.

Následoval jsem ho, co noha nohu mine. O tom, co si zapsal Hančin idol Mirek, jsem nedumal. Měl jsem náladu pod psa. Někdo svede psát básničky, krásně malovat nebo zpívat skoro jako Frank Sinatra, jenom já neumím ani nabalit holku. Celý ten poslední měsíc ode dne, kdy mi dala Hanka tvrdě a jednoznačně najevo, že na mě totálně kašle, mi bylo hodně věcí úplně fuk. Tím spíš jsem nechápal, proč Robin, který u ní nedávno dopadl úplně stejně jako já, sebral najednou tu Mirkovu rýmovačku. Lepší je Hanu i Mirka ignorovat…

Nestačil jsem ale mrkat na drát. Za dva dny si pro Mirka přišli rovnou do vyučování dva podmračení pořízci v montgomerácích, kterým se teď pokrokově říkalo „Dukla-pláště“. Ředitel školy, sušinka s rozježeným zbytkem vlasů, zpocený jako myš, za nimi klopýtal dlouhou školní chodbou a hlas mu selhával, když pořád dokola lamentoval: „Je to nedorozumění, pochopte, soudruzi… To musí být nějaké nedorozumění…“

Když pak Mirkovi pohybem známým z filmů stlačili hlavu, aby ho usadili do auta, které čekalo před vchodem, vystartoval vyděšený říďa na polikliniku, kde si okamžitě nechal vystavit potvrzení o pracovní neschopnosti. Jeho dvorní lékař, otec spolužačky Dany, se nechal uprosit a vyrobil mu neschopenku se včerejším datem. Ředitel si uměl živě představit, co může následovat. Sebrali přece jeho žáka.

Třídní profesor se zlou novinu sice dověděl o hodně později, než ředitel, ale ani on nelenil. O nejbližší přestávce rychle probral všechny knihy, které měl ve svém kabinetu, a ty nevhodné odnesl v lepenkové krabici do sklepa a uložil za hromadu briket. A doma večer pro jistotu spálil i část své soukromé korespondence. Byly to zkrátka tehdy takové časy, kdy jeden nikdy nevěděl.

5.

Jak dopadl Mirek, mi svěřila později sama Hanka. Když jsem jí vzdor všemu, co se mezi námi událo – či spíše neudálo – dal koktavě najevo svoje sympatie, tak mi poděkovala. A víc než to. Začala si se mnou povídat, prostě jako by mezi námi nikdy nedošlo k žádnému trapasu.

„Jenom mi, proboha, věř, že já s tím nemám nic společného,“ ujišťoval jsem ji.

K mému údivu mi jenom položila prst na ústa. Nemusím jí nic říkat, prý ani na okamžik nezapochybovala, že já s tím nemám nic společného. Je už velká holka, o lidech ví svoje. A vždyť

sama viděla, kdo mi ten papírek vytrhl z ruky.

„Na udávání musí mít člověk žaludek. Bojím se na ten upocený sud sádla j enom podívat,“ šeptala a rty i oči sej í úžily rozhořčením a nenávistí.

To, jak Mirka sebrali a odvezli, nás dva s Hankou paradoxně sblížilo. I když prý kluk nemůže mít za kamarádku holku – teda jenom za kamarádku – mezi námi to tehdy fungovalo. Rvalo mi srdce, když jsem ji potkával s věčně zarudlýma očima, i když byly zarudlé pláčem pro někoho jiného. Považoval jsem za svoji povinnost jí dodávat odvahu. A přitom se najednou něco mezi námi změnilo. Už jsem pro ni zničehonic nebyl tím trapným snaživcem a outsiderem jako předtím, byla mi vděčná za každé slovo útěchy a povzbuzení a nestyděla se to dát najevo.

Vídali jsme se nejenom ve škole, ale čím dál častěji i mimo školu. Bylo to bohužel pořád ve vší počestnosti, pořád mě nepovažovala za víc než dobrého kamaráda, ale i tak jsem ve svých vlastních očích nebývale stoupl. Dnes se té sladké naivitě mládí melancholicky usmívám, ale tehdy jsem byl opravdu až odporně ušlechtilý, něco jako Mirek Dušín zkřížený s Bobbym Ewingem… Byl jsem hrdý na to, že si za důvěrníka vyvolila právě mě. I boty si od té doby leštím jako pominutý.

Prozradila mi všechno, co se dověděla od paní Horové Mirkovy mámy. Prý se s ním u výslechu orgánové ani trochu nemazali. Mirek se pokoušel hájit tím, že autorem veršovánky není, že ji jenom opsal z letáku.

„Z jakého letáku? Kdo ti ho dal?“

„Našel jsem ho v polích.“

„Kdy?“

„Loni o prázdninách… Vlastně předloni.“

„Co jsi s ním udělal?“

„Prohlédl jsem si ho a pak zahodil.“

„Co všechno v něm bylo?“

„Ani nevím. Celý jsem ho nečetl. Nahoře byl zvon a nadpis Noviny Svobodné Evropy. Těm článkům jsem moc nerozuměl.“

„Ne? Tak proč sis opisoval básničku?“

„To jenom tak. Z hecu.“

„Tak z hecu?“

Mlčky pokrčil rameny a svěsil hlavu. Co jim měl říct?

Dva muži v civilu se ale už na víc neptali. Podívali se na sebe a spokojeně přikývli. Jim bylo všechno jasné. Šlo o klasickou ideologickou diverzi, která začíná zdánlivě, nevinně, třeba zesměšňováním lidově demokratického zřízení, ale když nejsme bdělí a ostražití, skončí v ulicích rozstřílené Budapešti. A na hanobení československých státních představitelů jsou přece rovnou paragrafy…

Mirka nakonec pustili, nebyl formálně z ničeho obviněn a tudíž ani nestanul před soudem. Ale vyloučili ho ze školy a přikázali mu okamžitě nastoupit na brigádu do dolů. Co mohl dělat? Nelámali nad ním přece hůl, šlo jim pouze o jeho převýchovu. Pokud se sžije s dělnickou třídou, možná bude moci časem i odmaturovat. Nejhumánnější řád dějin trestal tvrdě, ale spravedlivě.

Hanka se mi nelíbila, byla zakřiknutá a ze všeho hned celá rozklepaná. Podřekla se, že taky špatně spává. Když chtěla zajet za Mirkem do Ostravy, její rodiče rázně zakročili.

„Tady zůstaneš, ještě by ti zkazil život. Stačí, že ho zkazil sobě…“

A i Mirek bůhvíproč přestal psát. Jako by hollywoodský románek v technicoloru, který jsme jim všichni záviděli, dostával trhliny. Bylo to setsakra poučné. To, co vypadalo jako věčná láska nebeská dvou všemi obdivovaných, krásných mladých lidí, najednou díky závisti jednoho podrazáka a úradku vyšší moci skomíralo v deprimující šedi a beznaději… Mladému horníkovi bez perspektiv a vynervované, roztřesené krasavici s věčně zarudlýma očima už najednou nebylo extra co závidět.

A aby neštěstí nechodilo samo, jednoho dne dopis z Ostravy přece jen přišel. A ne ledajaký. Mirek se ozval z nemocnice.

Milá Hanko, promiň, že jsem se Ti tak dlouho neozýval…

Přichomýtl se k závalu, ale prý nic vážného, holedbal se, přežil to, tak co, ha-ha… Akorát mu to pochroumalo levou nohu, což se tady stává. No teda dost ji to pochroumalo, dá se říct, že skoro rozdrtilo. Může se stát, že už na ni nebude nikdy našlapovat tak jako dřív; Ale tak bude trošku kulhat, no bože… Proto raději ať Hanka nejezdí, nic se nesmí lámat přes koleno, Mirek docela dobře chápe, že rodiče mají teď k jeho osobě výhrady. Však až zase začne chodit, přijede sám.

„Vidíš. Přijede,“ chlácholil jsem Hanku.

„A ta tlustá svině nekulhá a vykračuje si jako taneční mistr,“ skřípala bezmocně zuby. Ani nemusela nikoho jmenovat. „Jednou dojde i na něho. Teď se ale ovládni a jemu se raději vyhýbej,“ radil jsem jí.

„Jak se můžu vyhýbat spolužákovi ze stejné třídy? Kdykoliv se na mě jenom podívá, cítím, jak mi srdce bije až v hrdle.“

„Jestli tě začíná provokovat, já mu…“

„Ale ne. Nezačíná. Vždyť vidíš. Od Mirkova zatčení jsem pro něho vzduch. To jenom já se musím držet, abych mu všechno nevykřičela do obličeje.“

„Chápu tě, ale nemělo by to smysl. Heslo zní: klid. Zavři oči a zkus dělat, že ho nevidíš,“ hučel jsem do ní a sledoval znepokojeně její chvějící se ruce. „Ničemu bys nepomohla. Nakonec by možná vyhodili z gymplu i tebe.“

Rouskovi se ale nevyhýbala jenom Hanka. Dělal jsem to podobně jako ona.

„Na neděli zde byl Mirek,“ oznámila mi jednou v pondělí jen tak mezi řečí.

„Tak vidíš. Jak se má? Je v pořádku?“

„Kulhá… A tak divně mluví. Mně se to ani trochu nelíbí, ale on se směje a říká tomu černý humor.“ I

když přijel na návštěvu její milý, nevypadala Hanka moc šťastně.

„Černý humor se teď nosí,“ přesvědčoval jsem ji.

Asi jsem se nevědomky trefil. Nicméně za pár měsíců jsme měli možnost se přesvědčit, že nejlepší černý humor je přece jenom ten, který přináší sám život.

„Pusť si rádio,“ volal na mě spolužák ze sousedního vchodu. Poslechl jsem ho. Hráli vážnou hudbu. Druhý dělnický prezident totiž najednou doopravdy „ztuhl“. Teda umřel. Uhlí ale víc nebylo. Možná proto, že soudruh Široký se zatím pořád ještě těšil pevnému zdraví. Takže i havíři spolu s ideologickým diverzantem Mirkem museli pořád rubat ostošest.

Hanka se psychicky i fyzicky vzpamatovávala dlouho, i když si po další Mirkově návštěvě řekli na rovinu, že se rozcházejí. Ostatně Mirek tam v Ostravě už prý stejně někoho měl…

„Nebreč,“ utíral jsem jí slzy. „Kluci za to nestojí.“

Jak rád bych se dostal na Mirkovo místo! Ale ona nic. Vypadala jako vyhaslá… Ani mně nebylo do skoku. Bez ohledu na konkrétní osoby Mirka a Hanky byla ta nešťastná kauza i pro mne jednou z prvních velkých životních zkušeností.

Tehdy se dospívalo rychle. Alespoň mentálně. Jako všichni okolo jsem i já vnímal, že se začíná dýchat nějak líp, že nejhorší léta padesátá – kdy nebylo rodiny, kterou by šílenství doby tak či onak nezasáhlo jsou pryč. Chruščov před pár lety pojmenoval Stalinovy zločiny (nebo na generalissima elegantně všechno svedl, aby idea zůstala čistá a reformovatelná?), hony na čarodějnice ustávaly. A teď najednou bum bác a díky Mirkovi a Hance (a Rouskoví, pochopitelně!) vidím na vlastní oči a zblízka, jak to chodí ve skutečnosti. Co si z toho vybrat?

„Je třeba být pořád ve střehu,“ slyšel jsem doma otce. „Míň zavírají a už nepopravujou, ale jinak se nic nemění. Pořád nám vládnou zločinci.“

Táta mě poučil, že ve společnosti nedošlo ke změně, ale k pouhému uvolnění. Velké procesy už asi nebudou, ale sem tam nějaký ten Mirek, na kterém je možno osvědčit bolševickou tvrdost, se bude vždycky hodit. Režim mi byl tedy jasný. Co jsem si měl ale myslet o spolužáku Rouskovi? O svém ne tak dávném druhovi v milostném utrpení? Donekonečna jsem se mu vyhýbat opravdu nemohl, notabene v jedné třídě.

„Ty přede mnou utíkáš?“ zastavil mě jednou po vyučování.

„To ne. Jenom spěchám.“

„Kam?“

„Domů.“

„Tak máme kus společné cesty,“ mínil Rousek.

„Hmm…“ zahučel jsem.

„Jak žiješ?“ zeptal se.

„Jakžtakž. A ty?“ opáčil jsem.

„Ale jo. Dobře.“

„Tys ho… tys jim tu básničku…“ polykal jsem naprázdno.

„No tak se vymáčkni,“ ušklíbl se.

Tím mě vytočil tak, že jsem se neovládl a vyjekl: „Tys ho práskl!“

„To není to správné slovo.“

„Nepopřeš ale, žes jim tu básničku předal,“ nedal jsem se už vyvést z míry.

„Dejme tomu.“

„Muselo ti být přece jasné…“ nedokončil jsem větu, protože jsem najednou nevěděl, jak dál. Ale pak jsem se vzchopil: „To, cos udělal, bylo svinstvo.“

„Ať chlapec vidí, že mu všecko neprojde,“ odsekl Rousek a dal si čelem vzad.

Zůstal jsem jako opařený. Donášet se nemá, ale hlásit se to musí. Vousatý fórek mi najednou nezněl jako vtip, ale jako krédo všech Rousků, jako ústřední slogan naší lidově demokratické republiky, ve které je mi dáno asi už navěky žít.

6.

To jsme to dopracovali. Opravdu je třeba být pořád ve střehu. Protože spolužák Rousek a jemu podobní jsou schopni absolutně všeho a bude lepší si je napříště už nikdy nepřipustit k tělu. Jinak nepřežiju, jinak zde prostě nemůžu žít. Já nejsem Rousek. Jsem fakt nějaký jiný, nebo co… Copak mě snad plejboj Mirek neštval, copak jsem mu málo záviděl? Hanka se mi od první chvíle líbila jako ještě žádná jiná holka. Tenkrát na začátku školního roku bych udělal všechno možné, abych ji získal. A přece všechno asi ne. Rozhodně bych kvůli zhrzeným citům nikdy neudával.

Kolikrát jsem si od onoho času položil otázku, čím – kromě postavy – se lišil student Marold od studenta Rouska. Až do Mirkovy aféry bych nenalezl významné rozdíly. Já jsem byl jediným synem bezpartijních rodičů – úředníka ředitelství místní nemocnice a učitelky mateřské školy, Rousek měl ještě mladší sestru a jeho otec – člen strany – šéfoval jakési dílně ve velkém oděvním podniku. Nebyl to ale žádný fanatický komunista, spíš jenom běžný český vychcánek.

„Když jsem byl ještě živnostníkem, říkalo se náš zákazník, náš pán,“ vykřikoval na školení ve fabrice krejčí Rousek, kterého strana udělala představeným jiných krejčích. „Živnostníkem už nejsem a nikdy být nechci. Proč? Protože naším zákazníkem a současně i pánem jsou teď všichni poctivě

smýšlející dělníci, rolníci a pracující inteligence, v čele s Komunistickou stranou Československa. Pro ně a pro sebe teď pracujeme tak radostně, jak nikdy žádný živnostník nepracoval.“

Nebyl fanatik, jenom se vyznal. Tím méně byl fanatikem Rousek junior. Co do loajality k režimu a vůbec panujícím poměrům se neprojevoval jinak než většina jeho vrstevníků.

Stejně jako třeba já i on lovil v éteru Laxík, stejně jako já se smál vtipům na vypínání elektřiny a nedostatek záchodového papíru, považoval Rusáky v plandavých kalhotách za burany, fandil československým hokejistům a občas si navzdory rušičkám dopřával zakázaného ovoce z Hlasu Ameriky nebo Svobodné Evropy.

Nelišili jsme se svým způsobem života ani názory na to, co nás obklopovalo. Koneckonců se nám líbila i tatáž dívka. Lišili jsme se zřejmě něčím uvnitř. Těžko přesně pojmenovat čím. Možná charakterem, nebo spíš hierarchií hodnot? Případně svými zábranami a naopak schopností překročit pomyslnou čáru i tam, kde se to mezi slušnými lidmi nedělá…?

7.

Vraťme se ale z výletu do minulosti zpátky. Lukáš, synovec ze třetího kolena, nepřeháněl. To, co u mě povídal, potvrzovali i všichni známí, které jsem potkal, když jsem po Lukášově odchodu zaskočil

do nedalekého supermarketu. Smrt děkana lékařské fakulty začali podle všech řečí, drbů i fám, které se městem šířily rychlostí světla, vyšetřovat nějak moc důkladně. Tedy opravdu spíš jako vraždu než sebevraždu.

„Zamordovali ho už včera večer,“ šířilo se od úst k ústům.

Policejní doktor i následně soudní lékaři, kteří právě dorazili do práce, se údajně velice rychle shodli na době smrti. Uklízečka našla tělo v pondělí okolo šesté ráno a oni – když přihlédli k teplotě a vlhkosti místnosti a postupu mrtvolné ztuhlosti – dospěli k závěru, že děkan dodýchal už v neděli mezi sedmou a osmou hodinou večerní. Tou dobou bývá ovšem Rouskův Ústav patologické fyziologie spolu s ostatními ústavy lékařské fakulty zpravidla úplně prázdný. Protože to ale neví zdaleka každý, místní klepny i samozvaní detektivové-amatéři začali hned fantazírovat, co všechno se tam mohlo dít.

Možná je to potřeba trochu objasnit. Většina lidí si myslí, že studenti se „učí na doktory“ jenom na jednotlivých klinikách fakultních nemocnic. Zní jim logicky, že mladý adept lékařské kvalifikace musí projít tréninkem jak v lékařství kožním či očním, tak krčním, ušním a nosním, v neurologii, gynekologii, interně i chirurgii a jak se ty všechny obory jmenují.

Ale pozor! První dva až tři roky se nový doktor ještě zdaleka nevychovává ve špitále, v praktickém provozu, nýbrž je vzděláván více či méně teoreticky, v ústavech, kde se seznamuje s vědami, jako je anatomie, histologie a embryologie, fyziologie, mikrobiologie a další, dokonce dělá zkoušky i z jakési nástavby na gymnaziální chemii a fyziku, zvané biochemie a biofyzika. Tyto a další podobné ústavy – obvykle s výjimkou ústavu patologie, v němž se dnes už méně pitvají zemřelí a více se vyšetřují tkáně odebírané z lidí živých – na řadě lékařských fakult vůbec s areálem nemocnice nesouvisejí.

V Hradci – románovém městě, kde se odehrává náš příběh – jsou všechny ústavy lékařské fakulty soustředěny do obrovské budovy tvaru velkého U, vystavěné na kopci nad nemocnicí. V ní nepotkáte jediného pacienta, jenom studenty a pochopitelně jejich učitele a pomocný personál – laborantky, sekretářky, fotografy, ošetřovatele pokusných zvířat, uklízečky a podobně. O víkendu pobývá v celé budově ústavů jenom službu konající vrátný či vrátná. Nepohybuje se však ani v prostorách jednotlivých ústavů, ani v žádné z poslucháren, zdržuje se jenom v prosklené kukani u hlavního vchodu.

Proto, jak mi důležitě zdůraznil i Lukáš, začali dorazivší policisté svoje vyšetřování nejen ohledáním těla oběti a bezprostředního okolí, ale současně i zevrubným výslechem vrátné Gregorové.

„Som v pomykove, lamentovala slovensky,“ vyprávěl Lukáš. „Byla z toho celá pryč. Všem nám, co jsme tou dobou postávali ve vestibulu, s očima navrch hlavy vyprávěla, co chtěli kriminalisté vědět. Hlavně prý je zajímalo, co děkan pohledával v liduprázdném ústavu ve stejně liduprázdné budově, a taky jestli přišel sám, a pokud ano, tak jestli se s někým nemohl setkat uvnitř.“

„A přišel s někým, nebo se s někým setkal?“

Lukáš zavrtěl hlavou: „Tvrdila, že přišel určitě sám a v tu dobu prý v celé budově na sto procent nikdo kromě ní nebyl.“

„Tak vidíš, že se musel zabít sám.“

„Už jsem ti říkal, že to na sebevraždu nevypadá,“ odporoval Lukáš.

„Tak ho podle tebe probodla paní vrátná?“

Zdrtil mě pohledem: „To je absurdní. A navíc. Proč by to asi tak dělala, strejdo? Vůbec se neznali. Přišla před čtyřmi roky ze Slovenska, sám jsi mi to říkal. Někdo z učitelů, co tam dnes byli, tvrdil, že děkan jedinou vrátnou neznal jménem. I sama paní Gregorová říkala, že kromě pozdravu si za celé ty uplynulé roky vyměnili akorát pár slov o počasí a o nepořádných studentech, kteří nosí dovnitř tuny bláta.“

„Tak kdo to podle tebe byl?“

To ale pilný čtenář detektivek, stejně jako policie, zatím nevěděl.

Dva důchodci přede mnou u pokladny supermarketu si o hodinu nebo dvě později zase sdělovali, že vyšetřováním případu byl pověřen major Fára se svojí mordpartou.

„Ten Fára je major a k tomu doktor práv, člověče. Žádný ořezávátko, ale prej fakt bedna,“ zdůrazňoval ten hůř oholený.

Musel jsem se usmívat. V Čechách a na Moravě se vykecá úplně všechno. Ale Vaška Fáru opravdu zná v Hradci kdekdo. A opravdu to byl vždycky chytrý hoch, znám ho i já, i když je o celých deset roků mladší. Až jsem se kolikrát divil, že se někdo jako on dal na policajta. Mohl z fleku dělat třeba nukleární fyziku, jak odjakživa tvrdil jeho starší brácha. Něco na tom bude, když se už dlouho proslýchá, že v Hradci a okolí „dělá“ všechny mordy Vašek.

„Nemají žádného svědka,“ zaslechl jsem ještě seniory.

Napadlo mě, že to asi bude taky pravda. Staříci mají dobré zdroje. I Lukáš ostatně říkal, že se kriminalisté po ohledání těla a místa činu netajili názorem, že pokud se na scéně neobjeví věrohodný svědek pohybu nějakých dalších lidí okolo budovy nebo přímo v ní, může celé slavné vyšetřování nadlouho uvíznout na mrtvém bodě. A pokud to nebyla sebevražda jako že na ni zatím policie asi moc nevěří, velkou neznámou bude prý i otázka motivu.

„Tak je to u vražd přece vždycky,“ exhiboval Lukáš se svými bohatými zkušenostmi čtenáře detektivek. „Když nedokáže policie odhalit vraha z první vody, musí se snažit dopátrat, proč musela oběť zemřít. Zjistit, kdo bude mít z té smrti prospěch. Což je, strejdo, otázka šitá tobě na míru.“

„Mně?“ dal jsem najevo zdvořilý údiv. Tak přece jenom…

„Jakpak by ne! Vždyť jsi tam celé roky pracoval a znal jsi děkana i všechny lidi kolem něho. Koho by mělo něco napadnout, když ne tebe?“

„Mě toho napadá, člověče… Ale opravdu jsem před lety na vlastní oči viděl pár lidí, kteří ho chtěli zabít.“

„Vážně? Kdo to byl?“ Lukáš vykulil své už tak dost vyvalené oči.

„Medici, které vyhodil od zkoušky. Byl velice přísný, někdy to až přeháněl. Na chodbě jsem kolikrát zaslechl: Já ho snad zabiju.“

Tobě tak budu povídat, co si myslím o lidech s motivem, říkal jsem si v duchu.

„Když ty si, strejdo, děláš pořád legraci.“

Zvážněl jsem: „Tak bez legrace. Rousek byl někdy rád, když se ho lidé báli. Dokázal být moc nepříjemný. Za celý život si tak musel vyrobit mraky nepřátel.“

„Tomu se mi ani nechce věřit…“ Lukáš vypadal zklamaně.

Na fakultě dnes zřejmě, na rozdíl ode mne, dodržovali zásadu „o mrtvých jen dobré“. Raději jsem se odmlčel a nechal povídat Lukáše. Poučil mě, co si o Rouskově konci myslí asistent, u kterého měli mít první hodinu, a taky co spolužačka, která má tetu laborantkou na biochemii.

Mě ale už přestalo bavit mlátit prázdnou slámu, čím jsem starší, bývám nejraději sám se svými myšlenkami. Asi je to tak přiměřené mému lehce již pokročilému věku…

Tak jsem se podíval na hodinky a vymluvil se na neexistující povinnosti. Během minuty se Lukáš odpoklonkoval. Ale o tom jsem se už zmiňoval.

Když jsem potom jen tak seděl a pocucával dobrou skotskou whisky, znovu jsem si vzpomněl, že v lednici už nemám ani jedno pivo. Večery osamělé a ještě na suchu, brrr… Vydal jsem se tedy pěšky do supermarketu, kde jsem vyslechl už zmiňované řeči o majoru Fárovi.

Loudal jsem se potom z obchodu domů se dvěma kartony piv v tašce na kolečkách a neměl jsem ani potuchy, že oni o vlku a vlk už mezitím o mně… Prostě že se mě milý pan major Fára právě chystá poctít svojí vzácnou návštěvou. Protože jsem s Vaškem Fárou mluvil potom ještě mnohokrát, dokážu si z toho, co sem tam utrousil, celkem snadno představit, kdy a jak k tomu asi došlo…

8.

„Vzpomeňte si, kdo všechno během vaší služby o víkendu prošel kolem vrátnice,“ zadíval se Fára zpytavě na Vieru Gregorovou a nastrčil jí před ústa diktafon.

Povídavá čtyřicátnice se nemusela dlouho rozmýšlet: „V sobotu to byl jenom jeden člověk, asistentka Veselá z histologie. Zastavila se před polednem. Prý nemůže najít občanku, řidičák a šalinkartu. Asi za půl hodiny jsem jí otevírala podruhé, když odcházela.“

„A našla, co hledala?“

„Říkala, že našla. Ve skříni. Pouzdro s legitkama jí vraj zapadlo za erární bílé prádlo.“

„Nikdo jiný už určitě kolem vás neprošel?“

„V sobotu ne. Až v neděli po šesté…“

„V šest ráno nebo v osmnáct?“ skočil Fárají do řeči.

„V osmnáct. A byl to pan děkan.“

„Ten ale už pak neodešel.“

„Ne.“

„Nebylo vám to divné?“ svraštil čelo major JUDr.

„Ne, nebylo. Stalo se, že v ústavu občas přespal. I ve všední den. Když někdy pracoval moc dlouho do noci. Byl nato vybavený, říkaly upratovačky… uklízečky. Větší místnost v ústavu měl zařízenou jako pracovnu a menší jako ložnici.“

„Nevolal vám potom z ústavu na vrátnici ani za vámi už nepřišel?“ napadlo Fáru.

„Kdepak. Proč by za mnou asi tak chodil? On, děkan? Prošel kolem a už jsem o něm nevěděla. Až ráno. Když přiběhla paní Veselá, jako uklizečka, že…“

„Ano, to už víme. Ale vraťme se ještě k nedělnímu večeru a noci. Sloužila jste přece až do rána. Po děkanovi už do budovy nevstoupil nikdo?“

„Nikdo.“

„Vážně? Ani nikdo nenakoukl? Vzpomeňte si,“ naléhal šéf mordparty.

„Kdo by sem asi tak nakukoval? Tohle není špitál. Někdy sem přes víkend nepáchne ani noha. Pokud se někdo zastaví, tak jenom výjimečně. Když třeba někdo něco zapomene, nebo třeba kvůli nějakým těm jejich mašinkám, co něco ve dne v noci měří a potřebují zkontrolovat nebo vypnout… Občas se taky musí odebrat zvířatům v nějakém pokuse krev. To bývá nejčastěji na patologické fyziologii, to znamená právě v ústavu děkana Rouska.“

„Vidím, že se v tom cvrkotu tady už vyznáte…“

„Nečudujte sa… Člověk – i když nechce – za čtyři roky vyslechne ledacos.“

„U těch odběrů krve býval i Rousek osobně?“

„To ani nevím. Ale řekla bych, že ne. Pan děkan byl přece profesor. Na práci měl lidi.“

„A proč vůbec přišel tentokrát?“

„Mně se nesvěřoval,“ zamračila se vrátná. „Ale napadlo mě, že třeba v pondělí musí na služební cestu, že potřebuje rychle ještě něco dopsat a doma na to nemá klid.“

V pondělí byl děkan Rousek opravdu už na cestě. Na té, ze které se ještě nikdo, co svět světem stojí, nevrátil…

„Myslíte, že doma neměl dobré podmínky?“ chytal se Fára už všeho.

„Čo ja viem? Někdo říkal, že bydlí dohromady nejenom s manželkou, ale i s rodinou své dcery. Když má někdo doma dospělou holku, její děcko i manžela, to je pak v jednom bytě docela tlačenice. Mně úplně stačí jedna chválabohu ještě neprovdaná sedmnáctka. Chci tím říct, že jestli u Rousků bydleli doopravdy všichni dohromady, tak si pan děkan doma klidu moc neužil.“

Fára poděkoval. Musel se svými lidmi pátrat dál. Ještěže byli zaměstnanci ústavů i studenti medicíny většinou docela hovorní. Policisté se od nich dovídali i věci, na které se vlastně přímo neptali. Třeba to, že většina zaměstnanců se úplně samozřejmě domnívala, že za pár měsíců, kdy mělo Rouskoví vypršet první volební období, by byl s velkou pravděpodobností zvolen děkanem i podruhé.

„Byl skutečně tak skvělým děkanem, jak někteří říkají?“ zkoušel okamžitě Fára „vytěžit“ každého, s kým potom zahovořil.

„Záleží na úhlu pohledu,“ mínil rozšafně už letitý pamětník, doktor Pospíšil z biofyziky. „Tedy podle toho, co si kdo představuje pod slovem skvělý. Rousek nebyl asi bůhvíjaký odborník, ale byl dobrý psycholog. Co dobrý, když mu na něčem záleželo, byl přímo mazaný. Proto s ním opravdu mohla být většina zaměstnanců a koneckonců asi i studentů spokojená. Byl to starý šejdíř, který to s nimi uměl. Přitom studenty dost buzeroval a zkouška u něho byla někdy hodně drsný zážitek. Řekl bych, že učitelé – většina asistentů, docentů a profesorů – ho považovali vesměs za snesitelného děkana.

Kupodivu asi hlavně proto, že o něm vlastně skoro nevěděli.“ „Učitelé nevěděli o svém děkanovi? Jak tomu máme rozumět?“ zpozorněl Fára.

„To je těžké, to byste tady musel žít. Na toho, kdo mu nestál v cestě, nevyvíjel Rousek žádný nátlak.

A dnes, když si po Maroldovi svůj ústav dávno uspořádal po svém, mu už vlastně nestál v cestě nikdo. Tudíž byl za krále Dobře.“

„Co si mám pod tím představit konkrétně – král Dobře?“

„Tak třeba, že každý, kdo chtěl jet někam na stáž do ciziny, skutečně odjel. Každý, kdo předložil docentůru, tak ji taky zanedlouho obhájil. Nikoho přitom ale k ničemu nenutil.

I vyložení lemplové byli spokojení. Nechceš bádat? Tak nebádej.“

„Takhle to funguje? Veřejnost má o vysokých školách jiné představy.“

„Veřejnost neví věcí. Myslí si, že tady stavíme chrám vědy,“ zašklebil se starý asistent. „Rousek se už viděl v Senátu, fakulta běžela samospádem. Jiné děkany trápí, jak dalece je ta či ona katedra obsazena kvalifikovanými odborníky, nebo jak moc se kde věnují výzkumu a publikují. Rousek pořád opakoval: Však ono se to nějak vyčábří. Na jiných školách jsou věčné tahanice o nadúvazky, ale náš děkan hlásal: Zvolte mě a povolím vám, na cosi vzpomenete.“

„A povolil?“

„To víte, že jo. Jakmile ho zvolili, zamhouřil oči nad všemi kšeftíky, pokud zrovna nevolaly do nebes. A svým oblíbencům pokryl úplně všechno! Do žádných novot ani experimentů se nehrnul, jakmile se stal profesorem a děkanem, dělal, že nevidí ani neslyší.“

„A to bylo podle vás dobře?“

„Tak otázka nestojí, dobře nebo špatně. Žil a nechal žít. A zaběhaná rutina většině vyhovuje vždycky víc, než nějaké bláznivé experimenty,“ poučoval Fáru a jeho hochy zkušený fakultní matador.

Fáru pochopitelně zajímalo něco jiného. Nebylo představitelné, že by děkan neměl na fakultě i lidi, kteří s ním nesouhlasili. Ne třeba zrovna nějakou bůhvíjak zformovanou opozici, ale docela obyčejné kritiky a remcaly. Český lid obecný přece zpravidla každou vrchnost za něco kritizuje, a často oprávněně. Člověk se velice obtížně může „zachovat lidem všem“, jak praví stará lidová moudrost.

Zatím se ale Fára dovídal běžné věci, nebo spíš prkotiny, kvůli kterým se lidé snad nikde nemordují.

Kritická slova byla slyšet hlavně od ojedinělých mladších zaměstnanců, konkrétně od ctižádostivých začínajících vědátorů. Ale byly to jenom výhrady, žádná vyhlášení války. Nelíbilo se jim třeba, jak Rousek nechával šéfům ústavů příliš volné ruce, aby si na způsob feudálních pánů dělali, co se jim zlíbí. Prý když nějakému senilovi „hrklo v bedně“, nebylo možné ho nijak usměrnit. Ti starší s jejich názorem ale ve valné většině tak docela nesouhlasili. Prý i když to úplně ideální stav nebyl, bylo to za Rouska pořád zlaté ve srovnání s prvním porevolučním děkanem Kačerem. A hned si zavzpomínali.

Dobrý muž Kačer nenechal kámen na kameni, mimo jiné – ve svaté válce proti dědictví komunismu – zrušil nejprve rozpis studentů do kroužků, potom funkce jejich vedoucích a nakonec i pevné rozvrhy vyučovacích hodin. Pohrobci padlého režimu mu to však nějak zesabotovali či co, a na fakultě vypukl všeobecný chaos. Když se přepracovaný revolucionář utekl do pracovní neschopnosti, zastupující proděkan rozhodl šalamounsky.

Namísto zrušených bolševických kroužků zavedl demokratickou novinku: studijní skupiny. Do jejich čela pak namísto vedoucích jmenoval po zámořském vzoru tutory a rozpis hodin přednášek a praktik nazval schedule, čteno nikoli jako v Anglii „šedůl“, ale důsledně po americku „skedžůl“. Na hradecké medicíně konečně zavládl pořádek made in USA.

„Až se starej vrátí, bude učurávat blahem, že jsme jako na Harvardu,“ šklebil se lišák proděkan. Ale o Kačera a jeho reformy se policajti pochopitelně nezajímali.

„Děkan Rousek nebyl přece žádný anděl. Neříkejte, že tady neměl žádného nepřítele,“ začal Fára provokovat, kudy chodil.

Zaměstnanci, na které se obracel, ale většinou krčili rameny. Jen třikrát zazněla konkrétní jména lidí, kteří prý děkana upřímně nenáviděli. Byl to jeden student jménem Langr a dva učitelé – doktor Šibl a docent Marold.

(Zamáčkl jsem slzu dojetí, že ani po třech letech kolegové nezapomněli na moji maličkost a hlavně na můj vřelý vztah k Rouskovi…)

„Student byl nepřítelem děkana? Proboha proč?“

Až tajemník děkanátu nalil Fárovi čistého vína: „Posluchač Langr je… s prominutím… líný lempl první hvězdné velikosti. Několikrát opakoval ročník a kolikrát propadl u jednotlivých zkoušek, už

nikdo nespočítá. Ovšem pan děkan Kačer nad ním po celou dobu držel ochrannou ruku a pokaždé mu našel nějakou výjimku. Panu děkanu Rouskovi ale došla trpělivost, a tak výtečníka po vyčerpání

všech výjimek vyloučil ze studia pro neplnění povinností.“

„Nebude to tak horké. Už se odvolal k ministerstvu a ministr požádal rektora, aby mu udělil další

výjimku. Langr bude tedy vesele studovat dál,“ uvedli vzápětí na pravou míru slova byrokrata z děkanátu předpisů neznalí, za to bouřemi života tím víc zocelení učitelé.

„Dostat se na naši školičku je těžké, ale vypadnout z ní prakticky nemožné,“ pošklebovali se svojí alma mater.

„A co měl zemřelý děkan s tím Šíblem?“

Doktor Šibl, klinický psycholog na psychiatrii, aspiroval na docenturu. To však jenom do chvíle, kdy k tomu účelu předložil práci s přímo senzačním názvem Jsou přírodní blondýny opravdu méně inteligentní? a neméně úderným podtitulem „Kritika staletého dogmatu.“

„To je aspoň výzkum,“ zařičel Fára. „Tak povídejte. Jsou ty potvory fakt chytřejší než brunety?“

Do diskuze se okamžitě zapojili další kriminalisté. I oni se zaradovali, že věda zdaleka nemusí být jenom nezáživná řehole.

Lékaři je ale zklamali: „To byste se museli zeptat doktora Šibla. K obhajobě práce dosud nedošlo. Děkan na základě sdělení ošetřujících lékařů, že budoucí docent vážně duševně ochořel, Šiblovo docentské jmenovací řízení zastavil.“

„Čímž ho pochopitelně moc nepotěšil,“ poznamenal Fára.

„To jste uhodl. Uražený Šibl se svojí kauzou neprodleně seznámil v pravé poledne nabitou závodní jídelnu. Vylezl na židli, kázal a dštil na děkana Rouska síru a oheň. Mimo jiné ho po vzoru Kozinově povolal na boží soud.“

„To je tedy věc. A co se dělo potom?“

„Pak Šibla konečně odchytili a hospitalizovali.“

„Takže je momentálně mimo hru?“

„Není. Vyhrožoval ombudsmanem, prezidentskou kanceláří a soudem ve Štrasburku a je už dávno venku.“

„Tohle je pro blázny země zaslíbená,“ povzdechl si Fára. „A co ten třetí nepřítel, docent Marold? Další psychiatrický případ?“

„Kdepak. Ten blázen nikdy nebyl a ani není. Marold byl, Rouskův kolega z Ústavu patologické fyziologie. Snad dokonce bývalý spolužák ze stejného ročníku. Těsně před listopadem 1989 tomu ústavu dokonce krátce šéfoval, když starý profesor Mixa konečně odešel do penze. Ale hned po revoluci – když všude padaly hlavy – nové vedení Marolda z funkce odvolalo. Děkan Kačer, který právě nastoupil, pověřil šéfováním Maroldova nepřítele Rouska.“

„A co bylo dál?“

„Dál? V ústavu bylo dusno. Rousek kontra Marold. Nový šéf jel tvrdě proti bývalému šéfovi, který ho zase odborně shazoval, kde se dalo.“

„To jako že byl ten Marold lepší než Rousek?“ zajímalo Fáru.

„Pokud to berete čistě podle vydaných publikací, tak určitě ano.“

„Takže aby tomu rozuměl i policajt,“ šel Fára k jádru věci. „Byl zde odborně fundovaný bývalý šéf docent Marold a proti němu čerstvě jmenovaný šéf docent Rousek, který byl sice odborně slabší, ale měl najednou všechny velitelské pravomoci. Logickým důsledkem byl pak občas oheň na střeše.“

„Slovní spojení oheň na střeše je slabé. Ti dva by se sežrali. A nejen občas… Rousek ale nakonec zvítězil na celé čáře, protože komu vrchnost, tomu všichni svatí. Brzy prosadil i to, že nahoře zastavili Maroldovo jmenování profesorem a namísto něho sám navrhl na profesuru – hádejte koho?“

„Sebe?“

„Přesně tak. Marold byl z toho na mrtvici.“

Fára se zarazil: „Mluvíte o tom Maroldovi jenom v minulém čase. Byl, působil… Proč? Už tam snad nepůsobí?“ „Nakonec po mnoha marných střetech a tahanicích sveřepý docent Marold pochopil, že proti větru malou potřebu konat nelze.“

„Co si mám pod tím představit?“ nechápal Fára.

„Po vzoru boxerů hodil ručník do ringu a zmizel z fakulty. Předtím ale ještě stihl říct Rouskovi před svědky, že přijde den, kdy si zatančí na jeho hrobě. Slyšelo to moře lidí.“

„A vy z toho něco vyvozujete?“ svraštil čelo Fára.

„Pokud bychom to brali doslova, tak se Marold právě chystá tančit.“

„To se ale snad jenom tak říká, ne?“ mínil zdrženlivě Fára. „Mně doma otec zase říkával Jestli tam půjdeš, přerazím ti hnáty. Přitom na frakturu v reálu nikdy nedošlo.“

„Rozumím. I když… Nechci vás ani v nejmenším ovlivňovat, ale mne osobně tedy potom kolikrát napadlo, že být Rouskem, nechtěl bych někde na vycházce v lese potkat o samotě zrovna docenta Marolda,“ šklebil se asistent, který to všechno dobře pamatoval.

Fára byl muž činu. Okamžitě se zajímal, kde by toho docenta Marolda našel teď. Když se dověděl, že děkanův nepřítel určitě pořád bydlí v Hradci, adresu si jako policajt zjistil obratem. A když už byl v tom, nechal si vyhledat i datum a místo Maroldova narození.

„Tak přece jenom je to Milan,“ pochvaloval si, když nasedal do svého služebního auta.

9.

I když se Fára v Hradci nenarodil tak jako já, chodil tam do školy až do maturity. Proto mu jméno Marold od klukovských let nebylo neznámé. Vypravil se za mnou hned poté, co jsem vyprovodil Lukáše a dovlekl domů z marketu dva kartony „homeopatického“ piva. Říkám tak té zrzavé vodě po vzoru jednoho kolegy, protože v ní, podobně jako v homeopatických lécích, je účinná látka zředěna tak, že ji snad ani nelze identifikovat…

„No ne… Vašek Fára,“ ujelo mi, když jsem otevřel na zazvonění.

Neviděl jsem ho moře let, ale poznal jsem ho okamžitě. Jako by čas, co uplynul od našeho dětství a mládí, fárovskou rodinnou podobu ještě umocnil. Dnešní Václav se nepodobal ani tak svému staršímu bratrovi, se kterým jsem kdysi chodil do třídy, jako spíš otci. A byl právě v tom věku svého otce, kdy jsem ho denně potkával.

Na vysvětlenou je třeba říci, že Maroldovi i Fárovi bydleli dlouhá léta ve stejném činžáku nedaleko největšího hradeckého náměstí. Já jsem vyrůstal bez sourozenců, zatímco kluci Fárovi byli tři.

Prostřední z nich – Jindřich – byl stejně starý jako já, zatímco nejmladší Vašek byl ode mne s Jindrou mladší o celých deset roků. Děcka předškolního a raně školního věku mě sice nezajímala, ale v domě jsme se i tak vídali prakticky každý den.

Teď šel bez okolků okamžitě k věci. Nerad vyrušuje, neobtěžoval by, kdyby nemusel. Přišel, protože se potřebuje poradit. A protože je majorem kriminálky, je mi asi jasné, že záležitost, kvůli které přichází, nebude zrovna příjemná.

„Někdo ti chodí na vlasy,“ nadhodil jsem s pochopením. Ušklíbl se: „Kvůli krádeži vlasů zde bohužel nejsem.“

„Pak jsi zde kvůli Rouskovi,“ zašklebil jsem se i já. Udělal krok vpřed a zeptal se: „Nepozveš mě dál?“

Usadil jsem ho tedy do křesla, které dnes před ním okupoval Lukáš.

„Takže ty už o tom mordu víš,“ prohlásil Fára ponuře a pátravě si mě prohlédl.

„Nediv se. V Čechách a na Moravě se neutají ani to, co se nikdy nestalo,“ pousmál jsem se nevesele.

„Přicházíš mě zatknout, majore?“

„Zatím ne. Měl bych?“

„Tak jsi tu proto, aby ses mě zeptal na moje alibi?“

„No když už jsem tady…“

„Chápu. Někdo z fakulty ti asi reprodukoval poslední slova, kterými jsem se s Rouskem rozloučil, když jsem odcházel,“ řekl jsem a klidně jsem se mu díval do očí.

„Uklidni se, Milane, řeč se mluví a pivo pije. Policajti řeči sice sbírají, ale dávají si setsakra pozor, aby jim neuvěřili jen tak.“

„Tím líp, majore, i když myslím, že se mnou teď jenom tak laškuješ.“

Fára udělal obličej: „Milý docente. Teď jsi mě právě naštval a zároveň navnadil. O žádná tvá slova jsem se – promiň – prozatím nijak zvlášť nezajímal, protože každý z nás občas něco plácne. Ale pokud byla doopravdy poslední a byla doopravdy určena Rouskovi – a hlavně pokud doopravdy padla někdy v posledních dnech – tak mě asi budou zatraceně zajímat.“

„Zklamu tě. Nemluvil jsem s Rouskem už přes tři roky. A ta poslední slova, na která jsem si vzpomněl, jsem mu řekl, když jsem mu oznamoval, že na fakultě končím. On se mě zeptal, co budu dělat, a já jsem mu odpověděl, že napřed zbohatnu a pak si zatančím na jeho hrobě. Kdybys mi

nevěřil, jsou na to svědci.“

Fára svraštil čelo: „To tedy nebylo zrovna podle pravidel společenského chování.“

„Na hrubý pytel hrubá záplata,“ pokrčil jsem rameny.

„Problém je v tom, Milane,“ povzdechl si Fára, „že já jsem Rouska prakticky neznal, i když byl taky místní. Ale byl ode mě o hodně starší, stejně jako ty a Jindra, a na rozdíl třeba od tebe nebydlel na našem konci. Věděl jsem o něm, akorát jak se jmenuje a že vystudoval medicínu. To je prozatím ten hlavní důvod, proč jsem tady. Chci se od tebe o něm dovědět co nejvíc.“

„To je na tom naše policie bledě, když jsem jí coby informátor zbyl já.“

„Ale no tak… Přece jste spolu studovali na gymnáziu, pak na fakultě a po promoci jste celou dobu – až na poslední tři roky – působili na jednom pracovišti. Neznám nikoho povolanějšího. Ty jsi mu byl po celou dobu ze všech nejblíž.“

„Bohužel,“ přikývl jsem zachmuřeně.

„Proč bohužel?“

I když jsem neměl v úmyslu dávat nějaké rozumy zrovna kriminálce – mrknutím oka jsem mohl být zařazen mezi ty nejvíce podezřelé – nebylo dost dobře možné Fáru jen tak odmítnout. A řekl jsem si, že bude koneckonců dobře, když přes něho získám jakýs takýs přehled, jak na Rouskovu smrt zatím nahlíží policie. Proto jsem na všechny otázky odpovídal ochotně.

„Jaký byl jako kluk?“ začal Fára od Adama.

„Ani se neptej,“ řekl jsem.

Nahrál mi přímo na smeč. Znovu jsem si mohl vychutnat příběh Rouskova prvního těžkého selhání. Jestli to tedy není příliš mírné slovo pro udání spolužáka kvůli holce. Rozhodl jsem se nic nelakovat na růžovo. I kdybych se pokusil předstírat, že jsme s Rouskem až na poslední konflikty před mým odchodem z fakulty svým způsobem docela vycházeli, Fára by se jednou stejně dověděl, jak tomu bylo doopravdy.

Tak jsem se rozhodl mluvit pravdu a Rouskovi v jeho očích co nejvíc ublížit. Mám-li už být považován za podezřelého, ať Fára vidí, co to bylo za syčáka. Dal jsem si záležet na krátkých, výstižných větách, jako bych svoje odpovědi už diktoval do policejního protokolu. Možná se mi to bude brzy hodit.

„Stačí?“ zeptal jsem se, když jsem padl hlasem za poslední tečkou.

„Nu… snad… Vylíčil jsi Rouska jako bezcharakterního člověka…“

„Ano.“

„Nanejvýš průměrně schopného…“

„Což sedí.“

„Který svoji kariéru nastartoval za normalizace s plným posvěcením komunistické strany,“

konstatoval Fára a tázavé vzhlédl.

„Jsem rád, že jsi to tak pochopil. Všechno, tak jak jsi to právě shrnul, můžu z fleku podepsat,“ řekl jsem.

„Úplně jasné mi to ale není,“ připustil váhavě Fára. „Takových vykuků, kteří dělali kariéru před Listopadem stejným způsobem jako on, bylo určitě víc. Spíš je mimořádně zajímavé, že narozdíl od jiných Rousek dělal kariéru pořád. I po Listopadu byl dobrej. Profesorem i děkanem ho přece udělali až za tohoto režimu.“

„Po Listopadu bývalý komunista Rousek okamžitě změnil dres a stal se významným bojovníkem proti zločinné ideologii, na kterou předtím nedopatřením přísahal,“ řekl jsem.

„Copak to šlo jen tak?“

„Na fakultě patrně zasloužilejší bojovníci k dispozici nebyli.“

„Moc si nevymýšlej, Milane,“ setřel mě Fára. „Něco málo o tom vím i já. Z šachového oddílu znám totiž trochu starého Macha, toho biochemika. Vím, že v posledních volbách kandidoval proti Rouskovi na děkana. Chlap s disidentskou minulostí, za normalizace skončil na nějaký čas i v kotelně, když ho vylili napřed z partaje a pak i z práce… A přece akademický senát děkanem nakonec nezvolil jeho, ale Rouska. Vysvětli mi to.“

„Lid, zastoupený svými senátory, rozhodl demokratickou volbou,“ řekl jsem ironicky.

„Fajn, ale jak je to možné? Copak se ti slavní členové akademického senátu pomátli? Rousek se jednoho dne prohlásil za bojovníka proti totalitě a všichni mu to hned – s odpuštěním – sežrali?“

Bylo mi jasné, že Fárovi bulíky na nos nepověsím. Major doktor je hlavička. A nejenže nebyl nikdy žádný blbec, právě mi předvedl, že svoji neznalost poměrů na fakultě jenom zdařile předstírá. Hodně toho určitě ví od profesora Macha, který si mezi šachisty asi často vyléval srdce, a tak mu teď stačilo jenom krátce promluvit tu s uklízečkou a vrátnou, tu s několika asistenty a tajemníkem z děkanátu, a už se v situaci docela orientuje.

Odpověděl jsem tedy po pravdě: „Rousek nebyl jenom přímočarý kariérista s posvěcením rodné strany, kterého jsem ti popsal. Bezprostředně před Listopadem se dal na složitou hru. Zachoval se velice prozíravě, jako by něco tušil, nebo dokonce věděl. A bez váhání vsadil na církev svatou.“

„Nerozumím ti,“ hleděl na mě tázavě Fára.

„Byl poslušným členem partaje po celou takzvanou normalizaci, ale jenom do konce ledna 1989. Tehdy se na fakultě najednou objevil v několika exemplářích anonym. Docent Robert Rousek prý – ač komunista a vysokoškolský učitel – dal před lety pokřtít svoji jedinou dceru. Šlo to od úst k ústům Když se ho na to ve stranickém výboru pak vyptávali, vysmál se jim. A začal se jako natruc objevovat v kostele…“

„To mu mohlo zlomit vaz,“ mínil Fára.

„To jsem si myslel taky. Však to soudruzi taky rozjeli přesně podle stranických stanov. Ověřili si, že holka byla opravdu pokřtěná a že ti, co Rouska viděli opakovaně vycházet po mši z kostela, nelhali. Tak mu navrhli stranický trest: důtku s výstrahou. To byl tehdy poslední stupeň před vyloučením ze

strany. Do vyloučení se jim moc nechtělo, v té době bylo už populární spíš po gorbačovsku, ale přitom opatrně kritizovat celý zkostnatělý systém, než se divoce vrhat na jednoho kašpárka jen proto, že rád chodí do kostelíčka. Na první schůzi to proběhlo přesně podle scénáře, soudruzi byli spokojení. Mysleli si, že stačilo, jak na něho udělali bu-bu-bu. Tak mávli nad Rouskem rukou a dál vesele žvanili o přestavbě.“

„A on?“

„Chodil do kostela dál. A kudy chodil, tudy nadával na režim. Provokoval.“

Fára zauvažoval: „To ale vypadá, že mu na kariéře až tak nezáleželo. To mi na to, cos o něm říkal, moc nesedí. Něco takového by úplně ryzí kariérista neudělal.“

„Hloupý kariérista by to určitě nedělal. Ovšem vyčuránek a dribler jeho formátu…“

„Nejsi trošinku paranoidní, Milane?“ Fára vůbec nevypadal přesvědčeně.

„Moje paranoia není zajímavá. Raději se mnou chvilku přemýšlej nad Rouskem. Copak to všechno, co dělal – chození do kostela a remcání na komunisty – nemohla být jenom velká hra? Co když i ty anonymy o tajně pokřtěné dcerce rozeslal soudruhům on sám?“

„To mi zní šíleně. Že by s tím začal už tehdy… Máš pro to aspoň nějaký důkaz?“

„Stačí pozorně sledovat celou tu jeho akci. Protože počítal na beton s vyloučením ze strany a s obrovskou publicitou na celé univerzitě, zkřížilo mu plány, že mu už poněkud nejistí a podělaní soudruzi dali víceméně pokoj. Tak se rozhodl provokovat dál. A když se pořád nic nedělo, v červnu se dostavil na stranický výbor sám a vrátil legitimaci. Prý cítí, že jako věřící už nemůže být členem komunistické strany.“

„To fakt udělal?“

„Udělal,“ přikývl jsem.

„A oni?“

„Oni ho teprve potom rychle vyloučili. Co taky mohli dělat… Od jednoho z nich ale vím, že chvíli váhali, jestli Rouska jenom nezavřít na psychiatrii. Když ho nakonec pak tedy vyloučili, začal tehdejší děkan okamžitě sondovat nahoře, jestli ho nemá jedním vrzem rychle vyhodit i z práce.“

„Copak k tomu měl nějaký důvod podle zákoníku?“

„O Zákoník práce se děkan nestaral. Šlo mu o to, aby jedna černá ovce nevrhla špatné světlo na jeho sněhobílé stádo. Ale přišly mu do toho prázdniny, a tak o ukončení pracovního poměru mohl se svým kolegiem rozhodnout až v září. Teprve pak rozvázali s Rouskem pracovní poměr, on se proti verdiktu v zákonné lhůtě odvolal a… konec si asi domyslíš sám.“

„Domyslím. Přišel slavný Listopad, dějiny se daly na pochod a z Rouska se rázem stal statečný katolík, který trpěl za svoji víru,“ doplnil mě Fára okamžitě.

Pochopil. Major doktor nebyl už jako kluk žádný blbec.

„A všichni mu to divadýlko jako zbaštili. Prostě opatrné alibisty na fakultě – každý z nich měl nějaké máslo na hlavě – už ani nenapadlo, aby Rouskovi předhazovali jeho rudou minulost. Dokonce i taková prvotřídní hysterka a bojovnice proti komančům, jako byla sekretářka revolučního děkana Kačera, dávala s uznáním všude k lepšímu, že Rousek má ňákej morální kredit, když se o něho zajímá sám arcibiskup. Bůhví přes koho, jak a čím si ho získal, ale jisté je, že i vysoký církevní hodnostář najednou věděl, že existuje nějaký Rousek.“

„A měl nastartováno k nové kariéře,“ řekl Fára.

„Taky toho hned využil. Stal se okamžitě šéfem ústavu a členem vědecké rady. A třešničkou na dortu byla vzápětí jeho profesura. A zdaleka to tím neskončilo. Za pár let ho akademický senát zvolil děkanem. Chlápka, který před očima veřejnosti za pět minut dvanáct konvertoval od Marxe ke Kristovi. To čumíš, co? Tak se to dělá, pane majore. Vzpomeň si na Hamleta: Být připraven, toť vše.“

„Možná připravený byl, ale spíš to byla jenom náhoda a shoda okolností,“ řekl Fára. „Odkud by mohl docent na venkovské školičce vědět, co přijde? Kdo mu mohl dát echo, že může začít provokovat?

Copak na vaší fakultě někdo věděl, co je za dveřmi?“

„Moc, má panenko, moc se ptáš. Příkladně já jsem, bohužel, nevěděl ještě sedmnáctého listopadu lautr nic. Já jsem byl ovšem jenom blbeček, který makal jako šroub,“ krčil jsem rameny. „Možná ale někde nějací dobře informovaní kotelníci věděli víc… Rozhodně si myslím, že o blížícím se konci komunismu Rousek musel vědět předem.“

„To, co překvapilo i špionážní centrály, věděl nějaký Rousek?“

„A jak to víš, že je to překvapilo?“ ušklíbl jsem se.

„Psali to v novinách…“

Vyprskl jsem smíchy: „Jak to bylo doopravdy, se nepsalo v novinách, ale ve svodkách CIA, KGB a podobných spolků… Nevylučuju ale, že se Rousek k tomu dopracoval sám.

V medicíně nebyl žádný Einstein, ovšem jinak za ušima měl. Práci moc nedal, ale co když pilně poslouchal rádio a v univerzitní čítárně studoval partajní deníky z celého východního bloku? Jakmile si zmapoval cvrkot v Rusku i v satelitech, zkusil odhadnout, jak rychle se to začne sypat u nás. Pokud měl na to nos, mohl si krásně načasovat i svoji proměnu spoluviníka v oběť.“

„Nemůžeš vyloučit ani to, že měl dobré kontakty s někým informovaným z druhé strany oceánu,“ fantazíroval Fára.

„To by musel mít spíš kontakty s těmi z úplně opačné světové strany,“ odporoval jsem. „Povel k rozpuštění impéria dal přece Gorbi.“

„Ať už to v reálu bylo jakkoliv, i tak mě fascinuje, jak snadno se z Šavla mohl stát Pavel,“ řekl Fára.

„Mě mnohem víc fascinuje, jak to všichni bez mrknutí sežrali.“

„Asi to není zase až tak neobvyklé… Vzpomínám si na něco Podobného,“ dodal Fára. „Mě coby mladého policajta po revoluci prověřovala občanská komise v čele s bývalým velitelem pracovního tábora z padesátých let.“

„Kecáš. Velitel lágru?“

„Nekecám. Měl totiž už nějaký ten pátek kvalifikaci neohroženého disidenta. Pokusili jsme se s kluky jeho minulost rozmáznout v novinách, ale shora nám pohrozili. Máme držet hubu a krok a být rádi, že jsme rádi. Ten pán prý své hříchy dávno odčinil v disentu.“

„Možná se Rousek pomodlil pár Otčenášů a zdrávasů a bylo mu odpuštěno. Češi to mají v krvi. Jsou vždycky tím čím je právě potřeba, aby byli.“

„Třeba něčím nakonec budeme ještě i my dva, když bude potřeba,“ souhlasil jsem cynicky.

Fára mě poučil, že policie je ze zákona nepolitická, ale jedním dechem dodal, že mu už lezou krkem

„všichni dobří rodáci“, vždycky papežštější než papež. S melancholickým úsměvem vzpomínal na časy, kdy se každá rodina chlubila alespoň jedním zakládajícím členem KSČ nebo partyzánem.

Okamžitě jsem uplatnil dobový vtip o starém partyzánovi, který odmítal chodit na srazy, „protože ty mladé partyzány už ani nezná“.

„Dnes mám u televize pocit, že v Čechách žijí zase sami příbuzní britských letců, politických vězňů a černých baronů,“ smál se Fára.

„Přitom titíž lidé v běhu dějin fasovali pokaždé opačná znaménka. A dodnes fasují, jen se rozhlédni kolem sebe: dobrodinec – vykořisťovatel, hrdina – zrádce, komunista – disident, národní umělec – sluha režimu…“

10.

„Tak zpátky k věci, Milane. Říkáš mi při plném vědomí a podle pravdy, že jsi ho fakt nezamordoval?“

Zasmál jsem se trochu nuceně: „Na mou duši, na psí uši… Ale doufám, že nechceš slyšet, že jsem ho miloval. Pokud to nebyla sebevražda, má ho někdo na triku a v tom případě k onomu neznámému chovám nemalé sympatie. Ale opakuji, že to zmákl bez mé osobní asistence. A že jsem tak smělý… Vy jste opravdu sebevraždu úplně vyloučili?“

„Kefalín, povedzte mi, čo si představujete pod takým slovom úplně?“ zapitvořil se Fára jako Švandrlíkův major Terazky. „Když to trochu zjednoduším, řeknu, že promile možnosti, že si Rousek bodl sám pod žebra dýku, která ležela na jeho psacím stole, zde bude pořád.“

„Jsou situace, kdy vyjde právě ono nepravděpodobné promile,“ varoval jsem ho.

„Ale poloha těla na zemi, názor experta na mechaniku, který posoudil směr, jímž bylo bodnutí vedeno, a třeba i ta ve spěchu překocená židle, to všechno svědčí spíš pro vraždu. Nebyl to zřejmě tak docela nečekaný útok, zdá se, že se Rousek po jistou krátkou dobu útočníkovi bránil a pokoušel se uhýbat…“

„A co otisky?“

„V jeho pracovně je všude milion otisků. I na zbrani samotné. Prakticky všechny patří Rouskovi. Ovšem na rukojeti té dýky, v místě, kde se zbraň obvykle drží, jsou spíš podivně nezřetelné šmouhy.“

„Od čeho?“ nechápal jsem.

„Jakoby ten, co bodl, ponechal dýku v ráně a rukojeť otřel. Tak si to aspoň zatím vysvětlujeme. Ale žádný jednoznačný důkaz to není. To promile možné sebevraždy pořád platí.“ „Já jsem Rouska znal poměrně dobře a ty to víš,“ řekl jsem a dal jsem si záležet, aby to znělo rozvážně. „Byl to darebák hochštapler, kterému všechno vycházelo…“

„Myslíš, že mu to klapalo s ženskými?“ přerušil mě Fára. „Tam mu to – ve srovnání s jinými sférami – vždycky klapalo asi ze všeho nejmíň,“ pokrčil jsem rameny. „Čímž ale vůbec nechci naznačit, že si snad myslím, že ho zamordovali, nebo že se sám zamordoval kvůli nějaké ženě. Po promoci měl Rousek vždycky jiné a podle jeho kritérií mnohem vyšší cíle než nějaké erotické hrátky.“

Fára nerozhodně potřásal hlavou. Kdepak Rousek a sebevražda! Ani jediný z lidí, které zatím vyslechli, nepomyslel na to, že by to mohla být sebevražda. Jsem prý výjimka. Rousek se sice pomalu blížil šedesátce, ale pořád kypěl zdravím.

V soukromém životě neměl žádné trable. Žil v manželství s překladatelkou z angličtiny, která už dlouho pracuje doma pro velké pražské nakladatelství. Spolu s nimi bydlela i dcera s rodinou. Nikdy ale neprosáklo nic o rodinných rozepřích nebo nějakém skandálu.

„Jsou i jiná traumata,“ nadhodil jsem.

„Jistě, ale o Rouskovi se nikde nepovídalo nic. Žil v ústavu, doma se zjevoval až večer. Nelze pochopitelně vyloučit, že neměl sem tam nějakou ženskou bokem. Nemohlo to ale být nic dlouhodobého, to by se neutajilo. Ani on, ani jeho manželka nikomu nikdy neutrousili ani slovo o domácích problémech. A v práci byl coby děkan fakulty na společenském vrcholu. Chystal se dokonce kandidovat i do horní komory parlamentu. Proč by si, proboha, takový člověk vrážel do těla dýku?“

V tom jsem nemohl Fárovi nijak oponovat. Ano, Rousek byl děkanem, chtěl být i senátorem, a znal jsem i tu jeho brejlatou putičku, která ho celý život obdivovala. Pokud šlo o cizí ženské, myslím, že jich bylo v Rouskově životě mnohem míň než v životě průměrného Středoevropana. Ale nemohl jsem jen tak připustit, že má major doktor pravdu.

„I člověk zdánlivě bezproblémový někdy psychicky úplně vyhasne,“ začal jsem opatrně. „A když se ocitne najednou – ať už fakticky nebo zdánlivě – na dně, pak…“

„Blbost,“ skoro mě okřikl Fára. „Rousek nebyl na dně. Ve škole působil na všechny naopak jako člověk nabitý energií. A vůbec. Když mě něco žere, nechystám se společensky šplhat pořád výš. Byl to v pravém slova smyslu úspěšný muž v nejlepších letech, měl všechny důvody k optimismu.“

„Psychiatři znají i chvilkové deprese,“ nedal jsem se.

„Že by se tak drastickým a teatrálním způsobem zabil v nějaké chvilkové depresi?“ tvářil se Fára nepřesvědčeně.

„Takových už bylo.“

„Ale dýkou na dopisy? Nikdy se nikomu nejevil jako cvok.“

„Nebudu tě přesvědčovat,“ povzdechl jsem si. „Promluv si o něm s někým, kdo se živí cvoky a

anomály.“

„Snažím se pochopit tvoji argumentaci, ale stejně… Nikdo kromě tebe tak zatím neuvažoval,“ řekl Fára.

Pokrčil jsem rameny: „Nikdo kromě Galilea Galilei netvrdil, že se Země točí.“

Ale nic se nemá přehánět. Chvíli jsem dělal, že úporně přemýšlím a pak jsem nahlas připustil, že tak, jak to Fára vidí na základě výpovědí lidí z fakulty, se na Rouska určitě dívala většina těch, co s ním kdy přišli do styku. Na první pohled Rousek skutečně nebyl prototypem sebevraha.

„Myslím, že psychologický portrét oběti máme už jakžtakž v kupě,“ navázal Fára na moje úvahy. „A protože na sebevraždu nevěřím, budu se muset zamýšlet i nad psychologickým portrétem potenciálního vraha. Poradím se s našimi psychology.“

Přerušil jsem ho: „Poradím ti sám. I když bych si, protože jsem Rouska znal jako málokdo, vždycky za všech okolností přisadil spíš na chvilkovou depresi a jí podmíněnou sebevraždu, musím pochopitelně přijmout i možnost vraždy. Ale rozhodně bych tvého hypotetického pachatele potom neviděl jako nějakého sprostého vraha. Spíš jako vykonavatele trestu.“

Fára si mě změřil: „Tím myslíš vykonavatele Langra, Šibla nebo snad dokonce sebe?“

„No dovol, Vašku…“

„Tak už toho nechej, prosím tě. Nefušuj nám do řemesla. Na zkazky o morálce, vině a trestu nejsem zvědavý. Tak žádný policajt prostě uvažovat nesmí. Vrah je vrah. A výkon práva přísluší jenom těm, které k tomu společnost zmocnila a basta.“

„Ty ses ptal, já jsem odpovídal,“ ohrnul jsem dotčeně ret. „Podle nejlepšího vědomí a svědomí. Ale už mlčím.“

„Vidím, že už mě máš pomalu dost,“ nasadil Fára najednou sebekritickou ironii. „Protože i já mám před sebou ještě spoustu povinností, musím se tě rychle zeptat i na další věci, kvůli kterým jsem přišel.“

„Ptej se.“

Zajímal ho provoz budovy ústavů ve dnech pracovního klidu. Něco mu sice už pověděli lidé z fakulty, ale chtěl si to ověřit. Mám ho prý okamžitě opravit, pokud řekne něco špatně.

A začal: „Hlavní vchod do budovy ústavů je v sobotu i v neděli uzamčen, všem případným zájemcům otevírá na zazvonění vrátná. Přitom toho, kdo zvoní, od prvního okamžiku vidí přes sklo svého kamrlíku a vstupních dveří. Vlastně má možnost vidět každého, už když vystupuje po zevním schodišti ke dveřím. Říkám to správně?“

Přikývl jsem: „Ano, tak tomu bylo odjakživa. Jediný rozdíl byl dříve v tom, že šéfové jednotlivých ústavů a některé pověřené osoby měly vlastní klíče od vstupních dveří a nemusely tudíž zvonit na službu ve vrátnici.“

„Které osoby byly pověřené?“

„Ty, o kterých jsme se už zmínili. Někdo třeba prováděl dlouhodobý pokus, ve kterém bylo nutné dodržet časové intervaly při podávání nějaké látky pokusným zvířatům, nebo naopak čas odběrů krve nebo moči. Nebo někdo jiný musel v určitou hodinu zapnout nebo vypnout termostat nebo jiný přístroj. Bývali to lékaři i laborantky, prostě podle potřeby. Pamatuj i se, že jsme jednou před velkým mezinárodním kongresem na poslední chvíli dodělávali dokumentaci k přednáškám, a tak jsem na víkend nafasoval rovnou klíč navíc i pro spolupracovníka, který se na té přednášce podílel.“

„Proč? Vy jste to nedělali spolu?“

„Nemusel se na mě vázat, přišel, kdy mu to vyhovovalo, a dokončil, co měl za úkol. Tehdy konkrétně vybral ze stovky diapozitivů asi deset, vložil je do rámečků a definitivně je očísloval, čímž stanovil pořadí jejich promítání. Sám si je pak ještě jednou promítl a nechal mi na stole lístek s připomínkami k textu přednášky. Až byl hotov, odešel a o vrátnou se nestaral. Ty doby ale potom skončily. Klíče se stáhly z oběhu a vyměnily se zámky.“

„A všechny nové klíče jsou od té doby pod zámkem v té velké prosklené skříňce na vrátnici?“

„Ano, protože služba na vrátnici ve všední dny odpovídá za zamknutí vchodových dveří i všech pracovišť ve 21.00 a za jejich odemknutí v 5.30 před nástupem uklízeček.“

„Co vlastně vedlo vedení školy k tak přísnému opatření?“ zajímal se Fára.

„Rozhodl o tom už předešlý děkan po aféře s vrátnou, která pro svého syna gamblera otočila j eden klíč od hlavního vstupu a jeden od Ústavu hygieny a epidemiologie.“

„Ten syn tam pak něco ukradl?“

„Dokonce dvakrát. Poprvé ukradl a obratem prodal čtyři kufříkové počítače, které škola zakoupila pro ústav hygieny. Vrátná viděla, jak je přivážejí, tak mohla synka podrobně instruovat, kdy a kam si

má pro ně jít. Tehdy ale policie ještě nic nevypátrala, takže čilý synek paní Sovové se o něco později – až mu zase došly prachy – vydal na lup podruhé. Tentokrát to ale přepískl, protože na radu matinky prolezl z ústavu hygieny venkovním oknem do sousedního ústavu farmakologie, kde vybral přísně střeženou skříň na léčiva, se kterými tam zrovna tehdy experimentovali ve velkém.“

„Prostě vybral sklad drog. O co šlo?. O herák?“

„Kdepak, LSD, jestli ti to něco říká.“

„Aby ne. Ta Sovová se na vrátnou nějak vyznala,“ kroutil hlavou Fára.

„Na tu myšlenku ji přivedla jedna užvaněná laborantka, která asistovala u všech pokusů. Sova junior byl ovšem blb, který si počínal jako slon v porcelánu a zanechal po sobě spoušť. Policajti hned věděli, že kradl amatér. V klidu čekali, až svůj lup vrhne na trh a až se tak stalo, sebrali jedním vrzem zlodějíčka Sovu, číšníka, který drogu prodával, i klienty, kteří si ji právě koupili.“

Fára přikývl: „Moje parta sice tyhle případy nedělá, ale souhlasím, že to byl diletant.“

„A nenažranec. Ukradl toho málem pro celý penzionát a U černého orla pak s tím číšníkem drogu prodávali jako trhovkyně ředkvičky… Ale jakmile policie sbalila pachatele, učinil děkan opatření. Bez výjimky všichni museli odevzdat všechny klíče od všech vchodů a bez asistence vrátné se o

víkendech už dovnitř nedostane nikdo.“

„Češi jsou přece národ výjimek. Neponechali klíče ani některým vybraným šéfům ústavů nebo třeba děkanovi?“ „Tentokrát kupodivu žádné jindy obvyklé výjimky neplatily,“ řekl jsem.

„To jsem tady ještě nezažil,“ uchechtl se Fára.

„Ber to jak chceš, ale věř paní Gregorové. Musela by vidět každého, už když se blížil po venkovním schodišti. A uvnitř by musel každý návštěvník projít těsně vedle velkého okna do její místnosti. Jediná možnost by byla, že by se tam někdo vloupal v noci, když vrátná spala. Je tam sice bezpečnostní zámek, ale takový, který umí otevřít policajti i zloději.“

„Kdy a kde smí služba spát?“

„Je to vyvěšené na vrátnici. Myslím, že od 21.15 do 5.15 ráno. Od prostoru, kde služba sedí, je závěsem oddělený výklenek s gaučem. Vrátné tak spí jenom pár kroků od zvonku od dveří a od telefonu. Není problém s nimi kdykoliv navázat kontakt.“

„Žádné stopy po vloupání jsme nenašli,“ konstatoval Fára. „Ale víme, že vrátná sloužila tahem celou sobotu i neděli. Je taky jenom člověk, který má základní biologické potřeby. Mohla klidně někomu ze zaměstnanců odemknout, odskočit si pak třeba jenom na záchod a mezitím mohl odemčenými dveřmi dovnitř vejít někdo další.“

„To prakticky vylučuju,“ řekl jsem rozhodně. „Paní Gregorová by určitě vchod znovu zamkla, než by si, jak říkáš, odskočila. Znáš to tam přece. Budova ústavů stoj í na vršku kopce, ve svahu pod ním je areál fakultní nemocnice. Je celý oplocený a v noci i o víkendech hlídaný bezpečnostní agenturou. Její šerifové obcházejí se psy a při každé obchůzce nakukují i přes sklo hlavního vchodu ústavů. Někdy i zazvoní na službu a zeptají se, jestli je všechno v pořádku. Nikdo z vrátných, a tím méně taková pečlivka jako Gregorová, si nedovolí odemknout a někam odskočit, byť třeba jenom na minutu. Kdyby ji hoši z agentury načapali, okamžitě by to hlásili, aby dostali prémie. A jí by to stálo místo.“

„To je místo ve fakultní vrátnici tak lukrativní?“

„Divil by ses. Je tam placená líp než běžná vrátná v nějakém podniku, občas jsem si s ní povídal, tak to vím. Co sem po rozvodu přišla ze Slovenska, žije sama s velkou holkou a být samoživitelka není žádný med. Určitě by o to místo nerada přišla.“ „Rozumím,“ přikývl Fára a hned se vyptával dál:

„Vysvětli mi ještě tohle. Budova ústavů má i dva menší vchody vzadu. Jestli se nemýlím, i jimi se dá – zleva i zprava – dostat suterénem zase na hlavní schodiště a pak i ke všem ústavům.“

„To máš pravdu, ale i dveře těchto takzvaných zásobovacích vchodů vzadu jsou odemčené jenom ve všední dny, zhruba od šesti ráno do šesti večer. Aspoň to tak bývalo v dobách, kdy jsem tam pracoval. A mezitím byly klíče od nich taky uloženy na vrátnici.“

„Totéž nám řekla i paní Gregorová,“ potvrdil moje informace Fára.

„Tvůj hypotetický Rouskův vrah by musel každopádně projít kolem vrátné,“ zdůraznil jsem. „Že by si toho nevšimla, vylučuju.“

„Asi ano.“ Fára se zvedl a vykročil ke dveřím. Pak se ještě otočil: „Ledaže by ho zamordovala sama Gregorová.“

„Doufám, že ta chudinka netuší, co všechno se může honit hlavou policajtovi,“ zasmál jsem se.

„To víš, profesionální deformace. Přeptával jsem se i na ni. Všichni říkají totéž. Gregorová je prý sice velice komunikativní, ale jenom na úrovni společenského plácání. Přišla sem zdaleka a do dneška se na fakultě s nikým blíž nezná. Nemá zájem ani čas. Přijde do práce, odkroutí si šichtu a odchází. Má ještě nějaký vedlejšák ve veterinární nemocnici. Obden jim tam uklízí a likviduje takzvaný biologický materiál. Shání peníze, kde se dá. Čtyři roky je tady s holkou úplně sama a dělá pro ni první poslední. Zvlášť teď s ní má spoustu starostí. Dcera bude maturovat a prý se dokonce chystá na vysokou školu. Teda – matka by ji tam ráda viděla.“

Souhlasil jsem: „Když jsem byl ještě na fakultě, pomlouvaly ji laborantky, že se s nikým moc nebaví, jenom přebíhá mezi naší fakultou a veterinou, maká a přitom obrací každou korunu. Já jsem ji ale chápal. Sama ženská, bez pořádné kvalifikace, to má těžké. Ale na druhé straně i holky z ústavu hodnotily, jak se vzorně stará o dcerku. Takže podtrženo a sečteno: Gregorové jsou lidé z fakulty ukradení. Včetně děkana.“

„Konečně něco, co vidíme úplně stejně,“ zasmál se Fára. „Tak zatím díky za všechno, máš to u mě. Poběžím, mám co dělat. Ale když už jsme v tom… Kdes vlastně byl včera večer ty, Milane?“

„Co na tom záleží, kde jsem byl, když jste nezjistili nic, co by potvrzovalo domněnku, že se do budovy někdo vloupal.“

„Jednak jsme si vyjasnili, že profík by se dovnitř dostal bez problémů, jednak může mezi lidmi pořád obíhat klíč, který ukradla vrátná Sovová.“

„To jako že ho mám já, jo?“ uchechtl jsem se. Fára jenom mlčky pokrčil rameny.

„Na ty bajky o klíči staré Sovové nevěřím,“ potřásl jsem hlavou. „Víš, co potom bylo na vrátnici kvůli tomu kontrol? A počet klíčů vždycky souhlasil.“

„Pokud nechala zhotovit duplikát navíc, byly všechny kontroly na kočku. Klíč mohl i tak objektivně existovat.“

Poťukal jsem si na hlavu: „To je jenom povídačka. Klíč který čmajzla stará Sovová… Tu legendu pustila kdysi do světa nějaká romantická drbna. A i kdyby na tom bylo něco pravdy, uvažuj. K čemu by někomu byl teď ten původní klíč od Sovové, když jsou dávno všude nové bezpečnostní zámky?

Majore, nevyšiluj.“

„Nevyšiluju,“ zamračil se Fára. „Ani si nemyslím, že někde koluje starý klíč. Gregorová slyšela od starších vrátných, že Sovová ukradla právě nový klíč. Nebo teda získala jeho duplikát.“

„A kdy asi mohla ten klíč získat! Vždyť ji přece taky zatkli a odsoudili a pochopitelně současně s tím vyhodili z práce.“

„Moment, příteli,“ nedal se Fára. „Ono to všechno mělo nějaký průběh a časovou posloupnost. Něco na té povídačce být může. Zmínil se o tom i současný tajemník fakulty. Má dodnes v jednom šanonu založenou starou fakturu na nové zámky a klíče. Srovnával jsem její datum s datem zatčení a odsouzení Sovy a Sovové. Na den přesně o patnáct dní dřív, než stihla policie dopadnout zloděje a jeho pomocnici, děkan fakulty nařídil stáhnout staré klíče, vyměnit zámky a nové klíče soustředit jenom na vrátnici.“

„Takže by podle tebe Sovová fakt mohla…?“

„Mohla, protože ještě normálně sloužila. Mladého Sovu policie sbalila až o dva týdny později. Teprve pak mohla škola rozvázat pracovní poměr i s jeho matkou.“

„Pak by ovšem dnes mohl ten nový klíč mít kdokoliv,“ dal jsem Fárovi, ač nerad, za pravdu.

„Konečně to pochopil i docent.“

„To by ovšem podstatně měnilo všechny úvahy,“ řekl jsem, co chtěl slyšet.

„No právě. A pokud existuje ten klíč, existuje i možnost, že někdo do budovy úplně snadno a kdykoliv vnikl a navíc bez vědomí vrátné. Lhostejno jestli právě spala, byla na záchodě, koukala na televizi, nebo obcházela budovu… Proto je žádoucí, kdyby měli někteří lidé alibi. Především lidé s motivem.“

„Jako třeba já,“ řekl jsem.

„Jako ty, Milane. Tak se pochlub, kde jsi včera byl a s kým?“ zaintonoval Fára jako Waldemar Matuška blahé paměti.

Zdrtil jsem ho pohledem: „Kde bych byl a s kým? Tady doma a sám. Po rozvodu žiju dost osaměle.“

„Stařičký poustevník Marold?“ Fárova ironie by se dala krájet. „Takže jsi byl celý ten den doma sám?“

„Ale ne. Na oběd jsem zaskočil do Besedy, asi v jednu. Mám to blízko, chodívám tam skoro každou neděli. Odešel jsem odtamtud okolo druhé a cestou jsem se potkal s jedním asistentem z chirurgie. Jmenuje se Sekanina, pokud si to chceš ověřit. Je to můj bývalý student. Semleli jsme kdekoho a kdeco. Domů jsem proto přišel až někdy po třetí.“

„A pak?“

„Pak jsem se koukal na video, mám spoustu dývýdýček. Potom jsem něco i přečetl…“

„Copak čtou páni docenti?“

„To teda namouduši nevím, pane majore. Já jsem si včera snad už po sté četl Škvoreckého Příběh inženýra lidských duší. Nedovedu říct proč, ale to je knížka podle mého gusta.“

„Četl sis dlouho?“

„Dost dlouho. Taky jsem trochu cvičil a… No a to je tak asi všechno, co jsem dělal.“

„Jak všechno? Co jsi dělal potom?“

„To už jsem nedělal nic. Po lehké večeři rekonvalescentů jsem si šel o půl osmé lehnout. Sledoval jsem z postele televizi, na jedničce dávali v osm adaptaci známé detektivky. Moc se jim nepovedla, ani jsem to nevydržel do konce. Něco po deváté jsem už spal.“

„Nedělní detektivka…? Aha, ty myslíš ten Případ křivopřísežného papouška,“ dělal Fára, že si vzpomíná. Měl mě asi za idiota.

„Jakého zas papouška? Jmenovalo se to Mé dvě ženy,“ ušklíbl jsem se nad jeho primitivními policajtskými triky. On si snad vážně myslí, že mu starý doktor skočí na špek jako nějaký debil.

„Stejně ale máš životní styl důchodce, člověče, není to přece jenom trochu brzy?“ zhodnotil výčet mých víkendových aktivit s despektem Fára.

„Nezapomeň, že mi nedávno museli hoši na kardiochirurgii vyrobit bypass. Tak se nediv, že jsem ubral plyn.“

Fára se rozloučil s tím, že se ještě zastaví. Opáčil jsem ironicky, že bude vždycky srdečně vítán.

„Přijdu každopádně, protože tvoje alibi na dobu Rouskovy smrti je dost na vodě,“ povzdechl si ještě ve dveřích. „Tak vzpomínej, Milane, vzpomínej…“

Díval jsem se za ním, jak jde ke své služební oktávii a nasedá. Byl to dost zvláštní pocit, ocitnout se mezi podezřelými už nejen v ústech lidu, ale i docela natvrdo. U policajtů.

11.

Po Fárově odchodu jsem si uvědomil, že jsem mu vlastně asi nedokázal pořádně vylíčit, jaký ten mrtvý doopravdy byl. Žvanil jsem o vadách charakteru a o vině a trestu, ale on si sotva dokázal představit reálného Rouska. Nikdo, kdo nežil v Rouskově blízkosti, nemůže mít potuchy, jak byl celoživotně ohebný, jak sebou po vzoru úhořů čile mrskal v rozbouřených vodách, ani to, jak dokázal vybruslit i ze slepých uliček a skoro vždycky měl neomylný cit na volbu správné taktiky podle toho, co změna situace – dějinné nebo jeho osobní – vyžadovala.

Co by asi tak Fára říkal na jeden malý příklad, který se mi vybavil, jakmile už odešel. Když se schylovalo k poslední volbě děkana, a Rousek byl jedním ze dvou horkých kandidátů, nevynechal jedinou příležitost k řečnickému vystoupení, ve kterém – on, který vlezl do partaje hned na počátku normalizace – bravurně zúčtoval se zločinným bolševickým režimem a narýsoval zářnou vizi prosperující lékařské fakulty na neméně prosperující univerzitě uprostřed šťastné, pluralitní a demokratické společnosti.

Zaměstnanci i studenti ho pokaždé vyslechli, aniž hnuli brvou, nikdo se nikdy nepřihlásil do diskuse. Říkali si nejspíš: Co když se tím děkanem nakonec stane a bude si pamatovat, že jsem to byl já, kdo ho provokoval? Jednou se však k údivu všech přítomných s dotazem přihlásil jeden posluchač závěrečného ročníku. Není ovšem ani vyloučeno, že ho navedl někdo z řad učitelů. Jako správný předposraný Čech se bál zeptat sám za sebe, a tak raději nastrčil existenčně prakticky nepostižitelného studentíka. Mladík mohl koneckonců potom vždycky tvrdit, že byl někým – třeba i záměrně – mylně informován a pokorně se omluvit. Vždyť je mladý a má to jenom z druhé ruky.

Pokud si po promoci nehodlal podat žádost o místo na fakultě, mohl mu být potenciální děkan ukradený.

„Pane profesore, říká se, že vy sám jste byl v letech 1971 až 1989 členem komunistické strany. Pokud je to pravda, zajímalo by mě, proč jste tak dlouho sloužil režimu, který teď po letech nejenom kritizujete, ale přímo haníte a zesměšňujete?“

Rousek se kupodivu ani nezarazil, zřejmě si pár reakcí na choulostivé dotazy předem nacvičil. Povzdechl si a řekl otcovsky: „Kolego, věci bývají složitější, než se zdají… Zaprvé – být členem, ještě

neznamená souhlasit. Diktatury se rozbíjejí zevnitř, to si pamatujte. A zadruhé – každý, kdo mě na této fakultě zná, ví, co jsem si užil kvůli své náboženské víře. Formální členství a faktická angažovanost jsou dvě různé věci.“

„Chcete říct, že jste se uvnitř komunistické strany angažoval proti ní?“ nasadil chlapec výsměšný tón.

„A vy si myslíte, že mě vyloučili pro nic za nic?“ kontroval Rousek s úsměvem.

Kdekoho musel překvapit jeho bohorovný klid. Chtěli ho zesměšnit, aby si v zájmu kariéry sypal popel na hlavu a sebemrskačsky se kál i za účast na pionýrských táborech, a on tohle?

„Ale předtím jste jim sloužil skoro dvacet roků,“ vykřikl někdo vzadu.

Rousek se přestal usmívat. Podíval se na shromážděný dav, jako se zkušený tenista dívá na blížící se pomalý, vysoký míč. Počká si, vystihne správný okamžik a tvrdě smečuje.

„Michelangelo Buonarroti pracoval na tom, co si u něj objednávala církev. Sloužil jí? Sloužil. A přece to není podstatné.“

„A co je podstatné?“ zahučelo z davu.

„To, že vymaloval Sixtinskou kapli. Sloužil tím papeži? Sloužil. A zrovna tomu, který ani ne kilometr od té kaple dal upálit Giordana Bruna. Mohl papeži nesloužit? Asi mohl, ale čeho by tím dosáhl?

Giordano Bruno by zahynul stejně, akorát bychom neměli malby v Sixtinské kapli. Dnes už nikdo neví ani to, jak se ten papež jmenoval, ale pořád se obdivujeme a budeme obdivovat výzdobě Sixtinské kaple.“

„Copak vy jste něco maloval?“ ozval se studentík, který se ptal prve, a ostatní se zasmáli.

Zasmál se i Rousek. Už je měl na háku: „Doktoři nemalují kaple, mají trochu jiné poslání. Třeba kvalitní výuku nových doktorů, úspěšný výzkum… Moji studenti a práce na výzkumných úkolech, to byla moje kaple. Dělat dobře svoji práci bylo pro mě osobně důležitější než si lámat hlavu kvůli nějaké povinné úlitbě bohům.“

A věřte nebo ne, většině přítomných se odpověď líbila. Rousek neomylným instinktem manipulátorů trefil hřebík na hlavičku. A potom. Lidé jsou vždycky rádi, když jim někdo najde omluvu pro všechna jejich skutečná či domnělá selhání.

Rousek byl svého druhu génius. Jeho schopnost proplouvat s minimem vynaloženého úsilí, ale s maximem dosaženého výsledku, se už od počátku projevila i ve sféře pracovní. Nastoupili jsme do ústavu současně, děkanát tehdy vypsal výběrové řízeni na dvě asistentská místa a my dva jsme byli jediní přihlášení.

Starý profesor Mixa, náš šéf, byl v jádru dobrák, vůbec ne hloupý, ale už se mu nějak moc pracovat nechtělo. Tak se věnoval hlavně „dorostu“, jak říkal. Všechno, i naši „vědeckou výchovu“, bral s patřičným nadhledem. Dal nám jenom určitý rámcový tip, čemu bychom se mohli ve výzkumu věnovat, a zbytek nechal na nás.

„Koukni, Rousek,“ oslovil novopečeného asistenta, „my jsme tady zaměření na výzkum v oblasti imunologie, a to v tom nejširším slova smyslu. Takže můžeš vlastně bádat, v čem ti bude libo. Pokud

ti ale můžu něco doporučit, tak si pro začátek přečti něco o souvislostech alergií s nádory.“

„Jaké souvislosti máte konkrétně na mysli, pane profesore?“ vyzvídal Rousek v devótním předklonu.

„Už dlouho se tvrdí, že kdo má nějakou alergii, tak prý velice pravděpodobně neonemocní zhoubným nádorem. Tak se to aspoň traduje mezi kliniky a i velcí vědátoři to pořád vesele opisují z učebnice do učebnice. Ale jestli je to skutečně pravda, se pořádně neví. Mrkni se na literaturu, sepiš mi k tomu referátek a pak se zastav. Podíváme se na to spolu a třeba z toho vyplyne, čemu by ses mohl pro začátek věnovat.“

Já jsem byl zase pověřen propátrat v odborných časopisech úplně jinou záhadu. Starej na mě vybafl:

„Víš ty vůbec, co jsou to makrofágy, Marold?“

„Buňky roztroušené po celém organismu,“ vykoktal jsem stejně snaživě jako Rousek.

„No a dál?“

„Tvoří v těle funkční systém, protože bez ohledu na to, ve které tkání se nacházejí, mají všechny velkou schopnost fagocytózy. Tedy pohlcují a následně ničí všechny cizorodé částice včetně mikrobů. Tvoří tak první obranný val organismu proti infekci. Současně jsou nezbytné i pro tvorbu protilátek,“ mlel jsem přesně podle páně profesorových skript.

Šéf pochvalně přikývl, když uslyšel svoje vlastní slova, a pokračoval: „A teď si představ, že někdy naše makrofágy ty škodliviny, které vniknou do organismu, žerou málo, jako kdyby se jim nechtělo, a jindy je naopak likvidují ostošest. A pokud tedy makrofágy nepracují pořád stejně, musí existovat i způsob, jak je uměle popohnat k větší činnosti. Všelicos se v tomto směru už vyzkoušelo a nové možnosti se zkoumají. Až si o tom něco přečteš a sepíšeš to, přijď za mnou.“

Mixa nebyl žádné lumen světové vědy, ale přehled měl, to se musí uznat. Já jsem ho poslechl do puntíku a brzy jsem začal v pokusech na myších, potkanech a králících zkoumat, jak zvýšit aktivitu těch zatracených makrofágů. Podával jsem pokusným zvířatům různé látky a současně jsem měřil rychlost, s jakou z jejich krevního oběhu mizí suspenze různých částic. Když mizely rychle, znamenalo to, že makrofágy částice rychleji sežraly, že látka byla tedy účinná.

Nezabíhám do podrobností, jen musím zdůraznit, že to byly pokusy hodně složité a náročné, prostě mi dávaly zatraceně zabrat. Býval jsem v laboratoři od rána do noci. To Rousek byl jiný pašák. Sepsal povídání o tom, jak by mohlo imunitní naladění alergiků souviset s protinádorovou imunitou a tedy s nižším výskytem zhoubných nádorů. K podpoře nebo vyvrácení opsaných cizích hypotéz ale nepoužil žádný pokus. Vlastně se ukázalo, že už nepotřebuje skoro ani hnout prstem.

„Můj psací stůl bude nejlepší laboratoř na světě,“ šklebil se.

Jednotlivé alergické choroby si rozdělil podle klinik a oddělení, kde je léčili. Astmatiky měli přece na plicním, nemocné s alergickými ekzémy na kožním a podobně. Všude tam si pak našel spolupracovníky, nejlíp pečlivé mladé lékařky (pokud byly hezké, tím líp), a pak už jenom čekal, až mu jeho „tykadýlka“, jak jim říkal, začnou dodávat výpisy z chorobopisů za posledních deset roků.

Tyto podklady pak konfrontoval s údaji z archivu ústavu patologie, kde mu obdobný servis zajistilo jiné tykadýlko, tedy další ochotná dívka. Díky ní se z pitevních protokolů dověděl, na co dotyční alergici zemřeli, i to, jestli se u nich ještě běh života v bioptických vyšetřeních diagnostikovaly zhoubné nádory.

Měl to brzy jaksepatří vymakané. Doktorky byly v sedmém nebi, když jim kolega z ústavu patofyziologie mazal med a lichotil, a dokonce je ve své pracovně při každé příležitosti podléval vínkem. Byl sice malý a tlustý, ale ony taky nebyly všechny zrovna královny krásy. Sem tam některá potřebná skončila i na Rouskově ústavním gauči. A co víc – všechny bez výjimky poctivě připisoval coby spoluautorky na články a přednášky, které se záhy začaly na jeho stole rodit.

Když jsem se tak nad tím teď zamýšlel s odstupem času, víc než Rouskovy pokusy obelstít vědu mě dnes zajímá jeho vztah k ženám. Těch děv na jeho gauči bylo velice málo. A ne že by v této sféře nebyl vůbec aktivní. Obézní asistent nevelikého vzrůstu se pokoušel o leccos, ale s nevalnými výsledky. Studentkám – i těm méně atraktivním – byl až na několik výjimek jenom pro smích.

„Loudil… prasák kapesního formátu…“ utahovaly si z něho na kolejních mejdanech. Jednou se diky svému loudilství málem dostal do průšvihu.

Coby skupinovému učiteli si mně přišla na něj postěžovat jedna zmalovaná boubelatá dívka z třetího ročníku. Prý jí asistent Rousek nechce dát zápočet, pokud se před ním neodhalí.

„A to jako… komplet?“ zajímal jsem se okamžitě.

„Ne. Jenom nahoře,“ zapýřila se.

Nevím, jak to udělala, naše studentky se už jaksi nepýřily – Co jsem jí měl říct? Provokovala a pak se divila. A tak je to s celým tím slavným „harašením“. Nejeden pedagog by mohl povídat. Oplácané děvče nemělo pod blůzičkou podprsenku a to, co se jí tam pohupovalo, se rýsovalo docela slibně a nepochybně Rouska – byť zrovna experimentátor nebyl – ponoukalo k všelijakým experimentům.

„Nemohl byste s ním promluvit?“ upřela na mě zrak plný naděje.

„Jako aby už nechtěl, abyste se kvůli zápočtu obnažila?“ vyprskl jsem.

Pokárala mě pohledem: „Hlavně aby mi dal zápočet, jak ho dávají ostatní asáci. Jenom za prezenci.“ Ach, kdeže loňské sněhy jsou…

Čas se nezastavil, ba ani nezpomalil a my oba – já i Rousek – jsme obhájili práce, nezbytné pro udělení vědecké hodnosti, a pomalu jsme začali sbírat materiál na docenturu. Byl mezi námi ale zatraceně velký rozdíl, protože já jsem svoje odborné publikace vyráběl doslova v potu tváře, zatímco Rousek byl „lékař – organizátor“. Na to se ale kupodivu nikdo neptal.

Nezbytným předpokladem k vytoužené docentuře byla ovšem nejen odbornost, ale i „veřejně prospěšná práce a politická angažovanost“, jak se tenkrát říkalo. V naší zemi byla tehdy už dlouho

„dočasně“ etablována spřátelená sovětská vojska a proti větru malou potřebu konat nebylo možno. To nelze ostatně nikdy. Tak jsme se tedy začali – Rousek i já – angažovat. Jako všichni budoucí docenti. Jen jsme to udělali každý jinak, lze říci, že jsme zůstali věrni svému naturelu.

Byl jsem hodně zdrženlivý, když se později oslavovali ti, co za normalizace „řekli ďáblu ne“ a museli se pak spokojit s podřadnou prací. Ano, spousta lidí musela od válu, bylo to iracionální a kruté.

Ovšem těch, co si to u panstva polepili sami, protože vylezli na barikádu a odmítli „sloužit Zlu“, bylo jako šafránu.

Jeden můj nepříliš bystrý spolužák se tehdy nedostal na vysokou a prý je teď rád, že nemá zločinnou školu. Považuje se za odbojáře a netuší, že se svými schopnostmi by na Západě nevystudoval tím tuplem, jak se říká. Je to asi zákonité, že s odstupem času realita čím dál víc ustupuje říši bájí.

Ovšem i kdyby byli všichni v zemi takoví hrdinové a sami by hromadně odešli k zeměměřičům a do kotelen, bylo by to řešení? To jsme měli být národem kotelníků a pomocných geometrů?

A potom – je nám vyměřen jenom jeden život. Nikdo nemá právo ho jen tak prošustrovat, pokurvit si ho kvůli nějaké ideologii nebo momentální dohodě velmocí. Kdo nemá schopnosti na nic pořádného, člověk bez talentu, nebo má už svůj zenit za sebou, ten hledá štěstí na barové stoličce nebo na gauči ochotné děvy a přetrpí pracovní dobu i v kotelně. Ale já jsem byl opravdu šťastný, když jsem dělal své pokusy. Chtěl jsem něčeho dosáhnout, uplatnit se. No a co? Suďte si mě, jak chcete, ale je to stejně směšné, protože nakonec nás stejně rozsoudí dějiny, jak jsem kdesi četl…

Co myslíte, že jsem udělal? Nic strašného. Jenom jsem nakonec jako bezpartijní přijal „společensky významnou“ funkci vedoucího kolektivu, který soutěžil o titul Brigáda socialistické práce. Zní to vznešeně, ale bylo to celé na způsob vesnice proslulého knížete Potěmkina.

Čas od času jsme si s kolegy z ústavu – taktéž skoro samými „bezpartijními soudruhy“ – tak jako tak zahráli volejbal nebo poseděli a popili u příležitosti něčích narozenin. Od jistého dne to všechno v mých hlášeních dostalo oficiální punc „akcí brigády“. I výlet na kolech na kolegovu chatu s konzumem opékaných buřtů a štěněte piva se stal velevýznamnou kulturně politickou akcí „v měsíci družby“.

Každou chvíli nás shora nutili do nějakých závazků, ale i na to jsem vyzrál. Byla z toho sice občas trocha papírování, ale jinak nás to extra netrápilo. Zavazovali jsme se zásadně jenom k plnění běžných pracovních povinností, pochopitelně jsme tomu pak ale říkali jinak.

Tak třeba fakt, že se při příchodu do práce i při odchodu podepíšeme do sešitu, který stejně nebude nikdo číst, jsem v hlášení prodal jako „zavedení kontrolních opatření k racionalizaci využívání pracovní doby“. Účast na svatbě naší laborantky se objevila zase pod záhlavím „akce k podpoře socialistické rodiny“ a zájezd na Velehrad s krátkou návštěvou baziliky a delší návštěvou vinného sklepa se nesl v duchu „akce ke kritice nepřátelské ideologie a propagaci vědeckého světového názoru“.

Fakultní bossové, kterým byla moje hlášení určena, to s výjimkou předsedy partaje a jednoho nebo dvou dalších blbů pochopili stejně jako my a švejkovali s námi. Chválili nás dole, aby byli sami chváleni těmi, co seděli ještě výš než oni. Neodvažoval jsem se domýšlet, kde ta kaskáda chvály a nafouknutých bublin končí, pokud tedy vůbec někde končila…

Ukázalo se, že jsme zvolili jedině správnou taktiku. Jako na běžícím pásu jsme začali z pomazaných rukou přebírat odznaky bronzové, stříbrné a nakonec i zlaté. V místních novinách pak dokonce vyšel článek Zlatá brigáda, který dlouho visel na nástěnce našeho děkanátu i s fotkami nás všech nadšených budovatelů reálného socialismu.

Robin Rousek na to šel ale po svém, tj. zase od lesa. Neorganizoval žádnou brigádu, netrápil se, ani se nebavil vymýšlením hlášení o skutečných i fiktivních akcích. Pohovořil za zavřenými dveřmi s nejvyššími soudruhy a nadchl je tak, že se stal kandidátem a posléze členem Komunistické strany Československa. To byla karta, která přebíjela vše. Prkotina typu Brigády socialistické práce byla rázem pod Rouskovu úroveň. On plnil „stranické úkoly“.

Bylo mi jasné, že jeho docentura tímto dostala zelenou. Jen jsem doufal, že i moje zlatá brigáda mi

cestičku umete natolik, abych – byť třeba o něco později – se tím docentem mohl stát taky. Koneckonců jsem svoje poslední výsledky už publikoval i v prestižním americkém časopise Journal of Reticuloendothelial Society, a tam zatím nepronikl ještě nikdo žijící na východ od Rýna. Nebylo to zdaleka tak snadné, jak jsem doufal, ale nakonec jsem se dočkal i já. Několik roků po docentu Rouskovi měl Ústav patologické fyziologie i docenta Marolda. To bych ale moc předbíhal, Rouskova ani moje docentura ještě dlouho nebyla na programu dne.

Mnohem dřív, než se začalo nahoře vůbec uvažovat o tom, že se tím vznešeným titulem ozdobí mladý komunista Rousek a po něm možná někdy i stejně mladý bezpartijní vedoucí Brigády socialistické práce, tedy moje maličkost, stal se náš ústav dějištěm úplně jiných událostí okolo úplně jiné docentury. Byla to další lekce, které se mi dostalo, a jsem si jist, že na ni nezapomenu, co budu živ. A pravděpodobně ani ostatní, kteří byli tenkrát u toho.

12.

„Co si myslíš o tom Marečkovi?“ obrátil se ke mně Rousek jednou v ústavní knihovně. Ne že bychom se na potkání vybavovali, ale ignorovat nadosmrti jsme se na jedné katedře nemohli.

Pokrčil jsem rameny: „Jak – co si myslím?“

„Copak jsi ještě neslyšel tu horkou novinku? Bude se habilitovat. To je věc, co?“

„Docentura v jednašedesáti? V plné duševní svěžesti?“ vyprskl jsem smíchy. „To bude teda fakt gól.“

„Ale zase na náhrobku se to zlaté Doc. může pěkně vyjímat,“ žertoval ve stejném duchu Rousek.

„Takže je to vtip?“

„Bohužel ne,“ zavrtěl hlavou Rousek.

„Sloužit může sice do pětašedesáti, ale nejmíň deset roků už nepublikoval ani řádek,“ namítl jsem.

„Má jiné kvality,“ ušklíbl se Rousek.

Opravdu měl jiné kvality, pan odborný asistent MUDr. Josef Mareček, CSc. Byl po profesorovi nejstarším pracovníkem našeho ústavu. Jinak byl ale odborně – mírně řečeno – jednostranný. Ze samostatného výzkumu se vždycky nějak vyzul, byl jenom učitelem. Nemám na mysli kategorii

„učitel“ jako oficiální pracovní zařazení podle vyhlášky o pracovnících vysokých škol. Mareček byl pedagogem ve vlastním slova smyslu. Učil rád, nejlépe od rána do večera a s náruživostí fanatika.

„Myslíš?“ svraštil jsem čelo.

„Je pravda, že asi nikdo z lidí, které na fakultě známe, na vědeckou práci nekašle tak jako Mareček. Ale nikdo jiný taky neučí mediky s takovým nasazením. Kdykoliv zaskočí na kohokoliv. A dělá to navíc dobře. Je to jeho poslání a současně i hobby,“ mínil Rousek.

„Ale na docentůru je potřeba předložit práci. Jak se chce habilitovat, když do žádné laboratoře už léta ani nepáchl?“

„Využije své nepostradatelnosti pro pana profesora,“ udělal Rousek obličej. „Copak starej neříká, že je jeho pravá ruka?“

V tomto směru nelhal ani nepřeháněl… K dokreslení Marečkovy charakteristiky je třeba opravdu dodat, že byl vzdor tomu, že nepublikoval, v ústavu nedotknutelný. A to nejen kvůli svému pedagogickému entuziasmu. Mareček byl pro profesora nepostradatelný, protože byl jeho letitým, důvěrníkem a bohužel i donašečem. Tak už to chodí. I univerzitní ústavy mají své informátory.

„Ale na co by se jaksi habilitoval?“ zajímalo mě pořád.

„Jak víš, napsal před lety příručku k praktickým cvičením, která předloni vyšla snad už v sedmém vydání. Když starej potlačí a děkan najmenuje komisi, která to zbaští, obhájí ji jako významný původní učební text, což zákon, jak asi víš, připouští. Takže má práci, kterou může obhajovat třeba hned zítra a stane se okamžitě docentem,“ objasnil mi, jak si to zhruba představuje Mareček i šéf.

„A je jisté, že mu starej až tak potlačí?“

Prý ano a nejen kvůli kvalitě Marečkových informací. Ve stařecké mysli páně profesorově se totiž zrodil nápad, jak si svůj pracovní úvazek vzdor blížícímu se důchodovému věku ještě na pár let prodloužit. Kdyby se docentem teď stal omšelý pedagog Mareček a ne ctižádostivý, správně angažovaný Rousek nebo nedejbože já, mohl by si být jistý, že ho nově jmenovaný docent a zanedlouho i nově jmenovaný šéf nechá sloužit dál.

„Mareček je jeho člověk, zatímco mojí oddaností si není zdaleka jistý,“ prohlásil Rousek nebývale otevřeně.

Jasně. A já jsem byl zatím pochopitelně zcela mimo reálnou hru. O docentůru jsem sice velice stál, publikací jsem měl víc než dost, ale jako bezpartijní jsem mohl přijít na řadu až po partajníkovi Rouskovi.

„Takže ty i já ostrouháme,“ konstatoval jsem. Hlavou mi probleskla vzpomínka, jak jsme už kdysi dávno byli druhy ve stejném utrpení a jak to nakonec skončilo.

„Buďte mírní jako holubice a lstiví jako hadi, praví Písmo svaté,“ zatvářil se Rousek záhadně.

„Tím chceš říct co?“ zeptal jsem se chladně. V ústavu jsme sice komunikovat museli, ale na mých citech k němu to pranic neměnilo.

„Že nic se nejí horké… Každopádně ale mám k tobě prosbu. Na zdrávce potřebují píchnout s výukou. Jde o středeční dopoledne od osmi do dvanácti. Obrátili se na mě a já jsem odmítl a dal jsem jim tip na Marečka. Přijdou určitě i za tebou, tak by se slušelo, abys odmítl taky. Znáš to. Budoucí šéf…“

„To myslíš vážně?“ Rouskovy ohledy se mi nějak nezdály.

„Jak jinak? Je starší, navíc vášnivý učitel. Ten záskok bude placený, tak co? Zaslouží si to.“

„Když myslíš,“ pokrčil jsem rameny.

Ten Rousek je ale vykuk, říkal jsem si. Ještě Mareček tím docentem není a bůhví kdy tu začne šéfovat, ale on mu leze do zadku prozíravě už teď. Ale překousl jsem to a úvazek na střední zdravotnické škole jsem v následujících dnech taky odmítl. Každou středu ráno tam začal docházet

starý Mareček.

Jen nám nastaly drobné komplikace. Všechny karty se záznamy našich studentů (tedy doklady, do kterých se zapisovaly známky z průběžného zkoušení a ostatní údaje o studentech) i prezenční listiny jednotlivých studijních kroužků (velké plachty, sloužící ke kontrole docházky) ukládal totiž vedoucí výuky Mareček vždycky do velké skříně ve své pracovně. Teď musel nechávat klíč od ní už v úterý před odchodem z práce u sekretářky, abychom si mohli ve středu ráno odemknout jeho kutloch a příslušné papíry si vyzvednout. V ostatní dny nám je pokaždé na začátku vyučování osobně nosil do velké praktikárny nebo do sálku na demonstrace a po praktiku si je zase vyzvedával.

Taky je třeba ještě předeslat něco o Rouskovi. Zvykli jsme si, že se za ním coby mladým komunistou občas zastaví normalizační předseda stranické organizace na fakultě. Nijak nás to nevzrušovalo, i když to byl dost nebezpečný a hlavně omezený člověk. Stačilo už jen to, že veškerá jeho kvalifikace spočívala v absolutoriu dělnické přípravky namísto gymnázia a Volgogradského medicínského institutu namísto řádné lékařské fakulty. Formálně působil na kožním jako docent a tradovalo se, že ovládal jenom dva léčebné postupy.

„Dáme na to pix-pastu nebo Polysan,“ říkal důležitě u každé vizity, pokud se jí tedy vůbec účastnil.

Nikdy ale moc nic odborně nepokazil, protože ani dost dobře nemohl. Na klinice trávil minimum času, celé dny se věnoval obíhání strategicky významných soudruhů.

„Nevěřili byste, jak je partajní agenda náročná,“ utrušoval, kudy chodil.

Jednou se Rouskovi ohlásil zrovna zase na středu a ten ho s omluvami přijal jenom na chodbě. Bezradně se rozhlédl a pak ho usadil v prázdné Marečkově pracovně se slovy: „Posadíme se výjimečně tady, soudruhu předsedo, v pracovně doktora Marečka. On celé dopoledne učí na zdrávce a já mám jako na potvoru dnes u sebe studenty. Přišli na konzultaci,“

Protože Marečkovu pracovnu – a zvláště pak skříň, v níž vedoucí praktických cvičení přechovával karty jednotlivých mediků i prezenční listiny kroužků – už před časem zevrubně prošmejdil, stihl před příchodem soudruha předsedy v místnosti něco málo pozměnit. Nedávno totiž učinil objev.

V jedné půlce skříně byly uloženy zmíněné dokumenty, zatímco druhá Marečkovi sloužila k ukládání pracovních oděvů, které nám, sněhobílé a vyžehlené, průběžně dodávali z nemocniční prádelny.

Každý z pracovníků ústavu měl v pracovně zásobu několika bílých košil, triček, kalhot a plášťů. Jednou ročně jsme měli nárok i na bílé sandály.

Bordeláři Marečkovi do skříně mezi rezervní prádlo občas zabloudily i jiné krámy – jako prázdné šanony nebo složky s výkresy – a nedlouho po „internacionální pomoci“, kterou nám v srpnu 1968 bratrsky poskytly sovětské tanky, i portrét Alexandra Dubčeka, který po dobu obrodného procesu visel na chodbě ústavu. Sám profesor své pravé ruce uložil, ať obrázek sundá, protože jeden nikdy neví…

Rousek v Marečkově binci zarámovanou fotografii prvního muže Pražského jara objevil čirou náhodou a teď se mu náramně hodila. Svěsil ze zdi nad Marečkovým psacím stolem akvarel nějaké ospalé krajiny s rybníkem a pověsil namísto něj Dubčeka.

„No tohle,“ rozžhavil se do nepříčetná absolvent volgogradského učiliště, sotva vstoupil. Nemohl ani popadnout dech.

„Prosím?“ předstíral Rousek, že se rozhlíží a nic nechápe.

„To je… to je kontrarevoluce,“ řval brunátný předseda. „Kdo to sem pověsil?“

„Asistent Mareček, kdo jiný,“ odtušil Rousek klidně.

„Snad sem aspoň nechodí studenti,“ zadoufal stranický činovník.

„Ale chodí, to víš, že chodí, soudruhu předsedo.“

„Okamžitě sundat a bude se vyšetřovat. Tohle není katedra socialistické školy, to je kontrarevoluční hnízdo! To si někdo vypije!“

„Soudruhu předsedo, já tě ujišťuju…“ začal se lísat Rousek a převzal režii tyátru pevně do svých rukou.

Okamžitě musel přivolat šéfa katedry, profesora Mixu, a pak společně ve třech čekali, až nešťastný Mareček dorazí z výuky budoucích sestřiček. Jeho zmatené blekotání a chabé pokusy o vysvětlení už nikdo neposlouchal. Nejenže návrh na jeho docenturu skončil ještě téhož dne v koši předsedy stranické organizace, děkan mu mezi čtyřma očima doporučil, aby se od příštího semestru poohlédl po jiném zaměstnání.

„Když odejdete sám, nikdo nebude nic rozmazávat,“ pomrkával spiklenecky. „To víte. Jinak by to oni tak nenechali.“

Děkanovi se bájní čeští „oni“ hodili pro každou situaci. A mně konečně došlo, jak to Rousek myslel s mírnými holubicemi a lstivými hady. Dobrý soudruh si sice na jmenování docentem ještě nějaký ten pátek počkal, ale všem bylo jasné, že on je ten, v němž se soudruhům zalíbilo. Moje docentura zůstala pouze zanesena v „plánu kvalifikačního růstu“, který se neustále podle potřeby měnil a upřesňoval, takže vlastně byla ve hvězdách.

Když jsem si teď tak po letech v duchu promítal další sekvenci svého retro filmu, uvědomil jsem si, že Vašek Fára a jeho parta nemají potuchy o dalším muži s motivem jako hrom. Doktor Mareček měl tedy setsakra důvod, aby to Rouskoví vrátil i s úroky. Říkal jsem si, že bych se měl milému majoru doktorovi o Marečkovi přinejmenším zmínit. Aspoň uvidí, že musí trio potenciálních vrahounů Langr-Šíbl-Marold rozšířit minimálně na kvarteto.

To jsem ale ještě nevěděl, co mi při náhodném setkání v tramvaji prozradí bývalý kolega z mikrobiologie.

„Ludva Mareček od vás? Ale ten přece umřel. Už to bude takových deset dvanáct roků. Tys to fakt nevěděl? Odešel z fakulty na hygienickou stanici, ale tam si z něho udělali jenom takového lepšího poskoka. Byl velice nespokojený. Vídali jsme se často, měli chatu poblíž naší. Ale Ludvu pak už ani příroda netěšila, v jednom kuse na všechno nadával. Tak se vzteky užíral, až ho to jednoho dne kleplo. Jel potom ještě do lázní a tam ho to kleplo podruhé. A pak už se neužíral.“

„Deprimující story,“ vypravil jsem ze sebe.

„No jo. Nás to čeká… Už jsem doma. Ahoj,“ mávl kolega rukou a vystoupil.

I já jsem vystoupil z tramvaje. C’est la vie. Raději jsem si zase pustil další ze svých retro filmů. Jestli

pobudu na tom světě ještě chvíli, budu z nich mít celý festival…

13.

Profesor Mixa sloužil do pětašedesáti a pak mu to ještě o plné tři roky prodloužili. Za velké zásluhy, říkal děkan. Dostal ale stranický úkol – zhabilitovat soudruha Rouska. Ten ruče sepsal všechny svoje intelektuálně nepříliš náročné statistiky a našel si na přírodovědecké fakultě kluka, který uměl čarovat s počtem pravděpodobnosti a podobnými krámy.

Svěřil mu svoje podivné výsledky a on z nich – za příslib spoluautorství mnoha dalších podobných studií – vyčaroval bizarní tabulky a sloupcové i jiné diagramy, které měly dokládat dosud netušené souvislosti některých alergických chorob s některými nádory. Rouskův tlustospis díky všem těm obrázkům nakonec narostl na tři sta stran.

„Je to celé skoro k ničemu, ale docela pěkně to vypadá,“ povzdechl si jednou v záchvatu upřímnosti nad tím veledílem profesor, když Rousek zrovna na katedře chyběl.

Nic ale nenadělal, musel přece splnit stranický úkol. Já jsem přišel na řadu až mnohem později. To už v Sojuzu dávno fičela perestrojka a – aniž jsme to my dole tušili – světový komunismus pomalu mlel z posledního.

Starej si mě jednou zavolal a bez okolků mi řekl, že za rok a něco definitivně končí, ale ústav že by Rouskovi předával nerad.

„Nebyli jsme tady žádná líheň Nobelových cen, to víš, ale solidní práce se tu odváděla. Zatímco on…“ mávl rukou a nedokončil větu.

„Ale co já s tím, pane profesore?“ nechápal jsem.

„Tobě bude stačit vzít sešívačku a secvaknout všechny svoje práce o makrofázích. Všude tě citují, nebude žádný problém, abys to obhájil na jakékoliv úrovni,“ řekl Mixa.

„To jistě ne. Ale moje případná docentura nemění nic na tom, že Rousek je vaše pohotovostní kádrová rezerva,“ namítl jsem.

„Uvidíme,“ zahučel Mixa. „Třeba se jí staneš ty.“

„Jako bezpartijní si o šéfování po vás můžu nechat jenom zdát,“ odtušil jsem realisticky.

„Nesmysl. Když tě sám navrhnu, za jistých okolností nebudou proti ani nahoře.“

„Ale pane profesore… Rousek bude mít to eso v rukávu pořád.“–

„Jaképak eso?“

„No přece svoje členství ve straně! Pořád vám to opakuju,“ vrtěl jsem hlavou nad starého naivitou.

„Vždyť říkám – za jistých okolností,“ řekl profesor Mixa důrazně.

Bylo na mně, abych údivem pootevřel ústa: „Moment. Za jakých okolností?“

„Přijmeme tě do partaje.“

„Co-cože?“

„No co koukáš? Doba se mění, teď už to projde, ručím ti za to.“

„A… bez toho by to nešlo?“ zeptal jsem se jako prosťáček.

Mixa se rozčílil: „Ty, Marold, už neblbni, prosím tě. Vím, že velice dobře rozumíš makrofágům, kdekdo tě venku cituje, ale jinak děláš, jako bys byl momentálně opožděnej, jak říkali v tom filmu o střediskové vesničce. Kde si myslíš, že žiješ? Díky glasnosti a perestrojce ti habilitace dnes už projde i jako bezpartijnímu. To ti můžu garantovat. Ale normálně by to tím i skončilo, váženej. Víc by na téhle tradičně bdělé a ostražité škole, kterou moudře řídí šohaj z dělnické přípravky, nezvládl ani kouzelník Karlini, jestli se na něho ještě pamatuješ.“

„Pane profesore…“ začal jsem, ale šéf mě zarazil máchnutím ruky.

„Teď mlč a uvažuj. Jak jinak bych asi mohl na šéfovský post prosadit bezpartijního, když mám na katedře partajníka, který po mé židli jde jako slípka po flusu? A který se neštítil odrovnat i toho troubu Marečka…“

Profesor nebyl, na rozdíl ode mne, naivní ani trochu. Znal rozložení sil na fakultě stejně dobře jako svoje ovečky a dělala mu dobře představa, že Rouskovi konečně vypálí rybník. Když Rousek tak bezohledně podrazil a zlikvidoval jeho oblíbence, on mu oplatí stejnou mincí. Sice na první pohled jemněji, ale v principu o nic méně tvrdě.

„Pane profesore, tak já to teda… beru… A děkuju vám,“ vykoktal jsem.

A jak starej řekl, tak se i stalo. Přijali mě do strany, skoro současně jsem se stal docentem a v únoru následujícího roku i vedoucím katedry. Rousek prohrál. Chodil pak kolem mne i profesora s kamenným ksichtem, nic neříkal a pranic na sobě nedával znát. I ostatní to přijali jako fakt. Já jsem se naopak cítil jako horolezec, který se konečně vyškrábal na jeden z himálajských vrcholků. Ale byl jsem si jistý, že plným právem.

Měl jsem pocit, že se mi konečně podařilo zúročit všechnu tu šílenou dřinu, kterou jsem odvedl v laboratoři, všechny ty projekty, zrozené ze záblesků nápadů, které by mě nikdy nenapadly, kdybych nestrávil nespočet nocí nad cizojazyčnými knihami a časopisy… Zase jsem byl neskonale naivní.

Vlastně spíš přímo blbý.

V ústavu jednoho dne vybuchla atomovka. Partajní výbor dostal anonymní dopis o tom, že docent Robert Rousek tajně pokřtil dceru a že pravidelně navštěvuje římskokatolické bohoslužby. Když si mě zavolali, řekl jsem jim jenom velice stručně, že o těchto věcech nevím vůbec nic, protože se s Rouskem mimo ústav vůbec nestýkám.

„A dobře děláš,“ pochválil mě soudruh předseda základní organizace.

A tak zatímco já jsem se ze všech sil pokoušel rozjíždět v ústavu nový, koncepční výzkum, nakupoval jsem chemikálie, časopisy a knížky z devizové oblasti a handrkoval jsem se do krve o možnost zakoupení nových přístrojů a o studijní pobyty ve vyvinutých zemích na západ od Aše, Rousek dělal

všechno pro to, aby ho vylili z partaje a výhledově nejspíš i ze zaměstnání.

To poslední ale už vedení školy dovést do konce nestihlo. Svaz mládeže zorganizoval v listopadu na Vyšehradě průvod k Mezinárodnímu dni studentstva, jehož účastníci se vydali do centra jinudy, než bylo původně plánováno. Na Národní třídě je zastavil policejní kordon, který tam na ně už čekal a –

„čas oponou trhnul“… Než jsme se nadáli, začal se psát rok nula. Rok nula se začal psát dokonce i v mojí vlastní rodině, i když mi to hned nedošlo. Zase se musím trochu vrátit proti proudu času…

Ani po letech nebudu zastírat, že moje žena mým vstupem do strany, která měla u nás tehdy vedoucí úlohu, nebyla ani trochu nadšená. Bylo to do značné míry dáno tím, co zažila jako holka, tedy trpkými osudy jejího dědečka, otce, strýce i koneckonců neblahým osudem její první lásky.

Bystřejší už určitě uhodli a ostatním to hned prozradím sám. Tak tedy: vzal jsem si Hanku Novotnou. Tu, co mě přiměla čistit si boty.

„To ti tolik záleží na tom, abys jim tam šéfoval?“ sjela mě s despektem, když jsem se přiznal, že jsem za příslib šéfování podepsal přihlášku do strany. „No… víš… Hani…“ Co jsem jí měl asi tak říct?

Chápal jsem ji, bezvýhradně jsem jí rozuměl. Všichni muži jejího dětství a mládí dojeli na odvrácenou tvář údajného nejhumánnějšího řádu dějin. Vlastně proto jí, i když byla na gymnáziu skutečně vynikající studentkou, nebylo dovoleno studovat na žádné vysoké škole.

Možná by se to nakonec i podařilo, kdyby šla na rok dva někam k lopatě a zajistila si v tom podniku špičkové posudky nebo rovnou přijetí do strany. Dělali to tak jiní, zvládla by to taky. Ale ona ne. Pro ni slovo prostituce nemělo jenom sexuální obsah. Obchod s láskou stavěla na roveň „obchodu se svědomím“, jak tomu říkala. Znělo mi to tedy hodně pateticky, ale nebylo to zase až tak nepochopitelné.

Respektoval jsem její postoje, ale kolikrát jsem uvažoval, jestli dělá dobře. Možná to měla zkusit. Byla pořád velice krásná, muži všeho věku se za ní otáčeli a rádi jí dělali pomyšlení, bez protihodnoty, jen tak.

„Kdyby jenom mrkla, dostala by posudek jako členka předsednictva ústředního výboru,“ řekl o ní jednou člověk z podniku, kde nakonec po maturitě zakotvila.

„A tvrdil, že vůbec nemyslí, že by se musela někomu z šéfů věnovat nějak nadstandardně.“ Prý by úplně stačilo chovat se příjemně, dát najevo, že je, „jejich“, „že s nimi „táhne za jeden provaz“. Takto aspoň ten člověk tvrdil. No nevím. Ale zkusit to mohla. Zpátečku mohla hodit vždycky. Takovým řešením ovšem moje žena – tvrdohlavá po dědovi-kulakovi a otci-provokatérovi – pohrdala.

Pracovala v malé továrně na léčiva a všichni to brali tak, že se nadosmrti spokojila se svým místem řadové středoškolačky. Tím víc se ale – poté co jsme se vzali – zajímala o klikatou cestičku mojí nepříliš závratné akademické kariéry. Udělala by všechno, aby mi pomohla v práci nebo později v boji o docentůru. Ovšem fakt, že její manžel je ochoten kvůli pomyslné kariéře vstoupit do strany, ji šokoval.

„Ty jsi to vzal?“ vyjevila se.

Nebyla padlá na hlavu, jisté nezbytné kompromisy chápala, ale stát se členem komunistické strany bylo pro ni nepředstavitelné. Neměla ani potuchy o tom, jak se tehdy prostituovala česká inteligence na vysokých školách. Jak se na fakultě do rodné strany tlačil kdekdo, především ti, kteří se pak po

Listopadu – když nedlouho předtím v partajní tlačenici neuspěli začali holedbat, že oni „si nezadali“, že „nekolaborovali“…

„Poslali jsme je s tím někam…“ vychloubali se dodatečně.

A všichni unisono vymýšleli bajky, že byli tak morálně zocelení proto, že v dětství buď ministrovali, nebo byli činní v ilegálním skautu. Musel by zde být několikanásobek kostelů, aby pojaly všechny ty náhle se vynořivší ministranty a to už vůbec nehovořím o hororech, které by se nepochybně musely dít v českých hvozdech. Ale neztrácím naději že i s tím si televizní tvůrci časem poradí. Jednou uvidíme na vlastní oči, jak to bylo. K smrti vyděšení bolševičtí hajní budou i s kolaborujícími zajíci a veverkami prchat před armádou skautů, která bude brát útokem lesy, vody i stráně…

Ještě že psychiatři dobře vědí, co je to „sekundární racionalizace“… Ono to tenkrát totiž chodilo úplně jinak. Každý, kdo se chtěl v rámci daných československých možností slušně uplatnit, se zapojit prostě musel. Režim si dodával legitimitu tím, že odborně schopný člověk byl automaticky lákán do partaje. Pro stranickou legitimaci se vžil název červená koloběžka. Říkalo se, že kdo ji má, ten, jede. Celé rodinné klany intrikovaly a usilovaly, aby ji získaly i jejich děti a měly tak už na startovní čáře lepší pozici.

Poté co jsem se i já stal členem „revolučního předvoje“ seděl jsem na první plenárce vedle svého šéfa. Právě přijímali do strany dvě všeobecně oblíbené studentky posledního ročníku.

„Chtějí po promoci na kliniky,“ šklebil jsem se, „tak se prokurvily do strany.“

„Ale fuj,“ okřikl mě starej. „Jsou to určitě slušné soudružky. Nedaly každému, jenom tomu, kdo si řekl.“

Nakonec jsem si sám říkal, že Hana, tvrdohlavá vnučka vesnického kulaka, má v něčem asi recht. Nikam se nikdy necpala, nikdo na ni teď ani po letech nemůže za žádných okolností ukázat prstem.

Když jsem ale pak po Listopadu četl výlevy o třetích odbojářích a statečných lidech, kteří kladli odpor ďábelskému bolševikovi bez ohledu na hrozbu vězení, lágrů a uranových dolů, musel jsem se pokaždé honem podívat, o kterém že období to píšou.

Hrůzy padesátých let nebylo potřeba přehánět, jejich realita byla dostatečně děsivá. To byla doba skutečných tragédií… Ale pokud ty cancy vypouštěli moji vrstevníci, kteří vesele a úspěšně driblovali normalizací, musel jsem se smát. Až na zcela zvláštní případy (viz moje bývalá žena a pár jí podobných) proplouvali tím marasmem sedmdesátých a osmdesátých let všichni, jak uměli, a bylo na každém, jak moc se chtěl uplatnit, přesněji – jak moc byl ochoten se prostituovat.

Ale ruku na srdce. Ono tomu tak v dějinách „od pangejtu k pangejtu“ bývá vždycky. „Tam, kde hynou sobi, Čech se přizpůsobí,“ zpívají Cimrmani ve hře o dobytí severního pólu. Kromě několika jedinců se malí lidé malého národa vždycky přizpůsobovali. Dinosauři se nepřizpůsobili a jak to s nimi dopadlo. Když je ve hře existence, nepřizpůsobí se jenom fanatik, anebo ten, nad kým drží ochrannou ruku mocný protektor. Prvnímu je jedno, že zařve, a druhý má jistotu, že z toho nakonec vyleze se zdravou kůží.

Když člověk uvažuje o Rouskovia pokouší se podívat objektivně i na sebe sama, cítí, že problém kolaborace jednotlivce se „Zlem“ není zase až tak složitý. Každý musí zpytovat svědomí a položit si jedinou otázku. Ublížil jsem? Ano, nebo ne? To je klíčové. Všechno ostatní jsou prkotiny.

Vytáčejí mě bláboly o morálce z úst lidí, kteří se sami cítí být povoláni určovat, co je či není morální. Seberealizace není opravdu nic zavrženíhodného. Lidé o ni usilují od úsvitu dějin a budou to dělat pořád. Rozhodující je jak. Někdo vynikl svým výkonem, jiný tím, že zlikvidoval konkurenci. Já i Robert Rousek jsme se stali docenty. Každý z nás k dosažení svého cíle volil jiné prostředky.

Zamyslete se, a teprve potom suďte. A kdo je bez hříchu, ať třeba i hodí kamenem.

Jsem si dnes prakticky jistý, že anonymy o tom, že komunista Rousek dal tajně pokřtít svoje dítě, rozeslal on sám. Bylo to zatraceně podezřelé, jak doslova žadonil o potrestání, jak najednou stál o to, aby mu komunistická strana ublížila. Soudruzi mu ale pořád chtěli maximálně vyjít vstříc. Napřed uvažovali, že ho uklidí na delší dovolenou, nebo i na psychiatrii, vždyť je přepracovaný a mluví zmateně.

„Nechci se o tom s vámi bavit. Jsem připraven přijmout trest,“ hysterčil.

Přitom členové partajního výboru doslova trnuli. Jistoty se hroutily, Gorbačovův Sovětský svaz se choval podivně, nikdo nevěděl, kde se to zastaví. Nebylo by populární zorganizovat teď na lékařské fakultě monstrproces s človíčkem, který straně vlastně nijak neškodí. Jeden docent dal pokřtít holku a občas si zajde do kostela, no bóže…

Když ale přišel sám a hodil jim legitimaci na stůl, nedalo se nic dělat. Bylo rozhodnuto. Mužům a ženám na zakouřeném sekretariátu došlo, že docent Robert Rousek už není hoden být členem jejich strany.

S větším odstupem času mi teprve dochází, jaký to byl svého dnihu génius. Jakmile pochopil, že komunismus dotikává, obratem ruky si dokázal pořídit pověst statečného odbojníka. Byl to vlastně jediný třetí odbojář, kterého jsem poznal zblízka. Celá škola si šeptala, jak je ten Rousek statečný, jak je mu jeho svatá víra nade vše.

Svět chce být klamán. Pokud se člověk dá na mučednickou dráhu a uspěje, může počítat s tím, že jeho hříchy budou rychle zapomenuty. Mučedníci jsou zkrátka morálně čistí. A já – trouba, co pořád jenom kmital v laboratoři jsem nevěděl lautr nic o tom, že se blížíme na křižovatku dějin. Dějiny mi byly ťuk. Byl jsem přece docentem a šéfem, slíbili mi koupit z dovozu nové mašiny a když budu pracovat od nevidím do nevidím, udělají mě brzy profesorem a to bude teprve něco. Chcete rozesmát Boha? Svěřte se mu se svými plány!

14.

Jednoho dne – pozor, jsem už zase zpátky v současnosti – se mi v kapse rozehrál telefonní přístroj. Neznámé číslo. Byl to Fára, který volal z jiného čísla mobilu, než mi při prvním setkání dal. Jeho hlas zněl unaveně. Prý kde mě najde. Pozval jsem ho zase domů. Tam se mi povídá nejlíp.

„Jaké máš červené? Zweigelt? Tak tím nepohrdnu,“ labužnicky zamlaskal a rozvalil se v mém křesle pro návštěvy.

Nalil jsem nám oběma a symbolicky jsem mu připil.

Opakoval moje gesto a začal: „Vyslechli jsme už desítky lidí. Budeš se divit, ale pořád nám nedá spát ta zkazka o vrátné Sovové a vůbec možnost, že se nějaký šikula dostal dovnitř, když vrátná nebyla na svém místě. Pořád nelze vyloučit možnost, že se mohl k Rouskovi dostat kdokoliv.“

„Já na to moc nevěřím, ale nemá smysl, abychom se o to přeli zrovna my dva, když ani jeden z nás neví nic jistého,“ pousmál jsem se.

„Ovšem jestli nějaký klíč navíc existuje, pak každý potenciálně podezřelý by se pro nás stal automaticky i reálně podezřelým. Sám jsi to minule říkal. Třeba neúspěšný student Langr, nebo bláznivý psycholog Šibl…“

„Anebo já,“ dodal jsem.

„Anebo ty,“ přikývl Fára. „A řekl bych rovnou, že především ty.“

„Proč především!“

„Protože věčný student Emil Langr byl v neděli kdesi na křtinách svého synovce, což mu prý může potvrdit víc než deset lidí, a klinický psycholog Hynek Šibl je zase s manželkou už týden v lázních. Na to, že tam byl i po celou neděli, uvedl taky několik svědků.“

„Takže jediným kandidátem na padoucha vrahouna jsem toho času už jenom já sám?“ zeptal jsem se.

„Nečil se, i nevinní se občas stanou objektem našeho zájmu… Upřímně řečeno ale nemám zatím ani dost důkazů pro to, abych tě s klidným svědomím škrtl. Nejspíš jsi na tom momentálně hůř než ti dva.“

„S tím ti já nepomůžu, Vašku.“

„Napadlo mě, že bych využil naší známosti. Mohl bych se vzdát vyšetřování pro podjatost. Ale neudělám to, nejsem puberťák. Nevím si rady, tak se vymluvím a zdrhnu…?“

„Třeba tě odvolají ti nad tebou,“ řekl jsem.

„Zatím to nehrozí. Direktorovi jsem naši známost nezapřel a rovnou jsem mu řekl, že to s tebou nebude tak horké, když je ve hře i milion jiných možností,“ řekl Fára.

Beze slova jsem jenom pokrčil rameny. Musím doufat, že některá možnost z toho jeho „milionu“ bude ta pravá. Jinak budu podezřelý pořád. Vašek pořád úporně čmuchá jako policejní pes, to je profesionální deformace, s tím nic nenadělám.

„Každopádně mě ale na tebe, Milane, mrzí, že mi neříkáš všechno.“

„Já?“ protáhl jsem a v hlavě mi okamžitě rychlostí blesku šrotovalo, co bude asi následovat. Čeho se Fára domákl?

„Chtěl jsem po tobě pokud možno plastický obrázek toho Rouska a ty ses mi se spoustou věcí nepochlubil. Úplně neznámí lidé mi museli objasnit, jak to od začátku bylo s Rouskovou vědeckou, nebo možná spíš pseudovědeckou prací. Vyprávěli mi o statistice, kterou za něj dělali jiní a díky které dosáhl úplně stejného vědeckého gradu jako ty, který jsi to všechno tvrdě a solidně odpracoval.“

„Proč bych ti měl povídat zrovna o tomhle?“

„Spíš já se musím ptát, proč ses mi o tom ani nezmínil. Ale odpovím si sám. Protože klíčem k vaší

vzájemné antipatii bylo usilování o stejnou akademickou kariéru. Docentura, ne nějaké dávné udání Mirka Hory, zformovala tvoji nenávist k Rouskovi. On, chráněný člen strany, směl předložit odborně nenáročnou práci, zatímco ty sis všechno musel krvavě odedřít. Nebo to chceš snad popřít?“

„Popřít ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Ale mezi námi dvěma nešlo jenom o to. Bylo toho víc.“

Fára upil a pokračoval: „Tak vidíš, to je další kamínek do mozaiky potenciálního motivu. Taky ses mi nezmínil, jak chladnokrevně Rousek zničil existenci doktora Marečka, když na stará kolena aspiroval na docentůru. Ta sviňárna s Dubčekovým portrétem přece nepotřebuje komentář.“

Pokrčil jsem rameny: „To by byl ovšem hypotetický motiv Marečkův, ne můj.“

Fára si povzdechl: „Nejsem hlupák, neboj. Teď už vím, co si mám myslet o člověku, který udal Mirka a nastrojil podraz na Marečka. Byly to v podstatě trestné činy, oba utrpěli újmu, majetkovou i morální, vše ve smyslu zákona. Ale přesto je mým úkolem objasnit jeho smrt. Proto se v tom musím pořád hrabat.“

„Posluž si,“ ušklíbl jsem se.

„Proč vůbec se ti dva neozvali po Listopadu a nepohnali Rouska k zodpovědnosti?“

„Mirek se z Ostravy do Hradce nikdy nevrátil. Bůhví kde je teď, může být i po smrti. Někde jsem to už i zaslechl, ale nikdo to neví s určitostí. A kolega Mareček umřel někdy na jaře roku devadesát. Jeho žena a děti už tady nebydlí, prodali i chatu v Běleckém údolí,“ řekl jsem popravdě, co jsem věděl.

„Po sametu se Rousek triumfálně vrátil jako mučedník a třetí odbojář. Tobě vytvořil v práci takové podmínky, že jsi raději odešel,“ pokračoval Fára. „Ani o tom ses mi ještě nezmínil. Všechno se musím dovídat od třetích osob. Proč asi? Není to proto, aby mě to snad neutvrdilo v přesvědčení, že jediný z lidí široko daleko, kdo měl motiv k likvidaci Roberta Rouska, a ne ledajaký, ale motiv jako hrom, jsi byl právě ty?“

„Seš policajt, tak mě sbal,“ ušklíbl jsem se a teatrálně jsem před sebe natáhl obě ruce. „Nasaď mi klepeta, konej svou povinnost.“

„Nepřišel jsem jako policajt, Milane,“ zamračil se Fára. „To bych tady s tebou nepopíjel to dobré červené. Přišel jsem na kus řeči. Maximálně upřímné řeči. Potřebuju se dovědět co nejvíc o Rouskovi i o lidech okolo něho. Jsem si jistý, že někde v té spleti starých lásek a nelásek, nenávistí a závistí, bude i řešení jeho smrti.“

„No tak se ptej,“ řekl jsem.

„Copak můžu? Vždyť ty mi nenaliješ čistého vína ani v úplně banálních věcech.“

„Například v čem?“

„Například se pořád vyhýbáš hovoru o své ženě,“ vypálil Fára. „Až od úplně neznámých lidí jsem se musel dovědět, koho sis to vlastně vzal.“

„Je to moje bývalá žena, když už,“ opravil jsem ho. „Nemluvím o svém nepovedeném manželství rád, ale pokud je to v zájmu spravedlnosti,“ zapitvořil jsem se, „rád udělám výjimku.“

Rozhovořil jsem se a snažil jsem se nic nevynechat… Vylíčil jsem, jak se Hanka Novotná s rodiči přistěhovala, když jí, mně i Fárovu staršímu bratrovi bylo patnáct. Rodina Novotných žila původně dost daleko od Hradce, jejímu dědečkovi patřil kdysi slušně velký statek nedaleko Židlochovic.

Hospodařil na něm s Haniným strýcem, zatímco její táta vystudoval učitelák a dotáhl to na ředitele základní školy v největší obci regionu.

V padesátých letech zorganizovalo několik závistivých vesnických nefachčenků kampaň proti jejímu dědovi-kulakovi. Všude probíhala kolektivizace a kulak Novotný se jí pořád zuby nehty bránil. Dřel se svojí rodinou od rána do večera na tom, co mu milostivě ponechali z původního statku, a mínil v tom

s boží pomocí i pokračovat.

„Když odmítl farář, musí nábor do družstva provést tadyhle učitelskej,“ rozhodli soudruzi a vydali se za Haniným otcem.

Ten ale odmítal taky a naopak – když ho doslova dotáhli k mikrofonu místního rozhlasu – řekl jenom pár nesouvislých slov. Celá vesnice slyšela z tlampačů, že se tlumeně dohaduje s dalšími hlasy, které na něho naléhají. Ve vypjaté atmosféře kolektivizace stačilo málo a byla tu novodobá selská rebelie.

„Slyšíte, jak učitel do rádia blekotá? Bůhví co mu dělají. Vemte hrábě a vidle, jdeme na ně!“

A šli. Když načalstvo vidělo oknem to srocení, dostalo strach a zavolalo do města o pomoc. Na scénu vtrhla bezpečnost veřejná i tajná, naivní vzpouru zpacifikovala v zárodku. Údajné osnovatele revolty

– starého Novotného a jeho dva syny – dali mocipáni zatknout a postavit před soud.

Starý pán a starší syn vyfasovali osm let, Hanin otec učitel nakonec, „jenom“ dva roky. Když se vrátil, zjistil, že nemůže ve svém bydlišti žít. Jeho syn, starší od Hanky o čtyři roky, sice gymnázium dochodil, ale na žádnou školu nebyl přijat. Pan Novotný, můj pozdější tchán, se tedy rozhodl změnit prostředí. Doufal, že jinde to bude lepší. To však podcenil kádrovou práci věrných soudruhů. I v Hradci to bylo stejné. Hanin otec směl nakonec i zde pracovat jenom jako dělník v železárnách a ona se po maturitě taky nedostala nikam. A další lekci dostala, když viděla jak zametli s Mirkem.

„To už znám, to teď můžeš přeskočit,“ ozval se Fára, který napjatě naslouchal.

Tak jsem to tedy přeskočil a pokračoval v Hanině stručném životopise. Když po maturitě nesměla nikde studovat stejně jako její bratr, nastoupila v národním podniku Léčiva Hradec.

I když se tam časem stala jednou ze dvou vedoucích laborantek, byla to „kariéra“ hluboko pod její možnosti.

„Zato ve sféře soukromé nedopadla nejhůř. Když se rozešla s Mirkem, byls na řadě ty,“ zamrkal Fára.

„A víš, že ne? Mezi námi to byl pořád jenom takový kamaráčoft.“

Nelhal jsem. Vídali jsme se málo. Hana zařezávala sice jenom od šesti do dvou, ale po večerech si dodělávala podnikovou nástavbu, která odpovídala chemické průmyslovce. A já jsem zase začal chodit na lékařskou fakultu a najednou jsem měl času taky podstatně míň,

„Potkala jsem Hanku Novotnou s nějakým klukem. Děsnej fešák,“ oznámila mi jednoho dne máma. A to byl konec. Brzy jsem je začal potkávat i já. Byl to mladý inženýr od nich z podniku, její přímý

nadřízený. Někdo mi pak po čase donesl, že se Hana za něho vdala. Dodnes netuším, proč mi ani neposlala oznámení. To mě ale už netížilo, protože jsem začal žít velice veselým životem mezi svými studentkami a mladými kolegyněmi. Kdepak tehdy já a svatba!

„Neženil ses dlouho, vím,“ pokývl hlavou Fára.

„Do pětatřiceti. To víš… Kdo dostává každým rokem nový příděl mladých krásek, jako asistenti na lékařské fakultě, nemá zapotřebí se ženit.“

Nerozebíral jsem, že moje pracovní nasazení, kdy jsem často pobýval v ústavu i přes noc, by většina manželek ani netolerovala. A že mně to tak docela vyhovovalo. K radikálnímu kroku jsem dospěl, až když se mi ohlásily Kristovy roky. Zrovna se konalo setkání abiturientů našeho gymnázia po patnácti letech.

Bylo nám třiatřicet roků, už jsme nebyli tak třeskutě mladí, ale pořád jsme byli přitom ještě dost mladí na všelijaké experimenty. Zvlášť když exspolužačka Hanka byla už rozvedená, volná a bez zábran a přitom snad ještě hezčí, než když se mnou chodila do stejné třídy. Rozuměli jsme si najednou jako před lety. I Rousek celý večer udiveně zíral, že se bavím prakticky jenom s ní.

„Co s načatým večerem?“ pronesl jsem otřepanou frázi, když jsme s Hankou dotančili při závěrečném Valčíku na rozloučenou.

„Co by? Půjdu domů,“ řekla rezolutně.

„Doprovodím tě,“ zareagoval jsem okamžitě.

Nenamítala. A hned na chodníku před Národním domem, místem srazu abiturientů našeho ročníku, přidala do kroku.

„Máš asi strach, co doma vyvádí tvoje slečna,“ řekl jsem chápavě.

„Ale kdepak, to jediné mě netrápí. Moje jedenáctiletá slečna je dnes na noc u babičky.“

Přidal jsem tedy taky a srovnal jsem s ní krok. Začal jsem si od zbytku noci hodně slibovat a brzy se ukázalo, že jsem se ve svých očekáváních nezklamal. Od té noci jsem začal s Hanou Novotnou – později po slavné svatbě s inženýrem Nedomovou a pak po neslavném rozvodu znovu Novotnou – žít se vším všudy.

„Bydlel jsi u ní?“

„To až asi po roce. Moji rodiče odešli na důchod do otcova rodného domu na venkov a já jsem náš starý byt s veškerým vybavením s pomocí spolužáka na byťáku za slušný obolos postoupil horkému zájemci.“

„Ale pořád sis Hanu Novotnou nebral,“ konstatoval Fára trochu káravě.

„Žili jsme spolu dva roky, než jsme se odhodlali to posvětit i úředně. Když jsme se brali, bylo nám pětatřicet, malé Klárce bylo skoro na den třináct. Blbej věk…“

„Nebrala tě?“ zajímal se Fára.

„Moc ne. Její otec se stal v Léčivech náměstkem, byl věčně v zahraničí a vozil jí oblečení a vůbec dárky, o jakých jsem za reálného socialismu já – laboratorní krysa věčně zašitá někde v ústavu – ani neslyšel,“ připustil jsem sebekriticky.

„A co její matka? Ta tě s ním nesrovnávala? Pořád ho měla v podniku na očích…“

„Tehdy nám bylo spolu dobře. Podle toho, co Hana říkala, se s bývalým manželem potkávala v podniku málo, přece jenom byl už náměstek a do běžného provozu moc nechodil. Pokud spolu mluvili, tak jenom služebně, nebo kvůli holce. Půjčovala mu ji jednou za čtrnáct dní na víkend, a pak na půlku každých prázdnin. Přesně podle rozsudku, o nic ho nešidila, nijak ji proti němu neštvala.

Říkala, že Klárku přece neochudí o životní standard a požitky, na které má jako jeho legitimní dcera právo.“

Fára se zamyslel: „Proč se vlastně ti dva rozvedli?“

„Banální historie. Nedoma byl na holčičky.“

„A ty snad ne?“ uchechtl se Fára.

„Ale nebyl jsem ženatej… On byl prý opravdu jako smrt a bral všechno. Sekretářky, mladé inženýrky, laborantky, vsjo rovno. Hana to chvíli velkoryse tolerovala, zvlášť když jí pokaždé přísahal, že už nikdy. Pak ale jednou pohár její trpělivosti přetekl a s pomocí nejlepšího advokáta ve městě obrala Nedomu jedním vrzem o dceru, luxusní buržoazní byt i auto. Ponechala mu ovšem nádhernou chatu, spíš vilu u lesa, na které se prý stejně necítila, protože si uměla živě představit, co se v ní odehrávalo, když tam ona zrovna nebyla.“

„A kdy sis vlastně koupil tenhle domek? Po rozvodu s Hanou? Nebyl to špatný kauf.“ Fára se rozhlédl po nevelkém obývacím pokoji, v němž jsme seděli, a uznale pokýval hlavou. „To je ještě dlouhá historie. Tebe to všechno fakt zajímá?“

„Policajti jsou odjakživa děsně zvědaví. To už přece víš, ne?“

15.

S Hankou Novotnou jsem první dva roky zažíval úplnou idylku, takže bylo jenom logické, že jsme se vzali i před zákonem. Prožili jsme pak spolu ještě několik dalších dlouhých a klidných roků, kdy jsem jí coby manželce mohl vytknout jenom pár naprostých prkotin. Koneckonců ani ona si v tom svazku neměla moc na co stěžovat.

Akorát s Klárkou mi to moc nesedělo a oba jsme si oddechli, když za pět roků (na naší svatbě jí bylo třináct) složila maturitu a začala v Praze studovat švédštinu a norštinu. Byla blázen do Skandinávie a

„největším dárkem jejího života“ (doslovný citát) byla prázdninová dovolená, na kterou ji vzal její otec inženýr Nedoma. Na devizový příslib prorajzovali autem skrz naskrz celé Švédsko.

A v novém školním roce přišla s návrhem: „Táta mi říká, abych teď – když domů jezdím jenom na víkendy – trávila jeden víkend s vámi a jeden s ním. Můžu, mami?“

Co s ní měla Hana dělat. Klárka byla Nedomová nejenom podle jména. Otec jí učaroval a s přibývajícím věkem se jí s ním líbilo mnohem víc než doma s matkou a se mnou. Pokud jsem teda byl

vůbec doma přítomen. Měl jsem v ústavu pořád moře práce.

„Ztrácím ji, ale bránit jí nebudu. Nedoma je její brána do světa,“ komentovala dceřinu orientaci na otce Hana.

Klárka svoji „bránu do světa“ jaksepatří využila. Odpromovala sice ještě za starého režimu a první místo, které dostala, nebylo nic moc, ale tatíček se brzy postaral. Návštěva soudruha náměstka u kolegy z podniku Delta zafungovala na sto procent. Divize koncernového podniku Delta, zvaná ScanDelta, se sídlem se Stockholmu, potřebovala naléhavě tlumočnici a překladatelku a „vybrala“ si Klárku. Že tomu výběru Nedoma pomohl, bylo všem zúčastněným včetně Kláry jasné. Otec se pro ni stal Bohem všemohoucím. Od toho dne pendlovala Klárka mezi Stockholmem, Prahou a Hradcem a byla v sedmém nebi.

„Problémová dcera z domu, manželka spokojená… Tak co tu tvoji rodinnou idylku rozmetalo?“ Fára kroutil hlavou.

„Hanu vytočil už můj vstup do komunistické strany.“

„Ale no tak… To, že byla jedenáct roků manželkou stranicky pomazaného soudruha náměstka, jí nevadilo a ty se svojí absolutně čistou minulostí, když jsi tam vlezl pět minut před dvanáctou jen proto, abys mohl být docentem a šéfem ústavu a výhledově i profesorem, tak jsi ji tím vytočil? To povídej staré Blažkové,“ zlehčoval moji verzi Fára.

„Dennodenně jsem měl na talíři minulost její rodiny, věznění dědečka, otce i strýce, zákaz studia, který postihl bratra i ji, prostě všechny křivdy, které na ní a celé rodině napáchali komunisté nebo přesněji řečeno ti, kteří jednali jejich jménem. Všude kolem fičela Gorbačovova perestrojka, jenom u nás byla najednou studená válka.“

Fára vyprskl: „Že by holka, která vypadá jako Hana Novotná, až tak žrala politiku? Dovol, abych se zasmál. Politika bývá, stejně jako věda nebo vrcholový sport, útočištěm šeredek, které se nemůžou realizovat přirozeným způsobem.“

„Prodávám, jak jsem koupil,“ odsekl jsem.

„Takže kvůli tomu jste se rozvedli?“

„Ale to zase ne. Ironické poznámky, kritika primitivního kariérismu a každodenní drobné uštěpačnosti netrvaly dlouho. Taky jsem šéfoval velice krátce, protože pak brzy přišel Listopad a s ním potom i čerstvou novelou zákona předepsané konkurzy na všechna obsazená místa na vysokých školách. Jak pravil Rousek: Vysoké školy je třeba očistit od exponentů bývalého režimu.“

„Školu očistil a tebe vyhodil,“ konstatoval Fára.

„Ne tak docela,“ upřesnil jsem to. „Zůstal jsem dál coby docent na katedře, odvolali mě jenom z funkce vedoucího katedry neboli přednosty ústavu, jak se začalo říkat postaru. Novým šéfem ústavu se stal Rousek, napřed budovatel komunismu a nakonec bojovník proti témuž. Okamžitě prosadil, že děkan zastavil i moje jmenovací řízení profesorem. Hana byla rázem na koni. Prý teď vidíme, my zlí komanči, jak bylo předtím našim ubohým obětem. Chápeš to? Copak já jsem měl na svědomí nějaké oběti?“

„A co její exmanžel, soudruh náměstek? Ten tu vlnu čistek přežil?“ zajímal se Fára.

„Vyletěl natotata z funkce i z podniku. Ale pozor. Žádná tragédie se nekonala. Maličko a uzříte mě, jak praví bible. Soudruh náměstek Nedoma se obratem vrátil. A zatraceně si polepšil. Prostě – on přežil v pohodě, kdo nepřežil, byl podnik. Po privatizaci se fabrika rozpadla na dvě akciové společnosti a Nedoma – půl na půl s druhým náměstkem – schlamstli tu větší. Přesněji řečeno – stali se, každý se svými třiceti procenty, jejími majoritními vlastníky.“

„Pokud vím, z Léčiv Hradec se stala a.s. Medico a a.s. Medex,“ řekl Fára.

„Ano a Nedoma je dodnes předsedou představenstva Medexu a je-li pravda, co se povídá, hrabe miliony.“

„Tak vidíš. Skutečným komunistickým šíbrům Listopad pomohl způsobem, který si předtím ani neuměli představit. Jakpak tvoje žena komentovala tohle?“

„By ses divil. Prý je vidět, že Nedoma je tak dobrý, že by se uplatnil, i kdyby nám vládli eskymáci.“

„No vidíš. Hlavně když se všem měří stejným metrem.“

„Neštvi mě, prosím tě.“

„No tak jsi zůstal dělat docenta a život šel jakžtakž dál,“ pobídl mě Fára, abych svůj příběh dopověděl.

„Jakžtakž ano, ale jinak… Rousek mě nechal postupně vyhodit ze všech komisí, redakčních rad i z vědecké rady fakulty, zamítl všechny moje žádosti o studijní nebo přednáškové pobyty, snížil mi platové zařazení, vyřadil z edičního plánu moje skripta a ze sborníku fakulty dvě studie, které jsem zpracoval, vzal mi laborantku a dokonce mi dal odpojit i telefon. Když prý budu muset mermomocí někam telefonovat, můžu poprosit sekretářku.“

„A tys přes to všechno neodešel?“ divil se Fára.

„Pracoval jsem jako divý a hodně jsem publikoval.“

„Teď si, brachu, poněkud odporuješ. Rousek ti údajně zabránil publikovat skripta a dvě studie.“

„Neodporuju si. Skripta a ty dva příspěvky ve sborníku opravdu nevyšly. Ale publikacím v cizině zabránit nemohl. Tak jsem makal jak šroub a všechno posílal do zahraničí.“ „Možná jsi tak makal proto, že tě nic netáhlo domů,“ mínil Fára. „I proto. Když jsem pozdě večer dorazil, Hana mi obvykle ironicky poradila, ať jenom nehledím napravo, ani nalevo, a dřu dál dnem i nocí, že za takových pouhých deset nebo dvacet roků sice asi pořád ještě tím profesorem nebudu, ale za to se zlatým písmem zapíšu do dějin medicíny.“

„A nakonec jsi z ústavu stejně odešel.“ Přikývl jsem: „Hned po rozvodu.“

„A ten se konal kdy?“

„Brzy poté, co jsem při jednom časnějším návratu domů přistihl Hanu s Nedomou v situaci, která nepřipouštěla jiný výklad,“ řekl jsem.

„Ale fuj!“

„Ano, fuj,“ zahučel jsem pochmurně.

„Chceš říct, že se dala dohromady s chlapem, se kterým se před lety rozvedla?“

„Ty to opravdu nevíš? Tak to budeš v Hradci asi poslední…“ „Dnes to Hana interpretuje tak, že se vlastně předtím rozvedli omylem, a až v soužití se mnou – které prý bylo dalším omylem – přišla na to, že inženýr Nedoma je jediným mužem, který byl stvořen jenom pro ni,“ ušklíbl jsem se.

„Tak stvořen… Tvoje bývalá je básník. A co Nedomovy neblahé sklony?“

„Co by? Vše odpuštěno. Změnil se. Hana to přece musí vědět.“

„Tak změnil? Ha-ha, to tedy muži jako on dělají opravdu často,“ rozesmál se Fára.

„Hlavně že je ona spokojená. A možná, že se to jí tak objektivně jeví. Buď má na Nedomovu současnou deklarovanou mravopočestnost příznivý vliv fyziologický úpadek sexuálních funkcí daný věkem, nebo ona samotná, případně… něco jiného,“ krčil jsem rameny.

„To poslední nejspíš. Kapitalista Nedoma se vesele kurví dál, akorát na neznámém místě a v přísném utajení,“ řičel pobaveně Fára. „Ale co. Rozvod není věc příjemná, ale v tvém případě vnímám i jeho nezpochybnitelný pozitivní rys.“

„Teď ti nerozumím.“

„Je to snad jediný důležitý moment v tvém životě, u kterého nesehrál významnou roli, vlastně se ani nevyskytl někde poblíž, tvůj věčný sok a rival Rousek.“

„Jsi na omylu, Vašku,“ řekl jsem. „Vedle jak ta jedle. Škoda že ti to nemůžu dát přečíst.“ Fára se na mě udiveně podíval a vypravil ze sebe jenom: „Co přečíst?“

„Takový jeden zajímavý dopis.“

„Od ní?“

„Ne, od Rouska Haně.“

„Rousek psal tvé ženě?“ Fára už vypadal hodně zmateně.

„Musím ti to povědět popořádku. Když se ten její inženýr přioděl a vypadl, zůstali jsme s Hanou sami. Neřekl jsem jí ani slova. Ona byla bledá a roztřesená, moje mlčení ji vytáčelo víc, než kdybych se na ni rozječel, nebo jí pár vrazil. Vychutnal jsem si to a pak jsem jí oznámil, že pokud jde o mne, tak spolu končíme. Teprve potom se vzpamatovala a pronesla památnou větu. Něco v tom smyslu, že jí je jasné už delší dobu, že jednoho dne odejde k Nedomovi, ale že se možná budu divit, kdy a čí zásluhou k tomu rozhodnutí dospěla definitivně.“;

„Chceš říct, že to snad bylo zásluhou Rouskovou?“

„Přesně tak,“ přikývl jsem. „Dala mi přečíst jeho dopis. Chápeš to? Rousek jí po tom všem, co se

stalo, napsal vřelý přátelský dopis. Jako by nikdy nepráskl kluka, který byl ztělesněním jejího dívčího ideálu.“

„To tedy byla docela drzost… A co vlastněji napsal?“

„Začínalo to Vážená paní Maroldová, milá Hanko. Omlouval se, že obtěžuje, ale prý musí. Celý zbytek života ho bude mrzet jeho selhání v záležitosti Mirka Hory. Ze sprostého udání se stalo najednou selháni a pro vyhazov ze školy našel eufemismus záležitost. Ale chce to teď odčinit, a proto si jí

dovolí v její složité životní situaci poradit. Znám dobře Tvého nynějšího manžela a potkávám Tě teď i s Tvým bývalým manželem. A pokud Tobě ne, mně je už dávno jasné, že ing. Nedoma se k Tobě dokonale hodí, zatímco Marold byl jenom trapný omyl Ty tři věty se mi tak líbily, že ti je můžu ještě dnes citovat doslova.“

Fára nic nekomentoval, jenom mě pobídl: „Dál.“

„Jsem prý egoistický kariérista, který žije jenom pro svoji pomyslnou vědeckou slávu a na štěstí své ženy kašle. A co víc, bylo mu hned jasné, že jednoho dne dopadnu špatně, protože jsem celý život okázale pohrdal morálně čistými lidmi. A z chorobné touhy po slávě a vedoucím místě jsem se stal odporným kolaborantem s bolševickým ksindlem, takže se nikdo nesmí divit, jaký mě za to stihl po revoluci trest. Popřál jí hodně štěstí s Nedomou a zakončil psaní radou, aby na toho citově chladného psychopata Marolda co nejrychleji zapomněla.“

„Cos jí na to řekl, ty citově chladný psychopate a odporný kolaborante?“

„Nic moc,“ pokrčil jsem rameny. „Doporučil jsem jí, ať se přestěhuje k Nedomovi, že včera bylo už pozdě, a Rouskovi ať i za mne pěkně poděkuje. Že ji po zbytek života může hřát vědomí, že její štěstí leželo na srdci tak morálně čistému člověku, jako je docent a brzy už profesor Rousek. No a zazvonil zvonec a idylky byl konec.“

Fára mě pozorně poslouchal, pak se na chvíli zamyslel a řekl: „Vím, jak se na to díváš. Rousek si přiložil polínko i ve hře o tvoje manželství. Ale pokus se být trochu nad věcí. Tady asi Rousek tak mnoho reálné viny nenese. Jistěže jeho motivace byla jasná, psal proto, aby ublížil, to nepopírám. Kdyby to ale u vás doma bylo oukej, ani deset dopisů nemohlo nic změnit. Hana přece není omezená ženská, které někdo napíše a ona se podle toho okamžitě zařídí.“

„Co se do toho vůbec pletl?“ procedil jsem mezi zuby.

„Souhlasím. Byl to pokus o podraz. Ale jinak… Napsal jí, protože ji začal vídat s Nedomou. Ne že by ti nechtěl zase ublížit, ale ani Rousek by nedokázal rozbít jedním dopisem fungující manželství.

Hana, rozená Novotná, byla určitě pořád okouzlující moderní dáma, ale zároveň v principu jenom ženská od Věstonic, která hledala v jeskyni chlapa, který by vždycky ulovil největšího mamuta, aby ona ani její dcera neměly nikdy hlad.“

„A Nedoma měl podle tebe už naloveno… Máš pravdu jenom částečně. Troufám si říct, že Hanu

znám dost dobře. Ona vždycky, když se k něčemu rozhoupávala, potřebovala nějaký impulz zvnějšku, který by jí dal za pravdu a podpořil řešení, se kterým ona sama jenom koketovala.“

„To nemůžu posoudit.“

„Stejně proběhlo předtím to sblížení se mnou na abiturientském večírku. Ona si opravdu nepřivedla předtím domů každého chlapa, se kterým se jí v nějaké společnosti pěkně povídalo. Ale dlouho se tou

představou zaobírala v duchu. Podvědomě toužila si najít někoho natrvalo. Uvažovala, jak asi by mu to dala najevo, kdyby splňoval její představy… A najednou se objevil spolužák, se kterým měla společné vzpomínky a který se jí teď po letech jevil docela perspektivně. Ztotožnila si mě najednou se všemi mlhavými sny o novém a lepším partnerovi a – bez zábran mě sbalila.“

„Ona tebe, jo?“ uchechtl se Fára.

„Samozřejmě. Vždycky jsou to ony, kdo balí, ne my. Akorát jsou natolik práskané, že nám ponechávají iluzi, že jejich výběr byl vlastně primárně naše volba…“

„Pak by byla ale hypotetická Rousková vina v tomto případě ještě menší,“ mínil Fára.

„Nemyslím. Ten dopis byl každopádně impuls. Je možné, že kdyby Hana díky němu tehdy nešlápla na akcelerátor, mělo by naše manželství ještě šanci.“

„A ty by sis to přál?“

Zamyslel jsem se a po chvíli mi nezbylo než přiznat: „Nevím, člověče, možná… Snad…“

16.

„Z toho, co vím, a cos mi vyprávěl, Milane, plynou dva předběžné závěry. První: Když pominu detaily, ve kterých se možná neshodneme, připouštím mimo zápis, že Rousek byl mnohem větší svině, než bych si kdy pomyslel.“

„To beru,“ kývl jsem. „A ten druhý závěr?“

„Souvisí s prvním a domyšlen do důsledku, zrovna v tvůj prospěch nehovoří. Tedy pokud uvažuji jako kriminalista, což želbohu musím. I kdybych tady neseděl já, ale některý z mých kolegů, řekli by ti totéž. Druhý závěr obrací celou kauzu docela dost proti tobě.“

„Jak to?“

„Nedělej, že nechápeš. Už jsem to jednou zmínil. Kdekdo by mohl říci, že právě ty osobně ideálně splňuješ představu Rouskova likvidátora.“

„Já, jo?“ pokoušel jsem se vyjádřit údiv.

„Nebuď skromný, Milane. Tys měl asi největší motiv ze všech lidí, o kterých zatím víme. Po tom, co všechno ti Rousek udělal, bych se divil, kdybys neměl chuť ho zabít, rozsekat a zbytky zadupat pod zem.“

„Když nic, tak mě těší, že i ty, majore doktore, chápeš moje občasné pocity,“ řekl jsem s pocitem zadostiučinění.

Chtěl jsem šaškovat jako člověk, který si je jistý sám sebou, ale trochu jsem pořád přehrával. Nevyvíjelo se to dobře. Jsem vůl. Upřímnost se musí dávkovat po kapkách. A já jsem toho, na něj vybalil moc najednou. Člověk holt nemá ty zkušenosti přestupníků zákona.

„Odpovídají jim i všechny ty tvoje řečičky, že pokud někdo zabíjel, nebyl to vrah, ale vykonavatel trestu a podobně. Že by se tak ten, co Rouska nabodl jako exemplář do sbírky motýlů, skutečně mohl jevit, to ovšem nepopírám,“ připustil Fára upřímně.

„Nebyl motýl, ale spíš noční můra,“ hlesl jsem.

„To máš fuk, Milane. Doprčic… Nechci na tebe jít s žádnou habaďůrou. Je mi jasné, že někomu by se ten, co zabíjel, opravdu mohl jevit jako mstitel.“ Fára padl hlasem na konci věty a zahleděl se kamsi na špičky svých bot.

„Někomu! Tobě se tak pořád ještě nejeví?“

Potřásl hlavou: „Mně se nesmí jevit nijak. Já jsem policajt. Profík. Já na něho musím akorát ukázat prstem.“

„Protože ale já profík tohoto druhu nejsem, nemám, co bych ti k tomu ještě řekl,“ stiskl jsem rty.

„Tam, kde se profík s klapkami na očích raduje, amatér, který toho hodně ví, může mít pocity zcela opačné.“

„Nemysli si. Být profík není vždycky fajn pocit…“ Fára se zatvářil nešťastně.

„Chápu. Tak co pro tebe můžu ještě udělat, profíku? Myslím, než mě sebereš,“ udělal jsem obličej.

„Kafe! Udělej mi, prosím tě, Milane, kafe,“ zasmál se, ale vesele to neznělo. „A pověz mi ještě, jak ses z vašeho velikánského bytu ocitl najednou v tomhle kapesním domečku.“ Tak jsem mu to pověděl. Byl jsem maximálně stručný, protože po Hanině odchodu z našeho bytu (který obývala původně s Nedomou) se už vlastně nedělo nic mimořádného. Zkrátka odešla do lepšího. Normálka. Bývalý partají posvěcený náměstek, nyní novopečený kapitalista Nedoma si mezitím za městem postavil megavilu se dvěma bazény a heliportem. Někdy jsem se Haně ani nedivil. Byl by hřích nevyzkoušet všechny ty vířivky a podobná hejblátka…

Jakmile jsem v byvší společné domácnosti zbyl sám, musel jsem bleskurychle řešit, kam půjdu já. Hana sice z vlastní vůle odešla za hlasem svého srdce či jiného orgánu (nevím, kde má člověk centrum chamtivosti a dobrého bydla), ale ani náhodou mi nemínila věnovat byt, který jí po rozvodu ponechal někdejší náměstek někdejšího národního podniku.

„Velkoryse mi přenechala auto a větší část našich nevelkých úspor, ale hned mi dala nůž na krk. Musel jsem se rychle vystěhovat.“

„Nemohla tě snad vystěhovat na ulici,“ namítl Fára.

„To ne, ale musel jsem jí podepsat, že v bytě zůstanu jenom do jeho prodeje. A prodej byl už předjednán. Byt byl prostě jenom její a já jsem v něm – podoben ligovému fotbalistovi – pouze několik roků neúspěšně hostoval.“

„A tehdy jsi koupil tady tohle,“ Fára bradou obkroužil moje malé království.

Přikývl jsem: „Musel jsem si vypůjčit a na inzerát koupit první, co se nabízelo. Naštěstí se mi tenhle domek docela líbil. Mám zde kuchyňku, obývák s pracovním koutem, ložnici a celkem slušné příslušenství. Jednu místnost vzadu jsem hravě přestavěl na garáž. Akorát vjíždět do ní nemůžu z ulice, ale zadem přes zahrádku. A zdí obehnaná zahrádka – vlastně jenom travnatá plocha s jednou

jabloní, jednou meruňkou a několika keři angreštu a černého rybízu je to, co se mi tady líbí nejvíc. Z garáže vytáhnu stolek a lehátko, ze sklepa láhev vína a co můžu chtít víc? Jsem svým pánem a svět za zdí mi může… víš co…“

„Jen počkej, až ti tu začne některá z tvých kamarádek hospodařit. To tě přejde smích,“ poškleboval se Fára.

„Toho bohdá nebude,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Ale jednu věc jsi mi nevysvětlil. Co tě přimělo hned po rozvodu odejít pryč z fakulty,“ připomněl Fára.

„Prostá bilanční úvaha. Zvážil jsem, co se zbytkem života. Být do penze poskokem nějakého Rouska? Ani náhodou A pak… Jak jsem měl splácet půjčku na dům? Jako český docent bych to nesplatil snad do smrti. Tak jsem se poradil se známými z lékařských fakult ve Vídni a Kolíně nad Rýnem, a ti mě napojili na největší farmaceutické firmy.“

„Ty jsi dělal dealera?“

„Ani náhodou. Dealerství je spíš pro absolventy přírodovědy, kteří se nemají jak, ani kde uplatnit. Na rozdíl od přírodovědce medicinman, pokud něco umí, má všude dveře otevřené. Začal jsem pro výrobce léčiv vymýšlet projekty. Šlo o testování nových léků, o ověřování účinků kombinací těch starých a podobně. A brzy se i ty moje milované makrofágy ukázaly být setsakra užitečné. Teď řídím na dálku tým, který hledá nové způsoby, jak makrofágy povzbudit k činnosti. Za několikanásobek svého někdejšího platu.“

„To jde, řídit výzkum ‚na dálku‘?“

„Ve věku internetu docela dobře. Děkuju nebesům, že se objevil pro mě včas. Celé týdny nemusím zvednout zadek ze židle. Skoro všechno zvládnu z tohohle baráku, a pokud ne, tak si zajedu na skok za slušnými a civilizovanými lidmi. Jsem svým pánem a hlavně – s věčnými českými kádrováky si můžu vytřít…“

„Takže v poslední fázi tvé odborné kariéry, promiň, že to tak říkám…“

„Jen si posluž, máš pravdu.“

„Chci říct, že nakonec zavládla v tvém srdci jakási spokojenost.“

„Ano. Vydělal jsem dost na to, abych splatil všechny dluhy a žil si životem, který mi vyhovuje. Jenom to mohlo přijít dřív. Teď mě trochu zradila ta zatracená hercna…“

„Kdo že tě zradil?“

„Hercna, Vašku, je v doktorské hantýrce srdce. Z německého das Herz.“

„Vím, žes musel na nějakou operaci,“ řekl Fára.

„Musel, ale zatím dobrý… Takže se nic neděje a život – doufám – jde dál.“

„U tebe možná dobrý, člověče, ale co já?“ povzdechl si Fára. „Musím rozlousknout smrt toho

vejlupka. S konečnou platností, aby už nikdy nevznikly sebemenší pochybnosti, ať už z toho uděláme vraždu nebo sebevraždu. Že si to udělal sám, se vyloučit nedá. Mohli bychom to tak s přimhouřením obou očí uzavřít třeba ještě dnes. Ale já se bojím, abychom se neblamovali.“

„Nepřeháníš?“

„Moc ne. Pokud nelze vyloučit, že se do budovy dostal někdo, o kom zatím nevíme, je zde pořád reálné riziko, že se to někdy někde provalí. A pak by Rouskova smrt byla vražda jako vyšitá.“

„Tak začni tím, že vyzpovídáš přímo Sovovou, nebo toho jejího syna-chmatáka.“

„Na Ústředním hřbitově města Brna to dost dobře není možné. Syn se předávkoval už před lety a ona umřela předloni v domově důchodců.“

„Vašku, já té tvé policajtské fóbii nějak nerozumím. Podle vrátné se nikdo dovnitř nedostal. Na dýce jsou Rouskovy vlastní otisky plus nezřetelné šmouhy. Experti si myslí, že ránu vedl nejspíš někdo jiný, ale nemohou vyloučit, že si ji zasadil Rousek sám. Židli mohl překotit Rousek, když uhýbal vrahovi, ale klidněji mohl převrhnout jen tak, když mu hrklo v bedně. Co ti vlastně brání případ uzavřít jako sebevraždu?“

„Moje vlastní nejistota. Můj policajtský raťafák, který mi našeptává, že to bylo jinak.“

„Houby raťafák! Brouka do hlavy ti nasadily bajky nějakých uklízeček. Tu historku o Sovové a klíči si ty baby vymyslely od a do zet, když popíjely kafe a neměly zrovna koho drbat. Máš nějaký důkaz?

Nemáš. Tak co?“

„Zrovna pro existenci klíče uklízečky Sovové existují nepřímé důkazy. Už si nevzpomínáš?“

„Na co, proboha?“ tvářil jsem se nedůvěřivě…

„Jakmile Sovovou předčasně propustili z vězení – zhoršila se zdravotně, šlo snad o nádor – začaly se prý na ústavech dít divné věci. Paní Gregorová není žádná hysterka, ani primitivní drbna a i ona říkala, že občas musel do budovy někdo v noci vniknout, protože se ráno na různých místech nacházely divné vzkazy. Jako třeba Byla jsem tady! M.S. nebo Blbečci, hledejte si mě! M.S“

Přikývl jsem: „O tom vím. To byla ale jenom sranda. MS jako Marie Sovová. Dělo se to před čtyřmi lety a dvě ty cedule jsem viděl na vlastní oči. Text byl na lepence nebo na výkresu napsaný pokaždé takovým krucánkovým písmem. A viselo to vždycky na tabuli v některé z poslucháren nebo na nástěnce na chodbě. Bylo jasné, že si z nás všech střílí nějaký žertéř.“

„To si myslíš ty.“

„Sovová tou dobou přece už dávno žila v Brně. A byla nemocná.“

„Brno není na konci světa.“

„Není, ale tehdejší vedení fakulty nad tím nakonec taky mávlo rukou. Čekali, co se z toho vyvrbí a tajemný fantom toho pak nechal sám.“

„To, co říkáš, je určitě pravda, ale jaksi pořád to nevyvrací možnost, že existuje klíč navíc a že si s ním teď po letech odemkl Rouskův vrah,“ zopakoval mi Fára už bůhví po kolikáté svoji fixní ideu.

„Vašku, už kdysi na studentských večírcích, kam jsem býval pravidelně zván…“

„O tom nepochybuju, Milane,“ přerušil mě a v očích mu ironicky zablesklo, „tisíce děkovných dopisů, že ano…“

„Ale běž. Tak na těch večírcích se povídalo, že ty vzkazy psali a vyvěšovali sami studenti. Jen tak, z recese. Před odchodem z posluchárny připíchli na tabuli kus papíru, nebo spíš to provedli při odchodu z posledního praktika, které končilo večer. To už byla budova skoro prázdná, na chodbách se moc nesvítilo, tak jeden z nich zaskočil bleskově do posluchárny, na schodiště, nebo někam jinam a zanechal tam vzkaz od tajemné MS. Ceduli ráno objevila uklízečka, vzbouřila, koho potkala, a senzace byla na světě.“

Fára mávl rukou: „Stejně jako ty, můžu i já tvoji historku prohlásit za bajku.“

„Já bych to uzavřel jako sebevraždu a měl bych pokoj,“ ušklíbl jsem se.

„To nelze, dokud se pohybujeme jenom v říši hypotéz a možností,“ poučil mě. „Možnost, že existuje klíč navíc, má zatím stejný význam a váhu jako možnost, že ty tajemné vzkazy byly jenom recese, i jako třeba možnost, že jsi Rouska zapíchl ty, Milane.“

„I kdybych to udělal,“ odsekl jsem vztekle, „tak jen proto, že prašivé krysy je potřeba hubit. Deratizace je služba lidstvu.“

„Takže se přiznáváš?“ přerušil Fára zbytečné zaharašení mých emocí.

„Přiznávám, že jsem rád, že živý Rousek konečně zmizel z povrchu zemského. Ať už se o jeho likvidaci přičinil kdokoliv, já mu tleskám a jsem mu neskonale vděčný, že nás ostatní ušetřil té práce. Byly okamžiky, kdy jsem přestával věřit ve spravedlnost…“

„Ve spravedlnost nevěřím už dávno,“ přerušil mě Fára.

„Nemyslím tu pozemskou, lidskou, ale v to, čemu jsme si zvykli říkat boží mlýny. Teď už ale zase vím, že boží mlýny existují. Možná je jim akorát třeba pokaždé trochu pomoct…“

Zase mi skočil do řeči: „A jak moc jsi jim tentokrát pomohl ty?“

„Bojím se, že jsi nic nepochopil, Vašku. Už ti neřeknu ani slovo. Jestli chceš, tak mě zatkni. Ale pokud to nemáš v úmyslu, tak mi už dej pokoj.“ V mých slovech zase začala vibrovat narůstající zuřivost.

„Počkej, Milane. Přišel jsem v dobrém. Jako přítel. Pokaždé jak se teď potkáváme, slyším od tebe stále totéž. Chvalozpěv na boží mlýny. Ale pořád jenom tak obecně, jako bys ty sám v souboji Marold versus Rousek už dávno nebyl zaangažován, jako bys byl nějaký pánbůh nad vodami. Na nic si přede

mnou nehraj. Ty přece nejsi ve skutečnosti žádný bohorovný pozorovatel, který shora hodnotí to naše lidské hemžení. A v mých očích nevystačíš ani s tím, že se omezíš na to, abys mi popovídal o všem, co kdy mezi vámi bylo, a vždycky tak, abys mohl ukázat prstem na Rouska a jedním dechem ho obvinit ze všech možných špatností. Ty taky nejsi duše tak docela čistá, Milane.“

„To není nikdo.“

„Kdybych přistoupil na tvoji pozici, nemělo by smysl se bavit o žádném možném pachateli, protože Rousek byl zkrátka špatný člověk, vlastně spíš rovnou zločinec, kterého teď jenom stihl zasloužený

boží trest. Snažil jsem se to všechno pochopit a porozumět ti, ale pochop i ty, že mě pořád musí zajímat i to, jak zemřel. Jestli ho někdo v neděli večer zabil nebo nezabil, a taky třeba, co konkrétně jsi v neděli večer udělal nebo neudělal ty sám.“

„No comment.“

„Nešaškuj. Nic nenahrávám, nic nemíním protokolovat. Piju s tebou víno. Kdybych přišel se zatykačem a pouty v kapse, to bych dost dobře nemohl a hlavně nesměl s budoucím zadrženým popíjet. Tak si snad od tebe zasloužím trochu upřímnosti,“ zvýšil Fára hlas. I on vypadal najednou jako člověk, který se přemáhá, aby nevybuchl.

„Pověděl jsem, co vím. Možná až příliš otevřeně, řekl bych. Jaký ještě duševní striptýz ode mne čekáš?“

Fára se nadechl: „Striptýz ne, ale slovo chlapa. Ptám se mimo zápis. Zatím… Zabils Roberta Rouska?“

„Na tak debilní otázky ti dobrovolně neodpovím. Zatkni mě a zkus se mě zeptat ještě jednou u vás na fízlárně.“ Vysmál jsem se mu do očí.

„Tak pan docent celé roky nevystrčil nos z laboratoře, ale ví, co je fízlárna…“

„A pan major je celé roky u policie a pořád ještě neví, jaká mají podezřelí práva,“ kontroval jsem.

„Tak jinak,“ řekl Fára a postavil se. „Vážený pane docente Marolde…“

„Nehraj mi tu divadýlko s vykáním, proboha,“ okřikl jsem ho.

Kupodivu mě poslechl a pokračoval úplně civilně: „Tak jinak. V neděli, kdy došlo k násilné smrti Roberta Rouska, tě viděli, jak jdeš v podvečer, něco před šestou hodinou, z hlavního náměstí směrem k fakultní nemocnici. Nebyl jsi tak docela sám. Přesněji řečeno, ani ne dvacet kroků před tebou šel stejným směrem i Rousek. Budeš možná tvrdit, že jsi o něm nevěděl. On o tobě nevěděl tedy skoro určitě. Ale svědkům každopádně připadalo, že ho stopuješ.“

„Mají fantazii, tví svědkové. Pokud tedy vůbec existují,“ utrousil jsem opovržlivě.

„To si piš, že existují! Rousek spěchal do svého ústavu. Prošli jste tedy kolem zadní brány nemocničního areálu a oba – Rousek první a ty za ním – jste se vydali do kopce k ústavům lékařské fakulty. Co mi k tomu řekneš?“

„Blahopřeji ti k fantazii tvé i tvých svědků… Myslíš, že jsme spolu po letech v družném hovoru vešli do budovy a já jsem očaroval Vieru Gregorovou tak, že si mě vůbec nevšimla a zaregistrovala jenom Rouska? No budiž. Pak jsme nejspíš zase ruku v ruce oba spolu došli až do jeho pracovny. Tam jsem si vypůjčil jeho dýku, kterou jindy otevíral dopisy. Probodl jsem ho, zkontroloval, jestli se moje mise zdařila, rozmazal jsem kapesníkem otisky na rukojeti dýky a pak jsem se hned stejnou cestou vrátil. Říkám to dobře?“

Fára pokrčil rameny a ani nehlesl.

„Protože – jak jsem tě už informoval – ovládám černou magii, vrátná si mě ani tentokrát vůbec nevšimla. Vyšel jsem ven a jako správný čaroděj jsem se definitivně rozplynul ve tmě a mlze.“

Pokoušel jsem se o ironický úšklebek, ale rty mi poškubávaly. Ironie se v mém slovním projevu očividně mísila s hněvem.

„Nikdo by neměl očekávat, že orgán činný v trestním řízení uvěří na něčí černou magii. Ani já v ni neuvěřím, i když jsem si přišel zatím jen tak popovídat. Ovšem popovídat cíleně. Příště už by tvůj rozhovor se mnou, nebo s někým jiným, mohl vypadat jinak. Proto si myslím, že je nejvyšší čas na upřímnost z tvé strany. Cos tam dělal? Myslím doopravdy.“ Fára se mi díval upřeně do očí.

„Podívej se, i kdybys měl pravdu – a já tvrdím, že ji nemáš – co by to dokazovalo? Nenechej se vysmát. Co by bylo špatného na tom, že se někdo byl v neděli k večeru na chvíli projít a že případně došel až někam k zadní bráně nemocničního areálu? Mohl se tam procházet kdokoliv, jen tak, bez cíle a jakéhokoliv úmyslu. Co z toho, jestli se tam v určitou dobu motal i Rousek?“

„Ale Milane…“

„Moment, ještě jsem neskončil. I kdybych tam tou dobou byl, i kdybych si nakrásně všiml i Rouska, co by to dokazovalo? Takže naposledy, stručně a jednoduše. To, co mi chceš přišít, je nesmysl. Žádný svědek na to, že jsem se tehdy v neděli večer vydal za Rouskem nahoru k ústavům, neexistuje.

Pravda je to, co ti říkám pořád. Že jsem Rouska v lásce neměl, ale neměl jsem v úmyslu mu fyzicky ublížit a ani jsem to neudělal.“

„To je všechno?“

„Ano, to je asi tak vše. Co mi na to řekneš, Vašku? Jako orgán činný v tom tvém řízení i jako člověk, který mě aspoň trošku zná? Bereš to? Věříš mi?“

„Upřímně?“

„Jak jinak.“

„Bojím se, že teď už ti věřit nemůžu.“

„Proč?“

„Protože jsem ti ještě neřekl zdaleka všechno. Policie už ví i to, že v pondělí po oné neděli ses před sedmou ráno zničehonic zase objevil na cestě, která vede od zadní brány nemocnice k budově ústavů. Proč asi?“

„Cože?“

„Nediv se, viděli tě. Tak raději mluv. A pravdu. Proč jsi tam vůbec byl? Cos tam dělal, když tvrdíš, že nemáš s kauzou Rousek vůbec nic společného? Zapírat nemá smysl, vidíš, že krok za krokem objevujeme nové a nové svědky.“

Fára mluvil už zase úplně klidně, ale jeho pohled nevěstil nic dobrého.

„Před sedmou ráno?“

„Ráno v pondělí okolo 6:55.“

„Nebyl jsem tam a pokud někdo tvrdí opak, měl buď vidiny, nebo ti lže,“ řekl jsem stejně klidným

hlasem jako on. Byl jsem na ten výkon pyšný. „Nebyla to náhodou ta hysterická uklízečka?“

„Byl to muž, dokonce s dlouholetou praxí u policie. Nespolupracuje s námi poprvé.“

Odkašlal jsem si, abych získal čas, a pak jsem řekl: „Naše rozhovory se točí v bludných kruzích. A vůbec. Co by to mělo společného s Rouskovou smrtí, i kdybych se v pondělí ráno doopravdy pohyboval někde v blízkosti ústavů? To už byl přece podle soudních lékařů Rousek dávno po smrti. A myslíš si – i kdybych nakrásně Rouska zabil – že jsem idiot, který by neměl pár hodin po činu nic lepšího na práci, než se motat poblíž místa vraždy? Máš na to určitě nějakou hypotézu. Co jsem tam podle tebe pohledával?“

„Kdybych to věděl, neptal bych se. Ale chceš-li slyšet hypotézu, tak jsi nejspíš právě z budovy ústavů odcházel. Myslím po dokonaném díle. Nevím, jak ses dostal v neděli dovnitř, ale zřejmě se ti už nepodařilo dostat nepozorovaně zpátky ven. Nezbylo ti tedy, než čekat, až vrátná ráno otevře ústavy všem zaměstnancům, studentům i návštěvníkům.“

„Máš vůbec představu, Vašku, jaký frmol bývá ráno v pracovní dny na cestě od nemocniční brány k ústavům? Kdybych těsně před sedmou odcházel z budovy hlavním vchodem, muselo by mě vidět moře lidí. Okolo šesté, když ho našli, byla v budově jenom vrátná a uklízečky, to jistě, ale na sedmou přichází i přijíždí spousta zaměstnanců. A pochopitelně i studentů. Tam se nikdo jen tak neschová. Pokud bych tam skutečně byl, měli byste nejmíň deset svědků lidí, kteří mě osobně znají, ne jedno pofidérní svědectví. Na chodníku i na silnici bývá tou dobou rušno. Tak ze mě nedělej vola, chodil jsem tou cestou každé ráno dvacet let,“ vybuchl jsem.

„Uklidni se, jsi vedle, kamaráde. Když je někde velký fofr, lidé si nestihnou všimnout spousty věcí, které by jim v klidnějším prostředí nikdy neunikly,“ namítl Fára.

„To pak můžeš potvrdit nebo vyvrátit, cokoliv si usmyslíš,“ řekl jsem opovržlivě.

„Nepodceňuj mě, Milane. Nemel pořád dokola, jak to tam vypadá v sedm, ale vezmi si čas o takovou zhruba hodinu dřív. Sám jsi mi před chvilkou řekl, že v tu dobu tam asi moc lidí nebylo. Je to tak. Kdo byl venku poblíž budovy, nevím, ale uvnitř byla jenom vrátná Gregorová a uklízečka Veselá. Ta, která Rouska našla. Gregorová spěchala s Veselou k mrtvému zjistit, co a jak, a obě pak tam chvilku hysterčily a bědovaly. Když se zmátořily, Gregorová zavolala k nám. A právě tehdy, v době mezi nálezem těla a telefonátem, jsi ty nebo kdokoliv jiný mohl mít šanci nepozorovaně zmizet.“

„Nerozumím.“

„Přibližně mezi 6.05 až 6.20, ještě před příjezdem policie, mohl pachatel, který se mezitím schoval třeba na záchodě v předsálí některé z poslucháren, klidně a nikým nepozorován projít vestibulem, odemknout si hlavní vchod – ať už tím legendárním klíčem nebo jiným – projít ven a zase za sebou zamknout. Stačilo využít toho, že Gregorová s uklízečkou zůstaly poměrně dlouho v prostorách ústavu patologické fyziologie. Když se obě ženy potom vrátily na vrátnici, aby vyhlížely policejní auto, musel být už pachatel pryč.“

„Nemůžu vyloučit, že to nějak podobně někdo provedl, ale moc tomu nevěřím,“ ušklíbl jsem se.

„Mám dvě připomínky. První: musím pořád trvat na tom, že jsem to nebyl já. A druhou: kdybych to já byl, dostal bych se tak ven už dávno před půl sedmou. Tvůj údajný svědek mě měl vidět ale až v 6.55. Kde jsem potom – já vrah – trávil čas zhruba mezi 6.20 a 6.55? Stál jsem snad před budovou jako tvrdé Y? To asi sotva. Tak kde jsem byl? Na co jsem čekal? Logicky bych měl být snad už dávno za horama, ne?“

„Mohl jsi mít milion důvodů se někam schovat. Třeba za budovu. Mohls někoho zahlédnout venku, nebo jsi viděl přes prosklený vchod, že se vrátná už vrátila do své kukaně a mohla by tě zpozorovat oknem, co já vím… Schoval ses tedy a vyšel jsi z úkrytu, až ses domníval, že se v ranním ruchu a provozu před budovou ztratíš, že budeš nenápadný.“

„I kdyby to někdo udělal do písmene tak, jak říkáš, já jsem to nebyl. Nezabil jsem ho, ani jsem nešel po cestě od budovy k bráně… V pondělí ráno jsem byl doma a k nemocnici a ústavům jsem se vůbec nepřiblížil,“ trval jsem tvrdohlavě na svém.

„Jak myslíš, Milane. Nechtěl jsem v tvém případě postupovat jako tupý policajt, mám slabost pro psychologii a vůbec pro lidi. Tedy přinejmenším pro některé… Teď jsem ale svoje možnosti už vyčerpal. Řekl sis o to sám. Od tohoto okamžiku s tebou bude jednáno jako s každým jiným smrtelníkem, o kterém můžeme důvodně předpokládat, že by s tím mohl mít něco společného.“

„Nebojím se,“ zahučel jsem.

„O to nejde. Přijde den, kdy pochopíš, že je v tvém zájmu, abys nám už konečně pověděl úplně všechno, co víš. I to, co se třeba jenom domníváš. A pokud to neuděláš, buď klidný, že si to časem zase zjistíme sami. Ale to si už budeme povídat někde úplně jinde.“ Fárův hlas zazněl najednou jinak, měl zničehonic jakoby kovový tón. Poprvé se mnou mluvil jako „orgán“.

Přiznám se, že jsem se ho začal bát. Poprvé od okamžiku, kdy jsme se po letech setkali. Co jsem mu ale měl říct? Lhát, vymýšlet si, zapřísahat ho? Cokoliv než opovržlivé mlčení bylo pod moji důstojnost.

Vydal jsem jenom nejasný zvuk, takové to: „Csss…“

Fára po celou dobu nade mnou stál. Pak vykročil ke dveřím. Beze slova.

„Ty mě nesebereš?“ zeptal jsem se udiveně.

Co se děje? Napřed měl tolik řečí a teď najednou nic? Nezadrží mě, nepředvede mě „k podání vysvětlení“?

„Zatím ne,“ odpověděl mi stručně. „Možná se toho pověření vyšetřováním v tomto případě nakonec přece jen vzdám,“ dodal bez souvislosti.

Nebo v tom naopak souvislost byla? Protože budu formálně obviněn z vraždy nebo zabití, starý známý se kvůli možné podjatosti vzdá vyšetřování?

„Jsem teda volný?“ ujišťoval jsem se.

„Jak se to vezme. Zatím si můžeš dělat, co ti libo. Jak to vypadá, v nejbližších hodinách asi nebudeš ani předveden, ani z ničeho obviněn. I když… Prostě důrazně ti doporučuji, abys zatím neopouštěl město a kromě nejnutnějších pochůzek ani svoje trvalé bydliště. Brzy se asi dovíš víc.“

Díval jsem se ze dveří obývacího pokoje, jak Vašek Fára svýma dlouhýma nohama rázuje chodbou až k domovním dveřím. Prošel jimi, zabouchl a za chvilku bylo slyšet nastartování motoru jeho služebního auta. Odjel…

Jsem sice volný, ale jinak jsem v pěkné bryndě. A začal jsem se v duchu obviňovat, že jsem byl v

hovorech s šéfem mordparty občas asi zbytečně upřímný. Jako nějaký jeliman. Všechno chce přece aspoň trochu strategie a taktiky. Jak mi to tehdy dávno citoval z Písma svatého Rousek? „Buďte mírní jako holubice a lstiví jako hadi.“ Toho ses měl držet, ty starý troubo.

Díl druhý

RAMENO

SLEPÉ SPRAVEDLNOSTI

Vypráví major JUDr. Václav Fára, kriminalista, šéf mordparty

1.

Pravda – o které mnozí stále bláhové věří, že vždycky nakonec vítězí – nebo možná spíš podstata věcí vyjde obvykle najevo až tehdy, když se na tutéž věc, člověka nebo jeho čin podíváme pro jednou úplně jinak než dosud, i než všichni ostatní okolo nás. Platí to nejen v každodenním životě kteréhokoliv občana od metaře po ministra, ale – a řekl bych dokonce, že především – v mém povolání. Jsem policajt, jak už víte. Takový ten, co chodí v civilu a vyšetřuje vraždy.

Vystudoval jsem právnickou fakultu a absolvoval řadu speciálních kurzů. Kriminologie a kriminalistika jsou dnes náročné discipliny, míchá se v nich teorie s praxí a jako celek je určitě neovládá nikdo. I policie, která jejich poznatky využívá a aplikuje, pracuje dnes se specialisty. „Ten umí to a ten zas tohle…“ Jenom my, co vedeme vyšetřování a zodpovídáme za jeho výsledek, dobře víme, jak je někdy potřeba se naopak trošku abstrahovat od „vědy“ a podívat se na ten který případ z

„jiného úhlu“.

Něco se prostě nedá nabiflovat z knih. Vyšetřování násilných trestných činů vyžaduje instinkt i zkušenost. Na oboje je každá věda krátká. Pochopitelně se dopouštíme i chyb. Náš instinkt někdy zklame a zkušenosti připouštěj í více výkladů. Ale my jsme jako doktoři. I ti musí léčit, i když zrovna nevědí jak. Ale dosti úvah, rozhodl jsem se vypovědět všechno, co vím a co si – s pomocí instinktu a zkušenosti, ha-ha – domýšlím o okolnostech smrti profesora Roberta Rouska, děkana lékařské fakulty v Hradci.

Připadá mi, že se extra představovat nemusím, že toho o mně už víte docela dost. Tak jenom stručně.

Nejsem starý Hradečák jako Marold, přistěhoval jsem se s rodiči a dvěma bráchy coby malý školák ze Strážnice, hlavního města slováckého folklóru. Ale podobně jako Marold, ani já nejsem žádné dítko prominentů. Pro Hradečáky jsem už dlouho „ten Vašek Fára z činžáku za rohem hlavního náměstí, co to u policie zatím dotáhl jenom na majora“.

Zakotvil jsem sice u kriminálky, ale jsem řádný „doktor obojího práva“. Moji nadřízení, ředitel a jeho

zástupce, mají pražskou akademii. Zdůrazňuji to, protože na jejich narážky na „teoretiky z civilu“ jsem už docela alergický. Myslím, že v hloubi duše mají ale spíš mindrák. Právnická fakulta v Brně je přece jenom učiliště jiného kalibru než jejich policejní akademie, která – podle toho, co jsem slyšel – nemá daleko ke svému pravzoru z toho televizního seriálu.

Tak to vidíte. Ani jsme ještě pořádně nezačali a už propíráme policajtské mindráky. Ne že bych nebyl policajtem rád, nestydím se za to, ale taky moc dobře vím, kde se berou všechny ty vtipy. Na rozdíl od veřejnosti si nemyslím, že by policisté byli na tom „přes bednu“ nějak hůř než lidé jiných profesí. Potkal jsem už nejen hlupáky ze stavebnictví a od technických služeb, ale i notně tupé učitele, ba i lékaře. A naopak si třeba vzpomínám na jednoho nadprůměrně inteligentního popeláře, který byl navíc fotograf od boha. Policisté jsou úplně stejní jako ti druzí, je na ně akorát nějak víc vidět.

Ale zpět ke mně a k našemu příběhu. Nějaký čas už šéfuju hradecké mordpartě. Není to žádná oslnivá kariéra, vždyť mi bude zanedlouho padesát, to jiní jsou už plukovníky a generály, náměstky ministra anebo policejními prezidenty. Já jsem jenom takové malé kolečko v mašinérii, za hranicemi města se o mně moc neví. Ale pár gaunerů jsem už potkal a taky zatkl a usvědčil. Nejsem už naivní ani trochu a myslím, že si dovedu věci srovnat v hlavě.

A hlavně – nikdy jsem nevzal úplatek a nikdy jsem se nenechal nikým zmanipulovat. A ne že by někteří mocní a ti, co sedí bezprostředně nade mnou, nechtěli. Ničeho jsem svou tvrdohlavostí nedosáhl, svět se točí pořád stejně. Ale můžu se každému podívat do očí. A pokud jsem se někdy nezachoval tak úplně, jak mi kázaly vyhlášky, zákony a naše řády, bylo to proto, že mi moje svědomí kázalo jinak. Myslete si o tom, co chcete. Vyhlášky a zákony nejsou přece od Boha, jsou jenom nedokonalým dílem nedokonalých (slabé slovo, koukněte, kdo všechno sedí v parlamentu a ve vládě!) lidí.

Ale navrhuji, abychom nechali planého teoretizování a zbytečných řečí a abychom – stejně jako v první části příběhu vypravěč Milan Marold – i my teď spolu vstoupili rovnou do děje, který se pokusím vyprávět pro změnu já sám…

Už na závěr svého prvního rozhovoru u něj doma, jsem se s Maroldem loučil se smíšenými pocity. Choval se jako člověk, který mi něco podstatného tají. Na to máme my policajti nos.

Odjížděl jsem z jeho domku a hlavou mi běželo všechno, co se stalo v několika posledních hodinách. Vrátná zavolala brzy ráno policii, že uklízečka objevila mrtvé tělo děkana fakulty. Ležel na podlaze ve své pracovně. Budova ústavů se přitom už několik let zamyká. V pracovní dny jen na noc, ale o víkendech je možné se dovnitř dostat jenom s pomocí služby na vrátnici. Člověk zazvoní a paní

vrátná otevře. Tedy pokud toho zvonícího, kterého vidí skrz sklo, zná.

Kdyby se jí někdo snad jevil podezřele, musí volat číslo, které jí visí nad stolem. Abyste nemysleli, ona v tom případě nevolá na policii. Telefonuje těm šaškům ze soukromé bezpečnostní agentury Zorro, kteří jsou na to celí žhaví. Chodí areálem nemocnice důležitě křížem krážem ve svých

svérázných uniformách (kterými málem konkurují Hradní stráži) vždycky po dvou a vždycky se psem. Za jakýkoliv zásah mají prémie, tak se tedy snaží zasahovat co nejvíc.

První dvě vyslechnuté osoby – uklízečka Květa Veselá a vrátná Viera Gregorová – nám kromě základních fakt a takových těch obvyklých citovek, když náhle umře někdo, koho člověk zná, neřekly nic pozoruhodného. Co jsem ale taky od nich mohl čekat?

Málem už padesátnice Veselá bydlí odmala v nedaleké venkovské obci, odkud už víc než patnáct

roků denně dojíždí do budovy ústavů. Má doma manžela elektrikáře, tři děcka a velikou zahradu, spíš

záhumenek. Je to prostá osoba, ví jen tolik, že „pan děkan byl na fakultě vždycky nejvyšší pán a já už jich tady zažila“ a že „pan profesor Rousek nás obyčejné zaměstnance v provozu nikdy zbytečně nebuzeroval“.

Jeho smrt ji šokovala, nebo spíš to byl nečekaný nález jeho mrtvoly, ale bylo vidět, že pro ni osobně to zase žádná extra tragédie není. Jeden děkan odešel, brzy přijde jiný. Tak co. Ona bude mít pořád na starosti ty stejné podlahy a přeplněné odpadkové koše.

Viera Gregorová, 41 roků, slovenské národnosti, působí na škole jenom něco málo přes čtyři roky, když se po rozvodu přistěhovala k nám do města. Bydlí v paneláku na sídlišti s jedinou dcerou, ve které se vidí.

Děkana měla docela ráda, občas s ní zahovořil o počasí a podobně. Jinak o něm ale nic neví. Vlastně o nikom z fakulty, stará se jenom o svoje povinnosti vrátné a když má padla, rychle spěchá do veterinární nemocnice na opačném konci města, kde má další, poměrně zajímavě placený úvazek.

„Pane majore,“ řekla mi upřímně, „mám tolik starostí s holkou, že se nestihnu starat ještě o ty všechny docenty a profesory tady. Nevím, kdo koho měl nebo neměl rád. Akorát vím, že sú to tiež len ludia… Promiňte, pořád mluvím tak Československy.“

„To mi vadí ze všeho nejmíň, paní Gregorová,“ odtušil jsem. „Pokud jste si něčeho důležitého všimla, budeme vám vděční, když nám o tom povíte třeba turecky…“

Byl jsem se svými úvahami a pátráním pořád tam, kde jsem byl na úplném začátku. Jaký plyne předběžný závěr z toho, co mi pověděly ty dvě přímé svědkyně, ptal jsem se sám sebe. Prakticky žádný. Obě ženy mluví zřejmě pravdu, ale ani jedna vlastně nic moc neví a sotva se od nich kdy dovíme něco víc.

A připadalo mi, že od ostatních jakbysmet. Nepřeháním. První dojem z hovorů se zaměstnanci byl dosti tristní. Že by to mohla být vražda? Asi ano, ale co na to říct? Všichni zaměstnanci víceméně krčili rameny. O motivu nechtěl nikdo spekulovat.

Až na opakovaný přímý dotaz několikrát padla jména tří údajných Rouskových nepřátel. Student Langr, psycholog Šibl a docent Marold. Alibi všech tří pochopitelně prověříme, jak ale by se mohl kdokoliv z nich nebo někdo jiný dostat dovnitř, je ve hvězdách. Že by s někým z nich byla třeba smluvena vrátná, mi připadalo naprosto absurdní. Té, jak se shodovali úplně všichni, nezáleží na nikom kromě dcery Ilony.

Náš doktor i soudní lékaři ze špitálu se taky vyznamenali. Mluvili jako bájná delfská věštírna:

„Překročíš-li řeku, zničíš velkou říši.“ Akorát nebylo jasné, jestli říši cizí nebo tu vlastní…

„Vypadá to na vraždu, ale ani sebevraždu nelze vyloučit na sto procent.“

Ani expert na bodné, sečné a řezné rány mě nepotěšil. Co si mám počít s náčrtky silových vektorů i úhlu, pod nímž byla vedena smrtící rána, a s bláboly, jak asi došlo k převrhnutí poměrně stabilní kancelářské židle…? Bylo to jenom mnoho slov o ničem, všechno v obalu odbornické hantýrky, ale nula od nuly pošla.

Co si má potom počít člověk, který to má tady na povel, tedy moje maličkost? Bez ohledu na teoretizování našich slovutných odborníků, i bez ohledu na hlas lidu, musím zkrátka potvrdit nebo vyloučit vraždu. A teprve pokud ji se vším všudy vyloučím, nezbude mi, než to nějak navléct na

suicidium. Tak to chodí. Ovšem když jsou indicie tak neurčitě rozpačité, na základě čeho mám rozhodnout, jestli o vraždu šlo nebo nešlo?

V postgraduálu mi vtloukali do hlavy, že když nezachytím stopu, která by se zdála vést k pachateli, musím na to oklikou. To znamená, že se zaměřím na objasnění motivu spáchaného činu.

Pravděpodobný motiv pak zpětně ukáže na pravděpodobného pachatele. Ale měl v tomto případě vůbec někdo nějaký hodnověrný motiv? Byl jsem v akci sotva pár hodin, ale už jsem měl své pochybnosti o dvou z těch tří jmen.

Medik Langr je nejspíš jenom flink a žvanil, žádný vrah, a klinický psycholog PhDr. Hynek Šibl, PhD. bude asi úplně obyčejný cvok. Blázny se ostatně hemží každá vysoká škola. Jediným vážným aspirantem na statut pachatele vraždy je podle mě ten docent Marold.

Už to jméno mě okamžitě zarazilo. Můj bratr Jindřich, starší o deset roků, měl spolužáka toho příjmení. Bydleli hned vedle nás. Byl jsem ještě poměrně malý, ale Marolda jsem registroval. Proto jsem si ho teď okamžitě oťukl v počítači a když jsem se za ním vzápětí vydal, bylo mi už dávno jasné, že je to on. Všechno sedělo, i místo a rok narození, dosažené vzdělání a vykonávaná profese…

Brácha o něm mluvíval vždycky jako o fajn klukovi a kámošovi. Ale co s tím? Uplynul mezitím celý věk, za dva roky bude našemu Jindrovi i Milanu Maroldovi už šedesát a já jsem s ním do dnešního dne nemluvil dobrých třicet let. Nanejvýš jsem ho párkrát někde zdálky zahlédl. Žijeme v jednom městě, ale nemáme na sebe štěstí. Teď s ním promluvit naopak musím. A nemůžu vědět, jestli „fajn kluk“ zůstal i po třiceti letech fajn klukem…

O tom, jak se lidé mění, bych mohl psát romány. Začalo to hned po promoci, kdy jsem to po roční vojně podepsal policii, tehdy tedy ještě Bezpečnosti. Nastoupil jsem v Praze a tam jsem se taky oženil. Stal jsem se kriminalistou, splnil jsem si naivní pubertální sen.

Vrahem v mé vůbec první kauze byl ovšem milovaný vnuk, který kladivem ubil milovanou babičku, která ho vychovala. To byl šok. A od toho prvního případu jsem velice brzy dostal možnost vidět snad všechno, co se dá na této zemi vidět. Hrabal jsem se ve všech nejhnusnějších sračkách, ve kterých se lze hrabat, poznal jsem temná zákoutí duše, vím, kde se berou a k čemu vedou všelijaké úchylnosti a závisti i nenávisti, co umí sex a touha po penězích nebo po moci.

Pokoušel jsem se od zaměstnanců fakulty dovědět o Maroldovi co nejvíc.

„Marold? Byl chytrý a pracovitý, to mu nikdo nebere. To tady víme všichni, co ho pamatujeme. Myslím učitelé, kterým je mezi padesáti a šedesáti, ti mladí vědí už houby… Ale my staří víme i to, že v jádru byl Marold stejně ctižádostivý jako Rousek. A když už se ptáte tak přímočaře, odpovím vám na rovinu. Marold určitě měl k vraždě jasný motiv. Je ovšem otázka, jak by to provedl. Tedy jak by se mohl nepozorovaně dostat dovnitř do budovy…“ rozpovídal se ráno starý asistent z biofyziky.

„Proč by ho ale zabíjel až teď, když už zde nepracuje?“ namítl jsem.

„Protože kdyby ho zapíchl před třemi lety, měli byste ho ještě tentýž den. Každému by to bylo jasné. Teď je už Marold tak trochu mimo hru.“

Pořád jsem to ale nějak nebral: „Počkejte, všichni mi tady taky tvrdí, že Marold po odchodu z fakulty zbohatl. Mohl se tedy vykašlat na všechny Rousky i na celé vaše slavné doktorské učiliště. Stal se svobodným člověkem, žil si po svém. Proč by sypal sůl do staré rány? A hlavně proč by tak strašně riskoval?“

„Protože ho Rousek smrtelně urazil. Marold není žádný dobráček, který vám nastaví i druhou tvář, jak se píše v bibli. On ty roky ponížení Rouskovi určitě nezapomněl. Nikomu nechci ublížit, ani se nikoho nezastávám. Rousek měl toho na triku víc než dost, nebyl žádný andílek. Ale z Marolda, pane majore, z toho šel někdy přímo strach. Nevyjadřoval se, jenom poslouchal, ale když výjimečně o Rouskovi promluvil, bylo každému jasné, že mu přeje jenom to nejhorší.“

„Nepřeháníte?“

„Ani ne. Sledoval jsem ty dva zblízka celé roky. A kolikrát jsem se bál, jak to mezi nimi jednou asi skončí. Pak Marold odešel z fakulty a zdálo se, že rivalita dvou kohoutů na jednom smetišti se vyřešila. A vidíte, kdo ví, jak to nakonec bylo… Říkám vám, že jestli je tu někdo, kdo by Rouska odpravil úplně chladnokrevně, tak jako zašlapujeme obtížný hmyz, tak to je Milan Marold,“ trval prošedivělý biofyzik na svém.

A co s tím teď mám dělat já? Brát v potaz hlas lidu můžu a musím, ale je třeba slyšet i druhou stranu. Musel jsem Marolda navštívit a pokusit se udělat si obrázek sám.

Ale docent – podle svých bývalých kolegů „chytrý a pracovitý“ – mi napoprvé tedy moc nepomohl. Nepomohl mi ani tím, co mi neřekl. Měl jsem z něho smíšené pocity, i když nebyl nesympatický, spíš naopak. Cítil jsem z něj vrozený intelekt i získané vědomosti a zkušenosti, vzbuzoval zkrátka docela respekt. Navíc byl i přátelský, přijal mě úplně samozřejmě jako bráchu svého kamaráda z dětství, i když se mnou tehdy přes bariéru deseti roků jako rovnocenný partner dost dobře komunikovat nemohl. Nebo spíš já s ním.

Už na prahu žertoval o tom, kdo komu chodí na vlasy. Jako by k němu nepřicházel policista, ale spíš jako bychom oba byli na nějakém srazu abiturientů a rozjařené srovnávali své řídnoucí kštice. A brzo mě doslova vytočil. Když jsem mu řekl na rovinu, proč přicházím, ani nemrkl. Reagoval jako absolutní cynik. Jakmile jsem vyjádřil názor, že šlo nejspíš o vraždu, bez všech skrupulí se přiznal, že ji v tom případě schvaluje a že ji považuje za „deratizaci“.

Umřel přece jeho kolega a vrstevník. Bylo to i pro policajta silné kafe… Ale Marold kašlal na jakoukoliv pietu a netajil se dobrou náladou. Choval je jako pozorný hostitel, který je mi ochoten ve všem vyhovět, bude-li to v jeho silách. Jako každý dobrý učitel byl i trošku komediant. Dával mi okázale najevo, že je upřímnost sama, nic mi netají, ani tajit nemíní. To ale trošku přepískl, na to mám radary.

„Lhal bych, kdybych řekl, že mi bude chybět,“ pokračoval vesele, když jsme se usadili v jeho obývacím pokoji.

Jeho vztah k zemřelému, kterým se netajil, byl z hlediska elementárních společenských zvyklostí hodně zarážející. Jakmile padlo jméno Rousek, rolí chlapa s nadhledem okamžitě pohrdl. Já jsem byl naopak zvyklý, že když český intelektuál nenávidí jiného českého intelektuála, ani za nic to nechce dát najevo. Přetvařuje se, o nenáviděném nepříteli mluví s uznáním, často ho dokonce zahrnuje chválou. Ne tak Marold.

„Chceš vědět, jaký doopravdy byl? Nadprůměrný ne, ale ani neschopný. To spíš schopný všeho.“

Maroldova averze k zemřelému by zaujala každého, kdo by byl na mém místě, ne tak policejního důstojníka. Tolik despektu, hnusu a pohrdání, které uměl zkoncentrovat do jedné věty, ba jediného slova, pohledu, gesta, to se musí vidět a slyšet, aby člověk pochopil míru jeho nenávisti.

„Napřed zbohatnu a pak si zatančím na tvém hrobě,“ citoval údajná vlastní slova, jimiž se před třemi lety s Rouskem rozloučil.

Paranoidně myslícímu policajtovi by to mohlo znít až jako předehra pachatelova přiznání. A i leckterý povrchní psychoanalytik by hned zbystřil. Proč by jinak mluvil o hrobě? Nepodřekl se? Neloučil se s Rouskem tehdy podvědomě už s vidmou, že se jednoho dne přičiní o jeho smrt?

I když asi Marold nebude žádné ořezávátko, ten se jen tak „nepodřekne“. Ví, co dělá. Když se rozhodne pro otevřenost, nebude mít zábrany a všichni budou hned vědět, na čem jsou. Pokud ho ale napadne, že nás bude vodit za nos, dá nám fušku mu to dokázat.

„Rozumím. Pokud to nebyla sebevražda, má ho někdo na triku,“ přikyvoval. „Co chceš ale slyšet ode mne? Že jako já…? Ho-hóó… Každopádně chovám k pachateli nemalé sympatie, ale musím ti opakovat, že ten bohulibý čin zvládl bez mé osobní asistence.“

Snad ho cituji přesně. Žádné náznaky ani podřeknutí, ale jednoznačná slova. V nich už nezazněl ani stín možnosti nějakého přiznání, ale pouze jeho pravý opak. On nic, on muzikant, akorát je tedy rád, že Rousek už není.

A proč se z toho těší, mi pak velice názorně objasnil. Každému musela stačit už jeho první historka. O krásné spolužačce z gymnázia a o tom Mirkovi Horovi a jak se tehdy vybarvil Rousek. Mluvil přesvědčivě, věřil jsem mu každé slovo.

O průšvihu s veršovánkou z letáku jsem už před lety slyšel něco od bratra. Marold mi teď jenom oživil paměť.

Moment, Hora… Napadlo mě, že se musím pozeptat, co se vlastně stalo s Mirkem Horou. Mí důstojníci, jak jim říkám po vzoru knižního kapitána Exnera, mi ho budou muset rychle proklepnout. Hora, který kvůli Rouskovi musel do dolů, ten by měl přece docela pěkný motiv. Tedy pokud věříme na to, že si Češi rádi hrají na hraběte Monte Christo. A tím zrovna si zase nejsem tak jistý. A zvlášť po tolika letech… Ale zapátrat musím. Jeden dost dobře neví, jak nějakou křivdu ve své duši nakonec konkrétně zpracuje ten a jak onen.

„Už o něm něco málo víme,“ hlásila mi ještě téhož dne před koncem naší oficiální pracovní doby služba na oddělení.

Dnes se to těm mladým klukům pátrá… Nažhavili počítače a telefony a prověřili mi obratem skoro celý životaběh Miroslava Hory. Mě ale zajímala jenom ta jeho část, kdy musel odejít z našeho města na brigádu do Ostravy. V bodech mi to nadatlovali do počítače a „přeposlali“ do mého notebooku a nebylo to věru radostné čtení.

Každopádně to nebylo „něco málo“, jak říkal službu konající hoch, zjistili toho o Miroslavu Horovi docela dost. Úřední fakta i nezaručené ústní informace, jak už to tak bývá, ale přebral jsem si to rychle. Navíc jsem něco už přece věděl.

Brigádník na jednom dole ostravsko-karvinského hnědouhelného revíru prodělal zával a díky nevalné péči ošetřujícího lékaře si ze zranění nohy odnesl doživotní omezení její hybnosti. Se svojí ještě napůl dětskou láskou Hanou Novotnou se rozešel, protože si s ní jednak rozuměl stále míň, jednak se v Ostravě sblížil s jistou slečnu Bugárovou. A protože s ním byla ta děva těhotná, nezbývalo mu, než si ji vzít. Na šachtě zůstal i po narození dítěte, dostali byt na sídlišti v Porubě a žili jako jiné hornické domácnosti.

„Podařilo se mu formou večerního studia dokončit gymnázium a hlásil se pak i na vysokou školu. Ale neúspěšně,“ referoval mi pak ještě ústně poručík Vlk, co mu právě ostravští kolegové vyštrachali pomocí nějakého známého známých někde v archivu ekonomické fakulty Vysoké školy báňské a hutní, která si teď říká Technická univerzita.

„Neudělal přijímačky,“ přikývl jsem, jako že si umím představit, jak to bylo.

Havíř se ženou a děckem neměl určitě zrovna ideální podmínky k přípravě na přijímací zkoušku. Jak člověk jednou vypadne ze školy, vrací se tam velice obtížně. A pokud nemá plnou podporu rodiny, nezvládne to, i kdyby se rozkrájel.

„Právě že přijímačky udělal,“ odporoval mi Vlk. „Podle materiálů, dochovaných na té fakultě, údajně vědomostním požadavkům přijímacího řízení vyhověl. Z toho, co se v jeho složce zachovalo, vyčetli, že nakonec propadl kádrovým sítem.“

„Oni tam pořád mají jeho složku?“ žasl jsem.

„Taky jsem se divil. Po revoluci zakázal nový rektor jakékoliv skartace dokumentů z archivu. Kvůli rehabilitacím. Díky tomu je Horův spis dodnes k dispozici.“

„To znamená, že mu zase spočítali tu aférku s básničkou z letáku,“ povzdechl jsem si. „A víckrát přijímačky nezkusil?“

„Podle jejich záznamů ne. Možná někde jinde… Ale zůstal horníkem. To už víme z místa jeho posledního bydliště. Hoši z okrsku ho kdysi museli znát docela dobře, když se na něho jeden ze starých četníků pořád ještě pamatuje.“

„A co konkrétně si pamatuje?“

„Že Hora začal pít a rozvedl se. Zemřel prý už před lety. Ještě mu nebylo ani čtyřicet.“

„Měl zase úraz,“ napadlo mě.

„Jak se to vezme,“ řekl Vlk. „Na ubytovně Dolu československo-sovětského přátelství se v opilosti udusil zvratky.“

Tudíž bylo konečně aspoň něco jasné. Mirek Hora Rouska určitě nezamordoval. Vzdor tomuto zatím jedinému pevnému bodu jsem ale pořád nevěděl, jak dál. Moji parťáci se vyptávali kdekoho, koneckonců já taky, ale výsledky byly chudičké. Člověk ovšem nemůže počítat s tím, že se mu případ vyřeší za dva dny. Nemá smysl se zaměřovat jenom na první jména, která padnou.

Všechno to mohlo být přece jinak. Zaprvé: Děkan Rousek se nakonec mohl zabít sám, znalci to úplně nevyloučili. A zadruhé: Připustíme-li, že mohl do budovy a pak i do jeho pracovny v neděli vniknout pachatel, pak tímto pachatelem mohl být kdokoliv. Tedy i člověk, o jehož existenci ještě vůbec nevíme. S tím jsem už měl jistou zkušenost.

„Záhada zamčeného pokoje“ je sice oblíbená kratochvíle pisálků detektivek, ale nikde není psáno, že se něco podobného někdy nepřihodí v reálném životě. Bylo tomu tak i před lety, když v našem městě jistý Valenta, ředitel fotografického učiliště, za zvláštních okolností havaroval na motorce. Stalo se to sice venku pod širým nebem, a přece se to „záhadě zamčeného pokoje“ velice podobalo…

Hlavou mi běžely vzpomínky na kauzu, kterou mi v Hradci svěřili, když jsem se tady objevil po letech už jako zralý muž – kriminalista. Tedy když Pražáci konečně vyhověli mé opakované žádosti o přeložení do rodného města.

Kdykoliv si vzpomenu na okolnosti té podivné dávné nehody, mám pocit, jako by se to všechno odehrálo včera. A teď najednou cítím, že by se něco v principu podobného mohlo dokonce opakovat. To jsou ty moje „instinkty a zkušenosti“… Pochopitelně mi teď s odstupem času nejde jenom o možné paralely smrtelné nehody ředitele učiliště fotografů se smrtí děkana lékařské fakulty, ale taky a možná především poučení, které pro mne osobně ze staršího z obou případů vyplývá.

To, co se mi tehdy stalo, se prostě opakovat nesmí. Selhal jsem, to neokecám. Ale zapřísahal jsem se, že poprvé a naposledy.

Přitom to začalo tak nevinně. Nachomýtl jsem se ke zdánlivé banalitě a neuvěřil jsem, že věci jsou skutečně tak jednoduché a banální, jak se jevily všem okolo. To bylo moje plus. Ukázalo se totiž, že můj instinkt nebyl tak docela vedle. Šel jsem pak ve své iniciativě ještě dál a již uzavřený případ jsem ve svém volném čase vyřešil.

Podtrhuji, že jsem kauzu vyřešil úplně jinak, než zněl oficiální závěr vyšetřování. Z nehody se stala vražda, nebo přinejmenším zabití. Moje iniciativa mohla být hodna chvály. Dal jsem na svoje mimosmyslové radary a byl jsem už natolik zkušeným psychologem, abych uměl správně vyhodnotit mezilidské vztahy. I když – upřímně řečeno – mi trochu pomohla náhoda.

Ale pak jsem to – sebekriticky přiznávám – podělal. Totálně. Když už jsem konečně věděl kdo i proč, tak jsem selhal.

Naštěstí se to nikdy nikdo nedověděl. Kdyby to vyšlo najevo, dopadlo by to se mnou všelijak. Byl bych ztělesněním ostudy policie. Proto si teď s tím nešťastným děkanem Rouskem musím dát setsakra majzla, opakoval jsem si.

2.

Čtenáře hradeckých reálií neznalé musím stručně uvést do situace. Opakovaně už dřív padla zmínka o tom, že Fakultní nemocnici v Hradci tvoří pavilony zbudované ve svahu, na jehož vrcholku stojí mohutná budova ústavů. To si umí představit asi každý. Ale teď pozor. Pokračujeme-li od této dominanty směrem ven z města tak, že zhruba kopírujeme hřeben svahu, asi po dvou stovkách metrů narazíme těsně pod oním hřebenem na sídlo další instituce.

Tvoří jej vlastně jedna – ve srovnání s mohutným blokem ústavů mnohem menší – patrová budova a nízký přízemní přístavek. V patrové budově donedávna sídlilo fotografické učiliště, v přístavku jídelna pro učně, učitele a pomocný personál. Jinak lze říci, že učiliště poskytovalo kvalifikaci na úrovni učebního oboru s maturitou a mělo tehdy široko daleko velice dobrou pověst.

Jednoho dne – na sto procent to bylo v úterý – před polednem, vzpomínám si úplně přesně i na to, že to bylo koncem měsíce května, třicátého nebo jednatřicátého, mě můj „milovaný přímý nadřízený“ poslal právě tam. Kousek za oběma objekty – vlastním učilištěm a školní jídelnou – totiž havaroval na malém motocyklu značky Pionýr ředitel učiliště Valenta. A na následky přitom utrpěných zranění na místě zemřel.

O cizím zavinění se neuvažovalo, ale i tak na místo okamžitě musel naklusat nejen zkušený dopravák, ale i náš benjamínek, začínající podporučík Slanina. Když se dlouho nevracel, starej zneklidněl a poslal mě za ním. Abych prý zkontroloval, co se děje, a jestli nehodu řádně zdokumentoval.

Nebylo divu, že se můj drahý náčelník staral. Ředitel Valenta byl za oněch časů hodně politicky exponovaný a o jeho smrti „se bude nějaký čas mluvit“ a „určitě se budou o ni zajímat i na okrese“, jak mě poučil mezi řečí.

„Tak to bude nakonec spíš kauza pro Státní bezpečnost ne?“ ušklíbl jsem se.

„Drž zobák, mladej,“ sjel mě šéf a rozhlédl se chodbou jestli moje rouhání někdo neslyšel. „A chraň tě pámbu někde vyžvanit, co jsem ti říkal mezi čtyřma očima. Nechováme se nijak mimořádně, to si zapamatuj. Já přece dbám na to, abychom u nás vyšetřovali i pouhá podezření na trestné činy stejně jako trestné činy samotné. Tak do toho. Odchod.“

„Provedu.“

Není snad už třeba zdůraznit, že to vše se odehrávalo ještě za minulého režimu (nemám rád klišé

„hluboká totalita“, které používá každý blb). Svou roli tehdy hrál i fakt, že jsem před nedávnem i s rodinou přesídlil z Prahy a mezi mnou a mým nadřízeným vládlo ještě jisté napětí plné nedůvěry.

Velitel dával rád „Pražákovi“ znát, že o každém jeho kroku bude zatím rozhodovat on sám a i já jsem se tu a tam neovládl a občas jsem si dovolil naznačit, že zdejší partu i celého slavného velitele považuji za zaostalé venkovany. Já, velký komisař Maigret z hlavního města.

Jak vidno, ani jeden z nás to neměl se svým egem pořádně srovnané. Ale nedělitelnou velitelskou pravomoc měl on. Proto jsem se musel držet, abych neudělal zbytečnou chybu a nedal najevo, že dělat chůvu nějakému zelenáči, jako je Slanina, je hluboko pod mou úroveň.

„Udělej náčrtek a pár poznámek, dohlédni na protokol a pak se s tím vším zastav,“ nařizoval mi náčelník.

„Provedu,“ ušklíbl jsem se.

Něco takového uložit Maigretovi? Cha… Pro mě to byla brnkačka. Navíc jsem coby gymnazista v šerém dávnověku randíval právě ve volné přírodě za učilištěm. Znal jsem to tam jako své boty. Dobře jsem si dodnes pamatoval, kde jsem poprvé osahával nejvyvinutější ze svých spolužaček. Náčrtek byl proto zhola zbytečný. Alespoň pro mě.

Věděl jsem dobře, že k učilišti je přístup zepředu i zezadu. Široká asfaltovaná cesta pro všechna vozidla s širokým pruhem vedle pro chodce stoupala pozvolna ze čtvrti rodinných vil a vilek a končila vpředu u hlavního vchodu dvoupodlažní budovy. Tudy přicházeli nebo přijížděli skoro všichni, učňovská mládež i pedagogové.

Nahoru se bylo ale možné dostat i zezadu po mnohem strmější, úzké vyštěrkované stezce pro pěší. I ta spojovala objekty učiliště s okrajem čtvrti starých vil a mladších rodinných domků, ale končila u zadního vchodu hlavní budovy. Mladí tudy chodit nesměli, strmý chodník byl vyhrazen pouze jejich učitelům a personálu školní jídelny. Pochopitelně i správci učiliště, který se tudy dostával do svého bytu v přízemí.

Mrtvé tělo ředitele Valenty, v modrém tesilovém obleku funkcionářů té doby, s bílým hadrem přes

tvář, leželo ve svahu, asi tři nebo čtyři metry pod úrovní zadní cesty pro pěší. Vedle něj se válel stařičký červený pionýr, padesátikubíková motorka, kdysi tolik oblíbená mezi mládeží. Tahle ale měla svůj zenit už dávno za sebou.

„Soudruhu nadporučíku…“ vyšponoval se přede mnou do pozoru mladičký hoch v uniformě, který tam k mému údivu sám samotinký hlídal mrtvolu i prdítko firmy Jawa.

„Neblbni,“ šmahem jsem odmítl oficiality, „co tady vůbec děláš? Kde je Slanina a ten dopravák? A viděl mrtvého nějaký doktor?“

„Poslali mě sem z okrsku. Pepa Slanina a Král z dopravky to všecko spolu sepisujou někde v budově. Doktor už odjel, ohledání skončilo raz dva, všechno je všem jasné. Teď akorát přijedou pohřebáci a soudní znalec si odveze toho pionýra. To jako kvůli posouzení technického stavu. A pak prej můžu jít i já.“

Mrkl jsem se i pod bílou tkaninu, pod níž prosvítala sražená krev. Pohled na proražené lebeční kosti a krvavou kaši pod nimi příjemný nebyl. K tomu nebylo co dodat. Zakryl jsem ředitelovu poničenou mozkovnu a vztyčil jsem se.

„Tak to tady ještě chvíli vydrž. Já musím za Slaninou,“ řekl jsem na vysvětlenou, že mizím.

V horním podlaží budovy se u psacího stroje sekretářky mrtvého ředitele už činil Slanina s dopravákem Králem. Hádali se, kterak nejlíp popsat nález mrtvého těla s proraženou lebkou. Nakonec to Slanina jedním prstem naťukal úplně stručně.

Že smrt nastala, protože Valenta, jedoucí na malém motocyklu od školy směrem dolů po úzké cestě pro pěší, ztratil rovnováhu, vyjel mimo cestu a pak spadl i se svým strojem asi o tři až čtyři metry níž. Lebku si rozbil o některý z velkých hranatých kamenů, které tam mezi keři a vysokou trávou na několika místech prosvítaly.

„Je jich tam obrovská hromada,“ dodal Slanina. „I když nechápu, jak se tam ty šutry dostaly.“

„Kameny sem nejspíš navezli, když dělali základy pro tu menší budovu, kde je kuchyně s jídelnou,“ poučil jsem mladšího kolegu. „Když jsem ještě chodil na gymnázium, tak stála jenom ta velká budova a žáci měli jídelnu v suterénu.“

„Nález na místě a pravděpodobný průběh havárie je zaznamenán zde,“ předváděl mi Slanina horlivě, co už zplodil. „Příčinu smrti uvádíme přesně podle prvního ohledání lékařem. Prý to tak ale i

zůstane. Doktor říkal, že na devětadevadesát procent nemůže pitva odhalit nic, co by s tím mohlo být v rozporu.“

„Kdyby měl, blbec, helmu, tak byl ještě mezi námi,“ konstatoval jadrně kolega od dopravky.

„Ale na pitvě i tak musíme každopádně trvat,“ připomenul jsem.

Bezprostřední svědkové Valentova pádu byli veškeří žádní. Pro forma jsme se ale vyptávali každého, koho jsme v učilišti potkali. Prošli jsme poctivě nejen sborovnu a sekretariát ředitele, ale i všechny učebny, kabinety, laboratoře, dílny a studia, jak tam vznešeně říkali zhruba stejně vyhlížejícím místnostem s různými hejblátky, které využívají fotografové.

A nejvíc bylo s podivem, že všichni zaměstnanci i žáčci, toho času přítomní ve škole, měli v době té

havárky co dělat a nikdo se nekoukal z okna, a ne snad, že by byl dokonce venku a coural okolo budovy.

Valentova žena, takto vedoucí školní jídelny, seděla zaraženě za svým stolkem v zadní místnosti nízké přístavby, a opakovala jenom: „Denně jsme do práce jezdili autem, a to pak celé dny stálo a koneckonců i teď pořád ještě stojí u předního vchodu. Ale on – blázen – si na pojížďky po městě musel půjčovat od správce pionýra. A za to mu dvakrát měsíčně tankoval plnou.“

„Správce motorku asi přes den v práci moc nepotřeboval,“ provokoval jsem vdovu, aby mi toho pověděla víc.

„Ten? Jezdil s pionýrem akorát do hospody a tak ho měl muž k dispozici celé dny. Tvrdil, že je to fajn, protože tím pádem nemá nikde problémy s parkováním, ani na hlavním náměstí. Za tu trochu benzinu mu to prý stojí. Říkala jsem mu, ať si aspoň koupí přilbu, ale on, palice dubová, na mě nedal. Prý není žádný Fittipaldi.“

Něco víc o Valentově pádu věděl správce Hájek. Byl to takový typický školník v modrém plášti a čepici se štítkem.

„Říďa na tom mém prckole jezdil moc rád. Pokud mi kupoval benzin, a na to on byl grand, tankoval spíš víc než míň, měl pionýra plně k dispozici. Já jsem s ním jezdil akorát večer na pivo do hospody Na rybníčku,“ potvrdil slova paní Valentové.

„Do hospody to šlo, pane Hájek, ale co potom z hospody?“ zaryl jsem si po policajtsku. –

„Nóóó…“ Uvědomil si, že by zrovna mně nemusel přiznávat, že jezdil i z hostince, kde dozajista celý večer nepil sodovku.

„Když jste se napil piva, musel jste tam motorku asi nechat,“ napověděl jsem mu.

„No to já jóó… to já zase jóó…“ blekotal zmateně.

„Radši mi ještě jednou povězte, co jste viděl a slyšel. Kolegům jste se zmínil, že jste zrovna stál venku za budovou, když váš ředitel odjížděl,“ slitoval jsem se nad přítelem zrzavého moku a převedl jsem řeč na to, co mě zajímalo.

Vděčně se toho chytil: „Bylo to jako vždycky. Ředitel vyvedl pincka zadním vchodem. Nemívám ho venku, vždycky stojí v chodbě před mým bytem. Já jsem si šel zrovna zakouřit a míjeli jsme se. Říďa byl zase v oblečku, prostě jako ze škatulky, na mě jenom kývl a houkl něco v tom smyslu jako Romane, okolo jedné vám mašinu vrátím.“

Správce Hájek mu prý odpověděl, že si pionýra může klidně nechat do večera. Pak poodešel od hlavní budovy k přístavbě kuchyně a jídelny, zapálil si cigaretu, opřel se o zeď, zavřel oči a nastavil tvář jarnímu sluníčku. Slyšel, jak Valenta nastartoval a vyjel. Za okamžik se prý ale ozval divný rachot, nesrozumitelný výkřik a škaredý zvuk, jako když na zem spadne pytel brambor. Z místa, kde Hájek kouřil, ale na cestu pro pěší nebylo vidět. Rozběhl se tedy ze všech sil tím směrem, ale řediteli už nebylo pomoci.

„Řekl bych, že umřel na fleku, ale jistě to nevím. Už se nehýbal a jeho hlava byla samá krev. Přední kolo pionýra se ještě pořád točilo a motor přerývaně chrchlal. Vypnul jsem ho a říďovi jsem šáhl na tepnu, jak to dělávají v televizi. Podle mě teda bylo už po něm. Utíkal jsem do jídelny – bylo to blíž

než do hlavní budovy – a zavolal jsem okamžitě první pomoc i Bezpečnost.“

„Taková hloupá smrt,“ kroutil hlavou podporučík Slanina.

„Mít po ruce auto,“ přikývl jsem, „a dojet si pro smrt na pionýru. Blbý, co?“

„To já mít pod oknem auto, tak by se mi určitě nechtělo drncat se na pinckovi. I když v centru asi fakt u některých ouřadů auto ve všední den nezaparkuje,“ uvažoval Slanina nahlas.

„Stejně si to moje přibližovadlo půjčoval jenom kvůli staré… teda jako paní ředitelové,“ uchechtl se správce učiliště.

„To proto, že je paní Valentová tak spořivá?“ udělal jsem obličej, ale správce Hájek jenom mávl rukou, jako že on by mohl povídat.

Podíval jsem se na hodiny na zdi a pobídl jsem Slaninu k návratu. Měl jsem už hlad jako vlk. Však taky dopravák s mladým četníkem z okrsku už dávno zmizeli. Rychle jsme se Slaninou celý protokol prošli znovu, ale neměl chybu.

Když jsme opouštěli budovu, potkali jsme venku soudního znalce v oboru motorových vozidel, inženýra Nečase. Od vidění jsem ho znal, nebyl ode mne o moc starší. Žertoval, že sice rozumí spíš vínu než motorkám, ale z první vody že může konstatovat, že je motorka v dobrém stavu. Šla nastartovat, jezdí, brzdí, tak co víc. Prý ještě omrkne pár maličkostí a zbásní nám obvyklý stručný posudek, že stroj byl v okamžiku nehody po technické stránce v pořádku.

Když jsme se vrátili do našeho sídla, byl s výsledky naší mise docela spokojený i náčelník. Volali mu mezitím všichni možní místní papaláši, ale všichni se spokojili s tím, že případ je jasný. Byla to prostě nehoda absolutně bez cizího zavinění.

Po dvou prvních telefonátech už šéf mlel do telefonu jako kolovrátek: „Soudruh Valenta byl bůhvíproč nepozorný, a proto sjel mimo cestu. Navíc neměl ochrannou přilbu a do třetice: na cestě pro pěší neměla přece motorka co dělat. Kousek za přístavbou jídelny je umístěna kulatá značka Zákaz vjezdu všech vozidel a stejná značka zdobí cestu na opačné straně i dole.“

Když jsme potom následujícího dne vyrobili všechna požadovaná hlášení a doložili jsme k protokolu svědeckou výpověď správce učiliště a lékařskou zprávu o ohledání mrtvého, čekali jsme jenom na pitevní protokol a na posudek věčně ovíněného inženýra Nečase, znalce nad znalce. Jakmile to bylo konečně kompletní, přičinil ke spisu svoji parafu i náš nejvyšší a „případ Valenta“ byl hladce uzavřen.

Moje pochybnosti se dostavily až po týdnu. Ve spánku, muselo to být těsně před probuzením, jsem najednou zase viděl šeredně rozbitou hlavu ředitele Valenty a zase jsem zpovídal našeho jediného svědka, správce Hájka.

I ve snu mi zopakoval větu: „Půjčoval si to moje přibližovadlo jenom kvůli staré…“

V tom okamžiku jsem se probudil a v hlavě mi začala ta divná věta šrotovat pořád dokola. Ta věta i fakt, že paní Valentová byla – když jsme za ní přišli – sice zaražená, pobledlá, ale do obrazu truchlící vdovy jí hodně scházelo.

Občas se mi ještě i teď stane, že podlehnu záchvatu okamžité inspirace a stalo se mi to i tenkrát.

Zatelefonoval jsem správci Hájkovi a pozval ho na pivo. Byl z toho vedle.

„Nic se neděje, nebojte se,“ uklidňoval jsem ho. „S každým takovým případem je spousta papírování, to víte, moji nadřízení mají taky nadřízené, a tak nám byrokracie bují…“

Bodrý muž z lidu nehledanými slovy zhodnotil všechny buzerace, kterými nás častují všechny možné instituce, a dal si se mnou rande ve své oblíbené hospodě U rybníčka. Pochopitelně přijel na pionýru. Neponižoval se.

„Pivo nebo rum?“ nabídl jsem tradiční dilema tehdejších hospod čtvrté cenové skupiny, ale Hájek nebyl žádný začátečník.

„Zkusil bych voboje naráz,“ zašklebil se na mě.

Já jsem ucucával pořád ještě z prvního piva, zatímco on zazdíval rum už do pátého, když to konečně

„pustil“, jak říkáme my, hnusní policajti.

„Stejně byste se to dověděl,“ poskytl si sám hned i rozhřešení. „On by náš říďa děsnej to… dívkař… no prostě kurevník.“

Bylo to prosté. Valenta, pán v nejlepších letech, navázal hříšný vztah se sotva třicetiletou fotografkou Janou Zemanovou z provozovny podniku Fotografia na náměstí. Seznámili se, když Zemanová předešlého roku na podzim pomáhala s instalací výroční výstavy tvorby učitelů a žáků učiliště.

I když ve městě, jako je Hradec, nelze milostné vztahy známých osobností dost dobře utajit, jim se to kupodivu dlouho docela dařilo. I Hájek to prokoukl až nedávno. Utajení bylo efektivní hlavně proto, že se dvojice scházela jenom dvakrát týdně, vždycky v úterý a ve čtvrtek, a vždycky jenom přes poledne v jedné ze zadních místností fotografického salonu, kde byla krásná Jana zaměstnaná.

„Všichni její spolupracovníci docházeli na abonentské obědy do restaurace, tak tam měli báječnej klid. A říďova žena zase tou dobou nevěděla, kde jí hlava stojí. V poledne mívala pokaždý fofr s výdejem obědů. Navíc si to říďa u manželky posichroval.“

„Nerozumím. Posichroval! Jak?“

„No tento… psychologicky, jak se říká. Nechával jí rodinnou ladu na očích před barákem, vypadalo to, jakože se nic neděje, že je vlastně pořád ve škole. Pak se před ní nemusel tajit ani svými výjezdy na pionýru. Dělal to chytře. Říkal, že si pincka bere, akorát když občas potřebuje rychle vyřídit něco na úřadech, že s ním zaparkuje úplně všude. Kdepak by ji mohlo napadnout, že na tom mém prskoletu jezdí jenom na zálety,“ popisoval Valentův systém Hájek.

Zaplatil jsem nakonec těch piv celkem sedm – i s jedním mým – a k tomu šest „pumprdlíků“, jak svým malým rumům láskyplně říkal správce učiliště. Uvažoval jsem. Nešel jsem s Hájkem na pivo s žádnou jasnou představou, co se dovím, měl jsem jenom nejasné tušení, že něco není v pořádku. Dověděl jsem se ale opravdu něco závažného? Bylo to spíš k pobavení, mravnostní poklesky jako takové mě nezajímaly.

To, co mi Hájek prozradil, mi ale nakonec nasadilo brouka do hlavy. Manželka versus milenka…? Rozzlobená manželka chce ukázat nevěrnému manželovi, zač je toho loket… Můj zájem se ale nesoustředil jenom na manželku mrtvého. Jistěže mohla mít zájem na Valentově smrti, což o to. Ale co když ho měla spíš Jana Zemanová?

Těžko soudit, manželky vraždívají stejně často jako milenky. Kolikrát já už to viděl… Někdy zabíjela milenka, protože její milý nesplnil očekávání, nerozvedl se a naopak ji chudinku chtěl opustit. Jindy zase mordovala manželka, protože… No protože ji bídák muž chtěl opustit. Obě mordovaly vlastně ze stejných důvodů. Ale občas zabíjel i někdo třetí, někdy v žoldu některé z těch dvou.

Zašel jsem tedy znovu do školní jídelny. Rozhovor se vdovou ale nepřinesl mnoho nového. To, že má Valenta nějakou ženskou, tušila, ale tvrdila, že její totožnost neznala a už vůbec ji prý nenapadlo, že by ji mělo zajímat, kam manžel jezdí prorezlým správcovým přibližovadlem. Zatím muže jenom pozorovala a chystala se na něj uhodit, až bude sama vědět víc. Tvářil jsem se nedůvěřivě, ale byla to jenom profesionální maska. To, co Valentová říkala, znělo docela pravděpodobně.

Pak jsem navštívil fotografický salon na náměstí. Fotografka Zemanová vůbec nevypadala špatně. Ale teď byla skleslá, bez břinku. Buď Valentu tak milovala, nebo – a to spíš si rozvedená a bezdětná krasavice od vztahu s dobře situovaným ředitelem učiliště mnoho slibovala. Brzy se mi moje podezření potvrdilo. Zemanová uvažovala přímočaře a ani se tím přede mnou netajila.

„Toužila jsem odsud vypadnout,“ přiznala se.

Chtěla odejít z nudné provozovny a stát se členkou pedagogického sboru v učilišti. Snila i o kariéře umělecké fotografky, pilně obesílala regionální výstavky a počítala s tím, že ji její milý nějak

„potlačí“. A měla i velice konkrétní představu o tom, jak bude Valenta řešit svoje dilema osobní.

„Nejpozději do roka by si mě vzal,“ vzlykala usedavě, když jsem ji zmáčkl.

Nechtěl jsem jí brát iluze, v tomhle byla zjevně naivní až na půdu. Nebo to byl její první poměr s ženáčem.

Závěr mého privátního „vyšetřování“ se mi nabízel sám. Zemanová neměla důvod Valentovi ublížit a pokud ten důvod někdo měl, tak to byla každopádně spíš jeho žena. Motorka byla ale v pořádku, úvaha o tom, že ji někdo poškodil tak, aby při nejbližší jízdě selhala, byla nesmyslná. Mohla tedy k té havárii Valentová přispět nějak jinak?

V inkriminovanou dobu se přece nacházela v kuchyni školní jídelny, byť sotva pár metrů od místa, z něhož se Valenta zřítil z vyštěrkované cesty. Co by se ovšem stalo, kdyby – protože věděla, že tudy pojede – Valentovi předem natáhla přes cestu drát, nebo na něho zničehonic v poslední chvíli zavolala, hodila po něm kamínek, eventuálně mu nastrčila něco do cesty tak, aby se tomu pokoušel vyhnout a zavrávoral?

Prohlédl jsem znovu místo, kde malý motocykl opustil cestu pro pěší, ale nic nového jsem neobjevil. Hypotetický drát tam nebylo na co připevnit. A i jinak to všechno byly jenom teoretické úvahy. Vdova Valentová se od sedmi ráno do okamžiku, kdy ji informovali, co se stalo, nevzdálila z kuchyně. Měla na to tři svědkyně, její alibi bylo neprůstřelné.

A fotografka Jana na tom byla podobně. Když Valenta startoval motorku, hovořila ve dveřích fotografického salonu na náměstí se svým vedoucím a jeho zástupcem. Dvojice mužů měla namířeno za ostatními zaměstnanci do nedalekého hostince. Vedoucí a jeho pravá ruka se předtím zdrželi s panem Cmíralem, vedoucím Fotografie v Kostelci, a cestou ke dvéřím ještě nabádali Janu Zemanovou, aby za nimi zamkla, a pokud přes poledne někam půjde, ať raději stáhne i roletu.

„Krade se, jak se nikdy nekradlo. Cmíral říkal, že ho vybrali v pravé poledne. Ukradli dva fungl nové aparáty. A pojišťovna se dodnes cuká jen proto, že nezamkl a nestáhl roletu.“

Když vedoucí domluvil a konečně se vydal se svým zástupcem k obědu, bylo prý ani ne za deset minut dvanáct. Vedoucí se podíval na hodinky a Zemanová čas spolu s ním podvědomě zkontrolovala na svých hodinkách. A Valenta, jak známo, zemřel těsně před dvanáctou. V okamžiku, kdy Zemanová mluvila s vedoucím, Valenta asi právě s vypůjčeným pionýrem padal dolů… Z prostých časových důvodů nebylo v silách jeho milenky, aby stihla dorazit k učilišti a tam nějak přivodit osudný pád svého milence. Navíc asi opravdu neměla motiv.

Proč tady vůbec šaškuju a vyšetřuju uzavřený případ, spílal jsem si v duchu. Dověděl jsem se, že mrtvý měl milenku. No a co? Ani ona, ani legitimní manželka nebyly poblíž jeho pádu. Motorka, na níž se mu nehoda přihodila, byla po technické stránce úplně v pořádku. Tak co se mi pořád nezdá? Už už jsem sám sebe přesvědčil, že jsem slyšel trávu růst…

Asi bych svoje dodatečné „vyšetřování“ uzavřel s tím, že mě koneckonců stálo jenom sedm piv a šest rumů z vlastní kapsy, takže jsem z toho vyšel nezruinován, kdybych nepotkal bývalou spolužačku Zuzanu. Slovo dalo slovo a ukázalo se, že Zuzana do letoška působila právě na fotografickém učilišti.

3.

„Valenta byl trapnej,“ zhodnotila Zuzana tragicky zahynuvšího šéfa instituce, na níž donedávna učila.

„Ve srovnání s Reichlem úplná nula.“

Teprve v tom momentu jsem si uvědomil, že před lety, než jsem odešel na vojnu a pak do Prahy, jsem slýchával v Hradci v souvislosti s fotografováním často jméno Reichl. Míval fotky v novinách i v časopisech, vystavoval, vyšla mu tuším i knížka… A Zuzana, byť učila jenom češtinu a fotografii nehověla, mi moje pozapomenuté informace doplnila. A věděla toho dost.

„Reichl svoje práce vystavoval v osmašedesátém až v Paříži,“ mluvila s uznáním o muži, který se prý s Valentou doslova nesnášel.

Příběh to byl skoro banální, setkáváme se s ním, co svět světem stojí. Opakuje se do zblbnutí, bez ohledu na režimy a ideologie. Jeho hrdiny jsou pan Někdo a pan Nikdo, Herr Jemand a Herr Niemand, jak říkají Němci. Vždycky si dříve či později zkříží cestu, lhostejno, zda se jmenují Mozart a Salieri nebo Reichl a Valenta.

Na začátku zkrátka v Hradci žili byli dva chlapci, z nichž se později stali fotografové – Reichl a Valenta. Reichl byl sportovně zdatný a odmalička vynikal snad ve všem. V žákovském mančaftu fotbalistů nastřílel nejvíc gólů, prakem trefil z dvaceti kroků i pingpongový míček a na plavečáku skákal z můstku jako cirkusák. Holky po něm šílely. Valenta nebyl vyloženě nesportovní nebo nešikovný, byl prostě jenom průměrný. A na všem, co kdy zvládl, bylo znát, že je to usilovně vydřené. Proto neměl šanci u opačného pohlaví bodovat jako Reichl.

Oba absolvovali gymnázium a potom pedagogickou fakultu, oba zaujalo fotografování, a tak nebylo divu, že se sešli ve sborovně učiliště. Učili, fotografovali a toužili vyniknout a překročit limity malého města.

Oba snili o kariéře a každý po svém se o ni začal pokoušet. Ale i nejsmělejší plány mládí – stejně jako ty nejskromnější – prověří záhy Osud. A jak říkával pan Werich – „Osud je vůl“ Zatočí s námi, ani se nenadějeme. Potřebuje k tomu jenom trošku času.

Zatímco nadaný Reichl se pořád sveřepě pokoušel zazářit v umělecké fotografii v užším slova smyslu, průměrný Valenta se plánů v této oblasti brzy chytře vzdal a spokojil se s úspěchy v oblasti fotografie reportážní.

Reichl měl od počátku ctižádost fotit nejen život lidí a proměny přírody, ale zkoušel i stylizované variace na lidské sny. Se symbolikou snů nemohl v komunistickém Československu příliš uspět, i když se na malý okamžik zazdálo, že mu dějiny nakonec popřejí. Psal se rok 1968, bylo jaro a Reichlovy práce na jeden jediný týden dobyly Paříž. Ale pak přišel srpen, na scéně se objevily zaprášené tanky s podivnými osvoboditeli a kdekdo, nejen fotograf Reichl, musel dělat kompromisy.

„Začal fotit první máje?“ napadlo mě.

Zuzana zakroutila nesouhlasně hlavou: „Reichl ne, to ponechal Valentovi. Fotil dál přírodu, města a lidi po svém, ale netroufal si už provokovat nějakými extra výboji. Ale byl i tak dobrý, vyšla mu zajímavá monografie o proměnách města Hradce.“

Podle Zuzany se všem zdálo, že Reichla čeká sice umírněná, skromná, ale přece jenom pořád kariéra. Byl navíc dobrý pedagog, v hradeckém učilišti měl kolem sebe pořád houf oddaných žáčků.

Oč byl ale Valenta menší umělec, o to byl větší pragmatik Napojil se na okresní výbor KSČ a stal se jejich dvorním fotografem. Mezinárodní dny žen a dětí, výročí Osvobození, Vítězného února i Velké říjnové socialistické revoluce, Dny armády, tisku, učitelů a bojovníků za všechno možné, taky vítání občánků, festival proletářské poezie a tak dále… Nikde nesměl chybět. Místní noviny tiskly jenom Valentovy fotografie, mistr reportáže začal být coby fotograf zván i na svatby dětí místních papalášů a pomalu se stával jedním z nich.

Reichl se mezitím pořád pokoušel dělat kumšt, dálkově vystudoval uměleckou fotografii na pražské FAMU a dostalo se mu cti být jedním ze tří autorů reprezentační obrazové knihy Hrad českých králů. Proto když se rozhodovalo o obsazení místa ředitele na učilišti – starému bylo už pětašedesát a odešel do důchodu – byl mírným, ale přece jen favoritem. V Praze na FAMU znali dobře jméno

Reichl, i když okresní činovníci se znali spíš s Valentou.

„Dopadlo to, jako u nás vždycky,“ řekla Zuzana. „Ředitelem jmenovali Valentu.“

Ten měl těžkou pozici, protože Reichl v rámci možností pořád vystavoval i publikoval a odsunoval svého nadřízeného do role organizátora, kterého v křesle ředitele drží jenom soudruzi, kterým fotí vše od svateb po pohřby.

Napětí v učilišti vyvrcholilo aférou s pornografickými obrázky. To bylo pro maloměsto Hradec sousto. Jako by vybuchla atomovka, i když šlo v podstatě o naprostou prkotinu. Dvě slušně rostlé sedmnáctky z maturitního ročníku se pro Reichlovu kameru přioděly pouze hedvábnými šátky a podle jeho

pokynů stylizovaně tančily ve stínu vrb a mezi keři na břehu hradeckého rybníka. Vznikla série snímků, kterou autor nazval Jaro 1, Jaro 2 a tak dále.

Jeden obrázek otiskl nakonec Československý voják, který slynul v tomto směru svobodomyslnou redakcí, avšak zbylé fotky všude odmítli, a tak je znechucený Reichl zaslal do Wiener Photo Revue, kterýžto slavný časopis z nich naopak otiskl hned tři. To byl velký úspěch, který byl taky vzápětí po zásluze ztrestán.

Valenta s pomocí prostších soudruhů z okresu spustil proti Reichlovi kampaň. Prý tvoří a šíří pornografii a bez svolení svých nadřízených publikuje v úpadkových buržoazních časopisech. Začalo

to skoro komicky, ale konec byl vážný. Obě žákyně byly podmínečně vyloučeny ze školy, s Reichlem rozvázali pracovní poměr a ještě ho vláčeli v okresních novinách, které se v tomto případě nebránily otisknout každou špínu.

Reichl byl jednou peněz chtivým buržoazním paumělcem, podruhé sexuálním úchylem, potřetí zase rafinovaným propagátorem pornografie, prostituce a vůbec západního způsobu života, tedy člověkem, který ohrožuje mravní výchovu mládeže.

Nikdo kromě technických služeb nebyl v tu ránu ochoten Reichla zaměstnat. Jezdil tedy s popeláři a pokoušel se dál fotografovat, ale už mu to nějak nešlo. Ani na to neměl. Rozvedla se s ním žena, začal pít… Živořil na ubytovně technických služeb, popíjel laciný alkohol a dumal, co se zbytkem života.

Tak to vedl asi rok. Potom se Valentovi stala ta nehoda.

Rychle jsem se rozloučil se Zuzanou, protože jsem měl najednou neodbytný pocit, že jsem se ocitl na dosah svého cíle. Konflikt talentu a netalentu je přece jedním z nejvděčnějších motivů vraždy.

Začal jsem tím, že jsem oťukl Reichlovo alibi. V podniku měl na den Valentovy nehody dovolenou. I na den předtím a den potom, celkem na tři dny, od pondělka do středy. Zašel jsem za ním.

„O co jde?“ mračil se.

Byl ošumělý, neholený, vypadal chorobně.

„To vám říct nemůžu. Sháníme svědky jisté trestné činnosti. Pokud máte svědomí čisté, nemáte důvod se ničeho obávat. Proč jste si vzal dovolenou právě na ty tři dny?“

„Potřeboval jsem si odpočinout, zkrátka vypadnout,“ řekl. Proč ne? Když mívá potřebu vypadnout kardiochirurg, proč by ji nemohl mít i popelář?

„A kampak jste vypadl, pane Reichl?“

„Na Zlechovskou přehradu. Mám to tam rád,“ odpověděl, ani nemrkl.

První den – pondělí – strávil skutečně na nedaleké přehradě, pamatovali si ho, jak v dřevěném srubu místní hospody se dopoledne i odpoledne ládoval párky a zaléval je pivem s rumem. V úterý – den D – byl však viděn na přehradě jenom ráno, když otevřeli. Pak někam zmizel a nikdo ho prý ani v hospodě, ani nikde okolo přehrady už nezahlédl. Až odpoledne, kdy tam ve srubu už zase vesele

pařil.

Co když se mezitím vrátil do města? Autobus od přehrady zastavuje u nemocnice a pak až na konci hlavního náměstí. Kdyby vystoupil už u nemocnice, mohl by cestu k ústavům lékařské fakulty vyšlapat za pár minut. Po hřebeni kopce je to pak od ústavů k učilišti už jen chvilka. Cesta to je sice všelijaká, rostou tam halabala lesní stromy a hlavně křoviska, ale je výhodná pro každého, kdo nechce být viděn. Je tam pusto. Nanejvýš večer, jak jsem se už zmínil, se tam uchylují dvojice, které nemají kam jít.

Pokud by Reichl chtěl, mohl by tudy projít úplně nepozorovaně, pak by seběhl o deset, možná dvacet metrů níž a ocitl by se přímo na vyštěrkované cestě, po které právě Valenta vyjížděl na pionýru.

„Pane učiteli,“ oslovil jsem trosku před sebou, „vy jste ho…“

„Já?“ hýkavě se rozesmál. „Ale jděte!“

No tak jsem šel. Ale pořád jsem se nemohl zbavit dojmu, že moje intuice nelže. Bytostně jsem cítil, že Valentova smrt není obyčejná nehoda, ale vražda. A když ne přímo klasická vražda, tak zabití, prostě

„ublížení na zdraví s následkem smrti“, jak se pěkně říká v našich a soudních spisech. A i když mechanismus smrti mi zatím jasný nebyl, příčina byla nad slunce jasnější. Došlo ke srážce talentu s netalentem. Ten nemusí skončit vždycky smrtí Mozartovou, někdy se podaří oddělat Salieriho.

Ovšem kdyby se Reichl v čase Č objevil za budovami učiliště poblíž cesty, musel by ho zahlédnout nejen Valenta, ale i správce Hájek. Ledaže by Reichl doběhl po cestě zdola, od ulice, a až v posledním okamžiku… Ale to by si ho všiml určitě aspoň Valenta, viděl by, jak se k němu blíží, a zastavil by… Pokud by tu havárii měl Reichl nějak „zavinit“, a já jsem o tom byl už skoro přesvědčen, tak jak asi by to mohl jenom zvládnout?

Musel by Valentu přinejmenším nějak překvapit, vyděsit, odvést jeho pozornost… A pak by ovšem možná ani nemusel být tak docela blízko. Mohl se třeba k budově učiliště a zadní cestě – stále mluvím o té, po které jezdil Valenta – jenom od hřebene svahu shora opatrně přiblížit. Při troše šikovnosti by ho ani tam nemusel zahlédnout nikdo. Ano, jedině nějak tak by to bylo možné. Byl by ovšem od přijíždějícího Valenty poměrně daleko. Rozhodně víc než deset, možná skoro dvacet metrů… A najednou jsem to měl. Tedy… měl jsem zato, že to mám.

A vyrazil jsem do terénu. Zase sám. Nikomu jsem se nesvěřil, čemu se ve volných chvílích věnuji, ba neřekl jsem zatím ještě nikomu ani slova, že se mi v kauze Valenta něco nezdá. Naštěstí jsem nikoho známého nepotkal, když jsem se pak vyškrábal na kopec nad nemocnicí a nad větší i menší budovou fotografického učiliště jsem začal pobíhat sem a tam, prolézat keře a z různých míst pod různými úhly „zaměřovat“ jeden krátký úsek cestičky dole pode mnou. Pořád jsem fascinovaně zíral tam, kde se úzká, štěrkem sypaná pěšina pro chodce zatáčí, těsně předtím než začne prudce klesat dolů.

První víkend se mi nevedlo, ale na podruhé jsem uspěl. Mezi dvěma nízkými tújkami, schován za vzrostlými keři, jsem na zemi konečně zahlédl to, co jsem tam nějak podvědomě a úplně naivně tušil a pořád hledal. Důkaz. A ne ledajaký. Byl to předmět, který vlastně ani na zemi neležel, on z ní trčel, jako by ho někdo do měkké hlíny zašlápl, ale tak úplně se mu to nepodařilo.

Opatrně jsem jej tedy vyprostil rukou s kapesníkem. Ano, byla to vidlice ze silného železného drátu se dvěma prameny mohutné gumy a kouskem kůžičky na „střelivo“. Bytelný dětský prak. Hračka, ale v tomto případě i mimořádně účinná zbraň.

Co se stalo ve skutečnosti, nevím do podrobností dodnes. Ale jistou představu jsem si udělal a dokud mi ji nikdo nevyvrátí, budu do konce svých dní věřit, že se to seběhlo asi takto…

Zneuznaný a poplivaný mistr fotografie zatoužil po pomstě. Pokusit se o ni nebylo tak těžké, jak by se zdálo na první pohled. Musel ve stereotypu Valentova života najít okamžik, který by se opakoval s naprostou pravidelností a který by zároveň umožňoval zaútočit způsobem, který byl Reichlovi vlastní. Tím ovšem nebylo ještě zdaleka řečeno, co se stane, když na Valentu zaútočí. Cílem bylo způsobit za každou cenu újmu. Jak velkou, to se uvidí. Ředitel učiliště se mohl buď jenom vystrašit, nebo i zranit. Lehce nebo těžce. A od těžkého zranění byl jenom krůček k smrti.

Aby to klaplo, rozhodl se Reichl do svých záměrů nikoho ani náznakem nezasvětit, s nikým se o ničem neradit. Mlčel jako hrob. Byl sice už nějakou dobu mimo učiliště, ale znal to tam i poslepu. Plán, který mu krystalizoval v hlavě, nebyl nijak komplikovaný a měl reálný základ. Reichl na něj přišel asi úplnou náhodou. To, co se náhodou dověděl, mu realizaci jeho záměru nebývale usnadnilo.

Nemusel svého rivala celé dny pracně stopovat, nepotřeboval ani zpovídat nikoho z lidí, kteří s ním pracovali v učilišti. Mohl zůstat báječně nenápadný.

Nejspíš šel prostě jednou na procházku do přírody a když míjel objekty učiliště, mrkl dolů a všiml si jezdce na malém motocyklu. A zárodek nápadu byl na světě. Pak to chtělo už jenom obrnit se trpělivostí a zjištěný poznatek si důkladně ověřit. To znamená, že Reichl se ve volné dny vydával opakovaně na procházku na kopec nad učilištěm. Bylo tam pusto, mohl se promenovat do sytosti.

Pokaždé se potom přibližně ve stejnou dobu schoval za stromky a keře, pozoroval dění pod sebou a čekal.

Za pár týdnů si už mohl být Reichl jistý tím, že Valenta opouští učiliště s železnou pravidelností každé úterý a čtvrtek, a to vždycky mezi půl dvanáctou a dvanáctou. Že nikdy neodjíždí svým autem, které nechává stát na parkovišti před hlavním vchodem, ale že k tomu pokaždé volí velice neobvyklé vozidlo – správcův pionýr. Že pokaždé volil i stejnou neobvyklou trasu – zadní úzkou cestičku pro pěší – netřeba už zdůrazňovat.

Důvody Valentových výjezdů, jeho erotické eskapády, ani kráska Jana Zemanová, nic z toho Reichla nezajímalo. On chtěl „jenom“ Valentovu hlavu. Nebo toužil mu alespoň ublížit, lhostejno jak moc.

Vyděsit ho, způsobit mu modřiny nebo otřes mozku, cokoliv, všechno by bylo dobré.

Když si to jaksepatří promyslel, vzal si Reichl tři dny dovolené. První den – pondělí – strávil v rekreační oblasti u nedaleké přehrady. Pil v tamní dřevěné hospůdce jedno pivo za druhým a kdekomu na potkání vykládal, že má právě dovolenou a jak je to fajn. Totéž pak zopakoval i ve středu. Jenom v úterý musel svůj program poněkud pozměnit.

Podle svědků se na přehradě objevil jenom ráno a okolo desáté se vytratil a vrátil se do města. Na to jsem potom dokonce našel i dalšího svědka, který s ním na zastávce pod přehradou nastupoval do autobusu. Protože každý Hradečák ví, že k přehradě a od ní jezdí městský autobus co půlhodinu, mohl Reichl už okolo půl jedenácté v pohodě vystoupit u fakultní nemocnice. Tam vyšlápl táhlý kopeček a po jeho hřebeni, zezadu kolem ústavů lékařské fakulty, se hladce dostal až nad obě budovy fotografického učiliště.

Na vojně byl, krýt v terénu se jakžtakž uměl. A za hradbou keřů a mezi stromy to ani nebylo až tak náročné. Něco malinko po půl dvanácté zaklekl mezi dvěma tújkami a trpělivě čekal. Když se ozval nezaměnitelný zvuk malé motorky, připravil se k „palbě“. Posloužil mu předem připravený kámen, spíš tedy kamínek, nebo možná šroubová matička. Někdejší přeborník ve střelbě prakem měl pořád dobrou trefu. Když Valenta najel do mírné zatáčky, po níž následoval už jen ostrý sešup, natáhl gumu, zamířil a vystřelil.

„Projektil“ trefil Valentu pravděpodobně do levého spánku. Potrefený vyrazil tlumený výkřik a automaticky si levou rukou sáhl do místa, kde ho zabolelo. Nejspíš ale reflexně škubl i pravou a řídítka motorky se najednou stočila. Pionýr i s jezdcem vyjel z pěšiny do volného prostoru, aby za okamžik žuchl na zem o několik metrů níž.

Reichl už na nic nečekal. Nevěděl, nakolik byl „úspěšný“, a tudíž nemohl vůbec tušit, co se bude dít. Co když ho někdo zahlédl? A co když ten někdo zavolal esenbáky a oni začnou pročesávat celé okolí? Vyloučit to nemohl. Třeba se některý z učitelů nebo žáčků zrovna podíval z okna nebo mohl v tu chvíli stát ve dveřích jídelny. I Valenta sám si mohl něčeho všimnout, pokud by byl po pádu při vědomí. Nebylo možné vyloučit, že je jenom otřesený a potlučený.

Reichl si uvědomoval jen tolik, že musí dělat tak, aby s tím, co se stalo, nemohl být spojován. Člověku

v jeho postavení by přišili vinu jedna dvě… Utřel kapesníkem rychle držadlo praku. Potom klukovskou zbraň zatlačil do měkké hlíny a ještě shora několikrát podupal. Mrkl pod nohy, aby zkontroloval výsledek. Byl spokojený. Mezi tújkami prak brzy zaroste trávou…

A pak už rychle vyrazil mezi keři ve směru ven z města. Za zády měl učiliště a za ním ještě dál nemocnici, před sebou ves zvanou Libčice. Za necelou půlhodinu už na návsi nasedal do autobusu, jedoucího na přehradu. A pivní jízda v hospůdce U přehrady mohla pokračovat. Však mu taky pivo chutnalo jako nikdy. O tragické smrti ředitele Valenty se nejspíš dověděl z místních novin až následujícího dne.

Zašel jsem tedy za Reichlem podruhé.

„Zase hledáte svědky?“ zeptal se ironicky. Poznal mě okamžitě.

„To bude záležet na tom, co mi povíte,“ řekl jsem a vytáhl z kapsy nalezený prak.

„Co s tím?“ zeptal se a olízl si nervózně rty.

Neměl jsem před sebou svého prvního podezřelého, hra očí a řeč těla mi už dávno něco říkaly. A teď mi bylo jasné, že jsem trefil do černého. Reichl svůj prak okamžitě poznal.

„Našel jsem, co jste ztratil,“ ukázal jsem očima na osudný nástroj.

„Já?“ předstíral údiv.

„No vy, pane učiteli, kdo jiný,“ pokýval jsem hlavou. „Někdy stačí jeden jediný kamínek a přesná trefa a následky mohou být všelijaké.“

Reichl ani necekl.

„Tak co mi povíte, pane učiteli?“ vychutnával jsem si ho.

„Neříkejte mi pane učiteli,“ vyjekl. „Jsem zaměstnanec technických služeb.“

„Jak je libo… Ale ještě k těm následkům, když někoho trefí kamínek z praku. To může jeden třeba i spadnout z motorky, rozbít si hlavu a… však to sám znáte nejlíp,“ nespouštěl jsem ho z očí.

Reichl pokrčil rameny: „Dějou se to věci… Člověk si musí dávat bacha.“

„Nebo aspoň by měl mít helmu,“ probodával jsem ho očima.

Reichl uhnul pohledem a nuceně se zasmál: „Tak vy už fušujete do řemesla i dopravákům?“

„Asi tak, jako vy fušujete do řemesla pánubohu.“

„Já?“ podivil se.

„Nebo přinejmenším mlynářům, kteří makají v těch jeho božích mlýnech,“ dodal jsem.

Reichl se najednou narovnal a taky se mi zahleděl do očí. „Někdy je to potřeba,“ řekl pak pevně. Jako by už neměl z ničeho strach.

„Myslíte, že jste na to měl právo?“

Neodhlédl, jenom zašeptal: „Boží mlýny. Máte pravdu. Napište si tam – příčina smrti: boží mlýny… A mně dejte pokoj. Mně už je jedno, co se mnou bude…“

Muž, který zabíjel, se mi díval do očí, a přece jsem to byl já, kdo odhlédl první. Neřekl jsem mu nic, už jsem prostě nezareagoval. Otočil jsem se a odešel.

Doma jsem pak dlouho přemýšlel nad prakem ze silného železného drátu… Bylo zřejmé, že mě instinkt policajta nezklamal, že se moje podezření potvrdilo. Co ale teď? Hloupá otázka… Kriminalista, který ví, kdo a proč, má jedinou možnost. Musí konat.

Nebylo by nejmenším problémem znovu otevřít případ Valenta. Na základě mnou zjištěných fakt a předpokládaných souvislostí by byl bývalý učitel Reichl ihned předveden. Byl by vyslechnut, obviněn a postaven před soud. A i kdyby zatloukal, jak nejlíp by uměl, moc by mu to nepomohlo.

Československá socialistická justice aplikovala právo třídně. Vrhli by se na něj jako supi na mršinu. Jako bych slyšel prokurátora…

„Pane předsedo, je třeba vidět, že obětí zločinu se v osobě ředitele Valenty stal zapálený člen komunistické strany, v dobrém slova smyslu dříč, člověk, který odváděl po celý život poctivou práci, který nikdy neztrácel ze zřetele potřebu angažovat se ze všech sil pro věc socialismu.“

A na Reichlovi by si teprve zgustl: „A kdo je pachatelem, pane předsedo? Maloburžoazní element, ctižádostivec, který se po celý život neštítil za mrzký zrádcovský peníz fotografovat nahotinky do západních pornografických publikací. Bývalý pedagog k tomu tehdy zneužil i jemu svěřené nevinné svazačky. Naše děti se měly stát pastvou pro oči buržoazních floutků. A teď ke všemu ještě tento obžalovaný spáchal trestný čin těžkého ublížení na zdraví s následkem smrti. Přitom jediným jeho motivem byla zavilá nenávist k našemu socialistickému zřízení, jehož ztělesněním mu byl na bývalém pracovišti právě ředitel Valenta…“

Jak asi mohl Reichl před soudem dopadnout? A proč? Jen proto, že měl talent, že byl fotograf od Boha, že Valenta byl ve srovnání s ním vyložená nula… A pak to přišlo. Okamžik podivného osvícení, prozření, nebo… já zkrátka nevím, jak to mám říct. Najednou jsem věděl, že o tom nikdy neřeknu živé duši.

Jakápak spravedlnost, pro koho spravedlnost, v čí prospěch…? Fotograf Valenta byl nula, navíc nula nenávistná a jaksepatří vychcaná. Reichla jsem potkal už jako osudem a alkoholem zničeného človíčka, ale pořád to byl pro mě Někdo. Autor a spoluautor monografií, muž, který úspěšně vystavoval až v Paříži, skutečný umělec, tvůrce.

Po někom na této Zemi zůstane úctyhodné dílo, po někom jenom malé hnědé hromádky. To byl ten základní rozdíl mezi Valentou a Reichlem. Došlo mi to a rozhodl jsem se podle toho jednat. Nikomu neřeknu nic. Motorka byla v pořádku, na cestě široko daleko nikdo, soudruh ředitel zahučel dolů sám. A hotovo.

Vzal jsem prak a odhodil jsem ho do koše na smetí. V pátek ho vynesu do popelnice, přijedou Reichlovi současní kolegové, vysypou popelnici do svého vozu a jediný potenciální důkaz tak zmizí navždy. Nikdo nikomu nic nedokáže, na nikoho nepadne ani stín podezření. Bude to dobré…

Co kdyby ale Reichl v některé ze svých oblíbených tankovacích stanic někdy přebral a začal se někomu svěřovat? Mohlo by ho trápit svědomí a vyžvanil by, jak to bylo doopravdy… Nebo by

nemusel ani povídat přímo o sobě, ale mohl by na to jít opileckou oklikou. Rozpovídal by se o divném policajtovi, kterého osobně zná. Jak ten policajt nedávno vlastně už usvědčil pachatele závažného trestného činu a teď si pro něj nejde a nejde… To by tedy vůbec nebylo dobré.

Sebral jsem se a šel jsem za ním potřetí. Zastihl jsem bývalého učitele při odchodu z práce, kousek od brány Technických služeb města Hradce. Byl úplně střízlivý a dokonce se tentokrát i ráno oholil. Působil mnohem upravenějším dojmem než minule, ale stíny pod jeho očima svědčily o tom, že toho poslední dobou asi moc nenaspí.

„Á… rameno zákona. Dnes už, předpokládám, želízka máte,“ uvítal mě docela vesele.

„Klepeta? S sebou ne. Proč se ptáte?“ opáčil jsem.

„Zločinci se odvážejí ve stavu spoutaném, ne?“

„Zločinci možná. Já si ale přicházím jenom přátelsky popovídat.“

„Tady na ulici?“ svraštil čelo.

„Naproti je hospoda,“ kývl jsem bradou.

„To už zní líp,“ řekl spokojeně Reichl.

„Už nefotíte?“ zeptal jsem se, když jsme dosedli.

Bohatýrsky se rozchechtal: „To se mě fakt přicházíte zeptat jenom na tohle?“

„Zajímá mě to,“ pokrčil jsem omluvně rameny.

„Nefotím,“ zvážněl. „Už ne. Bůhví co teď se mnou bude, tak by to ani nemělo smysl, do něčeho se pouštět…“

„Bůhví co s vámi bude? Co by s vámi bylo, člověče?“

„No přece… ten prak…“ nedokončil.

„Na prak zapomeňte. Nebyl jsem za vámi tehdy služebně… Vlastně se můžeme dohodnout, že jsem za vámi nebyl vůbec. Potkali jsme se poprvé až dnes, úplnou náhodou a u piva jsme se dali do řeči. Souhlasíte?“

Chvíli na mě beze slova zíral. Pak vykoktal: „A to jako proč?“

„Myslete si třeba, že jsem se i já dal na brigádu k národnímu podniku Boží mlýny.“

„I ty, Brute?“ uchechtl se.

Vzdělanec. Najednou už nevypadal jako troska. Podal jsem mu ruku a víckrát jsem se s ním už neviděl.

Toho dne jsem ale dlouho nemohl usnout. Převaloval jsem se v posteli a hlavou se mi honily divné myšlenky. Najednou mi začalo docházet, co je to vlastně ta „morální kocovina“, o které mluvil před

lety starý řídící, když se nám třaslavě přiznával k tomu, co dělal s nezletilými děvčaty…

Srdce mi bušilo, měl jsem sucho v ústech. Poprvé ve svém životě jsem se zpronevěřil… Čemu vlastně? Přísaze? Poslání policisty? Svému svědomí? Tomu poslednímu tedy určitě ne. Posláním policisty je být ramenem zákona a napomáhat spravedlnosti. A zrovna to jsem, myslím, právě udělal. Byl jsem ramenem vyššího Zákona i ramenem vyšší Spravedlnosti. Protože taková ta obyčejná Spravedlnost, ta baba z fasády okresního soudu, je přece beznadějně slepá…

Musel jsem vstát a opatrně, aby se žena neprobudila, si v kuchyni potmě nalít kalíšek svojí oblíbené hořké medicíny. Zvrhl jsem ho do sebe. Je jisté, že jsem přísahu porušil, z toho se sám před sebou nevykroutím. Ale jakápak přísaha? Přísahali jsme věrnost Československé socialistické republice a jejímu pracujícímu lidu, ne?

Vykašlal jsem se na odlivku a začal jsem si přihýbat rovnou z láhve. Útrobami se mi rozlévalo teplo, můj nápoj mi chutnal jako snad nikdy… Takové jsou konce poctivého trouby, který až doposud bez odmluvy „sloužil lidu“.

Ještě jednou jsem si přihnul. V jícnu mi zaklokotalo, hlava mi malinko ztěžkla… Reichl byl geniální kumštýř a Valenta ho zničil, hajzl. Jak to mohla nebesa dovolit? Dnes je z něho ožrala a popelář. Ale kdo je popelář, ha? Poctivě pracující člověk. Jeden z mnoha, kteří tvoří ten jejich bájný „pracující lid“.

Tak vidíš, vole… Tudy na to. Nebude tak zle. Obrátil jsem flašku dnem vzhůru, vyprázdnil ji do poslední kapky a šel jsem si ještě lehnout. Třeba teď už usnu…

V následujících dnech jsem se ale opakovaně zapřísahal, že na kauzu Valenta zapomenu jenom pod jedinou podmínkou, kterou jsem slavnostně uložil sám sobě. Už nikdy… Policajt si nesmí jen tak filozofovat o nějakých širších souvislostech, policajt si nesmí hrát na pánaboha ani na brigádníka v božím mlýně, policajt je policajtem bez ohledu na dočasné režimy a jejich dočasné představitele.

Policajt je holt ramenem Spravedlnosti, byť by byla ta děvka totálně slepá. A basta. Jinak není profík A já jsem se – žel – zachoval zoufale neprofesionálně. Nebo snad tak docela ne…? Ale každopádně se to už nebude nikdy opakovat! A basta.

4.

Omlouvám se za tu sentimentální exkurzi do svého policejního mládí… Celý ten starý případ s prakem mi teď ale začal nějak nápadně připomínat kauzu děkana Rouska. Asi nemusím dvakrát zdůrazňovat čím. Čím dál zřetelněji se mi začaly rýsovat obrysy něčeho, co jsem už tak dobře znal. Zase to bylo tady. Srážka člověka práce s člověkem keců, talentu s netalentem, pana Někdo s panem Nikdo, tušil jsem další tragicky končící – protože v Čechách předem tragicky marný – boj s nýmandem.

Nevěděl jsem, jak přesně dokázal Marold vniknout do budovy, aby zabil Rouska, ale bylo mi úplně jasné, proč to udělal. A co horšího – já jsem někde v hloubi své černé policajtské duše už zase fandil pachateli. Průser, co? Sice jenom podruhé v životě, ale přece. Všechna moje soukromá zapřísahání jako by byla… víte na co.

Hlavou mi běželo všechno, co jsem o těch dvou už věděl. Jak spolu chodili na gymnázium, kde

Rousek udal a existenčně zničil spolužáka. Jak se po promoci uměl Rousek vyšvihnout pomocí cizí práce, jak chladnokrevně odstřelil kolegu, který mu stál v cestě… Jak v pravý čas zapřáhl do kočáru své kariéry komunistickou moc a jak se v okamžiku, kdy „čas oponou trhnul“, z uťápnutého, oddaného služebníčka rudé vrchnosti stal najednou málem křesťanský mučedník.

A jaký to byl hajzl i potom, když dokázal i po Listopadu bez skrupulí vyštípat člověka, na kterého nikdy neměl. Nemyslím, že by byl Marold světec, ale jeho invence, nápady, tvůrčí schopnosti, jak chcete, byly kapitál, kterým by se na vysokých školách malého desetimilionového národa jen tak hazardovat nemělo. Ale stalo se a podepsán byl pod tím zase Rousek. Profesor, děkan, budoucí člen horní komory parlamentu… Jestli jsou v té valdštejnské konírně všichni takoví, potěš nás pámbu…

Ale moje dojmy a city musely stranou. Policajt musí zůstat za všech okolností policajtem. Dumat si nad kterýmkoliv případem můžu, jak mi libo, soukromě můžu třeba i fandit pachateli, ale nikdy to nesmí ovlivnit moji práci. Svoje dávné selhání v případě Reichl – Valenta napravit nemůžu, ale odtrpěl jsem si to, a řekl jsem si jednou provždy, že už nikdy nebudu něco podobného opakovat. Jsem policajt a mým úkolem je předat pachatele dalším orgánům činným v trestním řízení.

Současný případ se rýsoval jasně alespoň ve dvou bodech:

Zaprvé: Milan Marold mrtvého Rouska z duše nenáviděl. Možná v mnoha ohledech oprávněně, ale to mi nepříslušelo posuzovat, ani řešit. Měl prostě motiv k vraždě jako hrom.

Zadruhé: Když šel Rousek v neděli k večeru do budovy fakultních ústavů, šel Marold v závěsu za ním. I když to popírá, je docela dobře možné, že došel až nahoru. Koneckonců pokud to udělal, co mu teď jiného zbývá, než zapírat?

Jak se ale dostal dovnitř? Zaseje několik možností.

První: Mohl vejít spolu s Rouskem. Mohli být na tom dohodnutí předem, nebo se domluvili až na místě. Proč by ovšem vrátná zatajila, že Rousek nevešel do budovy sám? Ona by přece byla z obliga. Copak by nějaká vrátná mohla za to, koho si přivedl pan děkan…? To mi nedávalo vůbec smysl.

Druhá možnost: Rousek vešel jako první a Marolda vrátná vpustila až později. Proč by se o tom nezmínila, je ovšem stejnou záhadou jako v bodě prvním. Že by ho vpustila, protože věděla, proč jde za Rouskem…? To snad ne, to by přicházelo v úvahu, jen kdyby byla Maroldovým komplicem. Mohla být spoluviníkem na zločinu předem plánované vraždy? Nesmysl. Jaký by mohla mít motiv k odstranění hradeckého děkana vratná odněkud ze Slovenska? A potom… Copak by Viera Gregorová byla schopná hazardovat s budoucností své dcerky?

A konečně třetí možnost: Rouska vpustila vrátná, ale Marold se dovnitř dostal bez jejího vědomí. Vyčíhal si vhodný okamžik a odemkl si přední vchod, nebo některý z těch dvou zadních. Jestli měl k dispozici podobná hejblátka, jako máme my, nebo bájný klíček, který před lety ukradla nebo nechala zhotovit vratná Sovová, není pro věc samu podstatné.

A teď, babo, raď… Napadlo mě, že si přece jenom ještě jednou promluvím s paní Gregorovou. Telefonicky jsem zjistil, že má dnes na fakultě volno. Svůj soukromý telefon vypnula. Zkusil jsem se po ní poptat ve veterinární nemocnici, ale nebyla ani tam. Zamířil jsem tedy k jejímu domovu a doufal jsem, že se za ní nevydávám nadarmo.

5.

Sídliště, na němž Gregorová bydlí, se oficiálně jmenuje Sídliště Svornosti, ale lid mu přezdívá Mačkalov. A dlužno říci, že trefně. Mezi krabicemi domů místa nazbyt věru není. Mačkalov je typický produkt včerejška malých možností a stejně malých jistot, který přes noc přešel v dnešek neomezených možností a spousty nejistot. Ale všechno je relativní a kam se člověk podívá – i před těmi pitomými paneláky – se láme chleba světonázoru. Byla to hrůza, když všichni lidé bydleli stejně skromně, nebo to bylo fantastické, že bydleli všichni?

Ve stísněné továrně na bydlení byla každopádně snadná orientace. Zeď u vstupních dveří domu byla posprejovaná do posledního místečka, asi tak, jako je potetovaný skladatel a malíř Vladimír Franz. Ale konala se i překvapení. Gregorová měla nepoškozený a – světe, div se – i čitelně označený zvonek.

„Policie České republiky, major Fára. Hledám paní Gregorovou.“

„Dobrý den,“ zachroptělo pod mřížkou ve zdi. „Už to mačkám… Musíte až do sedmého patra.“

Pak ve dveřích zabzučelo, já jsem zatlačil a vešel. Výtah byl hned naproti, zase pomalovaný odshora dolů nejen cákanci pestrobarevných sprejů, ale i ráznými tahy fixek, nicméně fungoval. Vyvezl jsem se až úplně nahoru. Tam na mě v pootevřených dveřích už někdo čekal.

Nikoli však rázná čtyřicátnice Viera Gregorová, ale docela pěkná blondýnka, typ panenky Barbie těsně za hranicí zletilosti. Byla nejen pěkná, ale i vysloveně rajcovní. Vykukovala ze dveří jenom v krátkém župánku, pod kterým toho měla málo nebo vůbec nic.

„Vy jste ten pán od policie?“ vyhrkla. Vypadala vyděšeně ale možná to trošku hrála, aby byla zajímavější.

„A ty jsi kdo?“ opáčil jsem.

„Ilča,“ protáhla na můj vkus trochu afektovaně. Musela si být dobře vědoma, jak působí na osoby rodu mužského. „Teda pro spolužáky. Pro policii jsem Ilona Gregorová.“

„Takže slečna dcera,“ udělal jsem legrační obličej a zvolil jsem laskavě shovívavý, otcovský tón:

„Nemáš doma maminku? Potřebuju s ní mluvit.“

„Není doma. Šla ale jenom za roh do sámošky.“ „Nevadí, počkám,“ hrnul jsem se dovnitř. „Můžu dál?“ Viditelně zaváhala. Ve tváři měla nejistý, snad až vystrašený výraz.

„Dobře děláš, Ilonko, že sem cizí lidi nevpouštíš jen tak,“ pochválil jsem ji. Vytáhl jsem služební průkaz. „Opravdu jsem major Fára.“

Uvedla mě do obývacího pokoje. Byl zařízený levným nábytkem, ale vkusně. Záclony, závěsy, koberec, všechno ladilo. A navíc bylo i vzorně uklizeno.

„Dáte si čaj nebo kávu?“ nabízela mladinká kráska. „Děkuju. Úplně mi postačí tvoje společnost. Posaď se na chvilku se mnou… Slyšel jsem, že budeš maturovat a chceš ve studiu pokračovat na vysoké škole. Jaký obor tě láká?“

„Medicína,“ vyhrkla okamžitě. A hned ze svého nadšení ubrala: „Ale nevím. Uvidíme. Prospěchově

jsem jenom takový normální průměr. A přijímačky na medicínu jsou dost těžké. Měla jsem možnost si zkusit takový jeden test…“

„Pane majore, to je překvapení, vítám vás,“ přerušila ji její matka, která se najednou objevila na prahu obýváku. Neslyšel jsem předtím kupodivu ani klapnutí zámku, ani kroky na chodbě.

Povstal jsem, abych se s ní uvítal, a začal jsem se omlouvat, že ruším v soukromí.

„Ale to nic, asi to musí být,“ mávla rukou Viera Gregorová. „Ilonka, choď sa obliecť a pak hybaj do kuchyně! Urob nám kávičku,“ obrátila se na dcerku v rodném jazyce.

„Vaše slečna mi už nabízela kafe i čaj, ale já jsem odmítl.“

„A naozaj… opravdu si nedáte?“

Poděkoval jsem ještě jednou a řekl: „Raději bych vyřídil, co mám.“

„Jak si přejete. Ilonka, tak šup, šup! Běž se učit do kuchyně.“

„Ale mami,“ zaprotestovala spoře oblečená Barbie. Juniorka byla evidentně zvědavá, co po matce může chtít nějaký major od policie.

„No tak,“ zatvářila se hrozivě Gregorová. Omluvně se potom usmála a pobídla mě slovem:

„Počúvam…“

Když tedy zvědavá dívka Ilona – které spolužáci říkají Ilča, a která už dobře ví, co zabírá na chlapy – konečně zmizela, šel jsem hned k věci. Rozhodl jsem se na její matku uhodit tvrdě.

„Paní Gregorová, myslím, že jste k nám nebyla tak docela upřímná.“

Zarazila se, ale pak hned bojovně odsekla: „Já? To bych teda ráda věděla v čem.“

„Vypověděla jste, že v tu neděli, o kterou nám pořád jde, pár minut po osmnácté hodině, na vás zazvonil děkan Rousek a vy jste ho vpustila dovnitř.“

„To jsem taky udělala. Přísahám.“

„Věřím vám. Tohle ano. Teď si ale dobře rozmyslete, než něco plácnete. Budete to muset zopakovat do protokolu, který budete muset i vlastnoručně podepsat. Bude to výpověď se všemi právními důsledky. Měla byste dobře zvážit rizika křivé výpovědi.“

„Nerozumím vám.“

„Když profesor Rousek vcházel do budovy, byl sám?“ vypálil jsem na ni. Přikývla.

„Určitě? Nepletete se? Kdykoliv nám to zopakujete? Řeknete to i před soudem?“ dorážel jsem. Její tvář, poněkud ustaraná a strhaná, ale vypadala klidně. „Byl sám,“ řekla Gregorová prostě.

„Budiž. V tu chvíli byl ještě sám. Ale možná, že dlouho sám nebyl,“ nadhodil jsem. Pokrčila rameny a ani nehlesla.

A v tu chvíli mě osvítil Duch svatý. Někdy člověku nic jiného nezbývá, než hrát vabank. Když nevíme kudy kam, my bídní policajti vsadíme všechno na jednu kartu. A ještě k tomu falešnou. Rozhodl jsem se bezostyšně blafovat.

„Nemá smysl zapírat, paní Gregorová. My víme, že jste dovnitř vpustila ještě někoho,“ řekl jsem úplně vážně a trošku soucitně, jako bych ji už předem litoval.

„Naozaj…?“ hlesla udiveně.

V duchu jsem zajásal, ale nehnul jsem ani brvou. Cítil jsem, že mi to zase jednou vyjde, pokud neudělám chybu. Ale nesmím jásat předčasně, přání bývá někdy otcem myšlenky. Takže jen tak dál. Nechtěl jsem si nic sugerovat, ale Gregorová mi opravdu před chvilkou připadala jakoby trochu znejistělá. Byl to sice jenom takový letmý zákmit, chvilková změna výrazu, ale tak to začíná vždycky. Nu, uvidíme…

„Vy jste totiž dovnitř vpustila docenta Marolda,“ pokračoval jsem suverénním tónem, který nepřipouštěl pochyb. „Tak už nezapírejte.“

„Koho že jsem vpustila?“ Gregorová málem vykřikla.

A vypadala najednou docela jinak. Vůbec ne provinile, spíš zmateně, ale hlavně pobouřeně. Tak bacha, policajte… Že bych se nakonec přece jenom sekl?

„Bývalého zaměstnance lékařské fakulty, docenta doktora Milana Marolda.“

„Ale to je nesmysl,“ vyhrkla Gregorová, až jí přeskočil hlas.

Ale v rozporu se svými jednoznačně znějícími slovy se mi najednou proměňovala před očima. Zničehonic to už nebyla žena, která je pobouřená mým podezřením. Nebyl to člověk, který je v právu a za svoji pravdu taky bojuje. Vypadala už zase provinile a stupňovalo se to. Namísto čtyřicátnice, byť trochu ustarané a uštvané, na mě hleděla roztřesená stařena. To už nemohlo být jen tak. Moje otázky ji zjevně vykolejily. Bála se mě, Asi jsem na něco skutečně kápl.

„Moment, paní Gregorová,“ kul jsem železo, dokud mi připadalo žhavé. „Lhát a zapírat skutečně nemá smysl. Máme svědka.“

„Svědka?“ opakovala, jako by nechápala smysl toho slova.

Přikývl jsem: „Viděl, jak jste v neděli po šesté večer odemkla děkanu Rouskoví, Potom později ale zpozoroval, že vpouštíte do budovy ještě jednoho člověka. Podle identikitu – to je taková ta skládačka podoby – byl tento druhý návštěvník ztotožněn jako docent Marold.“

„Ale ja som predsa…“ šeptala skoro neslyšně. Vypadala jako náměsíčná.

Nenechal jsem ji už vydechnout: „Plyne z toho jediné, paní Gregorová. Docent Marold byl s vámi smluven, že ho vpustíte do budovy. Udělala jste to a pak jste ho i vypustila ven. To už ale mezitím stihl děkana Rouska zabít. Jestli nebudete rychle spolupracovat, zapomeňte na polehčující okolnosti.“

„J-ja… já?“ koktala zmateně.

„Budete obžalována z napomáhání trestnému činu vraždy, paní Gregorová, a dostanete trest na horní hranici sazby.“ Gregorová jako by se náhle probrala z letargie. Zaškubalo jí okolo rtů a vykřikla: „Ja? Nie! Akože… já a Marold? Co máte pořád s tím Maroldem? To je výmysl!“ „Máme svědka, paní Gregorová.“ „Blbost! To je lož, lež… Vám už naozaj šibe. Já a docent Marold? Já o něm… nic

nevím…“

Na smrt bledá vrátná se začala viditelně chvět. Ještě chvilku a můžu ji začít křísit. Jenom jsem doufal, že její Ilona není zrovna teď nalepená na dveřích.

„Chcete mi snad tvrdit, paní Gregorová, že neznáte docenta Milana Marolda?“ zeptal jsem se sladce a ironicky zároveň, jak už to my policajti dovedeme.

„To ne. Pána docenta poznám. Ale jen tak, od vidění. Z fakulty. Před pár lety jsem mu schovávala a pak posílala poštu, když odešel pryč,“ začala horečně vysvětlovat.

„Když odešel po sporech s děkanem Rouskem,“ vpadl jsem jí do řeči.

„O tom moc nic nevím. Já se o ty doktorské věci a vztahy mezi nimi nestarám,“ začala mě ujišťovat.

„S Maroldem jste měla ale dobré vztahy,“ pokračoval jsem cíleně v provokaci.

„Jestli chcete naznačit…“ začala pobouřeně.

„Nic nechci naznačit. Prostě vím, že jste mu pomohla dostat se v tu neděli večer dovnitř.“

Spráskla ruce: „Pán major, preboha… Ako vám to mám… Já jsem Marolda neviděla od té doby, co od nás, teda z fakulty odešel. Dopisy jsem mu jenom vyzvedávala a odesílala na adresu, kterou mi dal. Neznám se s ním, nikdy jsme se neviděli mimo budovu ústavů.“

Zvedl jsem prst: „Přiznání je polehčující okolnost, paní Gregorová.“

„Nemám co přiznávat. Nic nevím. Já jsem docentu Maroldovi nijak nepomáhala. Ani jsem ho nevpustila do budovy! Váš svědek lže, nebo se plete, já nevím, jak vám to mám ještě říct…“

A zase se mi proměnila před očima. Zíral jsem, že najednou už vůbec nebyla tak nejistá jak před chvílí. Už nevypadala ani roztřeseně, ani staře. Byla najednou na koni, byla si nějak moc jistá svojí pravdou. Něco jsem podělal, letělo mi hlavou. Něco mi uniklo, někde jsem střelil kozla… Ale kde? Napřed znejistěla, něčeho se bála a teď si je najednou zase už jistá v kramflecích.

„Máme těch svědků víc,“ řekl jsem významně. Když vabank, tak vabank.

„Majú halucinácie,“ sykla jenom Gregorová a podmračeně číhala, co přijde teď.

Horečně jsem přemýšlel, jak dál, ale byl jsem v koncích. Rýsovala se pěkná blamáž. V hlavě mi buchar mlátil na prázdné kovadlině, ještě chvilku budu blábolit mimo mísu, a moje milá podezřelá se mi z toho vyvleče úplně.

„Je mi vás líto, paní Gregorová… Ale ten člověk, kterého jste vpustila do budovy po Rouskovi, to nebyla žádná halucinace, paní Gregorová…“

Zkusil jsem to zase chlácholivě a přesvědčivě a kupodivu to zabralo. Nebo možná jsem se jenom nevědomky v nějakém ohledu trefil. Ona na mě hleděla mlčky a její zorničky jako by se najednou rozšířily. Gregorová se už zase něčeho bála

„Možno nie,“ zašeptala potom.

„Takže naposledy,“ zvýšil jsem hlas. Hurá… Karta se obracela. „Marold to nebyl? Přísaháte?“

„Nebyl,“ zavrtěla hlavou na znamení záporu.

„Marold měl ale největší důvod děkana Rouska zabít.“

„O tom nic nevím, věřte mi,“ zavzlykala.

„Marolda jste teda nevpustila, jak tvrdíte…“

„Nie, nie…“

„Tak kdo to byl, když ne Marold? Komu jste odemkla?“

„To nie je dôležité, pán major.“

„To je setsakramentsky důležité, protože ten, koho jste vpustila po Rouskoví, paní Gregorová, to byl vrah!“

„Nebyl, to je nezmysel… nesmysl, kdepak… přísahám.“ Gregorová se zase začala přeříkávat.

„Tak kdo to byl, když ne Marold?“ zahřměl jsem.

„Jedna… žena,“ zašeptala Viera Gregorová.

„Jaká žena?“

Ale vrátná Gregorová jenom zavrtěla hlavou, zhroutila se hlavou na konferenční stolek a už nepromluvila.

Vytáhl jsem z kapsy mobil a zavolal poručíku Havlíkovi, který mě čekal dole v autě: „Tome, skoč sem za námi. Sedmé patro. Paní Gregorová pojede k nám, musíme s ní něco okamžitě sepsat. Ale než se vydáš sem nahoru, brnkni ještě klukům. Potřebuju, aby okamžitě sehnali docenta Marolda. A aby ho taky přivezli k nám, pochopitelně.“

Tomáš se zeptal, jestli nevím, kde mají toho pana Marolda hledat.

„Uložil jsem mu, aby neopouštěl město. Tak doufám, že bude doma, nebo někde poblíž. Jestli mě neposlechl, jeho škoda. Ať po něm klidně vyhlásí pátrání. Já si to zodpovím. Už se s tím děkanským mordem mažeme dost dlouho. Potřebuju nějaký výsledek, nenechám se u starého drbat jako kluk. Když bude potřeba, zmáčkneme všechny, co byli poblíž, nebo měli s tím Rouskem nějaké drobné. Pěkně jednoho po druhém. A to by bylo, aby už někdo konečně nezačal zpívat.“

Gregorová zvedla hlavu a poslouchala, co říkám do telefonu. Vypadala špatně. Jako by byla těžce nemocná, vysušená. Její nos i brada nějak divně zešpičatěly, byla z ní zase už najednou životem

opotřebovaná stará ženská.

Když s námi potom opouštěla svůj byt, na prahu slabostí poklesla v kolenou, že ji Tomáš Havlík musel do výtahu skoro vnést.

Z kuchyně vykoukla dcera Ilona. Všiml jsem si, že na sobě má už něco méně vyzývavého. Oblékla si běžnou uniformu dnešních dívek – džíny a triko. I když slovní spojení „méně vyzývavý“ možná nebylo na místě. Těsné tričko na holém těle s kalhotami na půl žerdi netvoří zrovna úbor klášterních chovanek.

„Vy jste mámu… zatkli?“ zeptala se. Vypadala dost vyjeveně.

„Nezatkli,“ popřel jsem to. „Musíme si s ní jenom trochu popovídat a hned to i sepsat. Tak zajedeme k nám, tam jsme na to vybavení.“

„Ale ona…“

„Nekoukej tak vyděšeně, není to nic neobvyklého, spíš běžná praxe. Tedy pro nás. Čas od času potřebujeme se svědky něco probrat podrobněji a okamžitě to zaznamenat do protokolu. To víš, může to i chvíli trvat, ale neboj se. Není to nic proti tvojí mamince. Jde nám jenom o to, zjistit pravdu. Jsme policie, nikomu nechceme ublížit.“

„Panebože… a co mám dělat já? Shánět jí advokáta? Nebo… Nebo jí mám k vám přinést pyžamo a nějaké prádlo? Anebo spíš kartáček na zuby?“ drmolila dívka zmateně.

„Nikoho nesháněj, nic nebal a klidně na ni počkej tady doma. A uč se zatím. Budeš to potřebovat. Jestli půjde všechno tak, jak má jít, tak se ti máma určitě vrátí ještě dnes.“

Na uklidňování barbínek a podobných stvoření jsem holt kabrňák. Zvlášť když si nejsem ani trochu jistý tím, co jim tak přesvědčivě povídám.

6.

Moji hoši se na oddělení už automaticky a beze slova rozdělili na dvě party. Do jedné místnosti si posadili Gregorovou a do druhé Marolda. Opsali z občanek jejich nacionále, přečetli jim poučení svědka a dali jim je podepsat. A pak si je vzali do parády.

Kladli jim napřed postupně všechny otázky, které jsme jim v určité formě už předtím položili. Jejich odpovědi jsme měli zatím jenom v diktafonu, nebo v telegrafických poznámkách ve svých noteboocích, nebo – to v mém případě – i nadrásané ručně do obyčejného trhacího bloku. Bylo načase v tom všem konečně udělat systém.

Nepotřeboval jsem na to policajtský nos ani instinkt, aby mi už bylo jasné, že konečně přestáváme jen tak tápat. Nikdo kromě mne nevěděl, že z Gregorové už cosi vypadlo. I když v tom sama nejede, něco ví a bojí se toho… Naštěstí pro nás…

Moje taktika byla prostá. Jakmile kluci i písemně zaznamenají všechno, co už víme, zmáčknou – a to už nejen za mé osobní účasti, ale doslova pod mým vedením – Gregorovou i Marolda tak, abychom z nich dostali i všechno to, co zatím nevíme. První kroky vypadají slibně, dnešek by měl případ postrčit

definitivně kupředu. Nechtěl jsem to zakřiknout, ale fandil jsem si.

Ale byl jsem zároveň i úzkostlivě opatrný. Bez podrobně zpracovaných protokolů o výslechu svědka na základě dosud položených otázek a následných odpovědí jsem nechtěl jen tak přejít ke skutečnostem, které nám oba vyklopí až teď. Nesměli jsme udělat chybu. Ani jeden z našich dvou podezřelých nehořel zrovna touhou se nám začít svěřovat.

„Bude to buď – anebo,“ instruoval jsem kluky tlumeným hlasem. „A když to nepůjde jinak, utaháme je. Umíme to, nedávno jsme taky výslechy těch podezřelých z banky uměle protahovali až do rána následujícího dne. A jak se nám to vyplatilo.“

„Doufejme, že tihle to pustí dřív,“ mručeli moji podřízení. Postrádali můj zápal pro věc. V duchu se už zase viděli, jak se po probdělé noci nad ránem bičují hektolitry kávy a ptají se jako debilové pořád dokola na totéž.

„Kdo má domluvené rande, ať ho odvolá. Domů půjdeme, až v případu Rousek vzneseme první obvinění,“ pokoušel jsem se jim dodat bojového ducha.

Chystal jsem se na rozhodující úder na obou „frontách“, ale zatím jsem jenom přecházel od jednoho výslechu k druhému, chvíli jsem poslouchal otázky i odpovědi, tu a tam jsem se pozeptal na to nebo na ono, a zase jsem šel vedle.

Až sveřepě se tvářící a vzpurně odsekávající Marold mě přiměl, abych se u něj zdržel déle.

„Budu si stěžovat,“ obrátil se na mě. Skřípal zuby málem slyšitelně.

„Na copak?“

„Žiju snad v zemi, kde platí zákony a presumpce neviny,“ prskal.

„Nedělej potíže, Milane,“ neovládl jsem se už. „O tvém motivu si cvrlikají vrabci. Tak, prosím tě, začni konečně mluvit k věci. Stejně se to, co potřebujeme vědět, dovíme.“

„Ty i ti tví pánové tady si mě s někým asi pletete,“ vybuchl zlostně. „Opakuju tobě i jim pořád dokola, že jsem toho hajzla nezabil. Ne že bych třeba někdy dávno nechtěl… Svůj problém jsem vyřešil tím, že jsem odešel z fakulty. Vyprávěl jsem ti přece, že jsem dal přednost tomu starat se o sebe. A postaral jsem se, jak jsem nejlíp uměl. Proč bych měl teď po třech letech Rouska mordovat? Už mě moc nezajímal.“

„Vím, co nám pořád říkáš, Milane. Ale ruku na srdce – je to celá pravda? Vím, že jsi odešel a že jsi pracoval úplně mimo. A úspěšně. To nám opakovat nemusíš. Spíš by nás zajímalo, jak došlo k tomu, že jste se po letech s Rouskem zase setkali.“

„Řekl jsem vám nejmíň stokrát, že jsem se s ním od té doby neviděl.“

„Co kdybys nám pro změnu řekl pravdu? Proč jsi ho v tu osudnou neděli v ústavu navštívil a co se tam mezi vámi stalo.“

„Já a navštívit ho? A v ústavu? Ty šílíš, Vašku!“

„My to víme,“ řekl jsem důrazně.

„Jo tak vy to víte? Zbláznili jste se? Proboha, vždyť já jsem Rouska a to všechno hodil za hlavu! Jak to, že nejste schopní pochopit, že to, co se děje na té slavné fakultě pod vedením velemozků, jako byl on, mě už dávno nezajímalo?“

„Podívej…“

Ale on se rozječel: „Nepodívám se! Já si vyprošuju všechny ty vaše blbé policajtské narážky. Který chorý mozek vymyslel, že jsem se nakonec určitě nějak dostal do budovy a tam ho zapíchl? Tak mi povězte, jak jsem to udělal. Jak jsem se tam podle vás dostal?“

„Máme závažnou svědeckou výpověď, se kterou vás v zájmu vyšetřování zatím nemůžeme seznámit. Ale jednoznačně vás usvědčuje,“ houkl na něho Tomáš Havlík, poté co jsem na něho mrkl. Ať podezřelý vidí, že to není nějaký náš osobní duel.

„Vy že máte svědeckou výpověď proti mně? Myslím, že máte, hoši, hovno,“ odpověděl Marold s despektem. „A proto…“

„Moment,“ zvedl jsem ruku, abych ho přerušil. „Milane, sklapni. Tohle nemá smysl. Kápni už konečně božskou. My už opravdu víme víc, než si myslíš.“

„Ale co, kurva, víte?“ zrudl, nebo spíš zfialověl. Až jsem měl strach, že ho klepne.

„Když nic, tak to, že jsi v neděli těsně před šestou šel za Rouskem směrem k zadní bráně nemocnice. A odtud, jak dobře víš, je to už jenom kousek k hlavnímu vchodu do budovy, kde Rousek téhož večera zemřel. Vrátná Rouska vpouštěla něco po šesté. Jak to bylo s tebou?“

„Já jsem poblíž nemocnice sice byl, ale nešel jsem za nikým, ani za Rouskem.“

„Sláva! Konečně… Nechápu, proč jsi to tak dlouho zapíral. Tak dál.“

„To je vaše oblíbené slovo – zapírat. Jste poznamenaní svým řemeslem, nic si prostě nedáte vysvětlit… Byl jsem zkrátka a dobře na procházce. Pokud snad byl na chodníku někde v davu přede mnou i Rousek, tak jsem o něm jednoduše nevěděl.“

„To myslíš vážně?“

„A proč ne? Každý nemá ve zvyku se rozhlížet. Copak se to musí? Někdo se nekouká po lidech, i kdyby šel kolem třeba papež nebo prezident Obama… Opakuju, že o nic nešlo! Tak mně, šmarjájosef, dejte už pokoj!“ Marold už vysloveně řval.

Zarazil jsem ho: „Uklidni se! Raději nám vysvětli, cos vůbec dělal okolo šesté někde pod nemocnicí? Mně jsi přece u sebe doma tvrdil, žes byl toho dne akorát na obědě v restauraci…“

„V Besedě.“

„A pak že sis povídal s tím chirurgem…“

„Sekaninou.“

„Ano. Pamatuju si, cos mi říkal. Četl sis, cvičil, koukal se na video, sledoval televizní program. Nezmínil ses ovšem, že bys byl ještě okolo šesté někde venku. Proč jsi to přede mnou zatajil, když o

nic nešlo?“

Marold si dlouze vzdychl. „No jo no…“ řekl pak. „Byla to chyba. Tak co chceš slyšet?“

„Nejraději pravdu.“

„Tak tedy pravdu a nic než pravdu. Po páté hodině jsem opravdu šel ven. Jenom tak, trochu se projít. Bolela mě hlava. Internisté mi po tom bypassu doporučují chodit na procházky. Obešel jsem tedy náměstí a ty ulice kolem a dal jsem se za divadlem k nemocnici…“

„Proč zrovna tam?“

„To už je nějaké podvědomí či co, ta trasa mě automaticky láká. Chodil jsem tudy už jako medik a pak přes dvacet roků, to víš…“

„A tam jsi uviděl Rouska,“ prohlásil jsem s neotřesitelnou jistotou. „Milane, vzpamatuj se a už nám, prosím tě, nelži.“

Zachytil jsem totiž v jeho hlase zaváhání. Nemusel vyloženě lhát, ale bylo jisté, že nám teď už zase neříká celou pravdu.

„No tak jo,“ připustil zahanbeně. „Byl tam. Ale dlouho jsem si ho nevšiml, přísahám. Nevím ani, koho dalšího ze svých známých jsem cestou potkal, nevím, kdo mě mohl poznat, moc jsem se opravdu nerozhlížel… Přemýšlel jsem si po svém, šel jsem jenom tak bez cíle pořád dál… Až pod špitálem jsem najednou zahlédl Rouska.“

„A dal ses za ním.“

„Ale ne.“

„Povídám, že ses vydal za ním do špitálu,“ opakoval jsem, jako bych o tom najednou věděl úplně všechno.

„Fakt ne, Vašku… Napadlo mě to sice, ale…“

„Vida. Proč tě to napadlo?“

„Myslel jsem, že ho oslovím a zeptám se ho, jestli mu to všechno v životě, jako všechny ty kurvárny, jestli to stálo za to… Měl jsem chuť ho provokovat, urazit, říct mu, co si o něm myslím. Proč bych to nepřiznal… Říct mu, že se možná cítí jako bůhvíjaký šampión, ale že je pořád jenom bídně placený bezvýznamný kašpárek z nějakého Hradce. Děkan provinční fakulty v Česku neznamená kilometr za Rozvadovem vůbec nic.“

„Nepřeháníš?“

„Řekl bych, že ani ne. Čechům chybí nadhled. Krmíme se iluzemi, jací jsme kabrňáci, ale svět o nás skoro neví. Prestiž prezidenta České republiky je v globálním měřítku rovna zhruba prestiži domovního důvěrníka jednoho šanghajského činžáku. Pokoutní kariéry nějakých Rousků jsou venku k smíchu…“

„Kvůli tomu jsi chtěl Rouska zastavit na ulici?“

„Taky jsem se mu chtěl pochlubit, že na rozdíl od něho spolupracuju a jsem kámoš s lidmi, jejichž jména on zná jenom z vyzlacených hřbetů světových monografií a učebnic… Že jsem tím, co umím, na rozdíl od něho vydělal už miliony. On že bude až do konce života pořád jenom usranej profesůrek na venkovské univerzitě, kterou ve světě nikdo nezná…“

Poslouchal jsem Marolda s obrovským zájmem a nebyl to jenom profesní zájem kriminalisty. Bylo zřejmé, že mluví najednou upřímně. Tak takhle je to, říkal jsem si… Nejenom Rousek, ale i Marold je vlastně štvancem své nezměrné ctižádosti. Kočka, která honí svůj vlastní ocas.

Jestli se z něčeho v jejich prestižním univerzitním prostředí rodí zlé činy, je to z devadesáti procent právě tohle. Všichni ti vědátoři musí být někdy strašní, přímo nesnesitelní.

V hlavách jim pořád haraší mindráky, nikdy nekončící boje o prestiž, tituly a postavení. Oč to máme my, obyčejní lidé, v životě snazší. Nebo nemáme?

„A oslovil jsi ho?“ zeptal jsem se.

„Kdepak. V poslední chvíli jsem si uvědomil, že by to nemělo smysl. V mém… teda našem věku… Než se pokoušet o nějakou naivní konfrontaci po letech, je přece lepší pokračovat jako předtím. Jednou jsem Rouska a celou tu jeho slavnou školičku už ze své mysli vygumoval, nechám to tedy tak…“

„Tak cos vlastně udělal?“

„Nic. Zabočil jsem k sídlišti, prošel jsem podchodem pod výpadovkou na Brno a dal jsem se domů. Tam jsem tak akorát chytil zprávy v 19:00. A po nich jsem se díval na detektivku, ale o tom ty už vlastně víš.“

„Ale nedodíval ses, to už jsi mi povídal,“ přikývl jsem.

„Takže jsem tobě a vlastně vám všem řekl úplně všechno.“ Marold se začal zvedat. „Můžu snad konečně jít.“

„Musíme to celé sepsat. A potom ještě je tu taková věc.“

„Jaká věc?“ zpozorněl.

„Přece jenom jsme nevyřešili ještě úplně všechno… Jak dalece se znáš s Vierou Gregorovou?“

„S vrátnou? To už přece taky víš. Vídali jsme se asi rok přes sklo vrátnice, občas jsme se pozdravili a když jsem odešel z fakulty, posílala mi nějakou chvíli korespondenci, která mi přišla na starou adresu.“

„Mluvili jste spolu někdy o Rouskoví?“

„Ne. Proč?“

„Myslím jako jestli jsi jí stihl popovídat co je to za člověka.“

„O Rouskoví jsem se od jisté doby snažil s nikým moc nebavit. Svoje problémy jsem si řešil sám. Nechápu, proč bych je měl propírat zrovna s vrátnou, která notabene byla na fakultě prvním rokem.“

„To už jsi taky opakoval mnohokrát. Zkus něco nového Třeba se paní Gregorová od tebe někdy jen tak mimochodem dověděla i něco z Rouskový minulosti. Nebo i z tehdejší vaší současnosti na fakultě, co já vím. Prostě něco, co by šlo třeba za jistých okolností… výhodně zpeněžit.“

„Myslíš na vydírání? Tak to jsi – pokud jde o mne – totálně vedle, Vašku. S Gregorovou jsem žádné velké řeči nikdy nevedl. A kdybych hledal spojence, nedal bych se nikdy všanc vrátné…“

„U tebe jeden nikdy neví,“ ušklíbl jsem se. „Jsi jako šachista. Myslíš pořád nejmíň o tah dopředu.“

„Přeceňuješ mě, Vašku. Houby šachista. Já si už jenom valím svoji kuličku a nekoukám napravo ani nalevo. Nic víc… Tak, prosím tě, řekni svým lidem, ať už dělají. Všechno vám podepíšu, už mám toho všeho dost. Chci domů.“

„Milane, neplaš se, času dost. Raději ještě chvilku vzpomínej… Možná jsi nám přece jenom ještě úplně všechno neřekl,“ natahoval jsem ho na skřipec.

„Nerozumím.“

„Musíš nám přece ještě vysvětlit, jak to bylo potom v pondělí ráno. Hlavně co jsi dělal tak brzo – už před sedmou hodinou – na cestě mezi nemocniční bránou a budovou ústavů.“

„Jak brzo? Na jaké cestě?“ rozječel se nažhavený Marold už zase jako tur. „Vy jste se snad všichni doopravdy zbláznili?!“

„Klid, zvyšování hlasu nic nevyřeší. Spěcháš domů, jak tvrdíš. Tak to vyklop, stejně to dřív nebo později uděláš…“

„Co mám vyklopit?“

„No tak jo. Nemusel bych, ale prozradím ti, co jsme se dověděli. Pracovník bezpečnostní agentury Zorro tě při své obchůzce zahlédl na cestě mezi bránou nemocnice a ústavy v pondělí ráno asi v 6:55. Zdola nahoru jezdila auta, po chodníku lidé spěchali do práce a ty jediný jsi prý šel opačným směrem.“

„Je to lhář. Trvám na konfrontaci,“ řekl Marold.

„Děkuju ti za radu,“ zareagoval jsem ironicky. „Ještěže tě tady máme. Ale teď vážně. Rousek zemřel v neděli večer. Nediv se, že policii zajímá, proč ses zrovna ty vyskytoval kousek od jeho mrtvoly v pondělí časně ráno.“

„Opakuju, že jsem tam nebyl,“ řekl Marold.

Vzdychl jsem: „Tak jak chceš. Dám tě odvést, pěkně si u nás odpočineš v luxusním separé – říkáme tomu cela předběžného zadržení – a mezitím se hoši pokusí sehnat toho šerifa z agentury. Bude to sice chvíli trvat, ale aspoň si všechno pěkně v klidu rozmyslíš.“

„Počkej, Vašku,“ vyhrkl najednou Marold. „Poslouchám…“

„Já můžu dokázat hned teď, že mluvím pravdu.“

„To by mě skutečně zajímalo jak,“ ušklíbl jsem se ironicky.

„Na něco jsem si vzpomněl.“.

„A co že tak najednou?“

„No najednou, co mám dělat. Už je toho na mě nějak moc.“

„Tak spusť.“

„V pondělí ráno jsem byl vzhůru dost brzo. Tedy dost brzo nato, že jsem asi ve tři čtvrti na sedm sebral plné igelitové pytlíky ze všech tří nádob na odpadky, které mám v domě, a vynesl jsem je do popelnice před domem. U nás totiž jezdí popeláři vždycky v pondělí, obvykle něco po sedmé.“

„Prosím tě, k věci.“

„Naházel jsem igelitové sáčky do popelnice a tu jsem pak dokulil až k okraji silnice. Dělám to tak vždycky, popeláři ji pak nikdy nevynechají. A než jsem se stihl vrátit do domu, zdravili mě sousedé odnaproti, nějací Kroutilovi. On je na lékařské fakultě asistentem na patologii, ona dělá ve stejné budově v ústřední knihovně. Právě nasedali do auta. Kroutil ale zase vystoupil a přešel silnici na moji stranu. Zeptal se, jestli už vím, co se stalo. Nevěděl jsem. Tak mi řekl, že je Rousek po smrti. Právě mu to volal kolega.“

„To má být tvoje alibi?“ zatvářil jsem se pochybovačně.

„A není snad? Když jsem se začal vyptávat, co se Rouskoví vlastně stalo, řekl Kroutil, že ho asi někdo zabil. Pak se ťukl do čela a zeptal se mě, jestli můžu doma nahrávat DVD. Přisvědčil jsem, že můžu, a tak mě poprosil, abych jim nahrál pokračování toho seriálu s Herculem Poirotem. Prý budou večer na ČT 2 opakovat sobotní díl. Kroutilovi nebyli v sobotu doma, nedívali se a včera přístroj půjčili tchyni, která jim hlídá nemocného kluka. Aby mu mohla pouštět pohádky. Pak Kroutil mrkl na hodinky a řekl

– to se pamatuju přesně – že je už za pět minut sedm. Na sedm to už nestihnou, ale nevadí, na fakultě prý bude určitě zmatek. Nasedl a odjel.“

„Takže doktor Kroutil…“ Udělal jsem si poznámku.

„Klidně se ho zeptej. I jeho ženy.“

„Pokud je to tak, pak jsi opravdu nemohl být ve stejnou dobu v areálu nemocnice,“ souhlasil jsem.

„Dobrá… Hoši to s tebou sepíšou, ty to podepíšeš a my ještě dnes vyzpovídáme manžele Kroutilovy a hlavně toho hlídače z agentury. Jak vůbec přišel na to, žes na tom chodníku byl ty.“

„A potom už můžu konečně domů?“ vrátil se Marold ke svému původnímu dotazu.

Rychle jsem zapřemýšlel. „Můžeš,“ rozhodl jsem. „Jenom nám buď i doma ještě pár dní k dispozici.“

„Jako abych pořád ještě neopouštěl Hradec?“

Přitakal jsem. A než jsem vyšel z místnosti, očima jsem si vyvolal ven jednoho ze svých hochů: „Petře, bacha, kluci ho za chvíli vypustí…“

„Nevěříš mu?“

„Věřím nevěřím. Pan docent je liška podšitá.“

Zamrkal, že rozumí, a vykročil směrem ke schodišti. A já jsem se okamžitě přemístil vedle, k výslechu vrátné Gregorové.

„Jak jste daleko?“ zeptal jsem se potichu členů svého druhého týmu.

„Sesumírovali jsme všechno, co nám už řekla dřív, a teď už jenom tak laškujeme a čekáme na tebe.“

Gregorová se ale netvářila, že by zrovna s někým laškovala. Až mě zarazilo, jak vypadá čím dál unaveněji. Buď několik nocí nespala, nebojí tak dával zabrat výslech.

„Paní Gregorová, chlapci s vámi všechno dali pěkně dohromady a nám dvěma zbývá to už jenom nějak dokončit.“

Mluvil jsem klidně, ale ona se na mě pořád dívala vysloveně vyděšeně. Od chvíle, kdy se mi v obývacím pokoji sesypala na konferenční stolek, už to nebyla ona, jenom jakýsi automat, robot bez břinku. Já jsem ale pokračoval, jako bych si toho vůbec nevšiml, a hlavně jsem mluvil pořád klidným, přátelským hlasem.

„Tak si to zrekapitulujeme… V sobotu jste do budovy pouštěla jenom doktorku Veselou. Před dvanáctou. V neděli napřed děkana Rouska. To bylo něco po Šesté, tedy po osmnácté… Říkám to dobře?“

„Ano.“

„O něco později jste potom dovnitř vpustila – jak jste mi sama řekla – nějakou ženu. V kolik hodin to asi bylo a kdo to byl?“

„Bylo to pár minut po děkanovi,“ hlesla Gregorová se sklopenýma očima.

„Tedy zhruba někdy mezi 18.15 až 18.25?“

„Asi tak. Možná o něco dřív, možná později. Na hodiny jsem se nedívala.“

„Kdo to byl?“ zopakoval jsem důrazně otázku.

„To bola iba…“ A rozplakala se. Houkl jsem: „Tak kdo sakra?“

Místo odpovědi nesrozumitelně zavzlykala do kapesníku. „Kdo vešel do budovy po děkanu Rouskovi?“

„Ona ho ale nezabila. Přísahám.“

„Copak na to můžete přísahat?“

„Můžu. Protože to vím,“ řekla pevně.

„Aha… tak kdo to byl?“

„Ilonka,“ zašeptala skoro neslyšně.

„Kdo?“ vybafl jsem udiveně.

„Moja… moja dcera… Ale ona bola len za mnou. Chcela si dačo kúpiť…“

Znělo mi to divně. Gregorová se v slzách a po opakovaném lomení rukama přiznala, že krátce po Rouskoví vpustila do budovy svoji vlastní dceru. Proč s tím dělala tolik tajností? Nedávalo mi smysl, že nás napínala jen proto, aby nám nakonec prozradila, že za ní do práce přišla její sedmnáctiletá dcera.

Možná ale bylo na fakultě vrátným přísně zakázáno přijímat ve službě návštěvy. Gregorová si vážila svého zaměstnání, chtěla holku dát po maturitě i na vysokou školu. Právě na fakultu, kde pracovala.

Rychle jsem přemýšlel… Bylo to trochu divné. Celou dobu nám Ilonu zatloukala a přitom šlo o banalitu, děti chodívají za rodiči běžně i do práce. Zvlášť když akutně potřebují prachy. Mohlo to být docela prosté. Ilona přišla, nafasovala peníze, pohovořila s matkou a odešla. Ale proč potom…?

Moment… „Kdy vaše dcera odešla?“ zeptal jsem se.

„Za pár minut. Jenom jsem jí dala peníze… a pak jsme si… něco řekly…“ koktala Gregorová. Jenom si „vzala peníze a něco si řekly“. Trvalo to „pár minut“? Proto ji tak vytrvale zapírala?

Opravdu divné. Nebo to mělo nějaký hlubší důvod? Co vlastně nechtěla Gregorová přiznat? Počkat… Ilona samozřejmě přišla a odešla. Ale mezitím mohla Ilona – sama nebo třeba i s Gregorovou – zajít za Rouskem. Nebo za ním odešla jenom Gregorová a Ilona jí mezitím pohlídala vrátnici.

Ale proč? Proč by to jedna nebo druhá dělaly? Hlavou se mi už zase honily fantastické nápady. Jako že Gregorová přece jen na Rouska něco věděla – ať už od Marolda nebo od někoho jiného – že mohlo jít o rafinované vydírání a něco se pak zvrtlo… Ale co tam dělala potom Ilona? Najednou jsem měl pocit, že ještě chvíli a budu zralý na psychiatra. Tak dost. Konec fantazírování, musím na to úplně jednoduše.

„Paní Gregorová, proč jste mi o Iloně neřekla hned?“

Nám policajtům je podezřelý každý. Náš svět se skládá ze zločinců a lidí dosud neodhalených. Nesmím propadnout policajtskému stihomamu… Copak je myslitelné, aby Ilona Gregorová, středoškolačka, věkem někde v půli mezi sedmnácti a osmnácti, která – jak jsem se dnes dověděl – touží studovat medicínu, přišla do práce za svojí matkou proto, aby svého budoucího děkana něčím vydírala a při té příležitosti ho dcera nebo matka probodla dýkou, kterou on zpravidla otevíral dopisy? To by snad neprošlo ani v hodně pitomé televizní detektivce.

„Pane majore,“ Gregorová se na mě podívala jako boží umučení, „já jsem jenom chudá, rozvedená ženská… Nemám než ji… Nechtěla jsem… aby Ilonka… chtěla jsem ji ušetřit vyptávání a všeho toho okolo…“

„Ušetřit vyptáváni?“ opakoval jsem nedůvěřivě. Koneckonců mohla mluvit pravdu. Matky už jsou takové… Rychle jsem uvažoval, co podniknu dál. Mrkl jsem na Tomáše Havlíka.

„Zabavte ji nějak. Vezměte ji třeba na večeři, ať se jednou poměje. Ale domů mi ji zatím nepouštějte, dokud se nevrátím. Musím si ještě pár věcí ověřit.“

„Na večeři? Proč?“

„Nechci, aby mi ovlivňovala svědky.“

Jaképak svědky, utahoval jsem si v duchu sám ze sebe. Chci si prostě jenom s její dcerou promluvit mezi čtyřma očima. Matka by mi při tom určitě překážela.

7.

Vypravil jsem se tedy zpátky do sídliště. Budoucí studentka medicíny seděla doma a opravdu celou dobu čekala, až se vrátí matka. Byla oblečená stejně, jako když jsem odcházel a vypadala i stejně vyděšeně.

„Ilonko, tak jak to bylo v tu neděli večer? Maminka už nám něco stihla povědět, ale já to potřebuju slyšet od tebe,“ zahájil jsem něco mezi výslechem, vedeným majorem z mordparty, a nezávaznou besedou s hodným strýčkem, který se zastavil jen tak na kus řeči.

„Vy už to… ona vám to…“ Ilona se začala přeříkávat.

„Prostě to už vím.“

Její černé oči se rozšířily hrůzou. V tu chvíli mi víc než kdy jindy připomínala matku Vieru.

„Já jsem se měla u mámy zastavit kvůli těm otázkám,“ vypravila ze sebe nakonec.

„Tak teda ne kvůli penězům? Ty ses měla zastavit u maminky kvůli nějakým otázkám?“ zopakoval jsem po ní s údivem.

Změřila si mě s údivem, jako by chtěla říci: Tak víš to, nebo nevíš nic? Oči už neměla tak vytřeštěné, bylo to zvláštní, ale zdálo se mi, že se Ilona začíná díky mému očividnému zmatku uklidňovat.

„Šlo o otázky k přijímačkám na lékařskou fakultu. Máma to tak domluvila. Měla jsem si pro ně přijít,“ objasňovala mi důvod své nedělní návštěvy. „Copak vám to neřekla?“

„Samozřejmě že řekla, ale já to teď musím slyšet od tebe,“ zarazil jsem ji. „Popovídej mi to pěkně od začátku.“

„Doma jsme už pár týdnů s mámou probíraly moje perspektivní studia. Já jsem byla nad věcí. Tvrdila jsem, že pokud odmaturuju, není možné, abych nezvládla nějaké přijímací řízení. Ale máma pořád, že všichni říkají, že přijímací zkouška na medicínu je mimořádně těžká, a že proto nesmím přípravu na ni podcenit. Jinak prý tam ani nemusím chodit. Tak jsem ji pověřila, aby se na fakultě někoho

poptala, jak to u těch přijímaček chodí doopravdy.“

„A poptala se?“

„Zjistila, že zkouška je hlavně písemná a na závěr i trochu ústní. Ale rozhodují především tři testy – z chemie, fyziky a biologie – v rozsahu učiva střední školy. Je v nich prý ale spousta věcí, které se ve škole neprobírají.“

„Myslíš?“

„Říkám prý… Až uchazeči dopoledne napíší testy, volají si je po obědě ke krátkému ústnímu pohovoru před komisí. Ale to už je prý spíš jenom taková formalita. Pokud člověk neprojde, je to vždycky kvůli některému z testů.“

„Takže si každý zájemce o medicínu musí asi koupit brožurku s těmi testy,“ zahrál jsem si na neinformovaného.

„To by bylo fakt nejlepší,“ Ilona málem vyprskla smíchy nad mojí bezbřehou naivitou. „Akorát že to nejde. Žádná brožura není k mání. Všechny testy jsou přísně tajné do poslední chvíle. Ti učitelé, co mají dozor v posluchárnách, když se testy píší, na začátku dostanou od úředníka z děkanátu tři zapečetěné krabice. Otevřou je teprve před studenty a rozdají je do lavic uchazečům. Každý z nich dostane tři potištěné papíry a dá se hned do práce.“

„To je nějakých cirátů. Ale nakonec to určitě bude brnkačka. Něco člověk vždycky ví, něco mu někdo napoví, něco se opíše, ták to nebude taková hrůza,“ zlehčoval jsem přísnost přijímací zkoušky.

„Vy teda máte představy! Byste viděl… Sedí se zásadně objedno místo, nikdo nemá v lavici souseda. Nesmí se ani šeptnout, posluchárnou chodí sem a tam dohlížející asistenti, kteří vás můžou okamžitě vykázat. Za napovídání i za opisování… A na lavici smíte mít akorát kalkulačku a chemicko-fyzikální tabulky,“ líčila mi Ilona, jak to ve skutečnosti chodí.

Když její podrobnostmi hýřící vyprávění trochu zjednoduším, lze říci, že matka Viera, praktická žena, se na lékařské fakultě zorientovala rychle. A rozhodla se na žádný pád neponechat dceřinu zkoušku náhodě. Začala pátrat, jak se to dělá, když chce rodič přijímačky své ratolesti posichrovat.

Všichni jí opakovali totéž. Otázky do testů se sice připravují pro každé přijímací řízení nové, ale jsou to víceméně obměněná zadání toho, co tu už bylo. Jak taky jinak. Že by tedy Iloně asi stačilo, kdyby jí sehnala kterékoliv starší testy. Pokud se na ně zodpovědně připraví, nemůže u zkoušky neuspět.

„To škola nezveřejňuje ani loňské testy?“ divil jsem se. „Ty se už přece zneužít nedají.“

„Děkan lékařské fakulty nařizuje každým rokem použité testovací otázky skartovat. Naštěstí to někteří zaměstnanci neberou tak doslova, a proto vždycky nějaká ta sada testů koluje,“ pousmála se Ilona spiklenecky.

„Ty testy, jak tomu rozumím, kolují ilegálně. Jsou bez vědomí školy k dispozici jenom někomu.“

„No ano… Tak nějak se to dá říct,“ hlesla Ilona.

„Ale to je pak podvod,“ namítl jsem.

„Pane majore, kde žijete?“ napomenula mě jako návštěvníka z jiné planety. „Copak nevíte, jak to dnes chodí?“

Maně jsem si vzpomněl, co jsem zaslechl v práci, nebo četl v novinách. Na aféru s policisty, kteří si přes internet koupili maturitu, na lustrační osvědčení, se kterými se kšeftovalo na bleším trhu ve Vídni… Češi jsou někdy podnikaví až moc.

„Kdyby se to provalilo, mohli by tvoji zkoušku anulovat,“ strašil jsem ji přesto.

„Každým rokem se někdo připravuje s pomocí loňských nebo starších testů a nikdy se neprovalilo

nic,“ odtušila klidně.

„Ale zadarmo ty použité testy – předpokládám – nejsou,“ nadhodil jsem.

„Ne snad že by to stálo majlant, ale to víte… I Mistr Karel Gott kdesi prohlásil, že zadarmo zpívá jenom to ptactvo nebeské,“ uchichtla se světaznalá studentka.

„Chápu. Tvojí mámě se podařilo od někoho koupit některé ze starších testů a ty sis je v neděli k večeru u ní v práci vyzvedla,“ zestručnil jsem podstatu věci, aby Ilona neulpívala na detailech a dospěla konečně k tomu, co mě zajímalo nejvíc.

„Ne některé, šla jsem si pro všechny tři testy. Máma sehnala celou chemii, fyziku i biologii.“

„Musela to být příšerná práce, tolik opisování. To ses u maminky zdržela asi pěkně dlouho.“

„Ale kdepak,“ smála se mé nepraktičnosti. „Máma myslela na všechno. Všechny otázky vypůjčila o víkendu, kdy měla službu. Hned vedle vrátnice je kopírka, takže mi to tam sjela jedna dvě.“

„A nestalo se tenkrát během tvé návštěvy něco zvláštního? Něco, co tě zarazilo? Nepotkala jsi v budově nikoho? Nebo třeba i před budovou, když jsi přicházela a pak i odcházela?“ napadlo mě.

„Nevím, co myslíte,“ zarazila se. Pak dodala ještě: „Všechno klaplo. Máma mi to okopírovala předem, já to jenom sbalila do ruksáčku a spěchala jsem rychle domů,“

„Tak si to upřesníme. Pokud jsi přišla za matkou řekněme někdy mezi čtvrt na sedm a půl sedmou, kdy jsi potom odešla?“

„Řekla bych, že za chvíli. Nezdržovala jsem se.“ V kapse mi zadrnčel mobil.

„Vrať se sem, jestli můžeš. Přivezli jsme toho hlídače, který viděl v pondělí ráno Marolda u budovy ústavů,“ hlásili mi moji hoši.

„A co dělá přítel Marold?“ zajímalo mě.

„Teď už ho klihuje Švarc, toho u nás určitě nezahlédl. Ale nedělá vlastně nic. Šel rovnou domů a prozatím z baráku nevylezl.“

„Přijal nějakou návštěvu?“

„Zatím ne,“ zněla odpověď.

„Tak já to tady skončím a přijedu. Za pár minut jsem u vás. Konec,“ uzavřel jsem hovor jako policajt dbalý služebních řádů.

„Ilonko,“ obrátil jsem se k dívce. „Já teď musím zpátky do práce. Odhaduji, že se ti máma tak asi do hodinky vrátí. Ty ale počítej s tím, že se tě možná ještě někdy v týdnu přijdu zase na něco poptat.“

Zazářila sebejistým úsměvem. Najednou z ní už byla zase ta zářivá Barbie.

„Klidně, pane majore. Vy kdykoliv. Teda… když na mě nikde nepovíte to s těmi testovými otázkami,“ ušklíbla se uličnicky.

Vida ji, koketu. Ale spravila mně náladu… Na základnu v sídle hradecké policie jsem dorazil v docela optimistickém rozpoložení.

Mezitím mi moje parta v jedné útulné místnůstce na oddělení naklepávala na měkko bratry Zaoralovy. Oba výtečníci, bývalí řadoví policisté, byli momentálně zaměstnáni u hlídací a bezpečnostní agentury Zorro. Nevím, jak moc prestižní džob to byl, ale každopádně se jejich agentura honosila poměrně nápadnými uniformami. Brčálově zelená se v nich snoubila s oranžovou, černou a bílou. Byli tak identifikovatelní už zdálky a nejspíš za každého počasí.

Nyní však šlo spíš o to, co v pondělí ráno před sedmou viděli. Právě tito dva bratři a služební pes Azor střežili od nedělního večera celý areál fakultní nemocnice.

Když jsem se připojil ke dvojici, která vedla jejich výslech, stačil mi jediný pohled. Oba Zaoralové – hubený Radomír i tlustý Lubomír – nebyli ve své kůži. Kampak se poděli ti užvanění suveréni, málem naši kolegové, kteří si s námi povídali minule?

„Teď to zopakujte ještě jednou tady pro pana majora,“ vyzval svědky jeden z mých výtečně se bavících spolupracovníků.

Brzy jsem se i já dověděl, co z nich už mí důstojníci vydolovali. Hlídka agentury Zorro má nemocnicí procházet ve dvou, se zbraní a se služebním psem. To se však tentokrát přibližně od jedenácti večer až do půl osmé ráno nedělo. Mladší a hubený Radomír nám zatajil, že si ze služby odskočil domů a nechal všechno na tlustém starším bratrovi.

„Odjel jsem na motorce a ve službě zůstal jenom tuhle Luban,“ lezlo z Radomíra jako z chlupaté deky.

Nakonec nám vyklopil i důvod svého prohřešku. Chtěl si na vlastní oči ověřit, jestli nelhal anonym, který ho písemně informoval, že během jeho nočních služeb navštěvuje paní Zaoralová rozvedeného pána v sousední ulici. Anonym nelhal, žena doma nebyla, a tak na ni milý Radomír čekal. Dočkal se ale až několik minut po šesté hodině ranní. A nastalo rodeo.

„Ty couro, ty kurvo zvyjebená…“ se rozléhalo na plné pecky doposud tichou ulicí.

Došlo na řev, facky a podobné věci. Manželka se bránila statečně, ale hrubé síle nemohla odolat. Dala se tedy na strategický ústup. Zatímco brunátný muž u domovních dveří už sotva popadal dech, ječící žena nezaváhala a vyjela s rodinným vozítkem, které parkovalo u domu. Prchala k matce, zatímco nepříčetně zuřící manžel ji pronásledoval na služební motorce. Před domem její matky pak došlo na další facky.

Sečteno a podtrženo: Podvedený manžel Radomír se do služby vrátil až něco před půl osmou ráno… A to bylo to jediné, co nás zajímalo.

Tlustý Lubomír se vrtěl a neklidně mžoural, když se přiznával ke svým hříchům: Nechtěl jsem Radka shodit, tak jsem vám tvrdil, že jsme sloužili oba.

„No budiž. Co to ale mění na věci samé?“ nerozuměl jsem pořád. „Byl jste tedy ve službě sám. To by pro nás nemuselo být až tak podstatné. Nás především zajímá, jestli jste docenta Marolda viděl, kdy

a kde přesně to bylo.“

„To je právě to…“ Tlusťoch najednou zíral tupě do země.

„Tak viděl jste ho nebo neviděl?“

„Procházel jsem špitálem podle rozpisu, hodiny jsem dodržel, to jo… Ale ráno, když se rozednilo…

Byl jsem nějak unavenej… Až k ústavům nahoru jsem už nešlapal… Jenom jsem se tam od brány mrkl dalekohledem.“

„A co jste viděl?“

„Jenom to, co jsem vám už pověděl. A co pak brácha po mně v zájmu svého klidu opakoval. To jako když jsme vám ještě to… neříkali tak úplně pravdu.“

„Když jste nám lhali, chtěl jste asi říct,“ zvýšil jsem hlas.

„No jo no…“

„Tak co jste viděl tím dalekohledem?“ ztrácel jsem už trpělivost.

„Lidi a auta. Spousta lidí chodí v ústavech na sedm.“

„A docenta Marolda jste viděl taky?“

Horlivě kýval: „Taky. Nebo jsem si aspoň myslel, že je to on. Vlastně to spíš…“

„Osobně ho ale neznáte. Aspoň minule jste to tvrdil.“ Obézní hlídač se mohl přetrhnout ochotou:

„Samozřejmě že ho neznám osobně. Odkud bych ho taky mohl znát… Ale byl mi prostě nápadný jeden chlápek, který šel jako jediný opačným směrem. Od ústavů dolů k bráně. Když mi pak tady vaši lidé ukázali několik fotek, připadalo mi, že je to ten Marold. Ale mohl mi ho taky jenom připomínat, to je jisté. Ale všichni hned na mě, že to je teda mimořádně důležité svědectví…“

„Tak on vám ho připomínal…?“ povzdechl jsem si.

„No ano, připomínal. Jak jinak to říct? Jednak jsem stál od něho dost daleko, že jo, a pak taky, moc jsem si ho teda neprohlížel. Vlastně speciálně toho chlápka jsem si vlastně neprohlížel vůbec. Jenom jsem tím dalekohledem tak jako švenknul ze strany na stranu, abych prostě měl přehled, co se momentálně děje u vchodu do budovy a taky na cestě.“

„A měl jste ten… přehled?“ zasršel jsem sarkasmem.

Tlustý trumbelín si ale dál vedl svou: „No jo no. Znáte to. Když bylo jasný, že vrátná normálně jako jindy budovu otevřela, a davy lidí jako jindy pořád táhnou od brány nahoru, tak jsem se už dál nekoukal. Proč taky? Nebyl důvod… Ale pane majore…“ nedokončil.

Kdysi tolik rozšafný a důležitý Lubomír Zaoral, bývalý příslušník, se na mě najednou zahleděl jako oddaný pes.

„Prosím?“

„Že nás to… neprásknete našemu šéfovi? Myslím jako mě a bráchu… Že jsme nehlídali spolu… a že jsme vám potom u prvního výslechu neřekli tak docela to… pravdu. On by nás na hodinu vyrazil.“

„Vyrazit byste zasloužili. Oba,“ udělal jsem přísný obličej, ale vlastně jsem spíš potlačoval smích. Otočil jsem se k poručíku Havlíkovi, ale ten na tom byl stejně.

„Tomáši, už na ně nemám nervy. Sepiš to s nimi sám, prosím tě. Jakmile to podepíší, původní výpověď stornuj. A majiteli věhlasné agentury Zorro neříkej pochopitelně nic. Kdyby se vyptával, tak jsme potřebovali ještě něco málo ověřit, a protože měli z neděle na pondělí službu zrovna oni, vyzpovídali jsme si je tady…“

„Ty je chceš krýt?“ vykulil oči údivem Tomáš Havlík. „Budeme velkorysí, ale hoši nám budou muset od této chvíle projevovat jistou vděčnost. Musí s námi kdykoliv rádi spolupracovat. Vždyť jsou koneckonců od fochu, tak vědí, jak to na tom světě chodí.“

Bratrské duo Zaoralových nadšeně kývalo na souhlas. A pak že má policie nouzi o ochotné spolupracovníky z řad veřejnosti.

8.

Očko, které na můj povel sledovalo Marolda, mi podalo po návratu za základnu hlášení, které sledovanému nemohlo ublížit ani v nejmenším. S nikým se nesetkal, nikdo se u něj nezastavil. Napíchnutou pevnou linku měl dokonce vypnutou. Docent Marold o společnost patrně nestál a asi ani s nikým nekul žádné pikle.

Už když podepisoval svůj svědecký protokol, jsem se začal definitivně smiřovat s tím, že Milan Marold nebude náš muž. A ne, že nebude, že jím prostě není. Nedalo se nic dělat. I podezíravý policajt musel konečně uvěřit, že Marold Rouska nezabil. Neměl svědomí úplně čisté – zalhal mi bezostyšně – ale zalhal mi jenom jednou a ve věci, která se ukázala být zcela okrajovou. Vůbec netušil, jak velkou chybu dělá, když svoji nedělní podvečerní procházku zapírá. Měl smůlu. Nevšiml si, kolik lidí, kteří ho od vidění znali, si ho všimlo. Nakonec ale skutečnost, že se ocitl nedaleko nemocnice a dokonce v Rouskově blízkosti, neměla pro samotný případ žádný význam.

Na malou chvíli jsem bláhové uvěřil, že mám už všechny trumfy… V neděli ho přece viděli, jak před šestou hodinou večerní sleduje Rouska a v pondělí zase, jak jde v 6.55 od budovy ústavů směrem dolů. Nebylo divu, že jsem ho podezříval. Kdo lže jednou, lže i podruhé. V duchu jsem to viděl jako ve filmu. Vrahoun Marold dlouhé hodiny čeká, až bude moci opustit budovu, aniž by ho zpozorovala vrátná, a jak potom – když otevřela vchod všem, co přicházeli na sedm do práce – vyráží ven a

vzápětí z kopce dolů…

Nakonec ale zbyl Černý Petr – jak jinak – na policii. Na falešnou stopu nás přivedl lajdácký vedený výslech dvou vykutálených a zároveň prostoduchých bratří – Radomíra a Lubomíra. Zbytečně jsem se před Maroldem ztrapnil.

Každopádně bylo načase vztahy s Milanem Maroldem znormalizovat. To znamená přiznat vlastní omyl. Což muži – jsouce neomylní – obecně dělají velice neradi. Teď ale nebylo zbytí. Zvát ho k nám – na „fízlárnu“ – mi připadalo nevhodné a když ho pozvu do hospody, může se vymluvit, že nemá čas. Bylo mi jasné, že se budu muset ponížit a přijít za ním. Ale co. Z lidí, které v Hradci znám, není Milan zdaleka z nejhorších.

Protože jsem měl číslo jeho mobilu uloženo už od našeho prvního setkání, nebylo nijak složité se u něj ohlásit: „Zdravím tě, docente. Mám pro tebe nějaké novinky.“

„No těbůh… Co jsem podle tebe zase spáchal?“ zeptal se nerudně.

„Právě že výjimečně nic. Ale něco málo mají na triku ti dva výtečníci z bezpečnostní agentury Zorro. Napřed tvrdili, že tě na té cestě k bráně poznali, a před chvílí svoji původní výpověď slavnostně odvolali.“

„Copak? Měli vlčí mlhu?“

„Všechno je jinak. Především – jeden z těch dvou tam vůbec nebyl. Zmizel, aby se přesvědčil, jak manželka tráví noci, když on není doma.“

„Třeba je jenom bordel na poště,“ uchechtl se Marold.

Zarazilo mě, jak najednou mluví z cesty, a chvíli mi trvalo, než jsem se chytil. Policajtovi to holt někdy trvá… Marold mi ale jenom citoval pointu stařičké anekdoty, kdy manžel končí v lázních o den dřív a pošle manželce telegram, že o den dřív přijede. Když však dorazí, nalezne ji in flagranti a odchází zapít žal. A v hospodě ho utěšují slovy: „Hlavu vzhůru, třeba není kurva, třeba je jenom bordel na poště.“

„Přesně tak to i dopadlo,“ přitakal jsem. „Ale o to nejde Nám bylo především divné, že tě měl zahlédnout jenom jeden z nich. A podrž se. Ani ten jeden na té cestě nebyl, stál u zadní nemocniční vrátnice a koukal se dalekohledem.“

„To tedy bylo z dost velké dálky.“

„To si piš. A navíc dnes připustil, že se na lidi koukl jenom tak letmo. Ovšem když mu hoši při prvním výslechu ukázali pár fotografií, bůhvíproč si vybral tebe.“

„Jak mě mohl, prosím tebe, poznat?“

„Neřekl výslovně: Byl to Marold, říkal pořád dokola snad, možná a taky nejspíš… To ale stačilo, aby to moji hošani podělali. Jakmile dal stranou tvoji fotku, zajásali a skládali s ním hned i tvůj identikit a podobně. Svědek je prostšího ducha a mockrát v životě asi středem pozornosti nebyl. Proto zpychl a začal být strašně důležitý. Došlo mu, co by se jim líbilo, a snažil se jim vyhovět. Prostě klasika.“

„Podívejme…“

„V nové výpovědi není už o tobě ani slova. Tak mi to teda promiň, Milane.“

„Není co, majore doktore. Konal jsi jenom svou policajtskou povinnost,“ opáčil ironicky Marold.

„No snad… Kvůli tomu ale teď nevolám,“ řekl jsem.

„Anóbrž kvůli čemu?“

„Chtěl jsem ti přinést a pochopitelně s tebou i vypít dvě flašky dobrého červeného. Abychom to spláchli.“

„Kdy?“ zareagoval Marold vstřícně.

„Nejlíp hned,“ odpověděl jsem bez váhání.

„Ještě před slunce západem?“ podivil se, ale pak dodal: „Jsem pro. Přijeď. Čeká tě tu prémie. Setkáš se s někým, kdo by tě rád poznal osobně.“

„Je hezká?“ zeptal jsem se hlasem plným naděje.

„Je to chlap,“ zmařil moje očekávání v zárodku Marold.

Všechno se vysvětlilo, jakmile jsem dorazil do jeho domku. Marold tam – zjevně už dávno „před slunce západem“ – seděl u vínka s mladým mužem, kterého mi představil jako Lukáše Nováka, něco jako synovce z vedlejší linie.

„Luky – tak tohle je ten pověstný šéf neméně pověstné hradecké mordparty, major doktor Fára,“ uváděl mě s plnou parádou.

„Moc jsem o vás slyšel,“ pousmál se štíhlý blonďák.

„To snad ne,“ zamžoural jsem. „A co? Dobré, špatné?“

A Marold se jal vysvětlovat: „Lukáš je ve čtvrtém ročníku medicíny a byl v pondělí ráno na fakultě očitým svědkem prvních zmatků po děkanově smrti i začátků vašeho vyšetřování. Jako čtenář detektivek ten případ se mnou pak opakovaně probíral. Tebe zná zatím jenom z vyprávění jako hradeckou kriminalistickou legendu. Jsi pro něj prostě Velký Detektiv, něco jako kapitán Exner dneška. A vůbec si asi tu tvoji práci představuj e hodně romanticky.“

„A ona je to spíš kancelářská nuda,“ ušklíbl jsem se.

Ale povídalo se nám ve třech báječně. Otevřelo se další víno, pilo se a notně klábosilo páté přes deváté. Byl jsem docela rád, že nám dělá společnost mladý člověk, snáze jsme se s Maroldem dostali do fáze, kdy už nepřicházelo v úvahu, abychom si začali cokoliv vyčítat. Když padla i druhá láhev, dal nám Lukáš najevo, že se mladý člověk společnosti stárnoucích pánů nasytil.

„Budu se muset rozloučit, strejdo,“ řekl. „Ještě něco mám.“

„Čeká-li žena, omlouvá jenom smrt,“ prohlásil pateticky Marold.

„Jen běž, Lukáši,“ řekl jsem. „Vyjádřil bych to civilněji než tady pan docent, ale v principu s ním musím souhlasit.“

„Pořád je to ta okouzlující kolegyně, o které už byla tady kdysi dávno řeč?“ zajímal se Marold.

„Na to se snad gentleman neptá,“ zamračil jsem se.

„Lukáš ví, proč se ptám. Kvůli oné krásce musel na konci druhého ročníku nastavovat noci, aby dohonil, co zameškal v anatomii,“ vysvětloval Marold.

„Strejda mi tenkrát strašně moc pomohl, když se za mě přimluvil u zkoušejícího,“ přiznal Lukáš poctivě docentův podíl na zvládnutí jedné z nejobtížnějších zkoušek. „Ale o Veroniku, to byla ta z

prváku, už dávno nejde. Ilču jsem objevil docela nedávno, je to sotva pár dní. Ale je to, panečku, kus.“

„Tak Ilča…“

„Jmenuje se Ilona.“

„A z kterého je ročníku?“ položil jsem otázku i já, aby řeč nestála.

„Zatím ze žádného. Na medicínu se teprve chystá, na jaře bude maturovat.“

„Jen aby se dostala, zájem o medicínu je kupodivu pořád docela velký,“ mínil Marold.

„Bez obav, strejdo,“ odpověděl Lukáš. „Ilča přijímačky určitě zvládne levou zadní.“

Marold se podivil, jak si chlapec může být tak jistý. To je snad jeho favoritka takové lumen?

Lukáš se jenom s převahou usmíval: „Lumen určitě ne. Teda když to beru přes studium. Jako holka je fantastická, ale jinak žádný génius. Ovšem její máma má styky. Klobouk dolů. Sehnala jí všechny testy k přijímačkám.“

Ačkoliv jsem byl jenom na zdvořilostní návštěvě, která měla zahladit nepříznivý dojem z mé služební horlivosti, svedené nakonec bratry Zaoralovými docela na scestí, přece jenom mi všechny instinkty kriminalisty pořád fungovaly. Lukášova poslední slova mi zazněla nějak povědomě. Nebo že by takových prozíravých matek, které se s předstihem starají o své nezdárné potomky tak nadstandardně, bylo víc?

„Nejmenuje se ta tvoje Ilonka alias Ilča náhodou Gregorová?“ vyslovil jsem nahlas, co mi probliklo hlavou.

„Copak vy ji znáte?“ vytřeštil oči.

„Tak trochu,“ odtušil jsem. „Měl jsem už tu čest nejen s matkou, ale i s dcerou.“

„Moment, pánové,“ pochopil konečně i Marold. „Chceš říct, Lukáši, že momentálně chodíš s dcerou vrátné Gregorové! To je mi novinka. Ale když jsi tu byl minule, nic jsi neříkal.“

„To jsem Ilču taky ještě neznal. Potkal jsem ji až minulou středu. Představte si, že na fakultě v budově ústavů. Povídala si s matkou na vrátnici, je tam velké prosklené okno, tak jsem si jí okamžitě všiml. Vypadala teda super… A hned jsem si řekl, že to zkusím. Motal jsem se ve vestibulu a vyhlížel jsem ji. Když odcházela, málem jsme se srazili. Což bylo teda dobře, protože pak slovo dalo slovo…“

„Ilonka Gregorová je opravdu pěkná dívka. A paní vrátná by pro ni udělala první poslední… Každopádně ale Ilče řekni, že je dost neopatrná,“ mínil jsem.

Lukáš se na mě podíval zaraženě a tázavě.

„Seznámili jsme se, když jsem sháněl její matku u nich doma. Ilona mi chvilku dělala společnost a přitom mi stihla hned vybreptat, že jí matka sehnala, dokonce za peníze, otázky, které byly v minulých letech použity v testech z fyziky, chemie a biologie u přijímacích zkoušek na lékařskou fakultu. Já si pochopitelně vážím důvěry mladých lidí a nikoho, tím méně Ilonu, nepodrazím. Ale když

je to s těmi testy tak – mírně řečeno – neoficiální, bylo by asi lepší, kdyby mlčela jako hrob.“

Protože Lukáš viditelně znejistěl, zvolil jsem tón pobavený a trošku káravý, jako bych ani nebyl ochránce zákona a veřejného pořádku.

„To je stará bolest. Ono se to sice nikdy nesmělo,“ začal vysvětlovat Marold, „ale na mé bývalé fakultě se to tak praktikovalo vždycky. Po skončení zkoušek se měly použité testy skartovat, ale ti, co byli bezprostředně u toho – vybraní učitelé a úřednice z děkanátu – vždycky nakonec pár exemplářů otočili pro vlastní potřebu. A jak se potom rok s rokem sešel, podstrkovali je dětem přátel a známých, aby se podle nich připravovaly na zkoušky. A teď, jak slyším, se někteří začali chovat tržně a prachsprostě s nimi šmelí.“

„A má to smysl, když stejně u zkoušky dostanou úplně jiné otázky?“ zapochyboval jsem.

„Ale má. Pro přijímací řízení se každým rokem sice v přísném utajení vyrábějí testy nové, ale vždycky čerpají ze stejných vědních okruhů, tak jak je podávají příslušné kapitoly středoškolských učebnic.

Kdo není úplné pako, připraví se ze starých testů skoro tak dobře, jako kdyby měl k dispozici nové.“

„Ilča má ale zbrusu nové testy. Ty co teprve budou,“ prohlásil Lukáš skoro hádavě.

Cože? Jako policajtovi mi to už zase znělo šíleně. Takže to nejsou fámy? Opravdu v naší zemi vesele bují černý trh tu s přijímačkami, tu se zkouškami, nebo dokonce i s vysokoškolskými diplomy?

„Nepřeslechl ses?“ zareagoval jsem nedůvěřivě.

„To si teda pište, že ne.“

Když jsem nedávno někde na internetu četl, že jsme „korupcí prolezlá banánová republika“, připadalo mi to přehnané a notně urážlivé. Tak to tedy vidíš, majore… Zvláštní bylo, že ani Lukášovi jako by nedocházelo, že říkat to, co řekl, je před policistou poněkud riskantní. Právní povědomí průměrného Čecha je opravdu spíš typu latinoamerického než evropského.

„Nesmysl,“ přerušil nás Marold rozhodně. „Holka normálně kecá a bůhvíproč se vytahuje. Nové znění testů připravuje jedna soukromá firma vždycky přes prázdniny. Odtud to uniknout nemůže. Firma nesídlí v Hradci a ve vlastním zájmu všechno pochopitelně tají. Nechce přece přijít o kšefty.“

„Tak to uniklo až v Hradci. Na naší fakultě.“

Marold vrtěl hlavou: „Kdepak. Jakmile nové testy začátkem nového školního roku dodají, dostane je do rukou osobně děkan a uloží je v zapečetěných krabicích do trezoru na děkanátu. Až někdy na jaře je potom na schůzi kolegia předá čerstvě jmenovanému předsedovi přijímací komise pro daný školní rok. Tím bývá obvykle některý z proděkanů nebo ze starších šéfu kateder. Takže mi věř, Lukáši. Ilona Gregorová opravdu může mít jenom staré, nanejvýš loňské testy.“

„Má letošní, strejdo, fakt!“

„Už jsem ti řekl, že se před tebou chlubí a vytahuje, nevěř jí ani slovo,“ trval na svém Marold. „Copak myslíš, že její matka má klíče od děkanského trezoru?“

„Ilča nemá originály, ale xerokopie,“ nedal se Lukáš.

„Nesmysl,“ vrtěl Marold hlavou. „Kdo by je okopíroval?“ A dodal otcovsky: „Hochu, hochu… Nevyplácí se slepě důvěřovat ženám.“

„Ale když já jsem ty kopie testů u ní včera viděl,“ vykřikl Lukáš vítězně. „Držel jsem je v ruce. Na všech je v záhlaví uvedeno, že jsou to testy z toho a toho oboru pro přijímací řízení na lékařskou fakultu ve školním roce tom a tom… Byl tam všude uvedený letošní školní rok!“

Aniž jsme se domluvili, podívali jsme se s Maroldem na sebe.

„To by ovšem znamenalo…“ zalapal jsem po dechu a větu jsem nedokončil.

„To tedy jo,“ zamumlal Marold a zamrkal na mě.

Bylo zřejmé, že nás oba okamžitě napadlo totéž. Ani jeden z nás to ale nechtěl vyslovit. První jsem se vzpamatoval já a obrátil jsem se na Lukáše.

„Lukáši, říkals, že teď půjdeš za Ilonou Gregorovou.“

„No ano. Jsem prakticky na odchodu.“

„Nevíš, jestli je její matka doma, nebo má už zase službu?“

„Paní Gregorová dnešní večer a noc určitě slouží. Vím, že dopoledne byla ve veterinární nemocnici a pak – myslím ve čtyři – nastoupila na lékařské fakultě do vrátnice. Zůstane tam až do rána, to vím na sto procent.“

„Určitě?“ ujišťoval jsem se.

„Je to tutovka. Jinak by mě Ilča nezvala na večer k nim,“ vytasil se Lukáš se suverénním argumentem.

„Tak to je jiná,“ zašklebil se Marold.

Lukáš se zvedl jako první, já hned po něm. Marold se na mě tázavě zahleděl, já jsem jenom lehce pokrčil rameny.

„Tak na shledanou strejdo, na shledanou pane majore.“

„Ahoj Luky.“

S Maroldem jsme si podali ruce mlčky.

„Uvidíme,“ zahučel jsem, když jsem vycházel z jeho domu.

„Nemám ti zavolat taxi?“ nabízel se Marold.

„Potřebuju se projít. Chci k ní dorazit s čistou hlavou,“ řekl jsem. Veselá nálada podvečerního posezení u vína byla najednou tatam.

9.

Měl jsem v sobě nanejvýš sedmičku vína, což na moji výšku, váhu, věk a celkovou kondici není zase až tak mnoho. Moje intelektuální schopnosti byly nedotčeny, sednout za volant jsem ovšem nesměl. Navíc chůze od Maroldova domku k fakultní nemocnici umožňovala mým játrům spálit většinu alkoholu, který jsem v zájmu uhlazení společenských hrotů toho dne přijal. I když jsem ale šlapal docela svižně, půlhodina mi na to nestačila.

Už se šeřilo, když jsem prošel zadní branou nemocnice a vydal se vzhůru do kopce k budově ústavů lékařské fakulty. Opačným směrem se loudalo několik pokřikujících mediků. Některá praktická cvičení končí až večer. To jsem už věděl.

Až teprve když jsem stoupal po širokém schodišti k prosklenému hlavnímu vchodu do budovy ústavů, mi došlo, že jsem si na Gregorovou nepřipravil žádnou taktiku. Ale co. Nejlíp, když půjdu rovnou k věci. In medias res, jak nás v Brně blahé paměti učili v předmětu Latina pro právníky.

„Dobrý večer. Paní vrátná, jdu za vámi,“ oznámil jsem jí už na prahu vestibulu.

Viera Gregorová stála za oknem své služební kukaně a sledovala další vycházející studenty. Sklo měla odsunuté, takže slyšela každé mé slovo.

„Ale, pan major,“ pousmála se, nic zlého netušíc.

„Mám takovou trošku nepříjemnou povinnost, paní Gregorová,“ pokračoval jsem.

Nehnula ani brvou. „Naozaj?“ sklouzla zase do svého jazyka. „Co se stalo?“ pokračovala správně česky. „Hotový major Terazky.“

„Bohužel jsme narazili na jakýsi zádrhel ohledně těch otázek.“

„Akých… jakých otázek?“ zpozorněla.

„Mám na mysli ty zkušební testy k přijímačkám. Z chemie, fyziky a biologie, paní Gregorová. Ilonka s nimi běhá po světě, stihla se už s nimi pochlubit jednomu chlapci… To není zrovna moudré.“

„Ta koza,“ vyhrkla Ilonina matka. „Veď som jej hovorila… Je azda blbá… Pane majore, ale snad byste z toho nedělal problém. Pán major… To jsou přece jenom loňské otázky, jako k zopakování látky.

Tady na fakultě je má kdekdo. Už nikomu k ničemu nejsou…“

„Někomu přece,“ protáhl jsem ironicky. „Přinejmenším těm, co s nimi kšeftují.“

„O tom nič neviem… Našla jsem je.“

„Kdepak?“

„Ja… ja som… Sama už ani nevím, kde jsem je objevila,“ zakoktala se pak zase mlela jako do jitrnic.

„Asi je někdo z asistentů zapomněl odevzdat ke skartaci. Měla jsem je jenom tak vyhodit? Snad byste z toho nedělal problém, pane majore. Ilona za nic nemůže, to já. Ale myslela jsem to dobře. Úmysel bol dobrý…“

Řečná vrátná vypadala najednou nefalšovaně zoufale. Bylo jí jasné, že ve snaze holce přijetí na školu

usnadnit, možná jí je naopak náramně zkomplikovala. Veškerou naději upínala teď ke mně. Snad ten policajt nebude tak nelidský…

„Tak aby bylo jasno. Já tady nevyšetřuju čachry s testy k přijímacím zkouškám, paní Gregorová. V zásadě je mi jedno, kdo všechno s nimi kupčí. Je to černota, ale kvůli mně z ní strach mít nemusíte. Jinak ovšem je to s úkolem, který jsem vyfasoval, a který musím splnit. A to je ten problém.“

„Ano?“ pokoušela se zorientovat v mé, pro ni nepochybně ne zrovna srozumitelné řeči.

„Mým úkolem je vyšetřit vraždu děkana Rouska, paní vrátná.“

„No ale copak s tím mají co dělat… ty otázky?“ zatvářila se udiveně.

„Právě. Ty testovací otázky. To je další problém.“

„Prepáčte…“ začala zmateně.

Zarazil jsem ji gestem ruky: „Ilonka nemá loňské otázky, paní Gregorová. A vy to víte. Což je průšvih. Co průšvih. Průser.“

„Nemá loňské…?“ zopakovala Gregorová jako robot. „Akože to?“

„Nejspíš proto, že Ilona má toho času doma letošní testy.“

„Letošní…?“

„Prostě ty úplně čerstvé, co budou použity letos v červnu. A ty nemá jen tak někdo, aby bylo jasno. Vlastně je teoreticky neměl ještě vidět vůbec nikdo, protože mají být uložené v trezoru na děkanátu. Ten, kdo vám je dal k okopírování, je musel odtamtud vyzvednout a pak porušit pečeť na krabicích, ve kterých je jako pokaždé dodala firma, která je vypracovala… Už chápete?“

Gregorová nejistě přikývla. Hodně nejistě.

„Zkrátka a dobře. Ty otázky z chemie, fyziky a biologie vám dal děkan fakulty profesor Rousek. To už v tomto okamžiku víme. A vy mi teď budete muset zase říct všechno, co víte vy. Ale úplně všechno.“

„Panebože…“ Gregorová sepnula ruce.

„Paní Gregorová, my se teď spolu posadíme, třeba rovnou tady u vás, a vy mi všechno pomalu a v klidu povíte. Sem na tenhle diktafon. Myslím, že nám to hodně pomůže při vyšetřování vraždy pana děkana.“

Gregorová zavzlykala: „Vy… ja… vy nič neviete… To je všecko jinak, než myslíte.“

„Nic si nemyslím,“ řekl jsem. „Zatím. Jsem zde proto, abyste mi konečně řekla celou pravdu.“

Vrátná zmateně zatékala pohledem na další skupinku studentů, která právě procházela vestibulem k východu. Podívala se na velké elektrické hodiny v rohu.

„Vidíte? Už je 20.08. Já se vám teď nemůžu věnovat, mám moc práce.“

„Nepovídejte. Jaképak práce?“

„Tu je roboty. To byste se divil. Mám povinnosti, které nepočkají. Jakmile teď odejdou poslední medici a taky asistenti, kteří vedli praktika, dám se do toho. Až zmizí poslední z nich, zamknu tady vpředu a zkontroluju v celém baráku ve všech podlažích, že nikde ani neteče voda, ani není nikde zapnuté hlavní osvětlení. Nakouknu i do poslucháren a do suterénu. To už bude skoro devět. Potom zamknu oba zadní vchody a na závěr se vrátím do vrátnice. Přední vchod už pak nechám zamčený do rána.“

„To, co s vámi chci probrat, to taky nepočká,“ řekl jsem. „Jste důležitý svědek v případu vraždy a já s vámi musím okamžitě mluvit.“

„Mám dojem, že ste hovořili… že jste říkal, že vám mám to, co vím, povědět pomalu a v klidu na diktafon,“ poznamenala ironicky. „Teď teda tady klid momentálně není a chvíli ani nebude. Teď není vhodná doba.“

„A kdy podle vás je vhodná doba?“

„Jak povídám, v devět. To už zde nebude ani noha a já budu hotová s obchůzkou.“

„Chcete uhrávat čas, paní Gregorová? Nemá to smysl, věřte mi.“

„Nič nechcem… Nic nechci uhrávat,“ skoro vykřikla. „Potom vám řeknu všechno, co budete chtít. Můžete si mě zpovídat třeba až do rána.“

„V tom případě na vás tady do devíti počkám,“ řekl jsem.

„Je to skoro ještě hodina. Já se dřív nevrátím, musím zkontrolovat celou budovu. Chce se vám tady jen tak sedět a hledět do zdi?“

„Dobrá,“ povzdechl jsem si. „Můžu se jít na chvíli projít na čerstvý vzduch. Prý je to zdravé. Ale nemyslete si, že budete potom dělat nějaké ciráty. Jako že mě sem nepustíte a podobně. Na žádné hrátky není čas. Přivolám naši službu a dostanu se dovnitř natotata, i kdyby vám hoši měli roztřískat tady to sklo.“

Ani jsem v tu chvíli netušil, jak prorocká slova jsem pronesl. Ona je ale vzala jako vyhrožování trapného policajta, který dělá zbytečně ramena.

„Bože můj… Chcem vám snáď ujsť? Zazvoníte si a já vám otevřu, ne?“ zatvářila se, jako že to už tedy přeháním.

„Tak já na vás zazvoním,“ řekl jsem nakonec smířlivě a otočil jsem se k odchodu.

Když jsem zamířil od vrátnice k hlavnímu vchodu, abych jím prošel na široké venkovní schodiště, ucítil jsem v zádech pohled. Zastavil jsem se a otočil. Gregorová stála nehnuté u okna své kukaně jako socha žalu a hleděla za mnou. Pokynul jsem jí, jako že se brzy uvidíme. Skoro mi jí bylo najednou líto.

Ona se ale ani nehnula, jenom se pořád na mě tak upřeně dívala. Nebyl na ni pěkný pohled. Její obličej měl už zase ten zestárlý, uštvaný výraz, který jsem u ní předtím několikrát viděl.

Psychologie je můj koníček, i když se – jak už víte – vždycky netrefím. Občas si přímo zakládám na tom, že se mi podařilo něco vyčíst z lidských očí. Ale v těch jejích problesklo teď něco tak temného,

že jsem to přečíst nedokázal. Pousmál jsem se, abych ji povzbudil. Ale v jejích očích byly pořád jenom ty divné temnoty. Nebo že by to byl jenom tak hluboký smutek?

Sešel jsem k zadní nemocniční bráně. Postával u ní vlčák a dvojice mužů z agentury Zorro v úborech, které barevností dávaly pomalu na frak i United Colors of Benetton, „spojeným barvám Benettonu“ ze známých reklam. Věnoval jsem letmou vzpomínku křivopřísežným bratrům Zaoralovým a pak už mi nešla z hlavy paní Gregorová.

Jestli získala nové testy, musel jí je dát jedině Rousek. Napadlo mě to současně s Maroldem. Když se na mě podíval, věděl jsem okamžitě, že ví, že já vím. Docentovi to pálí, marná sláva, je ho na medicínu škoda. Byl by z něho dobrý policajt…

Míjel jsem hospodu naproti nemocnici, říká se jí U sanitky, protože kolem ní zatáčejí všechny sanitní vozy, co vjíždějí dovnitř nebo vyjíždějí ven. Jejími štamgasty jsou Už od nepaměti doktoři, všelijací ti zdravotní bratři i medici. Ti zvlášť.

Studenti lékařské fakulty odedávna pilně přispívají k tomu, aby zaměření podniku na resort zdravotnictví podtrhovala i výzdoba jeho interiéru. Kam se oko podívá, všude visí fotky ze špitálu, anatomická schémata, staré chirurgické nástroje a cedulky jako „Psychiatrická ambulance“ nebo

„Anonymní testy na AIDS“.

Nakoukl jsem, protože teď se odtud ozýval popěvek zaručeně nezdravotnický.

V Zarazicách krajní dům… V Zarazicách krajní dům, měl jsem já tam galánečku, Bože můj…

V „Zarazicách“ to znám, Bože můj, jak dobře to tam znám… Z mé rodné Strážnice je to tam kousek, o prázdninách u dědy a u babičky jsme jezdili tam i zpátky na kolech. Když míjíte po pravé ruce strážnické nádraží, projedete Veselskou bránou a za chvilku jste ve Veselí nad Moravou. A okrajová část městečka jsou právě ty pověstné Zarazice, kdysi samostatná dědinka.

Dal jsem si pivo, ale v myšlenkách jsem byl pořád u Viery Gregorové. Ona má určitě taky nějaké své

„Zarazice“ na Slovensku, odkud k nám přišla, a na které si určitě občas vzpomene v tom cizím městě Hradci, kde se teď pro ni osobně schyluje k velikému průšvihu. Dá-li se vůbec použít slovo „průšvih“ k označení bezprostřední spojitosti s vraždou. Protože tak mi to k mému údivu teď začalo vycházet a ani můj policejní nos – tedy již zmiňovaný instinkt i jakési zkušenosti – neříkal nic jiného.

Zaplatil jsem a pomalým krokem jsem se vracel k budově ústavů. Protože nemohla mít testy od nikoho jiného než od Rouska, a protože už prozradila, že v neděli po šesté je kopírovala pro dceru Ilonu, zdá se to být jasné. Rousek jí originály testů přinesl skoro určitě až v neděli večer, jinak by je

okopírovala dřív.

Někdy před sedmou kopie předala dceři a ta s nimi odešla domů. Tím to ale neskončilo. Gregorová musela přece testy Rouskovi vrátit. Šla s nimi za ním do jeho pracovny v ústavu a tam… Ano, tak nějak to asi bylo. Tam v té pracovně se potom „něco“ stalo. Jsou jenom dvě možnosti. Buď ho zabila ona, nebo se zabil sám. První možnost mi zatím připadá mnohem pravděpodobnější. Sice pořád nevím, proč by to dělala zrovna ona, ale jiné řešení té šarády prostě zatím nemám.

Přidal jsem do kroku. Ještě zdolám schodiště… Už už jsem sahal po zvonku. Ve vrátnici se už svítilo, ale vrátnou jsem neviděl. Zazvonil jsem tedy. Nikdo nezareagoval. Mohla si odskočit, uklidňoval jsem sám sebe. Za chvilku jsem zazvonil znovu. Ale zase nic. Minuty běžely… Bylo to už divné.

A pak mi to blesklo hlavou. Já vůl… Začal jsem jednat jako dobře naprogramovaný robot. Nějak si to už před náčelníky zodpovím, kdyby něco…

V křoví pod schody jsem sebral větší kámen, zabalil jsem ho do cípu své bundy a několika údery jsem rozbil sklo vstupních dveří poblíž kliky. Obalil jsem si ruku rukávem bundy, prostrčil jsem ji čerstvě vzniklým otvorem a otočil klíčem zastrčeným v zámku zevnitř. Pak jsem už pohodlně zmáčkl kliku a vešel.

Na prahu jsem zlomek vteřiny poslouchal. Doufal jsem, že třesk rozbíjeného skla nezaslechla dvojice pestrobarevných šerifů z agentury Zorro. Měl jsem teď co dělat, nechtěl jsem se zdržovat vybavováním s nějakými pitomečky.

„Paní Gregorová!“

Nebyla daleko. Ležela na pohovce za závěsem v zadním prostoru vrátnice. Byla bledá a dýchala přerývaně. Na podlaze jsem zahlédl prázdnou tubu silných prášků na spaní. Musela je spolykat, hned jak jsem odešel. Vytáhl jsem mobil a nacvakal notoricky známé číslo rychlé zdravotnické pomoci.

Všude na světě se volí tak, aby se dobře pamatovalo. Teprve pak jsem brnkl svým spolupracovníkům.

Prohrábl jsem i její kabelku, abych měl představu, jestli nespolykala ještě něco jiného. Naštěstí tam už žádné medikamenty nebyly. Jenom obvyklý, mužům zcela nepochopitelný binec, jak už to tak v dámských kabelkách bývá. V odřené peněžence měla kromě minci jenom pár stovek, čtvrtletní jízdenku na městskou dopravu a občanku.

Nebyl jsem u toho, když u výslechu předváděla kartu občanského průkazu, tak jsem na ni zvědavě mrkl. Baví mě, jak lidé vypadají na úředních fotkách. Ale ta její se vydařila. Usmívala se z ní – jenom náznakem – mnohem mladší a určitě i mnohem šťastnější mladá žena… Viera Gregorová, rozená Horová, narozená tehdy a tehdy v Ostravě, národnost slovenská… Ježíšmarjá… Horová, Ostrava! My jsme přece debilové!

Od prvního okamžiku jsme nezapochybovali o obecně známých skutečnostech v souvislosti s vrátnou Gregorovou a po ničem jsme nepátrali. Vždyť na fakultě opravdu nikoho blíž neznala, starala se jenom o to, aby vydělala peníze a poskytla své Ilonce co nejlepší start do života. Přijali jsme bez většího zájmu – a jakéhokoliv podezření – i její vysvětlení, jak se najednou ocitla ve vrátnici lékařské fakulty v Hradci.

Rozvedená žena se sem přistěhovala i s dcerou, na Slovensku pracovala naposled jako uklízečka na lékařské fakultě v Martině, která měla dlouhé roky družbu s naší fakultou v Hradci. Se skupinou zaměstnanců martinské školy před čtyřmi roky navštívila Hradec a setkala se tu úplnou náhodou s

bývalou spolužačkou ze Žiliny, kde Gregorová původně na Slovensku žila s matkou.

Tak se dověděla o neobsazeném místě vrátné budovy teoretických ústavů. Podrobnosti jsme tehdy

ani kloudně neposlouchali, znělo nám to banálně a s případem Rousek to podle nás nijak nesouviselo. Spolužačka nebo někdo další Gregorové prostě řekl o tom volném místě, nějak si hned zjistila i nabízený plat. Když se jí potom naskytla i možnost poměrně levného podnájmu ve volném starším bytě na sídlišti, tak už neváhala a rozhodla se, že se do Hradce přestěhuje i s dcerou.

To všechno nám připadalo docela normální a hlavně nezajímavé. Osud nějaké vrátné původem ze Slovenska žádné propojení s případem Rousek ani náznakem nenabízel. Nikdo – ani já, ani ten, kdo mechanicky opsal do protokolu její nacionále – si ničeho nevšiml. Koneckonců jméno Hora je velice běžné. Nejen u nás v Hradci, ale i v Ostravě a řekl bych, že i na Slovensku.

„Honzo,“ zavolal jsem na našeho benjamínka, který vystoupil ze služebního auta, co právě dorazilo.

„Ano, šéfe?“

„Máš smůlu, přišels mi do rány… Kolegu mi zde nechej, ale ty nastartuj a maž okamžitě zpátky. V baráku nažhav počítač a spoj se s Prahou, Ostravou i se Slováky. Jde o jistou Vieru Gregorovou. Tady máš její občanku. Potřebuju údaje o jejích rodičích, kde všude žila, co dělala, případně i co je zač její bývalý manžel a tak dále.“

„Teď večer? To tak spěchá?“ zíral na mě vyjeveně. „Spěchá. V první řadě jde o totožnost jejího otce. Za svobodna – jak vidíš – se jmenovala Horová. Narodila se v Ostravě a pak žila na Slovensku. S případem Rousek by mohl zase souviset jistý Miroslav Hora z Hradce… Odstěhoval se před lety do Ostravy, tam se oženil a měl dítě… Samozřejmě může jít jenom o shodu jmen. Proto to potřebuju vědět co nejdřív. Tak plav!“

„Ale je už dost pozdě…“

„Včera bylo pozdě, kurvaštelunk,“ zaječel jsem dost podrážděně.

„Aha,“ děl můj maník nepříliš duchaplně, ale vypadl poklusem. Ještěže tak.

Tomáš Havlík, který dorazil se zelenáčem Honzou, se na mě jenom beze slova podíval. No jo, já vím… Zatvářil jsem se omluvně. Neovládl jsem se. Zase jednou jsem, bohužel, ve srovnání se svými literárními vzory zklamal. Každý Velký Detektiv, na rozdíl ode mne, býval vždycky klidný a vždycky nad věcí. Ale na mě toho bylo najednou nějak moc.

Aniž jsem měl zatím možnost si ověřit, jestli to opravdu není jenom náhoda, která mi navodila asociaci s Haniným nešťastným havířem Mirkem Horou, najednou jsem měl setsakramentsky naspěch.

Paní Gregorová, rozená Horová, mě už nikdy více v tomto případu nesměla nechat klidným. Možná je to jenom náhodná shoda, ale možná je to právě ta Horová. A kdyby to byla ona… Ano, pak bychom – možná – měli na světě i další obrovský a velice pravděpodobný motiv, po kterém pořád tak paseme. A není vyloučeno, že rovnou i pachatele…

Houkající a blikající sanitka převezla vrátnou Gregorovou během několika minut na jednu z nedalekých jednotek intenzívní péče.

„Zatracené barbituráty,“ utrousil lékař, který jí předtím na místě provedl rutinované výplach žaludku.

„Jak to s ní vypadá?“ zeptal jsem se.

„Vy jste příbuzný nebo doktor?“ prohlédl si mě podezřívavě.

„Doktor. Akorát obojího práva. Prostě policajt z mordparty. Právě mi odvážíte velice důležitou, řekl bych, že asi dokonce klíčovou svědkyni. Ne-li i víc. Tak se nedivte, že se starám, jestli mi ještě někdy něco poví.“

„Vrátná někoho viděla?“ zbystřil okamžitě. „To jako když toho Rouska…?“

„Vypadá to tak,“ přitakal jsem.

„A tak teda kdo to udělal?“

„Ještě jsme ji nevyslechli,“ pokrčil jsem rameny. Co mu budu povídat.

„Tak proto ta péče, kdy a jestli vůbec bude schopná vypovídat.“

„Tak nějak,“ přikývl jsem na souhlas. „Vystihl jste to. Kdy a hlavně jestli vůbec…“

Povzdechl si: „V latině nás učili: Spero dum spiro. Vás asi nejspíš taky. Doufám, dokud dýchám. Tož doufejte, kolego doktore.“

Ležérně mi zasalutoval a svižně odběhl k sanitnímu vozu, ve kterém už spočívala bezvládná Viera Gregorová, napojená na všelijaké hadičky a rourky. Sanitka zablikala majákem a vyrazila ze svahu dolů, aby ještě před zadní bránou nemocnice prudce zabočila doprava k jednomu z nemocničních pavilonů, v němž už v tuto chvíli svítila spousta oken. Zvedl jsem pohled k obloze. Ani jsem nestihl zaznamenat, jaký je dnes příjemně vlahý večer.

10.

Zavolali jsme si potom pro služební vůz. Když dorazil, svezl jsem se s Tomášem Havlíkem na základnu. Tam mě uvítal vzdor pokročilé hodině nepřiměřeně euforický Honza Málek.

„Tady se něco slaví?“ začichal jsem.

„Dovolte, šéfe?! Plníme úkol, máme první výsledky a očekáváme pochvalu.“

A spustil… Poslouchal jsem ho s jasným pocitem, že všechno do sebe najednou začíná zapadat. Viera byla opravdu dcerou „našeho“ Hory. Po rozvodu rodičů se s ní matka vrátila na Slovensko… Bylo mi jasné, že teď večer se už moc víc nedovíme, ale alespoň jsme si rozdělili nové úkoly, co kdo a kde začne zjišťovat hned ráno. Abychom se zorientovali v osudu Mirka Hory, jeho ženy a především jeho dcery, bylo potřeba kontaktovat spoustu institucí.

Kupodivu se to mé partě podařilo přímo v rekordním čase. Když jsme se sešli v deset dopoledne na operativní poradu, měli jsme už na stole všechny základní informace pohromadě.

Matka Viery Gregorové se narodila jako Magda Bugárová, bůhví kolikáté dítě zemědělského dělníka z horské osady poblíž Žiliny. Opilý otec Bugár zemřel na následky zranění, když ho jednou na cestě z krčmy zachytilo auto. Matka se snažila bojovat s nouzí i s nepřízní osudu, jak se dalo, ale nakonec to vzdala a skončila v léčebně pro alkoholiky. Děcka pak postupně distribuovali do různých sociálních zařízení.

V osmnácti se Magda rozhodla jít hledat štěstí do Ostravy, protože v Hornej Orechovej, kde žila v kaštieli, adaptovaném na dětský domov, se povídalo, že v Ostravě „jsou peníze“. Uchytila se jako kantýnská na Dole československo-sovětského přátelství, kde poznala fešného študenta z Hradce, který ji přivedl záhy do jiného stavu a byl ke všemu tak seriózní že si ji vzal.

Stala se tedy paní Horovou. Narodila se jim dcera Viera manžel si po večerech dodělal maturitu a pokoušel se o vysokou školu, ale marně. Když pochopil, že existenčně jednou provždy dojel na konečnou, začal pít. Co taky dělat v Ostravě po večerech…?

Mirek Hora se s manželkou Magdou rozvedl, když bylo malé Vierce pět roků. Magda pak sebrala děcko a vrátila se na rodné Slovensko. V Žilině prodávala v tržnici ovoce a zeleninu a dokázala dceru vychovávat sice skromně, ale slušně. Naneštěstí brzy zemřela, prý na plicní embolii. Skoro už čtrnáctiletá Viera skončila pak stejně jako před lety její matka v dětském domově. A ironií osudu rovněž v Hornej Orechovej.

Podobnost nepříliš radostných životopisů matky a dcery byla až zarážející. V osmnácti kaštiel opustila i Viera a nastoupila v Žilině do zaměstnání. Uklízela ve škole, kde se i vdala za dvakrát rozvedeného školníka Gregora. I co do potomků její osud kopíroval osud matčin, protože měla taky jednu dceru – Ilonu. Když si školník našel mladší partnerku, zůstala podobně jako její matka sama s dítětem a našla si obdobné, ale lépe placené místo na lékařské fakultě v nedalekém Martině.

Na odborářský družební zájezd zaměstnanců martinské fakulty na lékařskou fakultu v Hradci se těšila. Nikdy tam nebyla a z útržkovitého vyprávění své matky věděla, že odtud pocházel její otec. Matka tam s ním před svatbou několikrát zajela a vzpomínala pak vždycky na velké a krásné město.

A právě ve „velkém a krásném městě“ potom zasáhla osudová náhoda. Viera u východu z areálu fakultní nemocnice čekala na opozdilé spolupracovnice a z nudy si četla všechny úřední vývěsky. Narazila i na seznam volných pracovních míst.

Tak se dověděla o netušené možnosti si i bez kvalifikace vydělat v Hradci málem dvakrát tolik, než brala v Martině. Stala by se vrátnou v budově ústavů lékařské fakulty. To by bylo, panečku, terno…

Když potom potkala ve městě ještě Zuzanu, bývalou spolužačku ze žilinské základky, která se nabídla, že jí kdykoliv domluví další úvazek v místní veterinární nemocnici – jako sekretářka ředitele prý ví, za které nitky potáhnout – byla Viera rozhodnutá.

Ještě téhož dne si zašla v Hradci na děkanát lékařské fakulty a z místních novin si vystřihla nabídky podnájmu a hned se v administraci Hradeckého hlasu i zastavila. Stihla to do odjezdu jejich autobusu jenom taktak… Do dvou týdnů dostala v obou případech kladnou odpověď a nic jí už nebránilo sbalit Ilonku a pár svršků a stát se občankou města Hradce.

„Pánové, opravdu zasluhujete pochvalu,“ řekl jsem uznale, když jsem dočetl.

Nepřeháněl jsem. Potvrdilo se to, co jsem předpokládal. Fakt, že Viera Gregorová je skutečně dcerou Mirka Hory, byl jenom jedním kamínkem do mozaiky, která se najednou začala skládat s úděsnou

rychlostí. Řešení případu bylo na dosah ruky. Nikdo do budovy nevnikl, ani z ní nemusel ráno utíkat Gregorová měla motiv i příležitost a její sebevražedný pokus byl předehrou k budoucímu přiznání. Ale nemohl jsem říct že by mě to zrovna naplňovalo nějakými vítěznými pocity.

Člověk by neměl do osudů lidí, které vyšetřuje, zabřednout příliš hluboko. Profesionál se musí abstrahovat od bludného kruhu sympatií a antipatií. To je pak jako doktor, který se neubrání

„přenosu“, a začne si něco se svojí pacientkou. Dojel na to ne tak dávno jeden známý psychiatr, vyšetřoval jsem pak jeho zhola zbytečnou smrt…

Viera Gregorová mi byla sympatická. A objektivně nebylo divu. Neměla zrovna dobrou startovní čáru, osud ji nešetřil a přece se s ním dokázala porvat. Vzorně se starala o holku žila spořádaně, stihla pracovat na dvou místech… Normálně bych smekl pomyslný klobouk. A teď bych ji měl namísto toho začít usvědčovat z vraždy, nebo zabití? Průser. Být policajtem je někdy na draka.

Mezitím volali ze špitálu, že se paní Gregorová probrala. Okamžitě jsem se vydal na příslušnou jednotku intenzivní péče. Lékař, který mě vyhlížel, řekl, že mě k ní bez problémů pustí, ale ať si prý od ní toho zatím moc neslibuji.

„Fyzicky je oukej, díky kolegovi, který jí včas vypumpoval žaludek. Vyspala se dobře a zdá se už být v pořádku. Ovšem s psychikou to bude horší,“ informoval mě před dveřmi sálu, kde ležela s ostatními nešťastníky, napojenými na monitory.

„Dobrý den, paní Gregorová.“

Neodpověděla, jenom si mě prohlížela, jako bychom se viděli poprvé.

„Prý jste se báječně vyspala, říkal pan doktor,“ pokračoval jsem bodře.

Sjela po mně opovržlivým pohledem. Jako by říkala: Vím, o co ti kráčí, tak si podobné řečičky nechej od cesty… Snadné to s ní mít tedy nebudu.

„Nepřicházím vás vyslýchat. Vaši oficiální výpověď můžeme klidně odložit. Jsem si jistý, že si brzy uvědomíte, že bude lepší, když se mi svěříte úplně se vším. Ať už máte na svědomí cokoliv, neházejte flintu do žita. Ve vašem případě, paní Gregorová, by soud zohlednil spoustu věcí, které by hovořily ve váš prospěch. Ale to říkám zatím jen tak na okraj. Počkám si, až mi sama povíte, jak to všechno bylo. Myslím s děkanem Rouskem a vámi… A napřed ještě povím něco já vám.“

„Nič si nepamätám,“ hlesla a zavřela oči.

„Klid, jenom klid… Z mé strany nejde o žádný podraz, ani chyták. Pokuste se mi uvěřit, že speciálně pro vás mám pochopení. Hlavně proto, že teď už toho o vás vím opravdu hodně.“

„Čo viete?“ nevydržela to.

„Třeba to, že vaším otcem byl Miroslav Hora, původem z tohoto města. A vím i to, jak vašemu otci kdysi ublížil Robert Rousek, donedávna mocný a vážený profesor a děkan. Stalo se to ještě na gymnáziu. Do dolů musel váš otec jenom kvůli Rouskově udání. Nebýt Rouska, neměl by potom ani ten úraz, protože by se neocitl v Ostravě jako brigádník. Nepoznal by tam tudíž ale ani vaši maminku. A vy byste se skoro určitě nenarodila… Což by ovšem zase byla velká škoda.“

Pokoušel jsem se žertovat, jako bychom si jen tak povídali u kávy. Ona ale byla najednou úplně

vyvedená z míry. Třeštila na mě oči a nervózně si olizovala suché rty.

„Já… ja nič… já o tom nevím vůbec nic. Můj otec a Rousek?“ vykoktala konečně pár slov.

„Mirek Hora musel Rouska k smrti nenávidět. Protože on a nikdo jiný mohl za všechno jeho trápení. Rousek mu zkazil život,“ řekl jsem.

„Ale o tom já nic nevím. Mama mi nepovedala nič. Otce ani nevzpomínala, všechny fotky s ním roztrhala. Dokonce i velkou svatební. A já sama si ho pamatuju už jenom velice matně. Byla jsem moc malá.“

Gregorové se leskly oči jako v horečce. Možná měla opravdu zvýšenou teplotu

„Počkejte, uklidněte se… Já chápu, že jste měla obrovský motiv k zabití toho člověka. Mimo zápis vám musím říct, že vím, jaký byl Rousek darebák.“

„Naozaj?“

„Věřte mi, že vás jako člověk neodsuzuju, paní Gregorová. Být policajt neznamená být automaticky tupec. Já moc dobře vím, že naše spravedlnost má skoro vždycky zpoždění. Neměl bych to jako policista říkat, ale já dokonce věřím, že jsou činy, které – v určitých případech – ospravedlňují soukromou pomstu. Ale i s tímto vědomím musím, bohužel, Rouskovu smrt vyšetřit. S tím ani já, ani vy nic nenaděláme…“

Položil jsem jí dlaň na hřbet chvějící se ruky na pokrývce a mluvil jsem co možná nejvíc uklidňujícím hlasem.

„Nezmysel,“ vyjekla najednou. „Přísahám, že jsem o Rouskovi nikdy neslyšela v souvislosti s naší rodinou. Do Hradce jsem se dostala náhodou, to přece už víte ode mne taky.

O žádnou pomstu nešlo, opakuju. Preboha… Ja nie som žiadny gráf Monte Christo, či ako sa volal ten chlap… Přísahám, že je to nesmysl.“

„Klid, paní Gregorová. Tak tedy o pomstu nešlo. Dobrá. Ale nepopřete, že jste ho zabila, Až se přiznáte, uvidíte, že se vám uleví. Mluvil jsem s mnoha lidmi, kteří zabili. Všichni říkali, že pak to bylo lepší.“

„Lepší?“ ohrnula ret.

„Lepší, paní Gregorová.“

„Kašlu na vás, pane majore. S prepáčením. Dejte mi pokoj.“

„Nechcete se mnou mluvit?“

„Ne.“ zavrtěla prudce hlavou.

„No jak myslíte.“ Pokrčil jsem rameny a zvedl jsem se.

Šel jsem na chodbu za asistentem, který mě prve k ní uvedl.

„Co s ní teď bude dál?“ zeptal jsem se.

„Už jsem vyřídil papíry. Přeložíme ji na psychiatrii. Tady by zbytečně blokovala akutní lůžko.“

„Takže odpoledne musím za ní už na psychiatrickou kliniku?“ Přikývl: „Každý pokus o sebevraždu je potřeba hospitalizovat tam. Takové je pravidlo.“

„Nepotěšil jste mě. Místní psychiatři nemají zrovna rádi, když policie vyslýchá jejich pacienty,“ povzdechl jsem si.

„V tom vám nepomůžu. Na vašem místě bych její výslech odložil na pozdější dobu.“

„Pochopte, že to spěchá.“

„A vy pochopte, že na psychiatrické pacienty jste krátcí. I kdyby se ukázalo, že některý z nich něco provedl, stejně ho smíte obvinit, až když ho z nemocnice propustí,“ poučoval mě lékař.

„Kdybyste mi to neřekl, tak to nevím,“ udělal jsem obličej a raději jsem se rozloučil.

Pohled na hodinky mi napověděl, že bude půl dvanácté. Když jsem si povídal s lékařem z jipky, bleskl mi hlavou nápad, že vyhledám Ilonu. Stejně do práce musím kolem jednoho ze tří hradeckých gymnázií. Zkusil jsem to, ale ukázalo se, že nejbližší gymnázium není to pravé. Ochotná sekretářka tamní ředitelky mi nakonec všechno vytelefonovala.

„Ilona Gregorová chodí na Gymnázium T.G. Masaryka, to je naproti nádraží, třída sedmá bé. O půl jedné dnes končí a odpoledne prý už nic nemá.“

Poděkoval jsem a vyrazil. Trpělivě jsem v budově u nádraží čekal na chodbě, dokud se po odchodu kantora ze třídy nevyvalil dav studentíků. Ilonu Gregorovou jsem poznal okamžitě.

„Co se děje?“ změřila si mě.

Vypadala stejně jako doma. Dobře, až vyzývavě. Lukášovi jsem se tedy rozhodně nedivil. Tenhle typ holek by dokázal probudit i mrtvého. Všiml jsem si, že i do školy s klidem chodí bez podprsenky.

„Byl jsem za tvojí maminkou.“

„Měla noční. Mluvil jste s ní v práci, nebo už u nás doma?“ opáčila jen tak, aby společenská konverzace nevázla.

Ilona byla naprosto nepřiměřeně klidná. Nevěděla tedy vůbec nic. Nikoho z nemocnice nenapadlo jí zavolat.

„Nelekej se, je momentálně v nemocnici.“

„Proč?“ vykřikla Ilona. „Co se stalo?“

„Udělalo se jí včera večer nějak nevolno, tak…“

„Už včera? A jak nevolno? Co je s ní? Vy mi to nechcete říct!“ Ilona mi křečovitě sevřela rukáv.

Tak jsem jí to řekl. Pochopitelně co nejšetrněji, bez zbytečných detailů.

„Máma a sebevražda? Ne… to přece… to není možné,“ začala vzlykat. „Ty prášky musela vzít nějakým omylem.“

„Počkej. Pláčem jí nepomůžeš. Nehoda se záměnou prášků to být nemohla. Kdo spolyká tubu prášků ve službě a dokonce ve chvíli, kdy má jít zkontrolovat a pozamykat celý objekt, ten musí zatraceně dobře vědět, proč to dělá. Tvoje maminka se něčeho strašně bála.“

„Proč by se bála? Co to na mě zkoušíte?“ naježila se Ilona okamžitě.

„Nic nezkouším. Mám pro tebe návrh. Až se naobědváš, vyzvednu tě někde a zastavíme se pak za maminkou v nemocnici spolu. Bude mít radost, když tě uvidí,“ kul jsem žhavé železo kriminalisty.

Sám už nedokážu úplně přesně vyjádřit, co jsem si od Iloniny přítomnosti sliboval. Nejspíš to, že se před ní už s matkou nebudeme vracet k pokusu o sebevraždu a že nepříjemnou atmosféru policejního výslechu do jisté míry nahradí aranžmá rodinné návštěvy u lůžka nemocného. Navíc vykonám dobrý skutek. Ilona by mámu ráda viděla a beze mě by ji k ní na psychiatrii zatím nepustili.

„Určitě bude mít radost,“ souhlasila Ilona se slzami v očích. Ze mě už takovou radost mít nebude, říkal jsem si v duchu. Od prvního okamžiku, jak otevřela oči a došlo jí, že je pořád ještě na tomto světě, určitě uvažuje, co bude dál. Zachránili ji, ale ona ze všech nejlíp ví, že nejspíš jenom pro další velké nepříjemnosti. Ale nahlas jsem neřekl nic. Ilona nemusí přece vědět všechno.

„V kolik se vám to hodí?“

„Nejlíp už ve dvě.“

„Dobrá,“ přikývla Ilona. „Ve dvě budu už určitě doma. Budu vás vyhlížet. Ale… pane majore… nemá to nějaký háček?“

„Jaký háček?“ nechápal jsem.

„Říkáte mi všechno na rovinu? Není na tom máma nějak… moc špatně? Jako že mě berete s sebou…“

„Můžu tě ujistit, Ilonko, že se paní Gregorová má už docela k světu. Dnes dopoledne, když jsem ji viděl naposledy, jí sice nebylo do zpěvu, to v žádném případě, ale rozhodně nebyla ani v žádném ohrožení života. Je jí tělesně docela dobře, trpí jenom duševně. Teda jenom… To je právě vždycky relativní, které z lidských utrpení je horší. Tvoje maminka je prostě nepřiměřeně smutná. Netušíš náhodou proč?“

„Ne,“ hlesla.

Ale po chvilce dodala, že je maminka smutná asi proto, že už dlouho nemůže spávat. Zeptal jsem se, od kdy. To tedy prý přesně neví. Ilona to prohlásila jako vzdorovité dítě, ale do očí se mi už nepodívala. Asi moc dobře věděla, od kdy… Je to nadělení. Práce opravdu spíš pro psychiatra, než pro kriminalistu. Matka po sebevražedném pokusu v nemocnici a dcera doma sama se svými černými myšlenkami…

„A není to spíš naopak? Třeba nespí, protože je z něčeho tak smutná.“

Pokrčila rameny.

„Napadlo mě, jestli to třeba nějak nesouvisí se smrtí profesora Rouska,“ zatlačil jsem trošinku na pilu.

„To určitě ne,“ popřela to okamžitě.

„Jak si můžeš být tak jistá? Rousek přece kdysi strašně ublížil tvému dědečkovi…“

„Si děláte legraci?“ vykulila Ilona údivem oči.

I když asi byla schopná leccos zahrát, tohle by nesvedla. Vypadalo to věrohodně. Ilona nevěděla o vztahu Hora – Rousek vůbec nic. V tomto ohledu mi její matka asi opravdu nelhala.

„Povězte mi o tom něco,“ zaprosila najednou Ilona. „O dědovi a tak…“

„Všichni míří na oběd. Už nenajdeš volné místo.“

„No tak to zhltnu na stojáka.“

Převyprávěl jsem jí tedy ságu rodu Horů a Gregorů, tak jak jsem ji dnes koupil. Ilona poslouchala,

ani nedutala. Když jsem skončil, odvrátila se ode mě a začala tiše, ale o to srdceryvněji plakat. A zase jsem si byl jistý, že to nehraje. Byl to nefalšovaný, přirozený, tichý pláč zoufalého člověka.

Pohladil jsem ji po rameně: „Neboj. Ona se ti vrátí.“

„Já jsem strašně nešťastná,“ odpověděla nelogicky, když si rozetřela dlaněmi slzy.

„Teď utíkej do jídelny a já se u vás ve dvě zastavím.“ Přikývla a zeptala se: „Myslíte, že bych třeba… mohla vzít někoho s sebou?“

„Do nemocnice?“ podivil jsem se.

„Jednoho kluka. Medika.“

„Proč?“

„Moc ho potřebuju mít vedle sebe.“

„Myslíš Lukáše Nováka?“

„Vy o něm víte? Vy mě dáváte sledovat?“ vyjevila se.

„To ne,“ rozptyloval jsem její obavy. „Setkali jsme se u jednoho známého a on se tam v řeči zmínil mimo jiné i o tobě.“

„Co říkal?“

„Pěl na tebe ódy. Moc si vztahu s tebou považuje.“

Ilona se skrz clonu slz zářivě a šťastně usmála. Toho dne poprvé.

„S ním a s vámi se budu cítit bezpečná,“ prohlásila potom.

Se mnou? Ach jo. Kdybys tak věděla… Nebo už dávno víš a proto ty slzy…?

„Bezpečná? Však se taky policii říkávalo dřív Bezpečnost Ale to ty už naštěstí nepamatuješ,“ pokoušel jsem se zavtipkovat.

„Když jsem byla malá, bydleli jsme hned vedle hospody. Každou chvíli se tam někdo porval. Když to byli cikáni, došlo i na nože. Strašně jsem se bála i vykouknout z okna. A máma mi vždycky ukazovala policajty a říkala: Neboj. Jsou tu strážci pořádku. Moc jsem jí nerozuměla, ale tvrdila jsem, že mám ráda pořádek.“

„Tak tos byla skoro jako malý Albert Einstein s tou polévkou,“ zamrkal jsem na ni vesele.

„To neznám…“

Tak jsem jí to v rychlosti pověděl. Malý Bertík Einsteinů rostl jako z vody, všemu rozuměl, ale na rozdíl od svých vrstevníků ještě nepromluvil ani slova. Až jednou u oběda řekl celou větu: „Die Suppe ist zu heiss. Polévka je příliš horká.“

A všichni se hned radovali, jak mu to pěkně jde a ptali se, proč doposud ještě nikdy nepromluvil.

„Bisher war alles in Ordnung. Doposavad bylo všecko v pořádku,“ odpověděl malý génius. Ilona mě odměnila zářivým úsměvem a vyrazila poklusem na oběd.

11.

Navštívil jsem tedy Vieru Gregorovou v doprovodu Ilony a Lukáše. Nakonec jsem sám sebe přesvědčil, že mi Lukáš Novák vadit nebude. Nechtěl jsem si přece hrát na výslech, ani z matky, ani z dcery jsem nechtěl silou mocí vypáčit nic důvěrného. Za ideální bych považoval, kdyby se mi povedlo navodit aspoň určitou pohodu, prostě co možná největší vzájemnou důvěru. Díky tomu bych potom později mohl Gregorovou i bez ponižujících policejních triků přimět, aby konečně kápla božskou.

A totéž platilo pro Ilonu. Chtěl jsem, aby ani ona ve mně neviděla protivníka. V kauze Rousek půjde nakonec přece o matku stejně jako o dceru. Ty dvě byly pevně propojené. Nebýt Ilony, Viera by se sama do ničeho nenamočila. Tím jsem si byl už skoro jistý.

Musel na nás být pohled pro bohy: sexy sedmnáctka v triku, naditém nečekaně bujným poprsím, a v džínách na půl žerdě (doufejme, že nenarazíme na žádného devianta), vytáhlý jednadvacetiletý medik celý černý (vlasy, triko, kalhoty, ponožky i boty) a postarší chlápek v obleku bez kravaty (zato s instinkty policajta).

„Jak dlouho tam musí zůstat?“ starala se Ilona už cestou.

„Den nebo dva. Hlavní věc, že ji už pustili z jipky. Hospitalizace na psychiatrii je už jenom formalita,“ uklidňoval ji Lukáš.

„Lukáši, pozor,“ mírnil jsem jeho nadšení. „Pár podobných případů jsem už měl. A všichni si tam

poleželi několik týdnů.“

„Nechápu proč.“

„Ze všech doktorů psychiatři pospíchají nejmíň. Říkají, že propustí člověka až tehdy, když jsou si jisti, že se o to nepokusí znovu. Takový chirurg to má snadné. Něco ti ufikne a pošle tě pryč. Hojit se můžeš i doma. Ale duše potřebuje k zahojení čas. A doma obvykle číhá všechno to, kvůli čemu si člověk sáhl na život. Nejhorší je to prý v noci.“

„Máma se zotavuje rychle,“ mínila Ilona. „Určitě ji hned pustí.“

„Na tom nezáleží. U lidí, kteří mají za sebou sebevražedný pokus, je hospitalizace na psychiatrii povinná.“

„Povinná? Oni ji tam budou držet násilím? Hrůza… Chudák máma…“ zašeptala Ilona. O toho okamžiku se tvářila jako boží umučení.

U vchodu do objektu psychiatrické kliniky nám na zazvonění otevřel pořízek připomínající barového vyhazovače. Možná jím předtím i byl. Ještěže jsem znal šéfa kliniky osobně a mohl jsem se na něj odvolat. Ani asistentka, která nás přijala na ženském oddělení, se netvářila dvakrát přívětivě.

„Když to povolil šéf, tak si za ní běžte,“ řekla s pokrčením ramen.

Ilona a Lukáš okamžitě vycítili, že nejsme vítáni, a vypadali zaraženě. I já jsem koneckonců musel počítat s tím, že celá akce může dopadnout nakonec jinak, než si představuji. Už třeba jen proto, že návštěva na psychiatrické klinice není srovnatelná s návštěvou doma. Ale říkal jsem si, že když mám tu možnost, zkusím to. I kdybych z času, stráveného s Vierou Gregorovou, Ilonou a Lukášem, nevytěžil jako policajt vůbec nic, může mě hřát dobrý skutek.

V žádném ze svých případů jsem se ale nikdy neuzavřel do věže ze slonové kosti, abych mohl v klidu vymýšlet smělé dedukce. Naopak jsem se pohyboval mezi lidmi, kteří byli spjatí s případem, pozoroval jsem je v akci, zajímalo mě, jak fungují jejich vzájemné vztahy. I když někdy mi to, co jsem vypozoroval, bylo doslova na nic. Ale čas od času se stávalo, že se mi i všechny ty zdánlivě bezvýznamné postřehy najednou velice moc hodily.

„Mladí jinak nedali, než abych je přivedl s sebou,“ hlaholil jsem srdečně už na prahu pokoje, kde ležela Ilonina matka.

Byla v místnosti sama, druhé lůžko bylo zastlané. Díky staženým žaluziím celý pokoj tonul v šeru. I Gregorová jako by ladila do šeda.

„Mamička…“

Ilona se k ní okamžitě vrhla a začala ji objímat a pusinkovat Dojatá Gregorová ji jenom mlčky hladila a usmívala se na Lukáše. Jediný, koho si dlouho nevšímala, jsem byl já.

Pak se ale obrátila i ke mně: „Je tady přísný režim. Divím se, že vás sem pustili všechny tři.“

„Znáte to, paní Gregorová,“ zašklebil jsem se. „My policajti jsme všude vítaní.“

„To tedy znám. Řeknete Policie České republiky a když vás nepustí, tak vykopnete dveře,“ pokusila

se o žert i ona.

Pokrčil jsem rameny: „Navíc jsem tu i tak trochu služebně.“

„Tak prečo s celou perepúťou?“ vyhrkla a zamračila se.

Slovo perepúť jsem sice neznal, ale pochopil jsem, že její otázka vyjadřuje údiv, proč – pokud přicházím služebně – činím tak i se svým doprovodem, tedy s Ilonou a Lukášem.

„Abychom si promluvili neformálně, jako doma,“ odpověděl jsem. Gregorová se podívala na Ilonu a jejího chlapce. Ti zaraženě mlčeli. Povzdechla si: „No tak sa pýtajte. Ptejte se.“

„Rád bych slyšel od vás i od Ilonky něco víc o těch zkušebních otázkách. Myslím, kdy vám je děkan Rousek půjčil a kdy jste mu je vrátily.“ Zatékal jsem pohledem z Viery na Ilonu. „Nebojte se. Mně opravdu nejde o to, abych tady odhaloval nějaké machinace s otázkami k přijímačkám, já musím odhalit akorát to, jak zemřel Rousek.“

„Zapůjčení otázek k testům jsem s ním domluvila já sama,“ řekla Gregorová hlasem nepřipouštějícím odpor. „Tak z toho Ilonku klidně vynechte.“

„Ale byla přece u toho. A něčeho jste si možná všimla vy, něčeho Ilonka…“

„Opakuji vám: ji vynechte. Nic by vám stejně neřekla. Ona to s děkanem nedomlouvala a ani u něho nikdy nebyla,“ přerušila mě Gregorová.

„Já jsem tam nebyla,“ zopakovala její slova jako ozvěna Ilona.

„Takže jste u něho byla vy, paní Gregorová. Podívejte… My jsme se zpočátku při vyšetřování děkanovy smrti o žádné testy nestarali. I když naši hoši zkontrolovali mimo jiné i děkanův trezor, který pochopitelně není v žádném z ústavů, ale v budově děkanátu – funkci zastává každou chvíli někdo jiný – nebylo jim vůbec divné, že v něm nejsou zbrusu nové otázky k letošním přijímačkám. Až docela nedávno jsme se dověděli, že tam měly být.“

Viera, Ilona i Lukáš mi viseli na rtech.

Pokračoval jsem: „Bylo to v rozporu s každoroční praxí, ani tajemník fakulty netušil, že Rousek nové otázky z děkanského trezoru vyzvedl. Tím méně mohl tedy vědět, kdy a proč tak učinil.“

„No a?“ hlesla Gregorová bez zájmu.

„Moment, vydržte. Otázky jsme pak našli v Rouskově zapečetěné pracovně v ústavu patologické fyziologie. Byly ve třech původních krabicích, rozdělené podle oborů – fyzika, chemie, biologie, a byly naskládané jedna na druhou na psacím stole. Tedy v první ze dvou místností jeho pracovny. Dva kroky od toho stolu ležela v pondělí ráno na zemi Rousková mrtvola… Děkan musel ty otázky vyzvednout na děkanátu z trezoru, přinést je do ústavu, on nebo někdo jiný je musel okopírovat a předat potom ty kopie vám nebo Ilonce. A jak to vypadá, zvládlo se to všechno v tu osudnou neděli večer.“

„Teď už je to snad jedno, pane majore,“ řekla Gregorová unaveně.

„Není to jedno. Potřebuju se dovědět všechno. Kdy a kde vám otázky půjčil, a taky kdo a kde je okopíroval. A nakonec – kdo a kde mu pak vrátil originály. Říct mi to je ve vašem zájmu, pochopte to, paní Gregorová!“

„Čo ja viem… Bože mój… Už neviem,“ odvrátila hlavu a zavřela oči.

„Není vám dobře?“

„Nestačí, že o tom nechci mluvit? Berte to tak, že si nic nepamatuju a nic vám neřeknu. Odmítám vypovídat Jestli mě podezříváte z toho, že jsem ho zabila, je to vaše věc. Ale uvažujte. Proč bych ho mordovala právě v době, kdy začal mojí dceři pomáhat, aby se dostala na školu? To snad nedává smysl.“

„To máte pravdu. A právě proto potřebuju znát i podrobnosti. Minimálně chci teď hned vědět, kdy a kde vám ty otázky půjčil,“ trval jsem na svém.

„Ľutujem…“ zase zavřela oči a položila hlavu na polštář.

„A co o tom všem víš ty, Ilonko?“

„Já? Taky nic,“ odpověděla Ilona příliš rychle, než aby to vypadalo přirozeně. „Že je to tak, maminečko?“ Přitiskla svoji tvář k tváři nehybně ležící Viery. „Tvoja maluctá Ijonta tiež nevie nič…“

Svůdná maturantka s holým břichem a džínami na půl žerdi se u nemocničního lůžka své matky proměnila v malé dítě Tiskla se k ní a žvatlala v jejím jazyce…

I když mi ani jedna z nich neřekla vůbec nic, řekly mi toho dost. Už jenom to, čeho jsem byl svědkem… To nebyla jenom demonstrace pouta, které pojí matku a dceru. V Ilonině infantilní etudě bylo něco patologického. Totální spiklenectví, absolutní závislost… Přirozené nebylo ani to, jak předtím pořád dokola hořekovala a litovala matku. Jako by povinná hospitalizace na klinice pro duševní choroby bylo to nejhorší, co jí momentálně hrozilo.

Lukáš se s Iloninou mámou určitě neviděl poprvé, už při příchodu se pozdravili jako staří známí. Nechápal jsem ale, proč ho tam Ilona dotáhla, když si stejně s matkou vystačily úplně samy. Lukáš kromě pozdravu snad ze sebe nevypravil jediné slovo.

Jakmile jsem Vieru přestal nutit, aby vzpomínala, vypadala najednou neúspěšná sebevražedkyně paradoxně z nás všech nejspokojeněji a nejklidněji. Pohledem plným lásky a pýchy těkala od Ilony k Lukášovi. Okázale dávala najevo, že vztah se studentem medicíny, málem už panem doktorem, splňuje jednu z jejích představ Ilonina společenského vzestupu.

Ale já jsem tam přece nebyl jenom jako doprovod mládeže. Musel jsem ji manévrovat tam, kam jsem potřeboval.

„Paní Gregorová, nejsem nelida; ale musím vám připomenout, že jsme tu naši řeč pořád nedokončili,“ připomenul jsem se.

„Naozaj? Nehovorte…“ odvětila výsměšně.

Díval jsem se jí upřeně do očí. Tentokrát neuhnula. Už nezkoušela žádné laciné triky, nezavírala oči, ani neuléhala. Naopak mi dala signál očima, abych přistoupil blíž. Ilona k ní byla přitisknutá z opačné strany, znuděný Lukáš stál u okna a zíral do nemocničního parku.

„To mě chcete vyslýchat před nimi?“ zašeptala s hlavou otočenou ke mně.

„Tohle ještě není výslech. Chci to s vámi jenom v klidu probrat, paní Gregorová.“

„Až odejdou,“ sykla skoro neslyšně. Tak jsem tedy čekal.

Myslím, že Lukáš okamžitě pochopil. Mrkl na Ilonu, významně si poťukal na hodinky, jako že čas letí, a řekl, že pomalu půjdou, protože by se Ilča měla ještě učit. Významně na mne přitom mrkl.

Je to obratný hoch. Zvlášť se mi líbil důvod, který uvedl. Ilonino „učení“ bylo kartou, která v očích matky jeho milé určitě přebíjela vše. Byla to jasná rovnice: Ilonka se bude učit, Ilonka bude doktorkou… Vrátná, které byly veškeré školy odepřeny, připisovala vzdělání až nadpřirozenou moc. Bylo v její představě něčím jako kouzelným klíčkem, který – vedle volby správného partnera – odemykal bránu společenského vzestupu.

Když Lukáš s Ilonou odešli, posadil jsem se na židli těsně k Vieřinu lůžku. Musím ten rozhovor s ní pojmout jako šachovou partii. Promyšleně, bez emocí a být pořád o tah před soupeřem.

„Paní Gregorová, dopoledne jsem se vám zmínil, že jsme si – my policisté – teprve včera všimli toho, že jste se za svobodna jmenovala Horová.“

„Ano, to už jste říkal.“

„Mám známého,“ pokračoval jsem jako kniha, „který byl svědkem toho, co provedl Rousek vašemu otci. Zná všechny podrobnosti, ví, jak to začalo i co následovalo… Jak vašeho tatínka vyhodili ze školy, jak musel do dolů… A vy zase víte – ať už z vlastních vzpomínek nebo z matčina vyprávění – že se snažil, ale že se už nikdy z toho srabu nedostal. Oba cítíme stejně, že Rousek objektivně zasluhoval trest. Nemyslím třeba rovnou smrt, ale trest. A protože tohle všechno vím a jsem navíc policista, tak se nedivte, že jsem si jistý, že jste měla motiv. Všem srozumitelný motiv, paní Gregorová.“

„Už som vám to ráno povedala: Je to ne-zmy-sel!“

Pozorně jsem ji sledoval. Nevypadala jako zločinec, kterého právě usvědčují. Její našedlá tvář teď vyjadřovala zvláštní kombinaci apatie a současně podivného vnitřního klidu. Kdybych měl v její kauze vystoupit před soudem jako znalec v oboru kriminální psychologie, řekl bych, že podle mého názoru Viera Gregorová neměla o tom, co kdysi provedl Rousek jejímu otci, do včerejška pravděpodobně ani potuchy. Možná že ho zabila, to se vyloučit nedalo, ale pak to neudělala proto, že chtěla pomstít svého otce.

„Když ne vy, tak kdo?“

Bezmocně rozhodila ruce: „Nevím. Vy mi pořád opakujete jednu a tutéž věc, ale uvažujte trochu. Už ráno jsem vám přece řekla, že jsem svého otce skoro neznala. Naši se rozvedli, dřív než jsem začala chodit do školy. Mama mi o něm nikdy nevyprávěla, on byl u nás doma tabu. A zemřela, když mi

nebylo ještě čtrnáct. Nikdy – nikdy, slyšíte? – mě nenapadlo, že ten pán, co tu byl děkanem, mohl mít někdy něco s mým otcem.“

„Chcete mi prostě říct, že jsem za vámi přišel zase zbytečně.“

„Copak jste přišel jenom kvůli tomu?“

„Taky bych se rád konečně dověděl, jak to bylo s těmi testy.“

Zhluboka si povzdechla a pak řekla: „Tak já vám to povím – Ale nečekejte žádnou senzaci.“

A začala. Přivřel jsem oči a poslouchal její vyprávění. A hned jsem si všechno se všemi detaily představoval. Aktéry celé scénky jsem znal docela dobře, nedělalo mi to tedy potíže…

Asi před čtrnácti dny se za vrátnou Gregorovou, která měla toho dne noční službu, zastavila před sedmou večer její dcera Ilona. Matka ji peskovala, že se zase zhoršila ve fyzice i chemii. Jsou to přece dva ze tří oborů, přes které u přijímacích zkoušek na medicínu nejede vlak.

„No tak teda přijímačky neudělám a na medinu nepůjdu,“ odsekla jí Ilona nakvašeně.

„To teda půjdeš, dievča,“ oponovala jí zvýšeným hlasem matka.

„Copak, copak, paní vrátná? Nějaký problém?“ ozvalo se od otevřeného zasunovacího okna vrátnice.

U okna stál sám děkan Rousek a jeho masitý obličej se usmíval jako měsíček. Rousek se docela bavil, jak se matka i dcera snaží kamuflovat, že na sebe ještě před okamžikem ječely.

Viera Gregorová se hned začala omlouvat a zároveň lamentovala, že se tady holka bude hlásit na medicínu, ale fyzika a chemie jí nejdou zrovna nejlíp.

Ilona se neponižovala a zarytě mlčela. Malý tlustý dědula, který se zastavil u vrátnice, ji přece nemohl vyvést z míry, i když se na ni pořád tak blbě culil.

„Dědula“ nejenže se culil, on si Ilonu dokonce se zalíbením prohlížel. Viděl blonďatou Barbie, s ošoupanými džínami až na kyčlích a hlavně s nečekaně vyvinutým poprsím, jehož bradavky se pod trikem rýsovaly víc než slibně. Prostě holku z rodu těch, které možná nezvládají na výbornou fyziku nebo chemii, ale jinak slouží trvale ku potěše opačného pohlaví a uplatňují se v životě líp než většina premiantek.

„Slečna dcera možná potřebuje jenom pár opakovacích hodin. To by šlo zařídit,“ mínil optimisticky.

„Naozaj, pane děkane? Myslíte, že by ji někdo trošku doučil?“ rozplývala se Gregorová vděčností.

Když Ilona zaslechla oslovení „pane děkane“, pochopila že malý tlustý pán není jen tak nějaký hej nebo počkej. Usmála se na něho, nejlíp jak uměla.

„Ať se za mnou zastaví zítra někdy k večeru, třeba v šest, u mne v ústavu, to už tu bude klid. Zkusím jí dát pár starších testů a pak teprve bychom případně – když to bude nutné – mohli uvažovat o nějakých opakovacích hodinách. Tím bych už pověřil některého ze zkušených asistentů v příslušných ústavech – biochemie a biofyziky.“

Následujícího dne se Ilonka pečlivě načančala a v šest podstoupila „konzultaci na nejvyšší úrovni“, jak to se smíchem označil sám děkan. Nechal ji vyplnit tři testové archy s otázkami ze všech tří předmětů. Výsledky byly ale zřejmě nevalné, protože okamžitě prohlásil, že to „nejspíš bude chtít důkladné opáčko“.

Ilona, která byla všechno, jenom ne studijní typ, se zatvářila tak nešťastně, že se děkan Rousek rozesmál.

„Slečno Ilonko, že jste to vy, taková krásná dívka, a samozřejmě s přihlédnutím k tomu, že vaše maminka pro naši fakultu tak poctivě pracuje, mám jakýsi návrh.“

Ilona zaklapala předlouhými řasami, které si nalepila těsně před návštěvou. Použila je poprvé v životě a pachtila se s nimi šíleně dlouho, protože potvory nějak pořád nechtěly držet.

Pak řekla s nejsvůdnějším úsměvem, jakého byla schopna: „Návrh, pane děkane? Jaký návrh?“

Děkan Rousek se pousmál: „Mohl bych pro vás, ale jenom pro vás a nikoho jiného, sehnat všechny letošní testy. Muselo by to zůstat jen mezi námi dvěma a vaší maminkou. Ona by vám z nich hned na místě vyrobila kopie, abych mohl originály vrátit. Vy byste si pak mohla s obrovským předstihem vypracovat v klidu všechny odpovědi. A kdybyste snad někdy něčemu nerozuměla, přišla byste za mnou a spolu bychom si s tím zase nějak poradili. Co tomu říkáte?“

„To je… to je super… děkuju… Nemám slova… neumím to vyjádřit…“ zadrhávala šokovaná Ilona.

„Ále,“ mávl Rousek rukou. „Na co slova. Sexy krasavice jako vy slova nepotřebují, ha-ha…“

Ilonu osvítil Duch svatý a odvážila se něčeho, co zatím ještě v žádné situaci s dospělým nikdy nezkusila. Políbila pana děkana zlehka na tvář. „Dědula“ chrochtal blahem. Pak spolu zatelefonovali Gregorové, kdy bude mít zase službu o víkendu. Aby byl v budově absolutní klid.

„V neděli, ne tuto, ale až příští? To je za deset dní. Výborně. Budu tady určitě, musím o víkendech pracovat, chystáme novou učebnici.“

Viera se okamžitě zajímala, co by pan děkan potřeboval.

„Jenom abyste pak na místě rychle okopírovala pro Ilonku nějaké materiály. Pomůže jí to u přijímací zkoušky… Neděkujte, ještě nic nemáte… Chodívám večer asi v šest, bude dobře, když se potom zastaví i Ilonka, aby si to mohla hned odnést. Takové věci by se neměly povalovat do rána někde na vrátnici.“

Viera se pořád rozplývala díky, ale Rousek zavěsil.

Obrátil se k Iloně: „Utíkejte domů, všechno je domluveno.“

A jak řekl, tak i udělal. I v osudný den všechno klapalo. Rousek přišel, jak slíbil, a hned zamířil do vrátnice. Zdržel se tam trochu déle, protože vlastnoručně asistoval Gregorové u kopírky. Hromadu kopií Gregorová nacpala do Ilonina připraveného batohu a originály testů si Rousek odnesl do své pracovny v ústavu. Nikdo mu tedy nemusel originály testů chodit nikam vracet. Za chvilku přišla Ilona, hodila si batoh na záda a vyrazila domů.

„A to je všechno, pane majore. Opravdu žádná senzace, jak vidíte,“ uzavřela svoje vyprávění Viera

Gregorová.

„A kdo ho teda pak zabil, paní Gregorová?“

„To ví jenom…“ a ukázala prstem k nebesům.

„Vy to nevíte?“

„A i kdybych věděla… Už i já vím, že si to zasloužil. Že ho není škoda.“

„Mezi námi – opravdu není. A nejen kvůli vašemu tatínkovi.“

„O oteckovi jsem do dnešního dne nevěděla nic. Jsem prostá, nevzdělaná ženská. I proto by pro mě, měl být takový profesor a děkan něcojako… Pánbíček. No a vidíte. Tady ten byl… s prepáčením…“ nešlo jí to z úst.

„Co byl?“

„Zlý člověk… udavač a… a prasák. Není ho škoda.“

„Opravdu mi nepovíte víc?“

Zavrtěla hlavou. „Musím spát,“ řekla.

A jako by poslouchala za dveřmi, nakoukla do pokoje asistentka, která neměla v lásce policii. Nebo jenom mě… Pozdravil jsem tedy ji i její pacientku a odešel jsem. S vědomím, že tím naše rozhovory nekončí. Tak snadné to paní Gregorová, bohužel, mít nebude.

12.

Doma jsem si večer před spaním promítl celou svoji dnešní návštěvu na psychiatrii jako film. Z Gregorové toho moc nevypadlo, Lukáš tam byl jenom do počtu a Ilona neprozradila nic, co bych už nevěděl. Upřímně, až hystericky se strachovala o matku, to bylo zřejmé. Jinak se moc neprojevila. Když měla promluvit se mnou, jenom opakovala matčina slova. Nic nevěděla, na nic se nepamatovala a když začalo jít do tuhého, pitvořila se jako dítě předškolního věku.

Krásným a navýsost elegantním motivem vraždy profesora Rouska by byla pomsta. Něco ve stylu zoufalého činu fotografa Reichla… Jak to říkal Švejk: „Zabili jste mi strejčka, tady máte přes držku!“ To by mně osobně vyhovovalo nejvíc. Ale zrovna teď mi můj instinkt policajta napovídal, že tak přímočaře jednoduché to asi nebylo. Hledat analogie mezi případy je pěkná věc, ale může to jednoho zavést úplně na scestí.

Jediným člověkem, který měl motiv i příležitost a který by mohl odpravit Rouska, tak jako kdysi popelář Reichl zabil ředitele Valentu, byla Gregorová. Ale nemohla zase být klasickým Zorro Mstitelem, protože o svém potenciálním motivu vlastně vůbec nevěděla.

I tak mi ale mojí podezřelou číslo jedna v kauze Rousek Viera Gregorová chtě nechtě zůstala. I když mi asi nelhala, pokud šlo o motiv pomsty za otce – totiž že neměla tušení o tom, že Rousek udal Mirka Horu – byla jediný člověk, který prokazatelně byl celou neděli večer v budově. Jediný člověk,

který se s ním mohl setkat v jeho pracovně. Řekla mi, že si Rousek originály otázek odnesl sám, ale kdovíjak to bylo.

Viera Gregorová jediná ze všech lidí mohla toho večera navštívit děkana v jeho pracovně. Mohla tam jít ze své vůle mohl si ji zavolat. Udělala by určitě cokoliv, cítila se tomu gaunerovi nevýslovně zavázaná. A vůbec… Je potřeba si položit otázku, proč Rousek udělal to naprosto mimořádné gesto. Chtěl se jednou předvést jako Pán Bůh Všemohoucí? Očekával za to něco? Nebo to snad dokonce už dostal? Ale co to mohlo být? Doloval jsem z paměti slova Viery Gregorové. Jak to vlastně říkala? Že v něm viděla pánbíčka, zatímco on byl „zlý člověk, udavač a prasák“… Moment… To by mohlo znamenat…

A najednou se mi kamínky celé té mozaiky poskládaly samy. Ale trošku jinak, než jsem předpokládal. Gregorová mi nelhala, když líčila, jak se Rousek zastavil u okna její vrátnice, když si vyměňovala názory s Ilonou. Jak se předvedl jako dobrodinec vdov a sirotků, když Ilonu pozval na zkušební test a nabídl, že pro ni případně zajistí i doučování.

I průběh následné Iloniny návštěvy u mocného a přelaskavého děkana odpovídal pravdě. Ilona se předvedla v roli vyzývavé lolitky – asi to ani nebyla role, ale její pravá přirozenost – a Rousek byl lapen. Malý tlustý pán zahořel hříšnou touhou a dal ji najevo zatím jediným únosným způsobem. Zaranžoval jejich další setkání.

Slíbil Iloně zbrusu nové, to znamená letošní testy. Zneužije své pravomoci, morálně se degraduje, ale oslní jednu sexy barbínu a učiní ji na věčné časy svojí dlužnicí. Poruší normy psané i nepsané, ukáže, že je všemohoucí… Vsadil bych se, že žádný z děkanů, co hradecká medicína stojí, ještě nikdy pro nikoho nic podobného neudělal.

Viera Gregorová musela vědět své nebo přinejmenším to tušila, ale její chorobná idea – moje Ilonka bude doktorkou, kdyby čert na čertovi skákal – jí byla nade vše. Proto se vším souhlasila. V dn D si přichystala ke kopírce hromadu papírů a pak už jen vyhlížela tokajícího děkana. S Ilonou předtím doma nic moc neprobírala, jen jí připomenula, ať nespěchá. Bude stačit, když se objeví do půl sedmé. Je to sice zbrusu nová, superrychlá kopírka, ale všechno i tak chce svůj čas.

Rousek splnil slib na sto procent. Přišel včas, přinesl všechno a s pomocí Gregorové všechno i okopíroval… Teď se poprvé ale začíná verze paní vrátné odchylovat od reálu. Děkan kopie testů nenechal ve vrátnici, ať si je Ilona vyzvedne. Měl svoje vlastní představy o zbytku večera. Nahoru si odnesl kromě tří plochých krabic originálů testů i štos jejich kopií.

„Až vaše slečna přijde, pošlete ji za mnou. Chodit s ní nemusíte. Už tam přece byla, tak trefí,“ houkl na vrátnou.

„Samozřejmě… ano, pane děkane… jak si přejete…“ Viera Gregorová překypovala úctou a vděčností. Když se dostavila její téměř už zletilá Barbie, okamžitě ji vyslala nahoru za Rouskem.

„No ne, tolik krásy si snad ani nezasloužím,“ uvítal ji Rousek pochlebováním.

Ilona udělala malinké pukrlátko, čímž si děkana získala nadobro. Má vychování, ví, co se patří, má i přirozenou úctu k autoritě, s tou to půjde jako po másle, říkal si v duchu.

Když ukázal na svůj psací stůl, kde na ni vedle originálů v krabicích čekala i hromada kopií všech zkušebních otázek, Ilona zatleskala nadšením.

„Sbal si to, je to tvoje,“ řekl Rousek. „Doufám, že ti nevadí, že ti tykám.“

„Ne,“ usmála se. „Je to… milé.“

Rousek byl bez sebe blahem. Tahle holka, to je teda kauf to jsem ještě neviděl.

„A co moje odměna?“ usmál se.

„Zase pusinka?“ zeptala se Ilona nejistě.

„Za tolik otázek jedna jediná pusinka? To by věru nebyl dobrý obchod,“ ušklíbl se malý tlustý pán.

„Tak…“ polkla napětím, „tak teda co?“

„Třeba bys mi mohla zatančit.“.

„Zatančit? Já?“

„No tak teda ne,“ řekl shovívavě. „Tak mi předvedeš něco namísto tance. Třebááá… třeba si teď sundáš to tričko.“

„Tohle?“

„Máš snad ještě jedno?“

„Já pod ním ale nic nemám,“ špitla.

„V to taky doufám,“ zařičel pobaveně tlusťoch.

„A to… musím?“ malinko zaváhala. Rousek vážně přikývl: „Musíš.“

Ilona oběma rukama svlékla těsné triko a výsměšně se na Rouska ušklíbla: „Spokojen?“

Ten neodpověděl, jenom fascinovaně zíral na její už dávno ne dětské tvary a na růžové, chladem nabuzené bradavky…

„Můžu se už obléct?“ zeptala se Ilona málem znuděně.

„Ne,“ vykřikl Rousek jako šílenec.

Přikročil k ní a oběma rukama ji uchopil. Když zaúpěla, stiskl ještě víc.

„To bolí…“

„Uvidíš… Bude se ti to líbit,“ vyrážel chraplavě a začal z ní rvát džíny.

Odstrčila ho. Netýkavka nebyla, ale co si ten komický dědula o sobě myslí? Chtěl sundat triko a ona mu vyhověla. Ale ocamcáď až pocamcáď… Když odrazila jeho první nápor, dopadl Rousek do svojí kancelářské židle. Vymrštil se, židle se překotila… Kdo mohl tušit, že už za pár hodin si tutéž židli

budou fotit kriminalisté…

Ilona se dala na kvapný ústup ke dveřím, ale rozparáděný Rousek vyběhl za ní. Vyhnula se mu, jako když ve škole hrála basket a klamala tělem. Nemohla vědět, že právě v tom býval mistr Mirek Hora, její hradecký dědeček…

Oběhla stůl, Rousek ji ale dostihl. Objal ji a oběma rukama i pravou nohou ji přitiskl ke svému psacímu stolu a tlačil dolů k zemi. Ilona se rukama vzadu vzpírala o stůl, ale umdlévala. Protivník byl přece jen silnější a hlavně těžší. V panice nahmatala ozdobnou dýku, kterou Rousek denně otevíral svoji profesorskou a děkanskou poštu.

„Klidně se braň, posluž si,“ provokoval Rousek, který neměl ponětí o dýce v její pravici. „Ty, co se brání, mám nejradši.“

Ilona vdechla zblízka pach jeho potu a málem se pozvracela. Uchopila dýku pevněji a bodla. Úplně naslepo, ale účelu dosáhla. Malé tlusté tělo padlo jako kláda. Ilona neartikulovaně vykřikla, rozklepala se úplně viditelně a vyběhla do temna chodby.

Když dorazila do vrátnice, dostala ze sebe jenom: „Je mrtvý… asi je mrtvý…“

Gregorová nezazmatkovala, pochopila okamžitě. Utišila rozklepanou dceru, přinutila ji spolknout prášek na spaní – prý taky uklidňuje – a nařídila jí, ať se natáhne na válendu za závěsem. Sama šla do děkanovy pracovny zjistit, co se vlastně stalo.

Na místě činu pak nezapomněla otřít kapesníkem rukojeť dýky, která oběti trčela z podžebří. Jinak nechala všechno tak, jak bylo. Pochopitelně na závěr si odnesla všechny kopie přijímacích testů.

Budou se hodit.

A bylo to… Pokud se to událo takto – a znělo mi to najednou ze všech možných verzí nejlogičtěji – bylo s podivem, jak ty dny po vraždě Ilona zvládala. Zabila a přesto dokázala chodit do školy, randit s Lukášem, fungovala jako ostatní její nevinné vrstevnice. Nebo třeba ne už tak docela „nevinné“, ale určitě bez podobné mezní existenciální zkušenosti. Dávala jí matka denně nějaké prášky?

A máme to… Případ Rousek možná už spěje do finiše. Svým podřízeným ale zatím neřeknu, k čemu jsem v noci dospěl. „Na špatné zprávy času dost,“ říkávala moje nebožka babička. Měla recht… Pokusím se tu partii dohrát sám. S touto poslední myšlenkou jsem se konečně propadl do spánku.

Ráno jsem se na to, jak pozdě jsem usnul, kupodivu probudil brzy. Rozhodl jsem se, že jako první nepůjdu za Ilonou, ale za její matkou. A sám. Na vznesení obvinění je čas, Ilona mi neuteče. Zajel jsem tedy do nemocnice. Na psychiatrii si mě kupodivu už moc nevšímali. Věděli, že po dobu hospitalizace Viery Gregorové tam budu častým hostem.

„Paní Gregorová,“ začal jsem, sotva jsem se usadil k jejímu lůžku, „zdá se mi, že případ Rousek je v podstatě vyřešen.“

Neřekla na to nic. Jenom si mě prohlížela, jako by mě viděla poprvé. Tak jsem ji co možná nejstručněji seznámil s tím, k čemu jsem dospěl v noci. Gregorová mě vyslechla s nepřítomným pohledem a zmučeným výrazem obličeje. Není divu, myslel jsem si.

„Ilonce není ještě osmnáct a bylo to zabití v sebeobraně, žádná vražda… Při troše štěstí a když se bude advokát snažit, to nevidím tak zle,“ pokoušel jsem se jí napumpovat do žil trochu optimismu.

„Vy naozaj věříte, že ona ho zabila?“ zeptala se mě nakonec. V její otázce zazněl údiv. Pokrčil jsem rameny: „Jistě. Kdo jiný? Snad vy?“

„Ano. Ja,“ prohlásila Viera Gregorová málem slavnostně.

Matka se chce obětovat, blesklo mi hlavou. Klasika. Uvidíme, jak si při tom bude počínat. Ale ona se do mě nepokoušela nic hustit. Pokud jsem čekal hysterický výlev, zapřísahání, prosby a slzy, vůbec nic z toho se nekonalo. Gregorová se zhroutila do sebe. Svůj příběh mi odvyprávěla přerývaně a úplně tichým hlasem.

Byl prakticky totožný s tím mým, až na jeho úplný konec. Rousek si teď i podle Viery odnesl do své pracovny nejen originály testových otázek, ale i všechny čerstvé kopie. Podle jeho pokynů za ním potom poslala Ilonu, i když prý měla nějaké „tušení“. K tomu věru člověk ale moc fantazie nepotřeboval. Do podrobností se pak už nepouštěla, řekla jenom, že ve své pracovně začal Rousek její dceru „obtěžovat“.

„Jak to víte? Ilonka šla za ním sama. Co se tam dělo, si domýšlíte stejně jako já,“ namítl jsem.

„Ja som tam bola tiež,“ řekla prostě.

„To jako myslíte od začátku? Vždyť jste sama říkala…“

Uvedla tedy svoje slova na pravou míru. Ne, od začátku tam pochopitelně nebyla. Ilona odešla

nahoru sama, ale když se dlouho nevracela, vydala se matka za ní. Měla to už zmíněné „tušení“. Však taky se jí – když bez zaklepání vešla do Rouskový pracovny – naskytl bizarní pohled.

Malý obézní muž, upocený, bez saka, s košilí vzadu vytaženou z kalhot, honil její dceru okolo psacího stolu. Ilona, „nahoře bez“, upachtěná, rudá v obličeji, klopýtla o povalenou kancelářskou židli, Rousek ji dostihl a pevně objal. Smýkal s ní, něco nesrozumitelně křičel a ona se mu pokoušela vyprostit.

„Pustite ju!“ křičela Viera Gregorová na svého děkana. „Okamžitě!“ Ale Rousek nereagoval.

„Varujem vás!“ Gregorová zaječela, až jí přeskočil hlas.

Rousek se na okamžik probral z transu a otočil se po hlase. Toho využila Ilona, vyškubla se mu a dala se na útěk ke dveřím. Rousek vyrazil za ní. Viera hmátla po dýce, která ležela na stole, pevněji uchopila a postavila se mu do cesty.

„Už ani krok!“

„Pusť…“ zavrčel Rousek výhružně a vykročil.

Viera se ale rukou s nožem rozpřáhla a máchla proti němu. Rousek, už v pohybu, si na ostří dýky doslova naběhl. Dýka zajela do těla rozparáděného děkana jako nůž do hroudy másla. Jinak to dopadnout nemohlo. Z fyziky pro osmý ročník základních škol přece dávno víme, že silové vektory se sčítají. Síla Rousková rozběhu vpřed se tedy sečetla se silou Vieřina máchnutí proti němu.

„A bylo po něm,“ konstatovala Viera Gregorová a v jejím hlase nebyl ani náznak lítosti.

Závěr té vražedné scénky už nebyl ničím zajímavý, ani pro mě v něčem překvapivý. Odhadl jsem to docela přesně. Paní Gregorová myslela na všechno. Sebrala z podlahy zmuchlané Ilonino triko, kapesníkem otřela rukojeť dýky a nezapomněla ani odnést kopie otázek k přijímačkám.

A potom, ač sama vynervovaná na nejvyšší míru, se musela věnovat dceři, která jako nepříčetná vzlykala a třásla se v temnu chodby. Viera pochopila, že není čas na něžnosti. Uklidnila Ilonu ráznými slovy nepřipouštějícími odpor a odvlekla ji do své kukaně. Tam do ní vpravila tabletku na spaní, protože správně předpokládala, že taky uklidňuje. A když se Ilona trochu sebrala, doslova jí natroubila základní pokyny, jak se má od této chvíle chovat.

„Pokud nechceš vyrůstat sama bez maminky,“ varovala ji prý natvrdo.

Obdivoval jsem, jak to všechno zvládla. Počestná vrátná v krizi nejvyšší osvědčila vlastnosti manažerky a zároveň rutinované vražedkyně. Řekl jsem to i nahlas.

„Od vás to zní teda zvlášť pěkně,“ zhodnotila to ironicky. Ale pak vyhrkla: „No ale co se mnou bude teď? A co s Ilonkou?“

„Co by… Ilonka bude chodit do školy a vás si na klinice ještě chvilku nechají,“ řekl jsem.

„A až mě propustí, tak mě zatknete?“ visela mi na rtech.

„Co myslíte?“ zeptal jsem se. Svěsila hlavu.

„Jenom se nepokoušejte zase o nějakou hloupost,“ zabručel jsem na odchodu. „Máte spoustu polehčujících okolností. Nebude tak zle.“

Rozloučil jsem se s ní s tím, že za ní brzy zase přijdu a pak se domluvíme co a jak.

13.

Napadlo mě, že zajdu za Maroldem, ale pak jsem ten nápad zavrhl. Odkdy potřebuje policista civilního poradce? Pak jsem dokonce uvažoval, že bych se zastavil za Ilonou Gregorovou. Ještě větší nesmysl, vyděsil bych ji. Jsou věci, které si musím promyslet sám. A sám před sebou pak i přijmout odpovědnost za své činy.

Případ je u konce. Děkana Rouska zabila Viera Gregorová, když viděla, jak se vrhá na její dceru. Co zbývá udělat, je jasné. Zatknu ji, vznesu obvinění a předám ji spravedlnosti. Soud ji odsoudí a ona půjde do vězení. Nebude to asi pálka jako za sprostou vraždu, ale posedí si… Až se vrátí, už nikdy to nebude jako předtím. Koneckonců její otec nešel do vězení vůbec a všichni vědí, jak dopadl.

Uvědomil jsem si, že je to tady už zase, že se věci opakují. Nejen detaily policejních kauz, i základní rysy lidských osudů a moje váhání. Semper idem, pořád totéž, viz Latina pro právníky… Co je to ale za zákon a spravedlnost, když má všechno v rukou zase jenom jeden stárnoucí policajt, který je už zase v pokušení zahrát si na pánaboha? Jako by mu nestačilo, jak to zmršil v případě ředitele Valenty

a fotografa Reichla…

Zlé činy jsou pořád tytéž. Jediný podstatný rozdíl shledávám v kulisách a kostýmech. Od nich se potom odvíjejí konkrétní důsledky zmíněných činů. Valenta havaroval za totalitního režimu, stojícího na prostoduchých aparátčících. Někdo by možná řekl, že jsem měl proto morální právo do případu zasáhnout. Mám snad k zásahu menší právo, když byl Rousek probodnut v postmoderní demokracii, kde trumfem, který bere absolutně všechno, jsou peníze?

Nakonec budu ještě souhlasit s Maroldem. Ale copak neměl pravdu? Ten, kdo odpravil tu svini, by měl dostat metál. Za deratizaci. Ale já, poslušný nepolitický policajt, opora každého režimu za každého počasí, pachatele najdu, usvědčím a předám soudu, aby ho dal zavřít, až zčerná. To jsi to dopracoval, Fáro… Jednou jsi přísahal „Československé socialistické republice a jejímu pracujícímu lidu“, podruhé novému pořádku. Lid je přitom pořád týž. Jsou tady pořád poctivci i hajzlové. Akorát se ti vyměnila vrchnost, Fáro. Ale bordel, který je na tom světě od úsvitu dějin, ten trvá…

Sáhl jsem ve špajzce na zem a vylovil jsem litrovou láhev slivovice „hen tam od nás“… Už jenom ta vůně… A ke všemu báječně řetízkovala… Přihnul jsem si jednou a hned i podruhé… Hlavně aby ses z toho neposral, Fáro, z těch přísah.

V Zarazicách krajní dům… V Zarazicááách…

Zanotoval jsem si po našem a najednou mi připadalo, že už vím, jak na to. Dal jsem si ještě jeden hlt a zavolal jsem na svoje oddělení.

„Tomáši, ať mě někdo vyzvedne. A připravte se. Jakmile dorazím, bude blesková porada.“

Když jsem vstoupil, seděli už moji hoši v půlkruhu kolem mojí židle v napjatém očekávání, co si zase na ně vymyslím.

„Mí důstojníci,“ oslovil jsem je jako můj milovaný literární hrdina kapitán Exner. „Dovolte, abych vám oznámil, že mi náčelník zase umyl hlavu kvůli tomu, jak se loudáme s kauzou Rousek. Provedl jsem tedy sebekritiku a oznámil jsem mu, že případ Rousek dneškem skončí.“

Mezi mými spolupracovníky to jenom zašumělo.

„Vieru Gregorovou jsem už vyslechl, orientačně jsem pohovořil i s její dcerou. Neobjevilo se ale nic nového. V osudnou neděli si Rousek po příchodu do budovy fakultních ústavů s vrátnou vyměnil jenom pár konvenčních vět o počasí a hned spěchal do své pracovny. Od té chvíle ho už neviděla, nepočítám-li tedy, že ho potom ráno viděla mrtvého, když ji do Rouskovy pracovny přivolala uklízečka Veselá.“

„Tohle všechno snad ale víme už od prvního dne,“ odvážil se mě přerušit snaživý poručík Málek.

„Souhlasím,“ přikývl jsem. „Jenom to pro nás pro všechny rekapituluji. Už to můžete ostatně pustit z hlavy. Zítra budete pověřeni novými úkoly, rozpis vám dodám písemně. Dnes máte volno na dodělání

administrativních restů.“

„Ale kdo uzavře případ Rousek?“ zeptal se Tomáš Havlík. „A hlavně jak?“

„Budu to já sám a provedu to jednoduše. Marold i Gregorová jsou z obliga, jiní podezřelí nebyli a nejsou. Byla to tedy sebevražda. Děkan lékařské fakulty žil celý život pod tlakem své ctižádosti a svých plánů. V mládí i později se často projevil jako psychicky labilní jedinec – viz podrobné svědectví docenta Marolda. I policie se proto přiklonila k závěru, že zemřel dobrovolnou smrtí.

Nějaké otázky?“

„A co ty zkazky o ztraceném klíči a podobně?“ napadlo jednoho.

„Jak říkáš – byly to jenom zkazky.“

„A není tu přece jenom jakási možnost, že se ta Gregorová-Horová pomstila za svého otce?“ napadlo dalšího. „Nemá cenu na tom ještě zapracovat?“

„Zbytečné. Byla to falešná stopa, jakých je vždycky milion. Vždyť to znáte, hoši… Naopak můžeme považovat za prokázané, že vrátná Viera Gregorová až do včerejška neměla tušení, že její zemřelý otec mohl mít něco společného s děkanem Rouskem,“ odpověděl jsem bez váhání.

„Ale pokusila se o sebevraždu. Nebylo to vlastně poloviční přiznání? Sám jsi nám to nesčetněkrát opakoval, kdykoliv se podezřelý pokusil o suicidium.“

„Bývá to časté, ale tuším, že jsem vám zároveň nesčíslněkrát opakoval i to, že každý případ má svoje specifika. Myslet, hoši, myslet…“

„Tak proč se potom pokusila…“ nedal se kverulant.

„To je děsně jednoduché. Dověděla se ode mne, co se stalo mezi Rouskem a jejím otcem a jaké hrůzy si kvůli Rouskoví Miroslav Hora prožil. Všichni taky víme, jak jsme na ni, bohužel, tlačili. I já se v tomto ohledu cítím vinen. Neodhadl jsem ji, bylo toho na ni moc.“

„Proto spolykala prášky?“

Přikývl jsem: „Proto. Řekla si, že její blízcí i ona patří vždycky mezi oběti. Bála se, že ji do toho chceme uvrtat. Zmocnila se jí panika. Byl to klasický psychický zkrat Na klinice to tak hodnotí i psychiatři. S Rouskovým koncem jako takovým její čin souvisel jenom nepřímo.“

Okázale jsem si začal na stole rovnat kupu protokolů o výslechu svědka.

„Když myslíš…“ protáhl poslední pochybovač.

„Máš nějaké lepší řešení?“ zvedl jsem oči od svých papírů.

„Ne, to ne.“

„Ale sepíšeš si to sám, šéfe,“ začali se ujišťovat jeden přes druhého.

„Co mi zbývá, když jsem vám dal volno na ty resty,“ durdil jsem se naoko.

Pochopitelně si to sepíšu sám. Protože jsem už věděl, jak na to. Výpověď Viery Gregorové o tom, co se dělo v budově během její nedělní služby, jsem taky sepsal celou já sám. Zaměřil jsem se jenom na podstatné věci. Nebylo potřeba zatěžovat policejní byrokracii povídačkami o nějakých zkušebních testech. S případem sebevraždy to nijak nesouviselo, tak jsem to úplně vynechal.

Za Ilonou Gregorovou jsem už nešel. Proč taky? Toho svědka, který ji viděl přicházet do budovy, jsem si přece vymyslel, když mi její máma připadala „naklepaná na měkko“. Byla to ode mne tehdy rána pod pás, nevybíravý trik, v němž policajtský účel světil prostředek. Slušelo se, abych to teď odčinil. A bude-li potřeba, abych to každému zopakoval.

Rychle jsem uvažoval. Nic jsem neopomenul, klidně to tak můžu udělat. Nikdo kromě mne o Ilonině návštěvě v budově ústavů lékařské fakulty neví. Nikdo kromě mne přece o nedělním večeru nemluvil ani s matkou, ani s dcerou. A ty dvě určitě mají jediný zájem. Zasunout ten večer do spodní zásuvky své paměti a – pokud možno – ji už nikdy neotevřít.

Až jsem skončil se spisováním, zajel jsem na psychiatrickou kliniku, aby mi Viera Gregorová podepsala svoji výpověď.

„To som naozaj povedala?“ podivila se trochu, když začala číst.

„Zapsal jsem to přesně podle záznamu v diktafonu,“ řekl jsem bez mrknutí. Snažil jsem se tvářit jaksepatří komisně.

„Pán major…“ vzhlédla ke mně, když dočetla. V očích měla slzy. „Vy jste… pane majore… pane doktore… Já vám to nikdy…“ začala plačtivě.

Okamžitě jsem si přerušil: „Zbytečné řeči, paní Gregorová. Jsem jenom policajt, který koná svoji povinnost. Komentáře jsou zbytečné. Pokud souhlasíte s mým záznamem, tak svoji svědeckou výpověď podepište. Tady mám jednu kopii celé vaší výpovědi navíc. Pro vaši potřebu. Párkrát si ji přečtěte a potom ji zničte.“

„Móžem… aj Ilonke?“ zeptala se ještě. „Obávám se, že dokonce musíte. I slečna dcera se bude muset konečně dovědět, jak to všechno bylo doopravdy. Možná jsem ji trochu zmátl svými otázkami. Ať taky vidí, že pátrání je u konce a že vy jste mimo jakékoliv podezření.“

„Děkuju… z celého srdce vám děkuju… Zo srdca…“ přeříkávala se.

„Mějte se hezky, paní Gregorová. Přeju vám, ať vás brzy pustí domů. A pozdravujte dcerku. Ať jí to vyjde u přijímaček.“

Cvakl jsem podpatky jako carský oficír a udělal jsem čelem vzad. Spěchal jsem k východu. Na psychiatrii jsem už neměl co pohledávat.

Šel jsem z nemocnice pěšky k hlavnímu náměstí. Před radnicí se shlukovali čumilové, i když masivní vrata zůstávala zatím zavřená. Zevnitř zněla hudba. Každou chvíli asi vyjdou svatebčané.

Pod radničními schody se shrbený starý fotograf v baretu chystal, aby zvěčnil první společné kroky novomanželů po dlažbě hradeckého náměstí.

Když jsem došel až k němu, otočil se a já jsem ho i přes tu propast let okamžitě poznal. Byl to pan Reichl, nejdřív učitel a velký fotograf před Bohem, a potom popelář. Dnes – jak je vidět – je z něj zase

fotograf, byť skoro už osmdesátiletý. Pozdravil jsem ho.

„Jak se máte, pane doktore?“ usmál se na mě.

„Už by to lepší být ani nemohlo, Mistře,“ zašklebil jsem se na něho. Otočil aparát objektivem ke mně a stiskl spoušť.

„Fotku vám pošlu. Můžu do práce?“

„Budu rád. A předem děkuju…“

Reichl dodržel slovo. Pověsil jsem si tu jeho fotografii doma hned vedle obrázku svých rodičů. Kolikrát si říkám, jestli jsem na ní vůbec já. Ten chlápek s prořídlými vlasy, v pomačkaném saku a s rozhalenkou… Dívá se do objektivu, má vráskami rozryté čelo, trochu se usmívá, ale jeho oči jsou vážné. Až moc. Smrtelně. Asi už viděly úplně všechno.

Autorovo slovo závěrem

Co zbývá ještě dodat? Třeba to, že docent Marold od společného posezení u vína se studentem Lukášem a majorem Fárou už za žádných okolností nikdy nikde nezavedl řeč na kauzu děkana Rouska. Ne tak, aby se na ni Vaška Fáry vyptával. Spokojil se s oficiálním verdiktem o sebevraždě. Žvanit dovede každý hňup, gentleman ví, že inflace slov bývá na škodu.

Ostatně Václav Fára se o případu Rousek stejně odmítal bavit. Každého odbýval, že detaily případů v hlavě nenosí, že on jenom velí mordpartě a neví, kam dřív skočit. Na otázky že je tu policejní mluvčí.

A ta se na pravidelné tiskovce jenom mile usmívala a lidem od novin i z televize zarecitovala: „Pan děkan Rousek ukončil svůj život dobrovolně. S ohledem na rodinu neposkytujeme žádné další informace. Děkuji vám, že to chápete.“

Na podivný konec děkana Rouska jsme s Václavem Fárou narazili až jednou u vína. To ale bylo až mnohem později, pomalu se už blížily Vánoce. Seděli jsme tenkrát ve sklípku jednoho našeho společného kamaráda. Ostatní postupně odešli a dokonce i ten kamarád nakonec musel odskočit něco vyřídit sousedovi. Zůstali jsme u dubového stolu na chvíli s Vaškem sami dva.

„Co že dnes pořád tak mlčíš, Vašku?“ zeptal jsem se. Fára upil a hlesl: „Ale… hledám si práci…“

„Cože? Ty? Slyším dobře?“

„Slyšíš… Na Silvestra odcházím od policie.“

„Vyhodili tě?“ podivil jsem se.

„Jdu sám… Pořád jsem nevěděl, co je to syndrom vyhoření. Už to vím… Všecko je marnost nad

marnost.“

„Něco tě znechutilo?“ zeptal jsem se.

„To si piš. Třicet roků u policie. Musím zkusit něco jiného. Už nemám žaludek na to, abych honil malé darebáky jenom proto, aby neubližovali těm velkým. A ti největší stejně byli vždycky nedotknutelní.“

Přikývl jsem: „Chápu… Vzpomínám si třeba na Rouska. Neudělal v životě nic poctivého, lhal, podváděl a ubližoval jak na běžícím pásu. Způsobil tolik utrpení a žil si jako prase v žitě, všechno mu procházelo… A oddělat se musel sám.“

Fára přikývl: „Jinak by zůstal děkanem a senátorem a nás by měl všechny na háku.“

„Když Rousky nezkrotí policie, tak kdo, Vašku?“

„Jedině boží mlýny.“

„Myslíš, že pánbůh pomůže?“

„Určitě,“ mínil Fára. „Ale někdy je potřeba za něho zaskočit. Protože policii zásadně nezmění ani žádné revoluce, ani ideály. Policajt je slouha, bez ohledu na režim. Bere plat hlavně za to, že bdí nad bezpečností, příjmy a výhodami gaunerů. Průser, co? Chtěl jsem být dobrý policajt a vidíš. Přece jsem selhal.“

„Jak selhal?“

„Protože jsem nebyl jenom policajt, víš? Moc jsem se ptal. Rameno zákona? Jakého? Kdo udělal všechny ty zkurvené zákony? A pro koho? Rameno spravedlnosti? Té slepé baby, která neví, která bije? Tak to ne, kamaráde. Na to se musí jinak.“

„Jak?“ pousmál jsem se.

„Rousky a jim podobné musíme nechat, aby se vybili svými vlastními bumerangy.“

„Bumerangy?“

„Rozeseli tolik zla, že se nějaké vrátit prostě musí. A jako dobrý policajt tomu musíš pomoct. Jenomže…“ vybryndal trochu vína a zamžoural na mne omluvně přes okraj sklenky. „Pak už zase nejsi policajt. Pak už nesmíš být policajt… Proto jdu od policie, kamaráde, proto…“ Plácl mě do ramene a dopil do dna.