Bill Jeffers

Agentka Nelly 034. Diamantové kočičky

Šest hodin ráno.

Kapky deště narážejí do špinavých oken. Denní světlo svádí marný boj s přívaly deště, které skrápějí New York.

Muž přistoupil k oknu a opřel si čelo o chladnou okenní tabuli.

V očích mu hořely plamínky. Pracoval celou noc.

Cítil, jak ho jeho žena objala kolem ramen, zachvěl se a otočil se k ní. Žena se na něj klidně dívala svýma planoucíma temnýma očima.

„Dobře,“ řekl a jeho hlas byl ostrý jako šavle. „Máme před sebou ještě spoustu práce.“

Prohlížel si čtyři muže a čtyři ženy – všichni to byli specialisté ve svém oboru, každý z nich byl pro zdárný průběh akce nepostradatelný.

„Akce začne přesně za osmnáct hodin,“ řekl mohutný černovlasý muž a objal kolem ramen přitažlivou dívku z Asie. „Za osmnáct hodin musí všechno do puntíku klapnout. Když se to podaří, tak budeme bohatší o deset milionů dolarů. Když se to nepovede, tak z nás bude deset velmi působivých mrtvol.“

V té chvíli se všichni podívali na plakát, který visel na stěně. NEJVĚTŠÍ SVĚTOVÁ VÝSTAVA KLENOTŮ.

Doufali, že to taky bude největší loupež století. Všichni byli rozhodnuti jít v každém případě do toho, byli to lidé bez skrupulí.

*

Za takového dne je nejlepší zůstat celých dvacet čtyři hodin v posteli, ať už sám, nebo s někým, koho máme rádi. To byl názor Nelly Moorové, špičkové agentky, luxusní callgirl, která se touhle dobou, v šest hodin ráno, unaveně protahovala v posteli.

Byla tak unavená, že si na cestu ze svého bytu v newyorské čtvrti Richmondu na Manhattan raději vzala taxi. Mohla tak pohodlně sedět na zadním sedadle a pozorovat ty nešťastníky, kteří museli být v tomhle nečase venku.

„Psí počasí!“ pokoušel se řidič navázat rozhovor. „Takhle deštivé září jsem v tomhle městě ještě nezažil. Protivný den!“

„Mluvíte mi z duše,“ povzdechla si Moorová a srdečně se na něj pousmála.

„Cestujete služebně?“ chtěl vědět řidič.

Nelly si vzpomněla na úkol, který dostala od Dawtona. „Ano, bohužel,“ odpověděla po chvíli.

Dawton, který oficiálně pracoval jako právník pro vysokou společnost a velkoprůmysl, byl stále ve spojení s tajnou službou a všemi bezpečnostními organizacemi. Jeho agenti byli nasazováni do velmi složitých případů.

A tak tohoto pošmourného rána tedy Nelly Moorová cestovala na světovou výstavu šperků. Když projížděli brooklynským Battery Tunnelem, na chvíli zapomněli na dnešní nevlídné počasí. Jakmile ale vyjeli na Manhattan, do předního skla opět udeřily přívaly deště. Těch několik málo lidí, kteří byli venku, přebíhalo od jednoho krytého vchodu ke druhému. Auta jela velmi pomalu, ale i tak jejich kola vytvářela gejzíry vody. Okolo taxíku se přehnal se zapnutou sirénou policejní vůz.

„Jsme tady, slečno,“ řekl řidič chvíli potom, co vjeli do Middtownu.

Nelly vyhlédla a uviděla před sebou neosobní budovu muzea, ve které se konala světová výstava šperků. Budova byla postavena asi před sto lety ze směsi betonu a skla. Nelly zaplatila, natáhla si kapuci červeného pláště do deště přes černé vlasy a utíkala ke vchodu do muzea.

Ve dveřích jí zastoupili cestu dva po zuby ozbrojení strážci. Za zavřenými skleněnými dveřmi stálo připraveno k útoku několik dalších mužů. Zbraně měli odjištěné.

„Nic se neděje, hoši.“ Moorová se zasmála a přitiskla se ke stěně budovy, aby na ni necákal déšť ze střechy. Rychle vyndala svůj průkaz, aby uklidnila muže, kteří se sem ze všech stran sbíhali. „Jsem očekávána, ohlašte mne prosím řediteli tohoto svatebního dortu.“

To srovnání nebylo ani trochu přehnané. Při bližší prohlídce stavba svými věžičkami připomínala opravdu načinčaný svatební dort. Teď ale byl uvnitř poklad v ceně několika milionů dolarů.

Za krátkým názvem „Světová výstava šperků“ se skrývala výstava nejlepších klenotnických prací z celého světa. Výstava se konala u příležitosti oslav vzniku Spojených států a všechny země si pokládaly za čest poslat na ni svoje nejlepší skvosty.

Ke vchodu přistoupili dva muži, kteří měli Moorovou doprovodit dál. Jednoho z nich Nelly znala z fotografie. Byl to Herb Bosten, devětačtyřicetiletý ředitel Bartensteinova muzea.

„Jack Hanfield,“ představil se druhý, třicetiletý atletický muž s příjemnýma očima. „Speciální agent z městské správy, odpovědný za bezpečnost výstavy.“

Nelly se představila a mile se na oba muže pousmála. „Kdo z vás je teď na mne víc naštvaný? Vy, pane Bostene, protože jsem vnikla do vaší rezidence? Nebo vy, pane Hanfielde, protože si myslíte, že na ochranu tohoto objektu stačíte sám a nestojíte o to, aby se vám tady motala nějaká ženská?“

Zaryté mlčení obou mužů jí potvrdilo, že trefila do černého. Jack Hanfield, který se díky speciálnímu tréninku vzpamatoval z překvapení jako první, se na ní usmál.

„Neberte si to osobně, slečno Moorová, budeme spolu muset nějak vycházet.“

„Taky si myslím,“ odvětila. Tenhle muž se jí docela líbil. Měl šarm i vtip. A i jeho postava hovořila v jeho prospěch.

Byla si dobře vědoma toho, že i ona se mu líbí. Když totiž vešla do budovy, rozepnula si plášť do deště, který ji zahaloval od hlavy až k patě. Teď mohl Hanfield obdivovat těsný svetřík, pod kterým se rýsovala její ňadra. Rafinovaně střižená šedá flanelová sukně, která byla velmi vhodným oblečením do deštivého počasí, při každém kroku odkrývala její dlouhé nohy.

Nelly se na Bostena a Hanfielda smířlivě pousmála. „A teď byste mi snad mohli ukázat, jaké poklady tady ukrýváte,“ řekla.

Zatímco ředitel muzea se ještě stále nevzpamatoval z překvapení, Hanfield se usmál a otevřel dvoukřídlé dveře, které z obou stran střežili dva ozbrojení muži.

„Celkem je tady dvanáct sálů“ začal s výkladem a pomalu šel dál. „V každém sále jsou umístěny pancéřované vitríny, které jsou napojeny na bezpečnostní zařízení, které se sepne v případě rozbití skla nebo otevření víka. Kromě toho jsou skleněné tabule tak silné, že k jejich zvednutí by bylo potřeba speciálního zařízení.“

Jedno z těchto zařízení Nelly hned ukázal. Skládalo se ze dvou gumových kruhů, na které se upevňovalo sklo. Úchyty byly připojeny k hydraulickému zvedáku.

„V noci se úchyty upevní na sklo a elektromotorem se deska přitlačí na vitrínu. Je to vlastně lepší zařízení než siréna“ pokračoval ve výkladu. „Kromě toho tady v pravidelných obchůzkách procházejí hlídači.“

„Ty se ale mohou zloději pokusit podplatit nebo odstranit“ poznamenala Nelly.

Hanfield se pyšně zasmál. „To by sice bylo teoreticky možné, ale když se každou půlhodinu nespojí pomocí kamery a vysílačky s centrálou, automaticky se spustí alarm. Uklidnilo vás to?“

Pak vstoupili do jednoho sálu. Rozsvítila se světla. Nelly chtěla něco říct, ale nemohla odtrhnout oči od třpytícího se obsahu jedné vitríny. Všude bylo ticho, jen Jack Hanfield stále monotónně vykládal o dalších vymoženostech bezpečnostního systému. Ředitel Bosten se držel v povzdálí. Stále mu bylo divné, co tady tato atraktivní žena vlastně dělá.

Nelly si fascinovaně prohlížela jednotlivé kousky, které patřily ke skvostům Anglie. V další místnosti byly poklady perských šachů a v další zase předměty z habsburské klenotnice.

Nelly zůstala chvíli stát před vitrínou, ve které byl náhrdelník a dva diadémy z perské klenotnice. Šperky se blýskaly a odlesky světel kropily celou místnost.

Byly tam také šperky německého císařského dvora a poklady klenotnice francouzských králů. Jeden celý sál byl vyhrazen pro poklady dovezené z Indie. I kdyby se celá výstava skládala jen z této místnosti, stejně by to stálo za to.

„Představte si, slečno Moorová, že jsme sem dostali i tyhle poklady,“ upozornil Hanfield agentku. „Je to část pokladu carského rodu Romanovců. Už jsme ani nedoufali, že nám to pošlou.“

Agentku v této chvíli ani trochu nezajímaly Hanfieldovy osobní názory. „Dělali jste pro tyhle šperky nějaké speciální zabezpečení?“ zeptala se ho.

Jack Hanfield zavrtěl překvapeně hlavou. „Ne. Proč taky? Všechny šperky tady mají zcela stejné zabezpečení, nedělali jsme žádnou výjimku.“

Nelly přikývla a v duchu počítala, kolik by asi byli překupníci ochotni zaplatit za takový poklad, jako je koruna císařovny Kateřiny Veliké. A na kolik se asi cení největší diamant z této koruny. Společně s Hanfieldem a Bostenem prošla celou expozici.

Prohlídku zakončili v Bostenově kanceláři. Teď se teprve ředitel obrátil s úsměvem na Nelly.

„Tak co, myslíte si, že jsou naše opatření dostačující, slečno Moorová?“ zeptal se arogantně.

„Dostačující, ale mohli byste je ještě vylepšit,“ odpověděla suše Nelly. „Já…“

Dál se nedostala, protože se rozezněl jeden z telefonů na psacím stole.

Bosten ho zvedl, představil se a pak se zamračil.

„Když je to tak, tak proč neřeknete své jméno?“ zeptal se rozmrzele. Pak se usmál, dal znamení Hanfieldovi a řekl: „Poslouchám vás!“

Hanfield přistoupil ke stolu a zapnul zesilovače. Nejdřív to trochu cinklo, ale pak se ozval hlas.

„Vy jste odpovědný za výstavu?“ zeptal se volající. Byl to mužský hlas, ale byl nějak zastřený.

Bosten přisvědčil, že je ředitelem muzea, a zeptal se neznámého, proč volá.

Nelly se zdálo, jako by v reproduktorech slyšela jeho chladný dech. Nebylo to poprvé, co poslouchala podobný rozhovor. Se zatajeným dechem čekala, co odpoví.

„Jste v hrozném nebezpečí,“ šeptal neznámý. „Nikdo vás před ním neochrání. Ten souboj vyhraju já. Všechny zločince předčím.“

Ručičky na hodinách na zdi ukazovaly osm hodin ráno. V ředitelské kanceláři Bartensteinova muzea bylo hrobové ticho. Herb Bosten nevěděl, co má dělat. Stál tam se svěšenými rameny.

Naproti tomu Hanfield reagoval bleskově. Vzal řediteli muzea sluchátko z ruky.

„O jakých zločincích to mluvíte?“ zeptal se klidně.

Zdálo se, že si volající nevšiml, že už mluví s někým jiným. „Vy to nevíte?“ vykřikl překvapeně. „Chtějí válku. To je jisté. Už se rozhodli. Ale já se o naši vlast postarám. Nemějte starost. Nechte to zkrátka na mně.“

„Poslouchejte, jsme opravdu rádi, že jste nás varoval,“ řekl agent neznámému. „Ale mohl byste nám říct, co se vlastně…“

Zarazil se, protože cinknutí znamenalo, že neznámý zavěsil. Hanfield stiskl rty a podíval se na Nelly. Pak se otočil ke stolu a vytočil šestimístné číslo.

Zatímco Hanfield čekal, až dostane spojení, procházela si Nelly v duchu všechny možnosti. Neznámý volající jistě nemluvil do větru. Něco se chystá. Ale co? Bude se jednat jen o osobní vyřizování účtů? Bude to větší akce? Nebo se dokonce někde připravuje atentát? Když ano, tak na koho? „Právě jsme měli telefonický hovor,“ řekl Hanfield do sluchátka poté, co řekl heslo. „Někdo nás chtěl varovat před útokem. Podle všeho to byl nějaký blázen.“

Chvíli ještě poslouchal a pak zavěsil. Pokrčil rameny a obrátil se na Moorovou.

„Už se tou věcí nemáme dále zabývat,“ řekl. „Teď půjdu dohlédnout na své lidi. Co budete dělat vy?“

Přitažlivá žena pokrčila rameny. „Mně tady dali na starost všechna bezpečností opatření, já nemusím poslouchat žádné rozkazy.“ Už se rozhodla, že toho neznámého volajícího musí dostat. „Nedejte se rušit, postarejte se jen o to, aby mne všichni strážní znali. Nemám chuť se jim stále prokazovat, nebo bude každý návštěvník vědět, kdo jsem.“

„Nařídím to,“ slíbil Hanfield, pro Bostena byla Nelly stále jen vzduch. Hanfield doprovodil agentku až před muzeum, aby si ji všichni strážci mohli pořádně prohlédnout. Když Nelly vykročila do deště, měl na rtech otázku, ale nevyslovil ji.

„Chtěl byste vědět, co budu dělat?“ pomohla mu Nelly z nesnází. „To ještě sama nevím. Zdá se mi, že máme co dělat s mužem, který je buď zcela neškodný, nebo hrozně nebezpečný. Musíme se dobře připravit, abychom v případě potřeby mohli včas reagovat. Teď jste už spokojený?“

Hanfield vykouzlil nešťastný ksichtík. „Doufejme, že všechno proběhne v klidu,“ povzdechl si. „Už tak je s těmi klenoty spousta práce. Nějaký atentát nebo něco podobného nemůžeme vůbec potřebovat.“

Nelly se zahleděla do hustého deště. Cítím, že zažijeme ještě spoustu překvapení, řekla si v duchu sama pro sebe. Ohlédla se přes rameno do Bartensteinova muzea. „Hanfielde, tak se mi zdá, že slyším někde ve vzduchu tikat časovanou bombu gigantických rozměrů.“

*

Mohutný černovlasý muž stál zase u okna a díval se ven na Upper New York Bay. Za zády slyšel šoupání židlí. Jeho komplici odcházeli z místnosti, aby se věnovali svým speciálním úkolům nebo aby si odpočinuli. Na půlnoční akci potřebovali všechny síly.

„Nechceš si taky trochu oddechnout?“ zeptala se ho měkce jeho žena a objala ho. „Už jsi na nohou skoro čtyřiadvacet hodin, drahoušku.“

Harold Parker zakroutil hlavou. „Dobře víš, Sue, že musím sám na všechno dohlédnout.“ Podíval se na televizi, která měla stažený zvuk. „Sice jsme si zjistili všechno o bezpečnostním systému a všech opatřeních, která se tam provedla, ale nemůžeme vědět, co se na poslední chvíli stane. Možná že na tom zabezpečovacím systému něco na poslední chvíli změnili.“

„A to se dozvíš z televize?“ Sue Parkerová, která pocházela z Koreje, pozvedla obočí. „Harry, ty přece nemůžeš…“

„Nedělej ze mne hlupáka,“ skočil jí do řeči. „Já moc dobře vím, že se o bezpečnostním systému z televize nic nedovím. Promiň, Sue,“ řekl pak už klidněji. „Jsem z toho trochu nervózní.“

Objal ji kolem ramen, přivinul ji k sobě a políbil ji. Divoce a nenasytně ji líbal, dokud se mu nevytrhla a nerozběhla se ke dveřím. Zamkla a otočila se k němu. Když se k němu pomalu přibližovala, rozepínala si zip na šatech, které pak nechala spadnout na zem.

Pohled Harolda Parkera klouzal po jejím nahém těle. Pod šaty nic neměla, a tak mohl okamžitě pozorovat její plná, pevná ňadra, hladkou křivku stehen a oblé boky.

Pak si pomalu lehla na jednu z postelí. Harold v té chvíli už zcela zapomněl na všechny starosti, které měl s přípravou akce. Nespouštěl ji z očí a začal se svlékat. Vrhl se na ni a políbil ji.

Sue ho objala svými štíhlými pažemi. Přitáhla si k sobě jeho hlavu a jednu nohu strčila pod jeho tělo. Prohnula se v kříži a pak pomalu zvedla prsa k jeho široké hrudi.

Cítila, jak jí pod tělo protáhl ruku. Pak ji k sobě divoce přitiskl.

Zavřela oči a nechala ho, aby si s ní dělal, co chce.

Trvalo to jen několik sekund, ale pak začal Harold ženu vášnivě líbat.

Jejich těla zachvátil oheň vášně, a tak teď mysleli jen na své pocity a na pocity svého partnera. Dýchali stále rychleji a rychleji. Pak najednou leželi vedle sebe klidní a vyčerpaní.

Sue po několika minutách zjistila, že se Harold dívá na hodinky.

„Na přípravu akce máme ještě spoustu času,“ zašeptala mu do ucha. „A já vím, jak by se ten čas dal využít.“ A taky mu to hned předvedla.

*

Nelly si obešla Bartensteinovo muzeum ze všech stran. Bylo zcela nemožné, aby se zvenčí někdo dostal dovnitř. Na všech vstupech a u všech oken hlídali policisté. Nelly od Hanfielda věděla, že muzeum je zvenku střeženo nepřetržitě celý den.

Nebezpečí pro exponáty mohlo tedy přijít buď od návštěvníků, nebo od těch osob, které měly z nějakého důvodu do budovy volný přístup. Že by se tam někdo pokusil dostat bez přípravy, tomu Nelly nevěřila. Bezpečnostní opatření byla příliš důkladná.

Čím více o tom přemýšlela a zvažovala všechny možnosti, tím méně věřila tomu, že by sbírkám mohlo hrozit nějaké nebezpečí. Nepřišla na žádný způsob, jakým by se klenoty mohly dostat ven.

Proto se rozhodla, že nebude na škodu, když se v příštích několika hodinách bude věnovat neznámému muži z telefonu. Téhle budově zatím bezprostřední nebezpečí nehrozí.

Vyhledala telefonní budku a zavolala svému zaměstnavateli, Charlesu Dawtonovi. Byla si jistá, že všechny hovory z budovy muzea jsou odposlouchávány.

Jak předpokládala, Dawton byl ve své kanceláři na Manhattanu, ze které vycházel jen zřídkakdy. Byl rád, že Nelly neshledala žádné mezery v zabezpečení Bartensteinova muzea, a ani on nebral ten telefonický rozhovor příliš vážně.

„Dnes a denně volá na policejní stanice spousta lidí, kteří tvrdí, že je někde umístěná bomba. Pak si klidně stojí na místě a pobaveně pozorují policisty, kteří jejich udání ověřují.“

„Jen abyste se nemýlil,“ varovala ho Nelly. „Tentokrát je to vážnější. Slyšela jsem to v hlase toho muže. Byl něčím hodně rozrušený. Myslím si, že by mohl být nebezpečný.“

„Dobře, možná že máte pravdu, Nelly,“ mírnil ji Dawton. „Ale to přece není náš problém. V době otevření tam bude spousta strážců a všechny odpovědné osoby byly už varovány. Nic se nemůže stát.“

„Přesto bych se na to ráda podívala,“ navrhla Nelly. „Stejně pro mne nemáte žádnou práci a moje úloha v muzeu už skončila. V celém systému jsem nenašla žádnou chybu. Nikdo by se tam neměl dostat.“

„Dělejte jak uznáte za vhodné,“ souhlasil nakonec Dawton, protože si byl jist, že bude nejlepší, když své špičkové agentce nechá volné ruce. „A dejte mi hned vědět, když na něco přijdete.“

„Já doufáni, že nebude nic, co bych vám musela hlásit. Snad jen to, že zase prší,“ ukončila agentka rozhovor a vydala se opět do deštivého dne. Obloha byla stále ocelově šedá.

I když už bylo devět hodin dopoledne, ve většině domácností se ještě svítilo a pouliční světla taky nikdo nevypnul. Byl to ten správný den pro návštěvu výstavy diamantů.

Netoužila po tom, aby se připojila k několika pozvaným návštěvníkům a reportérům, ale nic jiného jí nezbývalo. Rázně vykročila do deště.

Už za hodinu byla Nelly hrozně ráda, že má tak zajímavé zaměstnání a že nemusí někde něco hlídat nebo střežit bezpečí nějaké prominentní osobnosti.

Mezi oficiálními návštěvníky, kteří se téměř nelišili jeden od druhého, se neskutečně nudila.

Nelly si nejdřív vybrala pozorovací stanoviště v rohu místnosti, aby si mohla lidi nerušeně prohlížet.

U každého vchodu do sálu stáli strážci s odjištěnými zbraněmi. Také u improvizované tribuny, připravené na zahájení výstavy, stáli dva strážci. Každý z řečníků měl ještě svou osobní stráž.

Přesto měla Nelly nejasné tušení, že se přihodí něco, s čím nikdo ani vskrytu duše nepočítá. Nikdo nemohl vyloučit, že se tady potuluje někdo, kdo se o nikoho nestará a o koho se taky nikdo nestará.

Když na pódium vstoupil třetí řečník, byla Nelly hotova s prověrkou reportérů a fotografů. Nikdo z nich nebyl ničím nápadný.

V sále nastalo vzrušení, když na pódium vystoupil zástupce asijské velmoci. Všichni si byli vědomi toho, že je to vlastně zázrak, že tato zem byla ochotna poslat své poklady na výstavu.

Sotva začal mluvit, v reproduktorech to zaskřípalo a zavrčelo. Nepříjemné zvuky stále sílily. Po chvíli už nebylo řečníka slyšet vůbec. Naštěstí to nikdo nebral jako politickou aféru a příchod technika byl kvitován potleskem. To, že se technik objevil okamžitě po vzniknutí závady, bylo podezřelé.

Při všech podobných akcích bylo zcela normální, že lidé, které jste potřebovali, nebyli nikdy tam, kde by měli být. A to muselo platit i o Bartensteinově muzeu. Nebo že by to byla výjimka potvrzující pravidlo? A kdyby tady všechno tak perfektně fungovalo, proč tedy nefungují mikrofony?

Nelly se neklidně rozhlížela po Jackovi Hanfieldovi. Byl jen několik kroků od technika na pódiu. Zdálo se, že mu není nic podezřelé.

Jakmile řečník odstoupil od pultu, ihned ho obklopili jeho tělesní strážci. Technik se sklonil pod řečnický pult, položil tašku na podlahu a otevřel ji.

To, co se pak stalo, bylo tak rychlé, že si snad nikdo ani neuvědomil, co se děje.

Nelly bohužel muže neviděla, protože jí ho zakrýval řečnický pult. Viděla jen ten bleskurychlý pohyb. Po pódiu se něco kutálelo, vypadalo to jako ruční granát.

Pak vybuchl. Sálem to zaburácelo. Řečník, jeho tělesná stráž a Jack Hanfield dostali plnou dávku.

Křičeli, potáceli se, kašlali a tiskli si ruce na oči a ústa.

Slzný plyn!

Zvukař si chvíli předtím, než granát vybuchl, nasadil plynovou masku, kterou vyndal z tašky.

Plynem částečně ochromená Nelly a ozbrojení strážci se vrhli směrem k pódiu. Strážci chtěli střílet, ale protože všude kolem byli lidé, mohli by snadno někoho zranit.

Hanfield byl zcela neschopen činu. Jen osobní strážci se i přes silně slzící oči snažili plnit své povinnosti.

Nelly viděla, jak se v atentátníkově ruce něco zablesklo. Světlo se odrazilo od nože s dlouhou čepelí.

Jeden ze strážců se svezl k zemi ještě dřív, než Nelly doběhla k pódiu. Viděla, jak si muž drží rameno a mezi prsty mu prýští krev.

Druhý strážce se vrhl na atentátníka, ale ten se kupodivu i v masce dokázal dobře orientovat. Vyhnul se mu a v následující chvíli už stál před řečníkem. Připravoval se k smrtící ráně.

Nelly si přitiskla na ústa a nos kapesník, pokusila se zadržet dech a široce otevřela oči. Přesto cítila nepříjemný zápach plynu, který klimatizace nedokázala dostatečně rychle vyfiltrovat.

Za sebou slyšela vzrůstající paniku. Návštěvníci se snažili dostat ven z místnosti. Vedle sebe slyšela sténat osobního ochránce. Před ní křičel řečník, který věděl, že další útok bude směřovat na něho.

Jedním skokem byla u atentátníka. Zasadila mu ránu, ale protože měla přece jen sníženou orientaci, nezasáhla ho tak, jak by chtěla. Naštěstí byla rána dostatečně silná na to, aby změnila směr nože, který poranil jen řečníkovu paži. Druhý strážce se zapotácel a padl k zemi.

Nellyiny prsty zachytily atentátníkovo sako. Přitáhla si muže k sobě, jednu mu vrazila a pak ho chtěla zpracovat karatovým úderem. Teď měla před sebou tvář v masce. Něco se jí zablesklo před očima. Nůž! Nelly nasadila chvat z juda. Mohutné atentátníkovo tělo prolétlo vzduchem a bouchlo o pódium.

Nelly se bleskově vrhla po noži. Pak k nim přiběhlo několik mužů a společnými silami útočníka vytáhli ven ze sálu.

Přesně v jedenáct hodin se taky Nelly konečně dostala z dosahu nepříjemného plynu. Dva muži byli při atentátu zraněni, strážce těžce a řečník lehce.

Přesto byla Nelly se svou prací spokojena. Kdyby tam nebyla, mohlo by to dopadnout hůř.

Mnohem hůř…

*

Sue Parkerová se spokojeně usmála, když jí Harold přitiskl hlavu na šíji.

„Když jsem s tebou, tak se stávám lehkomyslným,“ zamumlal. „Ty jsi ta největší výhra mého života.“

Zasmála se a špičkami nehtů ho hladila po zádech. Přimhouřil spokojeně oči.

„Ta největší výhra je teprve před námi, ne?“ zašeptala. Neprotestoval. Ale ona věděla, jak silně je k ní přitahován. Byla jeho osudem.

Harold Parker dýchal vůni jejích vlasů a jejího těla. Nemohl se té vůně nasytit. Jeho ruce hladily její hebká ramena. Stále se přibližovaly blíž a blíž k jejím ňadrům.

Vsunul své tělo mezi její pevná stehna. Vzdychala a plně se mu oddala.

Harold Parker to neříkal jen tak. On opravdu věřil, že jeho žena byla největší výhrou jeho života. Nebyla to jen kamarádka, na kterou se mohl kdykoliv spolehnout, byla to i perfektní milenka. Žádnou lepší ve svém životě nepotkal. A on už se vyspal s hodně ženami, a tak dobře věděl, o čem mluví. Byla divoká a něžná, vášnivá a roztoužená – byla všechno, co si mohl přát.

Teď, po vášnivých divokých chvilkách, ležela klidně v posteli.

Harold Parker se zvedl a došel k televizi. Zesílil zvuk. Právě dávali přenos z příjezdu významných osobností k Bartensteinovu muzeu.

Sue se posadila, rukama si objala kolena a opřela si o ně bradu. Napjatě sledovala otevření největší světové výstavy šperků.

Harold Parker nespouštěl z obrazovky oči. Do paměti si ukládal všechny prvky bezpečnostního systému, každé dveře, každé okno, každý koutek chodby, která vedla k výstavním prostorám. I když všechny detaily znal dobře z plánku, přesto si je znovu a znovu ověřoval, aby v noci někde neudělali chybu.

Sue ho nerušila. Podala mu jen sklenici whisky a zapálenou cigaretu. Harold si obojí beze slova vzal, pil a kouřil, a ani nevěděl, co dělá. Jeho mysl byla upřena na ty věcičky za deset milionů dolarů.

Nemyslel na to, do jakého nebezpečí se mohou dostat, viděl před sebou jen nádherný balík peněz.

„Všechno je přesně tak, jak to bylo na plánku,“ řekl po chvíli. Nebylo jasné, jestli to říká Sue, nebo zda si to říká jen sám pro sebe. „Všechno musí klapnout, pokud neztratíme nervy.“

Zatímco redaktor představoval jednotlivé návštěvníky, dělal si poznámky. Když ale kamera začala zabírat místnosti s výstavou, už měl zase oči přilepené k obrazovce.

Teď redaktor diváky povšechně informoval o bezpečnostním zařízení.

Pak začali mluvit jednotliví řečníci. Celkem se nedělo nic zajímavého. Potom se na obrazovce objevil zvukový technik, který šel opravit porouchaný mikrofon.

Explodoval granát se slzným plynem. Atentátník zranil řečníka a jednoho muže z ochranky.

„Ta žena!“ vykřikl Parker. „Viděl jsem ji už před muzeem!“

Černovláska skočila na pódium a útočníka zneškodnila. Pohybovala se tak rychle, že nebylo poznat, jak vypadá v obličeji. Harold Parker si jen všiml, jaké má na sobě šaty, a mohl obdivovat způsob jejího boje.

Přenos byl přerušen, a tak se nedozvěděli, jestli byla výstava zahájena, nebo ne.

„Zatracený hlupák!“ vykřikl naštvaně Harold Parker. „Ten chlapík nám všecko zkazil!“

Sue zakroutila nechápavě hlavou. „Jak to, tomu nerozumím,“ řekla.

Harold do sebe hodil whisky. „Možná že teď změní celý bezpečnostní systém. Možná taky celou výstavu zruší“

Harold svolal svoje lidi. Rozesadili se po místnosti a napjatě čekali, jestli se budou vysílat ještě nějaké zprávy z výstavy.

Po půlhodině si mohli ulehčeně oddychnout. Na obrazovce se zase objevilo Bartensteinovo muzeum. Reportér oznámil, že výstava bude otevřena podle plánu.

„Tak se nám to přece jen povede!“ vykřikl Harold Parker a čtyři muži a čtyři ženy křičeli s ním. Sue se smála. „O půlnoci se do toho dáme a zítra touhle dobou už z nás budou boháči.“

„Pro každého jeden milion,“ těšila se jedna z žen. „S tím už se dá něco podniknout.“

„Tak daleko ještě nejsme,“ krotil Harold Parker jejich optimismus. „Teď před sebou máme těžkou noc.“

*

Trvalo to asi půl hodiny, než byla Nelly schopná zase normálně vidět. Když byla na pódiu, docela pořádně se nalokala slzného plynu.

Nemusela dávat vědět Dawtonovi. Jak Tlouštíka znala, jistě sledoval zahajovací ceremoniál v televizi. Bude mu volat, až se stane něco opravdu nového.

Nejprve přišla potěšující zpráva od vedení výstavy. Až klimatizace vyčistí vzduch v sále, bude se pokračovat. Zahajovací ceremoniál bude ale trochu zkrácen. Duch výstavy nesmí utrpět.

Když se Nelly Moorová dala v koupelně trochu do pořádku, vydala se hledat Jacka Hanfielda, který se měl starat o bezpečnost všech exponátů výstavy.

„Slečno Moorová!“ uslyšela za sebou náhle jeho hlas. Otočila se a viděla, jak za ní běží po chodbě. Celý obličej mu zářil. „Kde jste vězela celou dobu?“ zeptal se, jakmile k ní doběhl. „Všude jsem vás hledal“

„Víte už něco o tom atentátníkovi?“ zeptala se ho Nelly. „Je totožný s tím mužem, co nám sem předtím volal?“

„Ten muž se jmenuje Buck Shearing a v registru FBI o něm mají záznam,“ odpověděl. „Před deseti lety se neúspěšně pokusil o atentát na jednoho senátora. Jak se zdá, nemá to v hlavě v pořádku. Rozhodl se, že atentátem zahájí válku a pak naši zemi zachrání. Toho muže by měli odvézt do psychiatrické léčebny, ze které ho před dvěma lety propustili.“

„Takže se mu podařilo oklamat lékaře,“ poznamenala Nelly.

„Teď už se mu to ale nepovede,“ tvrdil Hanfield.

„Co je to za řeči!“ rozčílila se Nelly. „Něco se mi na tom nezdá“

„Sám jsem mluvil s lékařem, který ho ošetřoval. Tvrdí, že Shearing je normálně docela neškodný. Ta myšlenka, že atentátem začne válku, ani trochu neodpovídá jeho povaze. Sám by prý na něco takového nikdy nepřišel. Že toho prostě není schopen.“

„Co to tedy znamená?“ Nelly teď skoro úplně šeptala. „Co tím chtěl ten lékař říct?“

Hanfield se nadechl a pak řekl: „Lékař je přesvědčen, že někdo prostě Bucka Shearinga k vraždě navedl.“

*

Nelly o tom, co se právě dověděla, chvíli přemýšlela.

„Pokud ho tedy k tomu někdo navedl,“ řekla zadumaně, „tak to znamená, že musíme počítat s dalšími útoky.“

„To je logické vysvětlení,“ řekl Jack Hanfield. „Shearinga teď hlídá tady v budově několik agentů FBI. Je u něho taky psychiatr. Mohli bychom se jít podívat, co se mezitím od něj dověděli, co?“

Nelly souhlasila. V patře, kde byly služební místnosti, se setkali s psychiatrem. Když se ho zeptali na Shearingův stav, tvářil se velmi vážně.

„Před chvílí jsem mluvil s klinikou. Vypadá to zle.“

„Do jaké míry zle?“ chtěla vědět Nelly.

„Vysvětlím vám to,“ odpověděl lékař. „Shearing před několika lety propadl šílenství. Jeho stav se však podařilo stabilizovat. Pro odborníka ale není problém vyvolat jeho předchozí pocity a stavy.“

„Tedy na Shearingovi musel zapracovat nějaký psycholog, který ho přivedl na myšlenku zabíjet?“ chtěla dále vědět Nelly.

„Musel to být opravdový fachman,“ ujistil ji lékař.

„Podařilo se mu zničit výsledky několikaleté léčby a přivést Shearinga do stavu, který je mnohem horší, než byl kdy předtím. Rád bych věděl, co je to za kreaturu, která je schopná využít nemocného člověka pro takový odporný záměr!“

„To bych také ráda věděla, doktore. Řekl vám Shearing něco, co by nás mohlo dovést k muži nebo k ženě, která je za tím vším?“

„Ne, jen mlčí nebo mluví o svém poslání, které splnil,“ odpověděl lékař. „Nevěřím, že by se nám podařilo z něj dostat něco jiného.“

Stejného názoru byli o několik minut později i agenti FBI. „Shearing je případ pro psychiatra,“ řekli. „Zkusili jsme všechny způsoby, jak bychom se mohli dostat k nějakým informacím. Jisté je jen jedno, někdo to s ním dobře umí.“

„Zbývá nám vysvětlit ještě jednu věc,“ zamyslela se Nelly. „Jak se může takový člověk dostat k práci na otevření výstavy. Přece se o něm muselo vědět, že se už jednou pokusil o atentát. Stačil by přece jeden jediný telefonický rozhovor a bylo by jasné, o koho se jedná.“

„Ale nikdo to asi neudělal.“ Agent FBI zakroutil hlavou. „Z jednoduchého důvodu, slečno Moorová. Shearing měl papíry na jiné jméno. Odkud je dostal, je stejně nejasné jako celý případ Shearing.“

Jakmile agent FBI odešel, obrátila se Nelly na Jacka Hanfielda. „Tohle neplánoval žádný začátečník, pane Hanfielde. Tak se mi zdá, že o tom člověku ještě uslyším, a ne, že bych z toho měla radost.“

„Myslíte si, že jde o nějakou skupinu lidí, která za tím vidí politický boj?“ zeptal se sklesle Hanfield.

„Jsem si téměř jistá, že je to tak,“ přisvědčila. „Obávám se dalšího útoku. Ti zločinci, kteří se pustili do akce, jsou velmi nebezpeční. Když si uvědomíme, jak bez zábran a přímo šli na první akci, tak se jen obávám, jaký bude další útok.“

„Nenapadá vás, jak by se tomu dalo zabránit?“ obrátil se na ni s prosbou Hanfield. Vypadal teď bezbranně jako nezkušený mladíček, ale v té chvíli byl Nelly ještě víc sympatický.

„Pomozte mi, slečno Moorová! Nejsem jako ředitel Bosten, budu vám vděčný za každou radu.“

„Je mi líto, Jacku,“ řekla a smutně se usmála. „Teď toho vím přesně tolik co vy. Ale snad vás trochu uklidní, že jsem připravena pro vás udělat cokoliv.“

„To jste mne tedy uklidnila,“ ušklíbl se nešťastně. „To, že na mne budete myslet, mě ještě neochrání před kulkami a bombami.“

Na výstavě zatím pokračoval zahajovací ceremoniál. Nelly chvíli přemýšlela, ale pak Jacka Hanfielda vyzvala:

„Pojďte, Jacku! Když kapitulovali i agenti FBI, tak zkusíme štěstí my. Možná že na něco přijdeme.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se šéf bezpečnostní služby na cestě k východu z muzea. Když se podíval do jejích tmavých očí, zamrazilo ho v zádech.

„Spolehněte se na mne,“ řekla svému průvodci. „Ještě nikdo nelitoval, když věřil Nelly Moorové a řídil se podle jejích rad.“

*

I když toho Jack věděl o téhle krásné ženě jen velmi málo, zdálo se mu, že by jí měl věřit. Teď klidně seděla v jeho autě.

„Zastavte u nejbližšího místa, odkud se dá telefonovat,“ požádala ho Nelly. „Všechny telefony v muzeu jsou, jak víte, odposlouchávány.“

Hanfield přikývl a zastavil u pošty na 45. ulici. Odtud zavolala Tlouštíkovi.

„Potřebuji radu a nemohu se obrátit na FBI,“ řekla poté, co Tlouštík na první zazvonění zvedl telefon. Vysvětlila mu, co se přihodilo v posledních hodinách. „Nechci, aby věděli, jak moc mě celý případ zajímá. Mohl byste mi zjistit adresu Bucka Shearinga a také jména a adresy jeho příbuzných? Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Deset minut,“ zněla Dawtonova odpověď. A Nelly věděla, že se na to může spolehnout. S jeho konexemi bylo pro něj získání takových informací hračkou.

Sedli si tedy do vozu, zapálili si cigarety a bavili se o všem možném, jen ne o případu. Hanfield z toho byl trochu nervózní.

Pak Nelly odešla zavolat podruhé. Když se vrátila, řekla: „Shearing žije u rodičů, jsou to už velmi staří lidé. Jsem zvědavá, co se od nich dozvíme“

V 15.00 zastavili před malým rodinným domkem. Nelly zůstala sedět v autě a prohlížela si domek a zahradu. Na chvíli přestalo pršet, a tak viděla starý manželský pár, který se procházel po zahradě.

„Lépe bude, když zůstanete v autě, Jacku,“ rozhodla se Nelly. „Půjdu dovnitř sama“

„Proč?“ protestoval. „Nejdřív mne do toho navezete a teď se mne chcete zbavit.“

„Takové jsou ženy.“ Zasmála se a vystoupila z vozů. Lehce se rozběhla k zahradní brance. Oba staří lidé se na ni dívali trochu vyděšeně, když k nim pomalu šla zahradou.

„Co chcete?“ zeptal se jí příkře muž, když k nim došla. „Kdo jste?“

„Vím, že jste tady měli před chvílí návštěvu od městské policie,“ řekla klidně, jako by si ani nevšimla mužova nepříjemného tónu. „Vím, že vám pokládali nepříjemné otázky o vašem synovi. Jste přece pan a paní Shearingovi?“

Muž zarytě mlčel, ale žena přikývla. V obličejích obou byla znát bolest nad tím, co se dověděli.

„Dovedu si představit, jak vám asi je,“ pokračovala agentka stejně klidně. „Dovedu si představit, jak se k vám asi chovali agenti od FBI. Byli tvrdí, nemám pravdu?“ obrátila se s porozuměním na starou ženu.

„Vrhli se na nás jako divocí psi,“ postěžoval si stařec. „Jako bychom o tom všem mohli něco vědět.“

„Ale my víme, že Buck je bez viny, vždyť…“ rozpovídala se paní Shearingová, ale když po ní muž loupl očima, ihned zmlkla.

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se pan Shearing ještě jednou.

„Možná že víte, že v tom, aby dokonal svůj úkol, mu na výstavě zabránila jedna žena.“ Oba přikývli. „Ta žena jsem já. Mohlo to dopadnout mnohem hůř.“

Paní Shearingové se překvapením třásly ruce. „Děkuji vám,“ řekla. „Jsme vám zavázáni, že se náš syn nedopustil vraždy.“

Pan Shearing se zamyslel. „Myslím, že vám můžeme věřit. Jste od policie nebo něco podobného?“

„Něco podobného,“ usmála se agentka. „Co jste agentům FBI zamlčeli?“

„Nic jsme jim nezamlčeli,“ ohradil se stařec. „Ptali se nás na přátele a známé Bucka a my jsme jim řekli, že je neznáme, a to je pravda.“

„Ale poslední dobou jsme Bucka několikrát viděli s jedním mužem, a když jsme se ho ptali, kdo to byl, tak řekl, že Gregori. To je všechno.“ Stařec zvedl bezradně ruce.

Nelly se jich ještě zeptala na pár věcí o Gregorim, ale bez úspěchu. Rozloučila se s atentátníkovými rodiči a vrátila se k Jackovi do auta. Byl už netrpělivý.

„Neznáte náhodou nějakého Gregoriho?“ zeptala se ho jízlivě.

Hanfield zakroutil hlavou. „Tak se podívejte, já sice znám asi tucet lidí, co se jmenují Gregori, ale ani jeden z nich není ten pravý. Tak jsme na tom vlastně stejně.“

„To mne těší,“ ušklíbl se.

Nelly pokrčila rameny a ještě jednou se podívala na dům. Ještě než se Hanfield rozjel, zarazila ho. „Počkejte ještě.“

Náhle se cítila hrozně unavená a skleslá. Někde se tady po městě potlouká člověk, který si říká Gregori, a tahle kreatura se neštítila toho, aby pro svůj záměr zabíjet zneužila duševně nemocného člověka a udělala mu z dalšího života peklo.

Co je to jen za člověka?

*

„Musím trvat na tom, abyste Shearinga okamžitě převezli do sanatoria, kde by mohl být pod stálým lékařským dohledem,“ nařídil lékař agentům FBI. „Musí vám už být jasné, že v tomhle stavu z něj nedostaneme žádnou informaci. Je to jen ztráta času. Teprve až se uklidní, tak bude schopen rozhovoru.“

Všichni byli stejného názoru, nemělo smysl Bucka Shearinga dále držet v budově muzea, kde už skončil zahajovací ceremoniál a kam proudily davy návštěvníků.

Shearinga za přísných bezpečnostních opatření odvedli po únikovém schodišti k zadnímu vchodu do budovy.

Tam stála připravena dvě auta. Jedno bylo pro Bucka Shearinga a jeho doprovod a druhé pro lékaře a zbylé muže. FBI byla přesvědčena o tom, že Buck byl jenom nástrojem někoho mnohem důležitějšího, a proto nechtěli nic riskovat.

Dva muži šli napřed a pořádně se rozhlédli. Pak teprve vyšel ven Shearing, ze všech stran krytý agenty FBI.

Zdálo se, že Shearing nemá ani pomyšlení na útěk. Když splnil svůj úkol, bylo mu všechno jedno. Zcela bez odporu šel se svými strážci k oběma autům.

Z řady aut vybočil najednou jeden z vozů. Zakvílely pneumatiky. Sice už nepršelo, ale silnice byla ještě stále kluzká. Auto dostalo smyk a řítilo se směrem k nim.

Agenti FBI srazili Bucka Shearinga k zemi, kryli se a vytáhli zbraně, Auto ale vyrovnalo směr a jelo dál po ulici.

Pobaveně se po sobě podívali a zvedli se. Jen Shearing zůstal ležet.

„Pojď, chlapče, nic se neděje!“ řekl jeden z průvodců a vzal ho za rameno. „No tak, přece tě nebudeme nosit?“

Buck Shearing nereagoval. Dva policisté ho chytili a postavili ho na nohy. Jen ho pustili, zhroutil se zase k zemi.

Rychle se k němu sklonili. Když ho otočili na záda, nebylo už pochyb.

Byl mrtev!

*

Nelly znervózněla, když slyšela ze všech stran houkání policejních sirén, které sílilo, jak se blížili k Bartensteinovu muzeu.

Taky Hanfieldovi se nelíbilo, že se podle všeho jeho muzeum stalo místem další nepříjemné události.

Když dojeli před hlavní vchod, vypadalo to tam, jako že je všechno v pořádku. Objeli budovu.

U zadního vchodu do budovy stál hlouček lidí kolem na zemi ležícího muže. Dva strážci se pozorně rozhlíželi po okolí. V jednom z nich poznala Nelly agenta FBI, s nímž předtím mluvila. S ostatními se zatím ještě nesetkala.

Hanfield vjel dvěma koly na chodník a zastavil. Nelly vyskočila z vozu a rozběhla se ke skupině lidí. Jak se k nim blížila, zjistila, že muž ležící na zemi je Buck Shearing. Byl mrtev. To Nelly poznala na první pohled. Za dlouhou dobu, co pracovala pro tajnou službu, už viděla dost mrtvol na to, aby bezpečně rozeznala omdlelé tělo od mrtvoly.

„Jak se to stalo?“ zeptala se. Klekla si k mrtvému na zem a pozorně si ho prohlížela.

„Docela pěkně rafinovaný trik,“ povzdechl si jeden z agentu. „Auto se rozjelo směrem k nám, my jsme se kryli, abychom se mohli bránit. Když jsme se zvedli, byl Shearing mrtev. Dosud nevíme, jak se to mohlo stát“

„Někdo vám ho zavraždil před očima!“ rozkřikla se na něj Moorová. Její ostříží zrak cosi uviděl. Opatrně nadzvedla vlasy nad Shearingovým uchem. Těsně nad ušním boltcem se něco stříbřitě lesklo. Bylo to ale velmi malé. Nebylo divu, že si toho dosud nikdo nevšiml.

„Je tady šipka z plynové pistole. Ta pracuje zcela nehlučně,“ vysvětlila. „Ukažte mi, kde přesně ležel Shearing, když jste se kryli.“

„Přesně na tom místě, kde je teď,“ zněla odpověď.

Nelly si pozorně prohlédla mrtvého a pak se zadívala na zadní trakt Bartensteinova muzea. „Tam nahoře, to okénko od toalety.“ Ukázala na řadu okének v prvním patře. „Ten vrah musel stát za jedním z těch okének. Střílelo se tedy z muzea a vrahem musí být někdo z návštěvníků.“

Hledání případného vraha ji už nezajímalo. To klidně přenechala svým kolegům. Odvedla Hanfielda stranou.

„Jacku, něčemu nerozumím,“ řekla zamyšleně, a tak potichu, aby je nikdo jiný neslyšel. „Návštěvníci byli, pokud vím, pečlivě prohlíženi, dřív než jim bylo dovoleno vstoupit dovnitř. Jak tam tedy mohl někdo propašovat zbraň?“

„Moment.“ Kývl hlavou. „Nesmíte si s sebou vzít žádnou tašku, podíváme se vám do kapes, ale nemůžeme u vás dělat osobní prohlídku. Nebo si myslíte, že by pak někdo vůbec tu výstavu navštívil?“

Nelly mu musela dát za pravdu. Všechna bezpečnostní opatření mají své meze.

Na místo vraždy přijeli lidé z oddělení vyšetřování vražd a ještě několik specialistů od FBI. Všichni se hrozně o celou podivnou událost zajímali.

Nelly o ně nejevila zájem. První útok na řečníka byl zcela jistě politickým atentátem, uvažovala. Všechno to bylo velmi profesionálně naplánováno. Stejně profesionálně byl zpracován muž, který atentát provedl. Zbraň, kterou byla spáchána vražda, také není běžně k dostání na trhu. Byli to prostě odborníci. Lidé, kteří poslali Shearinga do akce, neměli zatím ani tušení, že Shearingovi rodiče jí řekli jméno neznámého muže. Byla to zatím jediná stopa, kterou měli.

Během následujících hodin, které zbývaly do uzavření výstavy, zatelefonovala Nelly Dawtonovi, který jí ale bohužel nemohl dát žádné další informace. Také on znal několik mužů, kteří se jmenovali Gregori, ale žádný z nich nepřicházel v úvahu. Agentka se tedy rozhodla, že ještě jednou zkontroluje bezpečnostní zajištění výstavy v Bartensteinově muzeu. Teď, když bylo jisté, že se střílelo z budovy muzea, byla toaleta s umývárnou v prvním patře uzavřena a zapečetěna.

V šest hodin večer se zavřel hlavní vchod a poslední návštěvníci odešli. Nelly se usadila na lavičku v přízemí a zapálila si cigaretu.

„Nebyla by tam jedna taky pro mne?“ ozval se za ní příjemný hlas. Ohlédla se a usmála se, když poznala Jacka Hanfielda. Posadil se vedle ní. „Jestli vám budou moje cigarety chutnat.“ Jednu zapálila a podala mu ji. Zvesela se na ni usmál.

„To byl ale den, co?“ řekl.

„To tedy byl, na můj vkus tady bylo trochu moc rušno. Jsem ráda, že teď už mohu odjet domů. A co budete dělat vy? Zůstáváte tady i přes noc?“

Zakroutil hlavou. „V noci je celá budova uzamčena. Je zapnuté poplašné zařízení a moji lidé to tady zvládnou i beze mne.“

Venku se pomalu stmívalo a rozsvěcela se první světla. Noční osvětlení uvnitř místností ozařovalo jednotlivé vitríny.

„Neměly by se ty šperky přenést spíš někam do trezoru?“ zeptala se Nelly, které se přece jen trochu nezdálo, že to tady všechno leží tak na dosah ruky.

„To nepřipadá v úvahu. Tady v muzeu stejně žádný trezor není, a i kdyby byl, stejně by nebyl dost velký pro všechny ty poklady.“ Hanfield ukázal cigaretou na vitrínu. „Tady je tomu nejlíp. Věřte mi.“

„Tak dobře, teď bychom snad mohli zapomenout na všechnu tu nádheru a udělat si příjemný večer.“ Nelly se zvedla a šla směrem k východu.

„Kam jdeme?“ vykřikl za ní a doběhl ji.

„Ke mně, kam jinam.“

A Jack věděl, že překvapením tohoto dne ještě není konec.

*

Nevěděli pořádně, co se tam stalo. Byli z toho trochu nervózní. Pak se Sue Parkerová zvedla a vypnula televizi, právě v té chvíli, když hlásili, že atentátník byl zavražděn.

„To je hrozné,“ prolomila mlčení jedna z žen. „Tak se mi zdá, že náš plán nemá žádnou šanci.“

„Proč by neměl?“ Harold Parker se nutil do klidu. Dalo mu to dost práce. „Ten útok přece směřoval proti osobě, a ne proti šperkům. Proč by se tedy něco měnilo na bezpečnostním zařízení? Teď budou prověřovat lidi, kteří byli na výstavě. Ale z nás tam snad nikdo nebyl, nemám pravdu?“ Parker pohlédl na hodinky a pak kývl na svou ženu. „Už je čas.“

Sue Parkerová rozdělila zbraně a munici.

Teď jim šlo jen o šperky, které jim přinesou deset milionů dolarů. Za tuto cenu byli všichni připraveni podstoupit jakékoliv riziko.

*

Nelly uvedla návštěvníka do své garsoniéry v Richmondu, blízko Springville u West Shorwe. Jack Hanfield zatajil dech, když uviděl fantastický výhled na New York, který mu ležel u nohou. Bylo to gigantické společenství světel, přerušované jen nápory deště.

„Škoda,“ povzdechl si Jack zamyšleně, „škoda že jsem až dosud neměl možnost prohlédnout si New York z ptačí perspektivy. Teď ale musím myslet na to, co se v těch domech děje a čeho se ještě dočkáme.“

Nelly si stoupla vedle něj a položila mu ruku na rameno. „Ty si myslíš, že já na to stále nemyslím?“ řekla tiše. „Musím na to taky pořád myslet. Ale co se stalo, to se stalo, na tom už nic nezměníme, Jacku. Teď se musíme postarat o bezpečnost šperků.“

„Máš pravdu, Nelly. Když si vzpomenu na to, že tam dole na Manhattanu jsou šperky v hodnotě milionů dolarů a že jsem za ně odpovědný…“

„Tak máš teď volno, nebo ne?“ zeptala se ho naštvaně. Přikývl. „Dobrá, tak tedy o tom už nebudeme mluvit. Souhlasíš? Dáš si něco k pití?“

„Ano, rád.“ Když šla k baru, byla na Jacka docela naštvaná. Ona přece taky měla nebezpečné a odpovědné povolání. Tady nahoře sice pracovala jako luxusní callgirl, ale ve skutečnosti i tady pracovala pro Charlese Dawtona. Neměla vlastně nikde soukromí a nikde klid.

Při tomhle zaměstnání musela ale dokázat jedno. Kdykoliv to šlo, musela prostě zcela vypnout, aby si alespoň trochu odpočinula. Když si byla jistá, že nic neprošvihne, dokázala se velmi rychle odreagovat. Teď ale byla naštvaná, že Jack Hanfield přinesl problém Bartensteinova muzea až do její ložnice.

Pak si řekla, že to přejde mlčením. Usmála se a podala mu sklenici. Pomalu popíjeli.

„Není otrávené,“ poznamenala s úsměvem.

Jack se otřásl a hlasitě se zasmál. „Trochu jsem se zamyslel, promiň. Je to výborné pití. Co to piješ ty?“

„Nellyino tajemství!“ Sedla si vedle něho na gauč a zhluboka se napila. Pak mu přiložila sklenici k ústům. Napil se. „Když se napijeme tohoto nápoje, tak na dlouhou dobu zapomeneme na okolní svět. Přinejmenším na dnešní noc.“

Zasmál se, kývl hlavou a vzal si od ní sklenici. „Lžeš,“ řekl tiše. Pak obě sklenice postavil na konferenční stolek. „Žádný nápoj mne nedokáže zbavit rozumu, jen ty sama“

Obrátil se k Nelly a s obdivem si ji prohlížel. Seděla pohodlně opřená o opěradlo a usmívala se.

Zlehka ji pohladil po dlouhých černých vlasech a ramenou.

„Může za to tvoje krása, tvůj půvab, tvoje fascinující… Co to tady vlastně plácám?“ přestal náhle.

„Taky se mi zdá, že jen mrháš časem,“ zasmála se zvonivě Nelly.

Naklonil se k ní, objal ji a přivinul ji k sobě. Jejich rty se setkaly v dlouhém polibku. Tiskl ji k sobě, jako by ji chtěl rozmačkat. Pak jí rozepnul šaty a hladil ji po dobře vypracovaném těle. Laskal její bílá ramena a pevná prsa. Prsty zachytil sponu na podprsence a zručně ji rozepnul. Teď měl její nádherná ňadra jen pro sebe. S takhle krásnou ženou se ve svém životě ještě nesetkal.

Nelly ho přestala líbat, zvrátila hlavu dozadu a slastně přivřela oči. Jeho ruce se zmocňovaly každého místečka na jejím těle.

Položil ji na gauč, vsunul jí ruce pod stehna a stáhl jí kalhotky.

„Pojď!“ zašeptala. „Chci tě!“

Blažený Jack Hanfield rychle vyskočil a spěšně se svlékal. Nelly se obdivovala jeho atletické figuře.

Hanfield se nad Nelly sklonil. Pomalu a něžně do ní vnikl. Vsunul jí ruce pod stehna a pevně ji k sobě přitiskl. Chvíli leželi bez hnutí. Pak se jejich těla začala rytmicky pohybovat. Nelly přenechala veškerou iniciativu Jackovi.

Šeptali něžná a vášnivá slovíčka. Dech se jim zrychloval. Cítila, jak se mu na celém těle napínají svaly. Zašeptala mu, jak je šťastná, že je dnes večer s ním. Chtěla, aby ten okamžik trval věčně.

Když zase leželi klidně vedle sebe, oba věděli, že spolu neprožijí celý život, ale že na tento večer nikdo z nich nezapomene.

*

Všech se zmocnila nervozita před velkou akcí.

Jenom Harold Parker se zdál docela klidný. Seděl za volantem policejního vozu v uniformě seržanta městské policie. Byl zamyšlený a kouřil.

V zapnuté vysílačce bylo slyšet hluk nočního New Yorku. Slyšeli hlášení a rozkazy. V Central Parku se strhla nějaká rvačka a centrála tam vyslala dva vozy. V Downtownu na Manhattanu došlo k vloupání.

V Bronxu zase hořelo. Dva požární vozy se za zvuku sirén hnaly přes Manhattan.

Žádná zpráva se až dosud netýkala Bartensteinova muzea a cenností, které se skrývaly pod silnými skly vitrín.

„Zatím o nás ještě nevědí,“ poznamenal muž na sedadle vedle řidiče.

„A proč taky?“ zašklebil se Harold Parker. „Všechno běží podle plánu. Naši drazí přátelé nemají ani potuchy o tom, co se chystá. O to větší bude jejich překvapení.“

Centrála hlásila přesný čas. Bylo 23.55. Obě posádky falešných policejních vozů si zkontrolovaly čas. Hodinky jim šly na vteřinu přesně.

Harold Parker si v duchu ještě jednou prošel celý plán akce. Musí odhalit každou chybu, každou nepřesnost. Nic nesmí vybouchnout.

V policejním autě, které řídil, seděli ještě jeho tři pomocníci, jeden muž a dvě ženy. V autě, které stálo za nimi, seděli další tři. Chyběly jen Sue a Carolina. Ty měly jiný úkol.

I ženy na sobě měly mužské obleky policejního sboru, nikdo by v nich ženy nehledal.

Další policejní hlášení přišlo ve 23.58. Hodina akce se blížila.

Konečně se Harold Parker natáhl ke klíči v zapalování. Zasunul ho, ale neotočil jím. Akce musí začít na vteřinu přesně. Ještě je čas.

Sue a Carolina už svoji akci začaly. Teď už musí být skoro u muzea.

V duchu byl s nimi.

23.59.

Teď se musely zastavit u muzea a prohlížejí si tašky. Teď už na sebe musely připoutat pozornost strážců.

„Ještě dvě minuty,“ řekl potichu. „Pak začneme.“

Jeho komplici neodpověděli. Hrdla měli stažená napětím.

Taky nikdo z osazenstva druhého vozu nereagoval. Vysílačky byly přepnuté jen na příjem. Pro vlastní dorozumívání měli vysílačky s krátkým dosahem. Bránili se tak proti tomu, aby je někdo náhodou mohl odposlouchávat.

Harold Parker v duchu počítal zbývající sekundy. Ulehčeně si oddechl, když temnou nocí zazněla detonace.

„Teď,“ vykřikl a nastartoval auto.

*

Bartensteinovo muzeum leželo v klidné části Manhattanu. V okolních ulicích stály jednoduché nižší domy, v přízemí měly většinou obchody. Nejbližší byl obchod s oděvy.

Ulici ozařovala světla luceren, která se zrcadlila v kalužích deště. Vzduch byl studený a ostrý, nebylo v něm ani stopy po prachu a kouři. Světová metropole byla čistě umytá, i když to bylo jen na chvíli.

Bartensteinovo muzeum bylo v době konání výstavy nejlépe střeženým objektem v New Yorku.

Přesto se strážní u vchodu neznepokojovali, když uviděli ze dvou stran se blížící skupinky mladých lidí. Teprve když jeden z mladíků zvedl ruku, zbystřili pozornost.

Přesně o půlnoci se obě skupinky střetly před vchodem do muzea. A teď se poklidná scéna ve vteřině změnila.

Ze všech zaparkovaných aut vyskákali mladí muži a ženy. Rozvinuli transparenty a shlukli se kolem muzea. Na transparentech byly nápisy, hlásající, kolik lidí na světě umírá hlady, kolik lidí v zemi je bez práce.

Začala se ozývat hesla vybízející k ukončení výstavy, která demonstruje ohromné bohatství několika málo lidí na světě.

Na hlavy policistů u vchodu se snesla snůška nadávek. Ti nevěděli, jak se mají zachovat. Byli vyškolení v tom, jak mají postupovat v případě loupeže, a ne v tom, jak se chovat k demonstrantům.

Zevnitř budovy přiběhlo několik dalších strážných. Všichni chtěli vědět, co je to venku před budovou za křik.

Došli k závěru, že nejlepší bude proti demonstrantům nic nepodniknout, pokud jejich agresivita nepřekročí únosnou mez. Nikdo z nich si taky nevšiml dvou žen, které stály opodál. Jedna z nich byla Asiatka. Obě byly velmi hezké. Přehrabovaly se v kabelkách. Z řady demonstrantů vylétla láhev a rozbila se o zeď u vchodu. Strážní se stáhli do budovy.

Vypadalo to, že se poklidná demonstrace zvrhne v násilnosti, ale zatím to ještě stále šlo.

Jedna z žen vytáhla z tašky podivný cylindrický předmět, doběhly ke dveřím a vhodily ho dovnitř.

O chvíli později zaduněla exploze. Rozbitým oknem vyšlehly plameny. Uvnitř muzea začalo hořet. Naštěstí nebyl nikdo zraněn, ale exploze vyvolala paniku.

Ze všech stran se sbíhali strážní. Přiběhli i ti, kteří měli budovu hlídat zvenku, i ti od zadního vchodu. Pokoušeli se zatlačit demonstranty dál od budovy. Nikdo z nich si nevšiml, že se od skupiny demonstrantů odpoutaly dvě ženy a hledaly úkryt někde vpovzdálí.

Nikdo si taky nevšiml, že se schyluje k dalšímu útoku.

*

Harold Parker a řidič druhého vozu se prudce rozjeli, ulicemi se teď hnala dvě policejní auta se zapnutými sirénami.

Přijeli k zadnímu vchodu budovy. Venku nestál nikdo z policistů. Všichni se pokoušeli zvládnout demonstraci před hlavním vchodem. To znamenalo, že uvnitř je jenom část hlídačů, a ti budou většinou stejně v přední části budovy. Nikdo nebude stát u šperků.

Mezi falešnými policisty nepadlo ani jediné slovo. Předem si celý plán připravili na vteřinu přesně, a tak se teď nemuseli domlouvat. Nesměli ztrácet čas. Každý pohyb měl svůj smysl.

Parker vyskočil z auta. Vedle něj zastavilo druhé policejní auto.

„Rychle, otevřete!“ vykřikl Parker na strážného, který stál uvnitř budovy u dveří. „Musíme se k nim dostat z druhé strany. Musíme je zneškodnit, dřív než se k nim přidají ostatní z okolních ulic.“

Jednoduchý trik zabral. Strážný otevřel dveře. Myslel si, že policie dorazila na místo, když ji někdo zavolal.

Dva z Haroldových lidí zůstali venku u dveří a zajišťovali je zezadu. Ostatní se rozběhli do budovy.

Všechno probíhalo zcela lehce. Museli si ale pospíšit. Musí být pryč, než sem dorazí skuteční policisté. Teď šlo o minuty.

Strážný, který si myslel, že jim přišla posila z centrály, byl nekompromisně sražen k zemi. Harold věděl, že hned vedle zadních dveří je místnost bez oken. Rychle tam vtáhli bezvládné tělo a zamkli za ním.

Zatímco se jejich komplici zabývali strážným, rozběhli se dva muži a jedna žena předem určenou cestou. Ačkoliv ještě nikdy v Bartensteinově muzeu nebyli, vyznali se tady velmi dobře. Zahnuli na hlavní chodbu a dostali se ke kovovým dveřím, které nevedly k výstavním sálům. Dveře se bez odporu otevřely.

Nikdo si nemyslel, že by se tenhle vchod uvnitř budovy musel nějak speciálně střežit. Normálně tady sice za návštěvních hodin stál jeden ze strážců, který by v případě potřeby dal znamení, že se něco děje. Uvedl by tak do činnosti několik desítek policistů. V noci ale nebylo třeba dveře hlídat.

Uvnitř byla centrála bezpečnostního systému. Tady bylo srdce celé budovy. Neopatrný pohyb někde v sále nebo neodborná manipulace se zařízením, a rozezní se sirény.

Tihle tři se však nechtěli ničeho dotýkat. Zatímco oba muži se zbraní v ruce zajištovali chodbu, odjistila žena granát a vhodila ho do místnosti. Odskočila zpátky, přirazila kovové dveře a rozběhla se společně s muži chodbou směrem k výstavním sálům.

Budovou zaburácela exploze.

Tři běžící lidé uslyšeli za sebou dupot. Ohlédli se a uviděli své společníky.

Vběhli do prvního z dvanácti sálů. Noční osvětlení bylo mimo provoz, bezpečnostní systém byl vyřazen z provozu.

Harold Parker doběhl k jedné z vitrín. V ruce držel pistoli za hlaveň. Plnou silou praštil do skla na přesně vybraném místě. Sklo zařinčelo a pod ním se ve světle kapesní svítilny leskly rubíny a diamanty.

Nic se nedělo, neozvala se žádná siréna.

Šest lupičů se po sobě spokojeně podívalo. Triumfovali. I tahle fáze jejich akce vyšla.

Cesta k deseti milionům dolarů byla volná.

*

Strážní u vchodu byli zasypáváni kamením a láhvemi, které na ně házeli demonstranti. Ti, kteří měli budovu střežit zvenku, se snažili demonstranty odříznout od budovy a zatlačit je do bezpečné vzdálenosti.

Konečně se zdálo, že policisté získávají nad situací kontrolu. Demonstranti začali ustupovat. Z dálky zněly sirény policejních vozů.

Řady demonstrantů začaly řídnout. Když přijely první vozy, byla jich před budovou sotva polovina.

Sotva se objevili další policisté, rozutíkali se jako hejno myší na všechny strany.

Teď se daly do akce obě mladé ženy, které až dosud vyčkávaly za zaparkovanými auty.

Sue a její společnice zručně otevíraly nádrže zaparkovaných vozů, vsouvaly do nich zápalnou šňůru. Když auta zastavila před budovou, byly už se svou prací hotovy.

V té chvíli vylétl do povětří první ze zaparkovaných automobilů. Oheň přeskakoval z jednoho vozu na druhý. Obě ženy se stále držely ve skrytu za zaparkovanými auty.

Během několika sekund byla z aut jedna velká hořící šňůra. Až dosud se obyvatelé okolních domů dívali, co se děje. Mnozí z nich by se šli i podívat ven, když ale začala vybuchovat auta, raději se skryli za záclonami. Vlna výbuchů rozbila i několik oken.

Ze všech stran se začali sjíždět policisté a požární vozy.

Některé z vozů nevybuchly okamžitě, protože se ženám nepodařilo zastrčit zápalnou šňůru dostatečně hluboko. Ve vzrůstajícím žáru ale k explozi stejně došlo, i když jen o chvíli později.

Pak se oběma ženám podařilo uniknout do jedné z postranních uliček. Nikdo je neviděl. Několik lidí sice křičelo, že utíkají, ale nikdo je nepronásledoval.

O několik bloků dále ze sebe stáhly pláště a odhodily je do popelnice. Teď na sobě měly večerní šaty, které během demonstrace ani během ohně neutrpěly žádnou úhonu. Když si mávly na taxi, řidič vůbec netušil, koho to veze.

*

O konstrukci vitrín byl Harold Parker dobře informován. Věděl, že skleněné desky, které uzavírají vitríny, mohou být zvednuty jen za pomoci jeřábu. Ale zařízení umístěné na stropě místnosti bylo stejně jako bezpečnostní zařízení vyřazeno z provozu. Harold ale myslel na všechno.

Postavil se k jedné z vybraných vitrín a pokynul svým společníkům.

Ti vytáhli páčidla.

Hrot ocelové tyče vsunuli mezi vrchní a boční desku. Skulinka byla sice hodně malá, ale s tím počítali. Pak se oba silní muži pověsili na páčidlo. Deska se pohnula.

Stále bylo ještě ticho.

Ostatní se do desky opřeli a pomalu ji pootočili stranou.

„Dost!“ nařídil Parker.

Zatímco on se dvěma ženami vyprazdňoval vitrínu, ostatní střežili vchody do místnosti.

„Rychleji!“ pobízel ženy Parker. „Rychleji! Policie tady musí být každým okamžikem!“

„Ale Harry, my jsme přece taky policie,“ poznamenala s úsměvem jedna z nich.

Protože pracovali téměř bez hluku, dobře slyšeli zvuk blížící se policejní sirény.

„Pozor!“ vykřikla žena, která pohlédla směrem k východu z muzea.

V té chvíli do místnosti vběhli dva strážní, které přivolalo skřípání skla. Bohužel neměli zbraně připravené ke střelbě, nečekali, že je budou muset použít tak rychle. Jakmile vběhli do místnosti, byli sraženi k zemi a okamžitě odzbrojeni. Jednomu z nich se předtím přece jen podařilo vystřelit, ale střela zasáhla jen světlo. Střepiny dopadly do otevřené vitríny.

„Ven, tudy!“ nařídil Harold Parker.

Zeny pevně svíraly kožené sáčky se šperky. Nemohly mít v rukou žádné zbraně, ale jejich komplici jejich útěk směrem k zadnímu východu kryli.

V místnosti bez oken vedle dveří křičel zplna hrdla uvězněný muž a kopal do dveří.

Lupiči naskočili do policejních vozů. Když odjížděli, slyšeli ze všech stran kvílení policejních sirén a požárních aut. Když projížděli kolem čelní strany muzea, viděli vytlučená okna okolních domů a hořící řadu aut.

Za hlasitého kvílení pneumatik se obě auta hnala pryč. Z vysílačky slyšeli, jak centrála posílá k muzeu stále další a další posily. O vykradení muzea se zatím ještě nevědělo.

Podařilo se jim to. Nikdo z nich neřekl ani slovo, ještě stále byli plně soustředěni. Ale byli úspěšní. Zbytek teď už bude hračka.

Všichni byli opojeni velkým vítězstvím, ale nikdo z nich netušil, že svou akcí uvedli do pohybu něco, o čem nevěděli.

*

Ačkoliv mezi výbuchy a příjezdem prvních policejních vozů neuplynulo ani několik minut, před muzeem byl už pořádný chaos.

Demonstranti se zběsile snažili uprchnout. Částečně padali do rukou policistům, kteří vyskákali z přijíždějících aut. I když se zuřivě bránili, většina jich byla zajištěna.

Velitel požárníků se rozčiloval, protože ho informovali jen o požáru uvnitř muzea a nikdo mu nic neřekl o hořících autech před budovou.

Strážní teprve teď přišli na to, že jim chybí několik, kteří měli službu uvnitř budovy.

Našli nejdřív dva bezvládné policisty a potom i kolegu zamčeného v místnosti vedle zadního vchodu.

Až dosud si mysleli, že to byla jen demonstrace proti bohatství, při které někdo hodil do vstupní haly muzea bombu a zapálil zaparkovaná auta, a že veškerá škoda bude jen na budovách, autech a zařízení.

Pak ale zjistili, co se stalo uvnitř budovy.

Když se vzpamatovali z prvního šoku, dozvěděli se, že tady zapracovali jejich „kolegové“ v policejních uniformách a že odjeli ve dvou policejních autech.

Pak došlo k několika groteskním situacím, kdy jedno policejní auto pronásledovalo druhé v domnění, že má před sebou falešné policisty.

Centrála musela nejdřív zjistit přesnou pozici pravých policejních vozů a předat ji všem posádkám. Pak se teprve mohli pokusit hledat falešné vozy.

Celá akce však vybouchla. Od začátku demonstrace až k odjezdu falešných policistů neuplynulo ani deset minut, ale přesto policie neměla šanci.

Bylo to jedno velké fiasko.

*

„Půlnoc v New Yorku!“ Jack Hanfield stál u velkého okna v Nellyině bytě a pozoroval světla hluboko pod sebou. „Na světě jsou města, jejichž spojení s půlnocí ve mně vyvolává romantické představy. S New Yorkem mne napadají jen vloupání a vraždy…“

„Proboha, přestaň už s tím!“ křikla na něj Nelly a hodila si do sklenice whisky další kostku ledu.

Jack se zachvěl, otočil se a nerad vyrazil Nelly sklenici z ruky.

„Oh, je mi to líto,“ omlouval se, klekl si a začal sbírat kostky ledu roztroušené po podlaze.

Zazvonil telefon.

Nelly se rozmrzele otočila a s odporem zírala na zlatý přístroj. I když vypadal opravdu nádherně, v téhle chvíli ho nenáviděla. Pak ho ale šla zvednout.

„Nelly, stalo se něco neuvěřitelného!“ slyšela ve sluchátku rozrušený hlas Charlese Dawtona, kterého jen tak něco nevyvedlo z klidu. „Krádež v Bartensteinově muzeu! Nikdo ještě neví, co se přesně ztratilo, ale bylo toho za pěkných par dolarů.“

„Hned jsem tam!“ vykřikl do sluchátka. Pak zavolala na Hanfielda, klečícího na podlaze. „Krádež v muzeu!“

Hanfield zůstal jako zasažený bleskem, pak ale bleskově vyskočil na obě nohy. Naházel na sebe oblečení tak rychle, jako by byl celý dům v plamenech.

„Ještě jsem neviděla nikoho, kdo by se dokázal obléknout tak rychle jako ty,“ řekla Nelly, když běželi k výtahu.

Sjeli do garáže, kde byl zaparkovaný Hanfieldův vůz. Bylo to poměrně rychlé auto.

Nastoupili a Hanfield dal na střechu vozu maják. Jedním pohybem ruky také vysunul anténu a zapnul vysílačku. Chtěl nastavit frekvenci, ale Nelly ho zarazila.

„To udělám já,“ řekla „ty se soustřeď na jízdu!“

Nastavila frekvenci policejních vozů a dozvěděla se, že šperky byly ukradeny skupinou falešných policistů, kteří přijeli ve dvou služebních autech. Pak následovalo hlášení o požáru uvnitř muzea a před budovou.

„Zatraceně, a já jsem tam nebyl!“ zavrčel Hanfield skrz zuby, zatímco se auto za hlasitého houkání sirény hnalo ulicí.

„Nic bys na tom stejně nezměnil,“ řekla Nelly. „Kromě toho, ty jsi svoje povinnosti nezanedbal, tak co.“

Chvíli mlčel. Vydrželo mu to až do míst, kde Holland Tunnel spojuje Jersey s Manhattanem. Pak zase promluvil.

„To by mne zajímalo, co vlastně zklamalo,“ zamumlal.

„Jestliže ti lupiči byli schopni vhodit dovnitř bombu a pak ještě zapálit několik desítek aut, tak je asi nějaké bezpečnostní zařízení hned tak nezastaví,“ řekla Nelly, která se musela oběma rukama držet za palubní desku, aby sebou při Jackově divoké jízdě nemlátila o dveře. „Takovéhle lidi nic nezastaví. Už dávno jsou pryč doby, kdy se lupiči dostávali ke své kořisti přes střešní okna a prolézali klimatizací, drahoušku.“

V téhle situaci však Hanfield neměl smysl pro humor. Konečně, on byl přece odpovědný za celý bezpečnostní systém, a bude to tedy on, kdo se bude zodpovídat.

Ale ani Nelly se necítila zcela ve své kůži. I ona přece řekla včera Dawtonovi, že bezpečnostní opatření v muzeu jsou zcela dostačující. Tohle bylo tak trochu i její fiasko.

Jedna věc byla Nelly divná. V celém hlášení nepadlo ani jediné slovo o tom, jaké šperky byly vlastně ukradeny. Každý z těch perfektních kousků měl totiž svoje jméno. Přesto o nich nepadla ani zmínka. Tohle se bude muset vysvětlit.

Vypadá to, že to bude asi dost zlé.

*

K Bartensteinovu muzeu se nedostali. Zadržela je policejní hlídka několik ulic před muzeem. Hanfieldovo auto sice poznali, ale cesta byla zatarasena.

„Musíte jít pěšky,“ vyzval je uniformovaný policista. „Potřebujeme mít kolem muzea volný prostor pro práci.“

Pokrčili rameny a nechali auto stát na kraji silnice. Ve vzduchu byl cítit silný zápach gumy a benzinu. Všude byl kouř. Před muzeem se pohybovala spousta lidí.

Vypadalo to tady jako po náletu. Na přední straně budovy byla některá okna vysypána. Zeď byla ožehnuta. Na protější straně ulice stála celá řada ohořelých aut.

Všude kolem se věnovali své práci technici, kteří zajišťovali všechny stopy.

„Díky bohu, že ten požár v muzeu dopadl jen takhle,“ povzdechl si Jack Hanfield.

Hasiči rolovali hadice, kterými hasili požár uvnitř muzea.

„Výstava je až dál uvnitř budovy a v prvním patře, tam se požár nedostal,“ řekla Nelly a vykročila ke vchodu. Museli projít spoustou střepů a vody.

V muzeu poznali, že se tu stalo něco opravdu velmi nepříjemného. Beze slova došli do sálu, kde došlo k loupeži. Zářila tam všechna světla. Před sebou měli vitrínu, která byla vyloupena.

„Ne, to snad ne!“ vydechla Nelly Moorová, když zjistila, co bylo vlastně ukradeno. Musela se opřít o stěnu.

„Tak kromě zraněného vyslance jim tady ukradli i jejich šperky!“ zděsil se Hanfield.

*

Přistupovali k vitríně jen velmi opatrně. Jako by se báli toho, co tam uvidí.

„Tohle se nemělo stát,“ zavrčel divoce Hanfield. „To se mi snad jen zdá. Kdo tohle mohl zpískat!“

„Tak se mi zdá, že to, čeho jsme se obávali, se stalo,“ poznamenala Nelly. Hlavou se jí honilo, co všechno bude následovat. Jaký dopad na mezinárodní scéně to bude mít.

Policisté a strážní postávali po místnosti a pozorovali, jak se zde činí experti při zajišťování stop.

K Nelly a Jackovi přistoupil ředitel muzea. Ukázal zapálenou cigaretou na Hanfielda.

„Zklamal jste!“ vrčel na něj jako vzteklý pes. „Totálně jste zklamal! A tomuhle jste říkal bezpečnostní systém? To jste si nechal udělat od nějakých amatérů!“

„Neříkejte nesmysly. Teď máme na práci mnohem důležitější věci než poslouchat vaši kritiku,“ zarazila ho Moorová a vykročila směrem k východu.

Do místnosti vešlo v té chvíli několik lidí, některé už předtím viděli. Nejznámější byl muž, který šel uprostřed skupiny. Situace byla vážná, protože se vyslanec rozhodl zkontrolovat osobně, co se ztratilo, i když byl nepříjemně zraněn.

Zatímco se Herb Bosten snažil dostat k vyslanci, stáhla se Nelly zase do pozadí. Pro její povolání bylo lepší, když ji neznalo moc lidí. Všechny své akce raději prováděla bez zbytečné publicity.

Ředitel chtěl přistoupit blíž k vyslanci, ale jeho tělesná stráž mu to nedovolila. Diplomat přistoupil k vitríně.

„Chybí deset nejcennějších kousků!“ zaznělo do hrobového ticha. To ticho bylo nesnesitelné. Všichni věděli, jakou jim dalo práci, aby sem dostali zrovna tyhle exponáty. A teď nejcennější část expozice zmizela v nenávratnu.

„Moje země považuje za urážku, že zrovna naše sbírka byla postižena,“ promluvil vyslanec. Jen dobré vychování mu bránilo, aby se nevyjádřil ostřeji. „Takže útok na moji osobu, jak se zdá, nestačil, muselo dojít i ke krádeži naší sbírky. Budeme z toho muset vyvodit důsledky!“

Otočil se na patě a rychle odcházel. Herb Bosten kolem něho pobíhal a snažil se mu něco vysvětlit.

Celé intermezzo mělo jednu výhodu. Nelly si mohla nerušeně promluvit s Jackem Hanfieldem. Něco ji napadlo.

„Je to nebezpečná hra, jinak si to nedovedu vysvětlit,“ řekla. „Buck Shearing se před nějakou dobou setkal se skupinou lidí, jedním z nich musel být muž, který si říkal Gregori. Zpracovali ho tak, že byl ochoten provést útok na zahájení výstavy. A pak ještě ukradli diamanty. Je tady přece tolik vitrín, a oni si vybrali zrovna jejich exponáty. K tomu přece museli mít jen politické důvody, jinak by to přece nedávalo smysl.“

„Bylo by docela logické dát dohromady ranní útok na vyslance a noční krádež šperků, ale zní to příliš fantasticky,“ řekl Jack Hanfield a s bolestí v srdci sledoval práci speciální vyšetřovací jednotky. „Pokud by přece někdo chtěl rozpoutat politickou bitvu, tak k tomu má mnoho jiných, jednodušších způsobů. Proč by se pouštěli do něčeho tak krkolomného?“

„Oni přece nic neriskovali, nemyslíš?“ ozvala se Nelly.

„Nechali přece za sebe tahat z ohně horké kaštany někoho jiného. Vypadá to na předem dobře připravenou akci. Někdo to má dobře promyšlené“

„Asi jo,“ musel Hanfield souhlasit.

„Pak je tady ještě jedna věc,“ řekla Nelly. „Ty šperky jsou téměř neprodejné. Nikdo nepůjde dobrovolně do tak nebezpečného obchodu. Pokud ty šperky rozbijí na části, tak ztratí svou hodnotu. Něco takového nebudou riskovat. Další možnost je, že měli na ty klenoty předem zákazníka. Prostě loupež na objednávku. Tato možnost mi připadá nejpravděpodobnější.“

„Hm, tak co navrhuješ udělat?“ zeptal se Hanfield a z tónu, jakým to řekl, bylo znát, jak je bezradný.

„Budu mít otevřené oči i uši, víc v této chvíli nemohu dělat,“ pokrčila rameny.

*

Nejvíce Nelly zajímala neplánovaná demonstrace, která se konala před budovou muzea a přilákala k sobě pozornost strážců muzea. Všechno ostatní se událo velmi jednoduše. Falešné policejní uniformy a falešná auta byl starý trik, ale fungoval.

Nejprve si promluvila s jedním policistou, který byl u demonstrace od samého začátku. Od něho se dozvěděla, že většina demonstrantů přijela auty. To bylo velmi nezvyklé, protože demonstranti většinou chodili ulicemi v průvodu.

Pak se vydala hledat agenty FBI, kteří vyslýchali zadržené demonstranty. Připojila se k nim, ale kladení otázek přenechala FBI. Jen poslouchala.

„Nikdo z nás tu bombu nehodil,“ tvrdila právě mladá žena, které mohlo být tak dvacet let. „Neměli jsme s sebou vůbec žádné zbraně. Kdybychom je měli, tak byste je přece u nás našli.“

„Ale tu bombu přece někdo hodil,“ odporoval jí jeden z policistů. „Nespadla přece z nebe.“

„Taky jsme nezapálili auta,“ pokračovala zadržená žena, i když se jí na to nikdo neptal. „My jsme chtěli jen upozornit na to, že se tady v budově zcela zbytečně povaluje…“

„My víme, proč jste to všechno dělali, ale to nás nezajímá. Chceme vědět, kdo přišel s myšlenkou zorganizovat demonstraci,“ přerušil ji policista.

„Byly to nějaké dvě cizinky. Nikdy předtím jsem je neviděla. Před několika dny přišly k nám do klubu a řekly, že by pro nás něco měly.“

Během výslechu dále vyplynulo na povrch, že klub není žádnou politickou organizací, jeho členům šlo jen o sociální jistoty. Dále se dozvěděli, že obě ženy s nimi přišly před budovu, protože jim chtěly pomoci s organizací takové velké akce. Nelly bylo jasné, že obě ženy patřily k loupežné bandě. Nezorganizovaly demonstraci jen tak pro nic za nic. Zajistily si tím na místě dostatečný chaos na to, aby mohly vhodit do budovy bombu, a potom taky zapálily auta parkující před budovou.

Po výslechu několika dalších zadržených už Nelly měla docela přesný portrét obou žen. Výraznější z nich byla Asiatka, podle všeho Korejka. Ženy se jmenovaly Sue a Carolina. Obě byly velmi hezké, atraktivní.

Agentka počkala, až policisté za pomoci zadržených a počítače sestavili portréty. S hotovými portréty se vydali do archivu FBI. Tam zjistili, že v počítačovém archivu není žádná osoba, která by portrétům odpovídala.

Nelly už chtěla odejít, protože to vypadalo, že se už nic zajímavého nedoví. V té chvíli se však ozval telefon.

„S kým chcete mluvit?“ zeptal se policista. „Co myslíte tím, že chcete šéfa vyšetřování? Tou záležitostí se zabývá FBI…“ Zmlkl, pak chvíli poslouchal, pokrčil bezradně rameny. „Mohl bych vás spojit s ředitelem muzea, ale…“

Nelly kývla na policistu a vzala si od něj sluchátko.

„Poslouchejte! Já vyšetřuji celou záležitost. Pokud o krádeži šperků něco víte, tak byste to měl okamžitě říct!“

„Nevím, kdo jste,“ řekl neznámý temný hlas. „Ale mám důležitou informaci.“

„O krádeži šperků?“ zeptala se Moorová.

„Jistě.“ Neznámý se trochu zarazil. „Jsem ochoten vám tu informaci předat, ale musíte mi zaručit bezpečnost.“

„Samozřejmě,“ přistoupila Moorová na hru. Na kousek papíru napsala „odposlech“ a papírek podala agentu FBI. Okamžitě vyběhl z místnosti. Nelly chtěla pracovat sama. Ve skutečnosti proti FBI a státní policii nic neměla, ale přece jen raději pracovala sama.

„Co máte na mysli tou bezpečností?“ zeptala se.

„Nejdřív musím vědět, kdo jste,“ odpověděl neznámý.

Nelly dlouho nepřemýšlela. Rozhodla se, že neznámému prozradí jen část pravdy, aby neměl podezření.

„Pracuji pro státní správu, jde nám o to, abychom ty cennosti dostali zpátky v co nejkratším čase,“ vysvětlovala mu. „Mohu se sama rozhodnout, jak budu postupovat. Policii nemusím říct ani slovo. Doufám, že jsem vás přesvědčila.“

„Nezní to špatně,“ řekl volající. „Musím se ale nejprve sám přesvědčit. Musíme se setkat. Moje podmínka je, že policie zůstane mimo hru. Přijdete zcela sama. Můžete si s sebou vzít zbraň. Já budu taky ozbrojen, ale nebudu na vás hrát žádnou habaďůru.“

„Myslím, že vám mohu věřit. Můžete být asi tak za hodinu na Columbus Circle u vchodu do Central Parku? Budu mít na sobě červený plášť do deště.“

„Rozumím,“ řekl volající. „Předem se tam ale trochu porozhlédnu, jestli jste splnila moji podmínku. Souhlasíte?“

„Ano, uvidíme se za hodinu,“ ukončila agentka rozhovor, protože věděla, že už muže nesmí déle zdržovat. Nesmí mít podezření, že si nechala zjistit, odkud volá.

Zapálila si cigaretu a čekala ještě asi pět minut. Pak jí agent FBI přinesl informaci, že telefonický hovor byl z veřejného automatu na Staten Island Ferry. Po dalších deseti minutách Nelly věděla, že oba policejní vozy, které se rozjely k automatu, přijely pozdě.

Nelly si oddechla.

*

Kvůli své nechuti starat se o vlastní auto, musela si Nelly na cestu ke Columbus Circle vzít taxi. Dokonce byla poslední dobou tak vytížená, že nebyla schopná zajít ani do půjčovny aut.

Řidič byl překvapen, když v tomhle počasí vystoupila u Central Parku. Jeho údiv ještě vzrostl, když ji viděl, jak v jasně červeném plášti do deště stojí u vchodu do parku a čeká.

Jestli je to všechno tak, jak si to Nelly představovala, pak existuje skupina lidí, která je politickou organizací a rozhodla se vyvolat mezinárodní skandál, jenž by měl mít případnou dohru ve válečném konfliktu. Nejdřív zpracovali Bucka Shearinga, který provedl atentát. Pak si najali profesionální skupinu, která uskutečnila krádež šperků.

Muž, který se chtěl ve čtyři hodiny ráno setkat sám s Nelly, ještě stále nevyšel z úkrytu. Možná že má pro ni informaci o pozadí krádeže, možná že ví, kde jsou šperky ukryté. Nelly neměla tušení, co to může být za člověka.

Neznámý stále nepřicházel. Nelly byla ale klidná, i když už uplynula hodina od chvíle, kdy spolu mluvili po telefonu. Říkal přece, že se musí přesvědčit, jestli ho nechce podrazit.

A přesvědčoval se důkladně. Teprve když uplynula další půlhodina, zavolal na agentku z temného parku. Nebyla bláhová a nešla k němu. Jen se otočila směrem k místu, odkud se hlas ozval. Čekala.

Pak se mezi keři objevila postava muže. Šel směrem k ní.

„Jste to vy, s kým jsem před více než hodinou mluvila?“ zeptala se Moorová, aby měla jistotu.

„Ano, to jsem byl já, a vy jste mi poslala na krk policisty,“ odpověděl muž.

Nelly se usmála. „Musel jste přece předpokládat, že všechny hovory, které přicházejí do FBI, jsou odposlouchávány a zjišťuje se, kdo a odkud volá. Než jste mi stačil vysvětlit situaci, bylo už pozdě na jakýkoliv zásah. Jak ale vidím, přežil jste to ve zdraví.“

„Ale ne vaší zásluhou.“ Muž stál a vyčkával. Stál ukryt v polostínu, a tak mu nebylo dobře vidět do obličeje. Byl to ale muž mohutné postavy a širokých ramen. Nelly cítila, že stále ještě vnitřně bojuje se svým rozhodnutím svěřit jí, co ví.

Byl na pochybách, a tak musela začít jednat.

„Mám pro vás návrh,“ vybídla ho. „Doprovodíte mne do mého bytu a tam si budeme moci nerušeně promluvit.“

„A co když je to past?“ obával se.

„Kdybych na vás chtěla nastražit past, tak už jste se do ní dávno chytil.“ Nelly vytáhla z kapsy červeného pláště odjištěnou pistoli. „Nebo bych vás už dávno zastřelila sama.“ Pozvedla zbraň a namířila muži na prsa.

Muž se zachvěl. Pohnul rukou, ale pak si uvědomil, že proti ní nemá žádnou šanci.

„Tak se mi zdá, že vám stejně nezbývá nic jiného, než abyste mne doprovodil do mého bytu,“ řekla agentka, která byla s vývojem situace spokojena. Beze spěchu schovala pistoli do kabelky. „Takže? Tamhle zrovna jede prázdné taxi.“

Aniž se starala o to, co on udělá, skočila do silnice a mávla na taxi. Neznámý kapituloval. Když si sedla do auta, vklouzl na sedadlo vedle ní. Spokojeně přikývla a řekla řidiči svoji adresu v Richmondu. Pozorně si svého informátora ze strany prohlížela.

Ostře řezaný obličej, přimhouřené úzké oči, tmavé vlasy a energický nos. Vypadal dobře, jako trénovaný sportovec.

Cesta do Richmondu proběhla za hrobového ticha. Před řidičem si nemohli dovolit mluvit o důvodu schůzky a na nezávazné plácání neměl ani jeden z nich náladu.

Nelly odhadovala svého společníka. Že by to byl agent jako ona sama? Nebo že by patřil k bandě, která ukradla šperky? Nebo že by neměl nic společného ani s jedněma?

Když před ním otevřela dveře své garsoniéry, ještě stále nevěděla, kam ho zařadit. To se jí moc často nestávalo.

*

„Tohle je opravdu váš byt?“ zeptal se udiveně neznámý.

„Je mi líto, že se vám nelíbí,“ odpověděla jízlivě Nelly.

„Tak jsem to nemyslel,“ snažil se zachránit situaci. „Ale myslel jsem, že lidi, kteří pracují pro státní správu, si něco takového nemohou dovolit.“

„Jak vidíte, tak mohou.“ Nelly došla pro whisky, postavila sklenice a led na konferenční stolek. Pak ho vyzvala: „Sedneme si, ne? Nebo se chcete nejdříve rozhlédnout, abyste odhadl hodnotu mého zařízení? Jak se vlastně jmenujete?“

Nelly zvolila tón, o kterém si myslela, že na něj nejlépe zapůsobí. Potřebovala, aby ji už konečně akceptoval jako obchodní partnerku.

„Říkejte mi Arte.“ Zcela jistě to nebylo jeho skutečné jméno.

„Já se jmenuji Nelly.“ Pozvedla sklenici s whisky a napila se. „A teď byste mi snad už mohl říct, co víte a proč jste ke mně přišel. To by pro začátek stačilo.“

Obrátil se k ní. „Jedná se o mého bratra, Nelly. Přidal se ke skupině, která se vloupala do muzea. Ten plán připravovali už pěkně dlouho. Dozvěděl jsem se o tom a snažil jsem se bratra přimět, aby šel od toho.“

„Ale nepovedlo se vám to, že?“ zeptala se, agentka, která mu stejně nevěřila ani slovo.

„Ne, rozhodl se, že do toho půjde. Myslím si, že si nemohl dovolit couvnout.“

„Potřebovala bych ale vědět, jak se váš bratr jmenuje,“ řekla Nelly.

„Fender, Bob Fender“

Nelly si pomyslela, že on sám je Bob Fender, a pohybem ruky ho vyzvala, aby pokračoval.

„Bylo jich deset – pět mužů a pět žen,“ pokračoval Art. „Skupinu vedl manželský pár, Sue a Harold Parkerovi.“

Nelly přivřela oči a v paměti si vyvolala popis obou žen, které se zúčastnily demonstrace. Pak začala pomalu a nahlas říkat, jak vypadaly.

„Sue a Carolina,“ zamumlal muž. „Nevěděl jsem, že už jste tak daleko.“

„Občas se nám něco povede, ale bohužel ne vždy jsme dostatečně rychlí,“ řekla Moorová. „Tak pokračujte! Jak se do toho dostala policejní auta a falešné uniformy?“

Pokrčil rameny. „O tom nic nevím. Konečně, já jsem se té akce nezúčastnil. Vím ale něco jiného. Krátce po akci se všichni zase setkali. Rozdělili si mezi sebou deset šperků, takže teď má každý jeden. Rozešli se, ale zítra ve dvanáct hodin se zase sejdou, ale nevím kde.“

„Proč každý neprodá to, co má?“ zeptala se s údivem. „Bylo by to spravedlivé, ty kousky mají téměř stejnou cenu.“

„Peníze dostanou jen za všech deset kousků,“ vysvětlil jí Art. „Víc už vám ale opravdu nemohu říct, Nelly. Uděláte něco pro mého bratra?“

„Slibuji vám to. Budu se o Boba starat líp než jeho vlastní máma.“

Znovu si v duchu opakovala, co se dozvěděla. Pokud tedy dostanou peníze, jen když donesou všech deset kousků, pak to znamená, že Harold a Sue Parkerovi museli mít zákazníka, který jim stanovil cenu a řekl, o které šperky přesně má zájem. Možná že sice je na světě nějaký blázen, který by dal tolik peněz, aby měl skvosty ve svém sejfu, ale nikdy by se s nimi nemohl objevit na veřejnosti. Nelly měla jinou teorii.

„Víte, kolik za ty kousky dostanou?“ ptala se dál.

„Deset milionů, za každý kousek jeden.“ Art ji pozoroval, chtěl vědět, jestli jeho historce věří.

Nelly překvapeně pískla. „Deset milionů! To už jsou slušné peníze. A opravdu nevíte, kde se mají zítra setkat?“

„Je mi líto,“ odpověděl, aniž mrkl okem.

Nelly se posadila vedle něj, pozvedla sklenici k ústům a zhluboka se napila.

„Pokud je to tak,“ povzdechla si, „pak pro vás nemohu nic udělat. Tedy oficiálně ne. Mohli bychom…“

Zarazila se a pohlédla na Arta. Byl dokonale zmaten. Očekával, že se setká s nehezkou ženou, která mu bude dávat nepříjemné otázky a bude se ho snažit zahnat do úzkých. Na to byl připraven. Tahle situace ho ale dokonale vyvedla z míry.

Nelly věděla, jak zpracovat muže. Nemusela ani hnout prstem, její oči říkaly vše.

Teď měla před sebou svoji oběť a rozhodně se jí nehodlala vzdát.

Art se už stejně choval jako loutka. Nechal se ovládat.

Když se nad Nelly naklonil a políbil ji, nevšiml si vítězného úsměvu, který jí pohrával okolo úst.

*

Tentokrát nebylo pro Nelly obtížné svého návštěvníka svést. Art – který se vydával za bratra Boba Fendera – vypadal dobře, byl atraktivní.

Líbal ji vášnivě a nenasytně. Nelly mu polibky vracela a hladila ho. Zarazila se, když její ruka narazila na kožený řemen, který držel pouzdro se zbraní.

Art se zvedl. Byl v obličeji celý rudý, oči mu hořely a přerývaně dýchal. Rychle si sundával sako.

„Tohle nepotřebuji,“ zamumlal a rozepnul si opasek. Pouzdro s revolverem s hlasitým žuchnutím padlo na podlahu. Svlékl se.

Nelly spokojeně pozorovala jeho vypracované tělo. Bylo na něm vidět, že se ve volných chvílích nepovaluje na gauči. Sama se nesvlékla, to přenechala Artovi, aby měl taky nějakou zásluhu.

Klekl si u gauče a jeho prsty se potýkaly s knoflíčky Nellyiných šatů. Konečně se před ním jako u kouzelného oříšku vylouplo její nádherné tělo. Zabořil obličej do měkké pokožky břicha. Rukama hledal uzávěr podprsenky. Konečně uzávěr povolil a podprsenka odkryla své poklady.

Nelly se protáhla a zavzdychala. Zapomněla na to, koho má vedle sebe, a byla jen vášnivou, horkokrevnou ženou, která využila příležitosti. Neměla teď vedle sebe nepřítele, ale milence.

Poddala se jeho laskání a vyšla mu vstříc. Art odhodil kalhotky a podprsenku. Rty dráždil její prsa, nejprve opatrně a něžně, pak vášnivě a nenasytně.

Nepřestal, dokud se mu Nelly zcela nepoddala a neposkytla mu všechny rozkoše svého těla.

Po chvíli byl Art zcela vyčerpán a klidně odpočíval vedle Nelly.

Naklonila se k němu a rukama mu cuchala vlasy. Políbila ho na tvář a zašeptala mu do ucha: „Neukážeš mi ten šperk, který máš u sebe?“

Něco nesrozumitelně zamumlal a přikývl.

„Pak jsi ale jeden z lupičů, drahoušku,“ řekla a rozesmála se.

Zase jen přikývl, jako by ani nevěnoval pozornost tomu, o čem se mluví. Pak se náhle vzpamatoval, odstrčil ji od sebe a chytil se za hlavu.

„Ty jsi ale rafinovaná potvora, Nelly,“ řekl napůl naštvaně a napůl s obdivem. „Dostala jsi mě, kam jsi chtěla, a přiměla jsi mě mluvit. Oklamala jsi mě.“

„Cítíš se opravdu oklamán?“ zeptala se ho a přivinula se k němu. „To mi ještě nikdy žádný muž neřekl, drahoušku.“

„Milovala jsi se se mnou jen proto, abys ze mne něco vymáčkla,“ pokračoval.

„Milovala bych se s tebou stejně, i kdybych už věděla všechno, co jsem chtěla,“ pokárala ho. „Krom toho si myslím, že moje metoda výslechu je přece jen lepší než výslech třetího stupně, nebo ne?“

Chvíli o tom přemýšlel, pak pokrčil rameny a natáhl se zase na postel. „No vlastně to opravdu bylo fantastické, už na tom stejně nemohu nic změnit. Co bude dál?“

Nelly pokrčila rameny, až se jí ňadra rozhoupala. „Teď mi ale řekneš zbytek historie. Kdy a kde se máte sejít?“

„Zítra v poledne na Kennedyho letišti,“ řekl pomalu. „Mám u sebe rubínový náhrdelník, je v podšívce mého saka.“

„A proč ses rozhodl zradit svoje kamarády,“ ptala se agentka dál. „Vždyť jsi takhle přišel o milion dolarů.“

„Já vím,“ přikývl chmurně. „Nepřipomínej mi to. Nejprve jsem si myslel, že to bude opravdu jenom obyčejná loupež, při které si přijdeme na slušné peníze. Harold a Sue měli informace o výstavě, a já jsem se nejdříve nestaral o to, odkud ty informace mají.“

„Ale pak se asi něco změnilo?“

„Ano. V televizi jsem viděl pokus o atentát na vyslance. Věděl jsem, že taky byl těžce zraněn jeden z ochránců. Nejdřív jsem si namlouval, že to všechno je jenom náhoda, ale pak jsem změnil názor. Věděl jsem, pro jaké šperky jdeme. Skvosty z Íránu nebo z Británie měly přinejmenším stejnou cenu. Od té chvíle jsem měl uši i oči otevřené. Přišel jsem na to, že jim jde o něco jiného než o šperky.“

„Víš něco o lidech, pro které Sue a Harold pracovali?“ zeptala se Moorová a snažila se, aby to neznělo moc naléhavě. „Říká ti něco jméno Gregori?“

„Ty znáš Gregoriho?“ Tentokrát byl Art alias Bob Fender opravdu šokován. „Tak se mi zdá, že jsem se rozhodl na poslední chvíli.“

„Dá se říct, že v hodině dvanácté. Tak co je s tím Gregorim? Znáš ho?“

„Jestli ho znám? To je moc silné slovo,“ odpověděl Bob Fender. „Ne, já jen vím, že je šéfem skupiny, která si objednala krádež šperků. To jméno jsem zaslechl, když se Sue bavila s Haroldem. Když jsem zjistil, že jsem se zapletl do mezinárodního boje agentů, polilo mne horko. Nechtěl jsem riskovat. Krádež diamantů je jedna věc a mezinárodní špionáž a terorismus druhá.“

Nelly přemýšlela, na co by se ho ještě měla zeptat. „Nikdy tě nenapadlo, odkud mohli mít ty falešné uniformy a policejní auta?“

„To taky obstarali Gregoriho lidé. Harold je jen převzal.“

„Mají nějaké místo, kde se scházejí?“ chtěla ještě vědět Nelly.

„Je to v jednom domě v Brooklynu na Upper New York Bay, ale tam už se nikdo z nás nevrátí.“ Tentokrát se zdálo, že mluví pravdu.

Nelly si zapsala adresu a pak chvíli Boba Fendera pozorovala.

„Nedívej se na mne tak,“ řekl, „vypadáš, jako bys mne chtěla sežrat. Krev mi tuhne v žilách.“

Nelly ho poplácala po tváři. „Pro takovou kočku, jako jsem já, bys byl přece jen trochu velká myš,“ řekla se smíchem. Pak ale zvážněla. „Asi víš, že chceme ty šperky dostat zpátky. K tomu ale potřebuji tebe.“

„To vím. Až na Kennedyho letišti předám šperk Sue, budete se moct přesvědčit, že je pohromadě všech deset šperků.“

„Bude to nebezpečné,“ poznamenala Nelly a zamyslela se.

„Může mne to stát krk,“ povzdechl si Bob Fender. „Myslíš, že pro mne budeš moci něco udělat? Přišel jsem už o milion dolarů a nerad bych přišel ještě o život.“

„Jen se mi tu nerozbreč.“ Nelly ho políbila na tvář, zvedla se a šla k telefonu. „Zjistím, co by se pro tebe dalo udělat.“

Zavolala Dawtonovi. Nejprve mu řekla adresu domu, kde se skupina scházela, než podnikli loupež. Pak mu vysvětlila, jakého má u sebe návštěvníka a co po něm chce, aby udělal. Nemusela ho dlouho přesvědčovat. Dawton slíbil, že u státní policie pro Boba Fendera zajistí statut korunního svědka a že mu zajistí bezpečnost na Kennedyho letišti.

Slunce se vyhouplo nad horizont, když Nelly skončila s výkladem, co se od Boba Fendera očekává, aby udělal.

„Nemusíš mít strach,“ uklidňovala ho. „Budu ti stále nablízku a kolem sebe budeš mít spoustu policistů. Jsi v dobrých rukou.“

Bob Fender si povzdechl a natáhl se na gauč.

*

Kennedyho letiště, 10.00.

Harold a Sue se pozorně rozhlíželi po odbavovací hale. Každý měl v ruce kožený kufřík. Vypadali jako manželský pár, který jede na obchodní cestu. Nikoho nenapadlo, že to jsou lupiči.

Pozorně si prohlíželi okolí, aby je nic nemohlo překvapit. Na první pohled to nevypadalo, že by tady bylo víc policistů, než je na letištích obvyklé. Ale Harold a Sue předpokládali, že všechny únikové cesty z města budou po loupeži přísně střeženy.

Pomalu došli k přepážce a zamluvili si letenky. Pak se ještě asi pět minut zdržovali poblíž, aby se přesvědčili, jestli úředník nedává někomu znamení nebo někam netelefonuje. Nic se nedělo. Úředník odbavoval další cestující a vůbec si jich nevšímal. Spokojeně odešli.

Neviděli, že po jejich odchodu se úředník zvedl, někam zavolal a pak odešel do jedné z kanceláří.

Harold a jeho žena se posadili do restaurace, vypili si kávu. Pak se zase vrátili do odbavovací haly a usadili se blízko řady telefonních automatů.

Dva pasažéři, kteří čekají na svůj spoj.

Lidé přicházeli a odcházeli. Nikdo se u nich nezastavil.

V 11.15 zazvonil v jedné z kabinek telefon. Harold Parker se zvedl. Beze spěchu došel do kabiny a zavřel za sebou dveře. Mluvil jen asi dvě minuty a pak se vrátil zpátky k ženě.

„Všechno běží podle plánu, peníze jsou v jedné bezpečnostní schránce,“ řekl a kývl na ni, aby ho následovala. „Nechali klíček v zámku, abychom se nemuseli setkat. Zpovzdálí schránku pozorují, aby se do ní omylem nedostal někdo jiný.“

Klidně došli do oddělené místnosti, kde byly bezpečnostní schránky. Taky tady byl zcela normální provoz. Harolda nic neznepokojilo. Neviděl však ani lidi, kteří si ho najali, aby ukradl šperky, a kteří mu měli zaplatit deset milionů dolarů. Ale byl si jist, že každý jeho krok je bedlivě sledován.

Našli schránku, otevřeli ji a vyndali osm tlustých balíčků. Přendali je do sousedních schránek a uzavřeli je normálním způsobem. Klíče si vzali k sobě.

Osm milionů dolarů. Osm milionů si jen tak leží v bezpečnostních schránkách na Kennedyho letišti.

„To tedy byla věc,“ povzdechla si Sue, když se vrátili do haly. „Mít v ruce osm milionů dolarů a muset je dát zase zpátky.“

„Taky jsem se zapotil,“ povzdechl si Harold. „Taky mi moc nejde pod vousy, že zrovna my dva musíme na svou odměnu čekat. Ale nedá se nic dělat, dokud nepředáme peníze výměnou za šperky našim kamarádům, tak svoji odměnu od Gregoriho nedostaneme.“

Ve stejné chvíli se oba podívali na hodiny na stěně Kennedyho letiště. Ukazovaly 11.45.

Bylo načase, aby se setkali s ostatními.

*

Kennedyho letiště, 11.45.

Nelly Moorová si pečlivě dohodla plán postupu s Charlesem Dawtonem. Musela se přesvědčit, jestli byla provedena všechna bezpečnostní opatření.

Sama dohlédla na všechny přípravy na letišti.

Relativně jednoduché by bylo zajištění šperků. Ale to Nelly Moorové nestačilo. Ona chtěla víc. Chtěla dostat lidi, kteří stáli za přípravou atentátu na vyslance, kteří zneužili duševně nemocného muže a kteří zorganizovali krádež v muzeu. Chtěla vědět, komu tak záleží na tom, aby vzniklo mezinárodní napětí. Nelly si nedělala iluzi, že tím všechno skončí. Určitě se nejednalo o izolovanou skupinu lidí, ale ona je chtěla zneškodnit, aby už nemohli dělat problémy. Věděla, že ta největší zvířata stejně sedí v pohodlí svých luxusních kanceláří a nikdy se nesníží k tomu, aby si s podobnými věcmi špinila prsty.

Nelly s ledovým klidem počítala i s rizikem, že jim šperky na poslední chvíli uniknou. Její plán byl následující. Až všichni společníci předají šperky Sue a Haroldovi, pak se jim na paty pověsí zpovzdálí policisté a budou je sledovat až do míst, kde je budou moci nerušeně zajistit tak, aby Sue a Harold nic nezpozorovali. O Boba Fendera se postará sama.

Pak chtěla Nelly sledovat Sue a Harolda Parkerovy, kteří by ji měli dovést až k těm, kdo za tím vším stojí. Nebezpečná byla až tato fáze, protože zde bylo riziko, že se jí manželé ztratí i se šperky. Ale Nelly byla zvyklá na vysokou hru.

V této chvíli stála u pultu, u kterého si Harold a jeho žena zamlouvali letenky. Policie už věděla, že chtějí letět do Mexico City. Letadlo mělo odletět ve 13.00. Nelly musela být na palubě.

Nelly se opatrně blížila k manželskému páru, který se stáhl do kouta odbavovací haly. V jedné chvíli se pobaveně usmála, ale nikdo z okolostojících lidí nemohl vědět, čemu se směje. Neslyšeli hlas Boba Fendera, který se ozýval z obroučky jejích brýlí.

„Jdu na věc, miláčku,“ ozvalo se z miniaturního reproduktoru.

Nemohla odpovědět, protože spojení fungovalo jen v jednom směru. A i kdyby tu ta možnost byla, nemohla riskovat, že ji někdo uslyší. Nevěděla, kde Bob Fender právě je. Musel se taky dostat ke svým komplicům zcela klidný, aby neměli podezření. Pak by Nelly mohla celý plán odepsat.

Konečně Boba uviděla, jak se blíží k manželskému páru. Z více stran přicházelo několik mužů a žen.

„Pozor, Nelly!“ slyšela z reproduktoru hlas Boba Fendera. „Přicházejí diamantové kočky!“

Zase se usmála. Byl to na dlouhou dobu poslední úsměv. Teď už byla situace vážná. Nelly se pustila do nebezpečné hry na tenkém ledě.

V sázce nebyly jen šperky neskutečné hodnoty, ale i otázka dobrých mezinárodních vztahů.

*

Atraktivní agentka si našla místo v hale, kde ji dostatečně skrývaly zelené listy rostlin a odkud mohla s přehledem sledovat, co se děje. Díky vysílačce, kterou měl u sebe Bob, slyšela všechno, co si zloději povídali.

Nelly udělala dobře, že o celé akci informovala jen FBI. Ti byli zvyklí poslouchat na slovo a šlo jim koneckonců o stejnou věc. Kdyby policisté, kteří byli v hale, věděli, že se nedaleko od nich nachází celý lup z Bartensteinova muzea, jistě by neodolali a okamžitě by zasáhli. To by ale zkřížilo Nellyiny plány.

Nejprve se Harold Parker obezřetně přesvědčil, jestli je někdo nepozoruje. Všichni ho ujišťovali, že za nimi nikdo nešel, že si dávali dobrý pozor.

„Mým společníkem byla jen černá noc,“ zasmála se jedna z žen, na kterou se hodil Bobův název diamantová kočka. „Jen jsem netušila, že to vyvolá takový diplomatický skandál. Už jste viděli nejnovější vydání dnešních novin?“

„Viděli,“ ujistila ji Sue Parkerová. Harold řekl: „Kdybychom to věděli předem, tak bychom se do podobné akce nikdy nepustili. Ale teď už je pozdě. Musíme to dovést do konce. Provedeme to takto…“

Vysvětlil svým komplicům, že si budou moci vyzvednout své peníze, jakmile předají šperky. Jsou v bezpečnostních schránkách v hale.

„A co budete dělat vy?“ zeptala se jedna z žen.

„My máme před sebou ještě další práci, Carolino,“ odpověděla jí Sue. „Tady jsou klíče. Pospěšte si, ale opatrně.“

Nelly slyšela v miniaturním reproduktoru cinkot a klapnutí zámku u kufříku. Nelly věděla, že Parkerovi ukrývají šperky, vidět je ale nemohla, protože měli hlavy těsně u sebe. Před prohlídkou přece ty šperky musí někam ukrýt. Že by na to zapomněli?

Právě včas ji něco napadlo. Je přece možné, že Harold a Sue předají šperky ještě před odletem přímo tady na letišti.

„Potřebuji jednoho agenta a jednu agentku!“ řekla Nelly do vysílačky, kterou měla ukrytu v kabelce a pomocí které udržovala spojení s ostatními lidmi v akci.

Předávání šperků se chýlilo ke konci. Rozešli se. Osm jich šlo směrem k bezpečnostním schránkám a v bezpečné vzdálenosti šli za nimi agenti FBI.

Nelly se soustředila na Harolda a Sue. Teď si Nelly děkovala, že požádala o muže a o ženu. Parkerovi šli totiž směrem k toaletám. Harolda teď mohl sledovat opravdu jen muž.

Po chvíli byli Parkerovi zase v hale. Nelly se vysílačkou dověděla, že po jejich odchodu se na toaletách nic nenašlo. Šperky tedy měli ještě stále u sebe.

Přenechala další sledování svým kolegům a šla do místnosti, která byla normálně prázdná. Tentokrát tam stáli tři muži.

Dva z nich byli agenti.

Všichni se na ni usmívali, dva z nich spokojeně a třetí trochu nejistě.

Ti dva byli Dlouhán a Mrňous, Nellyini kolegové, a ten třetí byl Bob Fender.

„Nebyl to dobrý pocit, svírat pět minut v ruce milion dolarů a pak o něj přijít,“ zamumlal Fender.

„Přestaň, nebo se ještě rozpláču!“ řekla Nelty a pozdravila se se svými dvěma kolegy, kteří předtím zadrželi Fendera. Částečně to bylo proto, že ho chtěli chránit, ale na druhé straně to tak bylo jistější. Co kdyby se na poslední chvíli rozhodl zmizet?

Když se přesvědčila, že i tady proběhlo všechno podle jejího přání, opustila místnost.

Bob Fender protáhl obličej. Měl jedno velké přání. Chtěl na krásnou agentku počkat sám v jejím bytě, ale takhle svou příležitost propásl.

Agentka stejně neměla na nějaký rozhovor čas. Za půl hodiny startovalo letadlo do Mexico City. A tam mělo dojít k zajímavějšímu a nebezpečnějšímu pokračování celé akce.

*

Vysílačkou se zeptala, kde jsou touhle dobou pan a paní Parkerovi. Dozvěděla se, že právě prošli pasovou a celní kontrolou. Během deseti minut by měli nastoupit do letadla.

Díky speciálním konexím mohla Nelly proklouznout do zadní části odbavovacího prostoru, a dostat se tak do letadla dřív než oni. Viděla, jak jim policisté kontrolují zavazadla.

Harold a Sue Parkerovi pak nastoupili do letadla. Nelly se rozběhla zpátky k místu, kde byli kontrolováni. Popsala odbavujícímu personálu oba cestující, kteří ji zajímali.

„Co bylo v kufrech?“ zeptala se napjatě.

„Dopisy, dokumenty, jinak nic,“ odpověděla úřednice a její kolega přisvědčil.

„Žádné dvojité dno, žádný tajný prostor?“

„Na něco takového mám čuch,“ ujistil ji policista.

Nelly tomu nechtěla uvěřit. Přece někde ty šperky musí být. Byla nervózní, protože si byla jista, že je celou dobu nespustili z očí. Jak se jim tedy mohlo podařit zbavit se toho pokladu?

Chvíli po manželském páru nastoupila Nelly na palubu letadla a našla si místo dvě řady za nimi, aby mohla všechno v klidu pozorovat.

Do startu zbývalo ještě deset minut. Nelly pozorně sledovala prostor okolo letadla a letištní plochu, kam až dohlédla. Pořád tu ještě byla možnost, že někde uvidí známý obličej, že někde uvidí někoho, s kým už se při své práci setkala.

Přání se jí splnilo, ale jinak, než si přála. Když se totiž znovu podívala před sebe, viděla, že sedadla jsou prázdná.

Nelly v duchu zaklela. Zůstala ještě několik vteřin sedět, protože letadlo se právě rozjíždělo po runway. Pak se zvedla a zavolala letušku.

„Určitě jste si všimla manželského páru, který seděl tady přede mnou,“ řekla a ukázala průkaz. „Kde jsou?“

„Vystoupili na poslední chvíli,“ odpověděla stevardka a přidala naučený úsměv.

„Vystoupili? Na poslední chvíli?“ A v tom okamžiku jí došlo, že celý manévr na letišti i s odletem do Mexico City byl jenom bluf.

„Ano, už budeme startovat!“

Nelly bleskově reagovala. Kdyby zůstala ještě chvíli sedět, přistála by za několik hodin v Mexico City, zatímco manželé Parkerovi by zůstali tady.

Rychle se vrhla k východu. Otevřela dveře a skočila. Dopadla z výšky na tvrdou startovací plochu a odkutálela se stranou. Stevardka vyděšeně vykřikla.

Policista jí ukázal, kterým směrem manželé odešli, a Nelly se rozběhla k odbavovacímu prostoru.

Po chvíli manželský pár uviděla. Skryla se a počkala, až se vmísí mezi lidi v hale. V prostoru pro celní odbavení nikdo nebyl, protože letadlo vzlétalo a žádné jiné nepřistávalo.

Ve chvíli, kdy Parkerovi opouštěli letištní budovu, odlepilo se letadlo do Mexico City od země. Pokud ty šperky mají pořád u sebe, podstupují velké riziko. Je to přece jen trochu obtížný způsob vytváření falešných stop.

Ale co když ty cennosti už u sebe nemají? Nelly na tuto otázku neznala odpověď. Mezitím Sue a Harold Parkerovi nastoupili do taxi.

Mávla na další taxi a přikázala řidiči, aby sledoval před ním jedoucí vůz z bezpečné vzdálenosti. Raději mu hned ukázala průkaz, aby předešla zbytečným otázkám.

Jedním si ale Nelly byla jistá: honba za ukradenými šperky a za lidmi, kteří chtěli rozpoutat mezinárodní nenávist, ještě zdaleka neskončila.

*

„Poslouchejte, slečno,“ řekl po chvíli řidič, když uháněli po dálnici směrem na Manhattan. „Moc se mi ten váš průkaz nelíbí. Sledovačky nejsou moje hobby.“

„To vám věřím.“ Agentka dlouho nepřemýšlela. Za jízdy přelezla na sedadlo vedle řidiče. „Tady je sto dolarů a necháte mne řídit!“ nařídila.

„Ale to nejde,“ protestoval muž. „Ztratil bych svoji koncesi, kdybych nechal řídit zákazníka.“

„Já taky nejsem normální zákazník,“ nedala se. „Postarám se o to, abyste o koncesi nepřišel.“

Chvíli se ještě s mužem dohadovala, ale dalších padesát dolarů ho přesvědčilo. Na nejbližších světlech si vyměnili místa. Nelly měla se sledováním vozů velké zkušenosti.

Jízda skončila kupodivu krátce před druhou hodinou na sedmé Avenue před velkou samoobslužnou restaurací. Nelly taxikáři poděkovala a následovala manželský pár do restaurace.

U barového pultu si vzali pití a sedli si blízko toalet. Nelly si vzala sklenici coly a zaujala místo u vedlejšího stolu.

Po pěti minutách oba vstali a odešli na toaletu. Přesně totéž udělali na letišti, a v té chvíli šperky z jejich kufru zmizely. Nikdo z agentů nevěděl, kam se mohly podít. Nelly se rozhodla, že tomu přijde na kloub.

Vešla na toaletu hned za paní Parkerovou a stoupla si do vedlejší kabinky. Rychle vyndala z kabelky pudřenku, na jejímž víku bylo zrcátko.

Nelly zvedla ruku se zrcátkem nad stěnu, která oddělovala kabiny. Měla štěstí. Sue se zabývala sponou u podprsenky, a tak zrcátko neviděla.

Žádné dvojité dno kufru, ale obyčejná zdvojená podprsenka. Něco takového ji tedy nenapadlo. Jestli má její manžel na sobě stejně upravené spodní prádlo, pak by ani při osobní prohlídce na nic nepřišli.

S klidem pozorovala náramky a náhrdelníky. Bylo toho dohromady sedm kousků. Takže tři má u sebe Harold. Šperky zmizely v kufříku.

Mladá agentka viděla dost. Odešla z toalety ještě před Sue Parkerovou, v zadní části restaurace našla telefon a zavolala do Bartensteinova muzea. Za dvě minuty měla na drátě Jacka Hanfielda.

„Opravdu jsi to ty, Nelly?“ zeptal se místo pozdravu. „Už jsem myslel, že jsi na mne zanevřela.“

Nelly ani sama nevěděla, proč vlastně Hanfieldovi volala. Chtěla celou akci zvládnout sama, ale na druhou stranu by ho velmi ráda měla vedle sebe. Taky mu to řekla a dala mu adresu restaurace.

„Musíš si ale pospíšit…,“ řekla naléhavě. „Když bys, mne tady už nenašel, tak se vrať zpátky do muzea, já ti tam zavolám.“

Položila sluchátko a s ulehčením konstatovala, že Parkerovi jsou stále ještě v restauraci. Dali si něco k jídlu. Když se ale zvedli k odchodu, tak tam Hanfield ještě nebyl.

Šli o dva bloky dál a vešli do půjčovny aut. Pokud je nechtěla ztratit z dohledu, musela si rychle obstarat nějaký vůz.

Nelly se rozhlížela, jestli někde neuvidí taxi. Jako na potvoru nebylo žádné v dohledu. Na půjčování vozu neměla čas.

Pak uviděla, jak auto Jacka Hanfielda zastavuje před restaurací. Rozběhla se k němu a rychle vklouzla na sedadlo spolujezdce.

„Přijel jsi právě včas,“ vydechla Nelly a zabouchla dveře. Právě v té chvíli vyjel z půjčovny vůz. Za volantem seděla Sue Parkerová, její muž seděl vedle ní.

„Nemohla bys mi vysvětlit, co se tady vlastně děje?“ zeptal se Hanfield, když se autu pověsili na paty. „Nejdřív mi zčistajasna zavoláš do muzea, nic mi neřekneš, chceš, abych za tebou přijel, a teď se budeme honit za nějakým autem. Co to má znamenat?“

„FBI tě neinformovala?“ zírala na něho překvapená Nelly. Pak se rozesmála. „To je tedy dobré, muž, který má zodpovědnost za šperky, neví ani zbla o tom, kdo je právě teď má.“

V krátkosti mu vysvětlila, co se všechno přihodilo od té doby, co se neviděli. Vynechala jen intimní chvilky s mladým zlodějem šperků. Do svých soukromých metod přece nebude Hanfielda zasvěcovat.

Mezitím již opustili New York a vjeli do New Jersey.

„Vypadá to, že se vydali na delší cestu, aby za sebou zametli stopy,“ nechal se slyšet Hanfield.

„Není divu, když s sebou mají tak horké zboží,“ řekla Nelly. „Svoje dva miliony dostanou, teprve když na předem určené místo bezpečně dopraví celou zásilku.“

Manželský pár zastavil u benzinového čerpadla. Nelly přikázala Hanfieldovi, aby zastavil kousek za benzinovou pumpou, a šla zatelefonovat Dawtonovi.

„Sedm zlodějů šperků je za mřížemi. Boba Fendera pustili na svobodu,“ řekla svému společníku, když se vrátila do vozu. „Všech osm milionů je bezpečně uloženo v bance.“

„A támhle před námi si to po silnici uhánějí další dva miliony,“ zamumlal si pod vousy Jack Hanfield. „To jsem zvědav, kam si to ženou.“

*

„Všechno vyšlo na jedničku,“ těšil se Harold Parker a zapálil sobě a ženě cigaretu. „Sice to nebyl můj nápad, ale sám bych to líp nevymyslel.“

„To se ti to chlubí cizím peřím.“

„A proč ne?“ zašklebil se Harold. „Lidi jsem si vybral sám a ten nápad s falešnými uniformami a policejními vozy byl také můj.“

„No jasně,“ ušklíbla se.

„Co je, co ti přelétlo přes nos?“ zeptal se Harold Parker a podíval se podezřívavě na ženu. „Zdá se, že se ti něco nelíbí.“

„Ty víš, o co jde,“ zavrčela Sue. „Já jsem nevěděla, že to všechno bude mít politické pozadí. Uvědomuješ si, co to může vyvolat za problémy?“

Harold si vzdychl, ale pak pokrčil rameny. „Do toho nám nic není, my jsme jen odvedli svoji práci. Už na letišti jsem řekl, že kdybych věděl předem, o co se jedná, tak bych do toho nikdy nešel. Už o tom ale nebudeme mluvit. Teď bychom se měli postarat o to, jak strávíme zbytek noci. Nechce se mi sedět v autě. Koneckonců, nemáme nijak naspěch.“

„Támhle vpředu!“ vykřikla Sue, které se pomalu vracela dobrá nálada. Před nimi byl motorest. „Jak se ti líbí?“

„Nevypadá špatně,“ potvrdil její myšlenku Harold Parker. „Zkusíme ho.“

Když přijeli blíž, uviděli, že se motorest skládá z několika malých bungalovů. Rozhodli se, že chvíli vyčkají, jestli je někdo nesleduje, a pak se zapíší v recepci pod falešnými jmény. Stáli před bungalovem a asi deset minut pozorovali příjezdovou cestu.

Když se přesvědčili, že je nikdo nesledoval, vešli do bungalovu, svlékli se, vykoupali a natáhli se na velkou manželskou postel.

Harold natáhl ruku a pohladil svou krásnou ženu po prsou.

„Měli bychom to trochu oslavit, že všechno tak dobře dopadlo,“ zamumlal.

„Ty bys taky pořád něco slavil!“ řekla Sue, ale neznělo to pohoršené.

„Prozradím ti malé tajemství.“ Přitáhl si ji blíž. „Máme důvod k oslavě. Až odevzdáme to, co máme s sebou, tak dostaneme malou prémii, o kterou se nebudeme muset s nikým dělit“

„Kolik je to?“ zeptala se žádostivě Sue.

„Jeden milion, dohromady tedy tři.“ Harold se pomalu naklonil nad svou ženu. „To už je přece důvod k oslavě.“

*

„Jak dlouho tady ještě budeme postávat?“ postěžoval si Jack Hanfield.

„Tak dlouho, dokud si nebudeme jisti, že si oni jsou jisti,“ odpověděla klidně Nelly.

Rozmrzele se na ni podíval. „Co tím chceš říct?“

„Jsou přece na útěku,“ začala mu to agentka klidně vysvětlovat. „Chtějí přenocovat v motelu. Dojeli tam a najali si bungalov. Teď čekají, jestli je náhodou někdo nesleduje a nepřijede se taky ubytovat do motelu. Pokud by nás viděli, bylo by všechno ztraceno.“

Souhlasně zamručel, protože mu bylo jasné, že má Nelly pravdu. Čekali ještě asi půl hodiny, než se vydali taky směrem k motelu. Chvíli předtím, než se rozjeli, zastavilo za nimi policejní auto. Hanfieldův průkaz způsobil, že policisté upustili od záměru zkontrolovat motel. Odjeli pryč.

Hanfield nastartoval a zajel na parkoviště u motelu. Zapsali se jako pan a paní Hanfieldovi, a tak měla Nelly možnost nahlédnout do seznamu hostů. Před nimi se zapsali pan a paní Bostonovi.

„Co když jedou do Bostonu, a tak je napadlo zapsat se pod stejným jménem?“ přemýšlela Nelly a rozhlížela se po bungalovu.

„To je docela dobře možné,“ řekl Hanfield. „Budeme asi muset spát nazí, protože jsme si s sebou nevzali žádná zavazadla. Kartáček na zuby a pastu si můžeme koupit v recepci.“

„To bude tedy šok, až tě vedle sebe uvidím nahého,“ zasmála se Nelly. Shodila ze sebe oblečení a vklouzla do sprchy.

„Nemohl by ses jít podívat na naše známé, mají bungalov naproti našemu?“

Za půl hodiny vyšla osvěžená Nelly ze sprchy. Hanfield na ni čekal a usmíval se.

„Pro zbytek noci tady určitě zůstanou,“ řekl, „byl jsem se podívat až u jejich bungalovu.“

„A neviděli tě?“ zeptala se ho vyděšeně Nelly.

„Ani náhodou,“ odpověděl s úsměvem Hanfield. „Oba se věnovali každodenním povinnostem, a tak mne nemohli vidět.“

Díval se na Nellyino tělo, na kterém se třpytily krůpěje vody. Zasnil se.

„Když si myslíš, že tady určitě zůstanou, tak bychom si mohli v klidu zakouřit.“ Nelly ze sebe dělala naivku a sedla si vedle něho na okraj postele.

„Ty chceš cigaretu? Ty máš tedy zvláštní smysl pro humor.“

Jack proplétal prsty Nellyinými vlasy a přitáhl si ji k sobě. „Kdo by měl pomyšlení na cigaretu, když má vedle sebe tak hezkou ženu?“

„Co to děláš?“ bránila se Nelly. „Nevím, co tě to popadlo.“

„Tak já ti to tedy ukážu.“ Jack ji vzal za paži. Líbal ji od ramene až k zápěstí a pak po vnitřní straně paže zase nahoru k tělu.

Zatímco se jednou rukou svlékal, líbal Nellyinu druhou paži. Pak ji položil na postel, až zaskřípala péra. Líbal jí ramena.

Nelly měla oči přivřené do štěrbinek a vrněla jako kočka. Jack ji převrátil na záda. Prsa a břicho jí pokrýval polibky. Zdálo se, že její tělo pod jeho polibky začíná spalovat žár.

„Že to ale vůbec nebyl špatný nápad, vzít mě s sebou?“ smál se.

Nelly neodpověděla. Vsunul pod ni ruce a přitiskl její měkké tělo na svou hruď. V skrytu duše jim oběma bylo velmi dobře.

Po dost dlouhé době se Nelly podívala na hodinky. „My jsme ale lehkovážní,“ zamumlala a vyskočila z postele. „Jestli nám Parkerovi mezitím ujeli…“

„Zůstali tady,“ ujistil ji Jack. „Můžeš mi věřit. Moc často se nedostanu k lidem do ložnice, ale tihle tady zůstanou, na to dám krk. Konečně Sue Parkerová je kůstka k zakousnutí, ani se jejímu manželovi nedivím, že se nemůže dočkat, až ji dostane do postele. Celou cestu z New Yorku se na to musel těšit.“

„Přesto,“ rozhodla se Nelly a odvrátila se od něho, „přesto bude jistější, když je budeme celou noc sledovat. Parkerovi mají u sebe moc cenné věci. Nebo ti snad mám vysvětlit, co se stane, když ty šperky nedostaneme zpátky?“

„Tak dobře,“ souhlasil Jack. Před skutečností musel kapitulovat. „Už jsem měl mnohokrát hroznou chuť s tím svým zaměstnáním seknout a užívat si života.“

Nelly si našla dobrou pozorovací pozici u okna. „Nemysli si, já jsem na tom byla často stejně, ale pak jsem si vždycky řekla, že i tuhle práci musí někdo dělat, aby spousta jiných lidí mohla klidně spát.“

Přišel k ní a políbil ji na rameno. „Máš pravdu jako vždy, Nelly,“ usmál se. „Vzbuď mne, až bude čas, abych převzal hlídku.“

Po chvíli Nelly slyšela, jak zavrzala postel. Byla hrozně unavená a klidně by s ním měnila.

Ale brzy ji měl vystřídat, a tak bděla.

*

Boston je příštího dne ráno přivítal hnusným počasím. Po několika krásných slunečných dnech se září ukázalo ze své horší stránky. Město bylo neutěšeně šedé – jak města obvykle za deště bývají. Ulice byly liduprázdné a aut jezdilo jen velmi málo.

Nelly měla co dělat, aby si jich ti dva v autě před nimi nevšimli.

„Jestli pojedeme Bostonem ještě dlouho,“ řekla po nějaké době svému společníkovi, který stejně jako ona prožil neklidnou noc, „pak zavoláme vysílačkou městskou policii a požádáme ji o spolupráci. Budeme potřebovat ještě alespoň dva civilní vozy, abychom se mohli bezpečně střídat.“

Nebylo to ale třeba. Manželský pár projel nejkratší cestou po dálnici městem a zastavil v severní okrajové části.

„Letiště,“ vyděsil se Jack Hanfield. „Že by tady měli schůzku s těmi, kterým mají předat šperky? Nebo mají za úkol sami vyvézt diamanty ze země?“

„Proč bychom si tím lámali hlavu?“ Nelly zajela na parkoviště. Opatrně se přibližovali k letištní budově. „Hned uvidíme.“

Bylo to sportovní letiště, které také zapůjčovalo letadla. Pro tuto činnost byla vyhrazena budova vedle řídící věže. Nelly viděla, že ti, které sledují, jdou právě k ní.

Čekali. Parkerovi vyšli asi za půl hodiny. Oba nesli stále své kufříky, ve kterých měli ukryté šperky. Doprovázel je technik. Šli k jednomu malému, ale výkonnému letadlu pro čtyři osoby.

„Nevybrali si špatně,“ řekla Nelly. „Už jsem s tím letěla. Je to opravdu dobrý stroj.“

„To jsi letěla s někým?“ zeptal se Hanfield.

Nelly povytáhla údivem obočí. „Letěla jsem sama,“ odpověděla a pohodila hlavou. „Tak se mi zdá, že mne trochu podceňuješ.“

Hanfield neměl dost času na delší slovní potyčku. Manželský pár nastoupil do letadla, aby provedl všechny náležitosti před startem,

„Co budeme dělat?“ zeptal se nerozhodně Jack. „Zadržíme je, dokud jsou ještě na zemi. Nebudeme tak sice mít ty, kdo stojí v pozadí, ale alespoň nám zůstanou šperky.“

„Drahoušku, tak se mi zdá, že mne ještě stále pořádně neznáš.“ Po Nellyině nádherném obličeji přelétl stín. „Když jsem se pro něco rozhodla, tak mne nic nezastaví. Dostanu šperky i ty, kteří to všechno rozpoutali. Už to mám vymyšlené.“

Opravdu byla ochotná udělat všechno. Pozorně si prohlížela druhé malé letadlo, které stálo kousek od nich.

„Jdi do kanceláře a zeptej se, jestli bychom si ho mohli najmout!“ nařídila mu Nelly.

„Ty jsi letěla i s tímhle letadlem?“ podivil se Hanfield. „A jak víš, že s ním dokážeme udržet s Parkerovými krok?“

„Bez obav.“

„Tak já tedy jdu,“ povzdechl si. Za deset minut byl zpátky se zprávou, že letadlo je volné a že si ho mohou najmout.

Letadlo s Haroldem a Sue Parkerovými na palubě se rozjelo po startovací dráze. Nelly počkala, až se vznesli, pak se přesvědčila, že je nikdo na letišti nesleduje. Teprve potom poslala Hanfielda, aby zařídil pronájem letadla.

Když zařídil vše potřebné, vrátil se s informací, že manželský pár udal jako cíl cesty Mexico City.

„Tam tedy zcela jistě nepoletí,“ odtušila Nelly. „Snad si nemyslíš, že po tolika úskocích a přípravách klidně řeknou cíl cesty. Ba ne, drahý, máme před sebou ještě dlouhou cestu.“

Hanfield dostal na starost přípravy k letu. Nelly si musela ještě něco zařídit. Zavolala Dawtonovi do New Yorku, aby si o ni nedělal starosti.

V rychlosti mu vysvětlila, co se děje, a pak k němu měla několik proseb. „Spojte se, prosím, s řídícím střediskem letů a sledujte, kam Parkerovi poletí! Postarejte se, abychom průběžně dostávali informace o jejich letu. Pokud opravdu poletí do Mexico City, tak to své zaměstnání pověsím na hřebíček.“

„Nechcete podstoupit riziko, že byste případně ty šperky ztratila, co?“ ozval se Dawton pobaveně.

„Jsem jen ráda, když mám jistotu. Na slyšenou!“

Hanfield už měl letadlo připravené k odletu, když se Nelly vrátila na letištní, plochu. Vyšplhala se do letadla a vytřeštila oči, když viděla Hanfielda, jak sedí u řízení.

„Co to má znamenat?“ zeptala se rozmrzele.

Hanfield se k ní s úsměvem obrátil. „Já mám taky pilotní zkoušky, zlatíčko.“

„Tohle je ale moje místo!“ zpražila ho Nelly. „Nezapomeň, že jsem původně chtěla letět sama, tak se rychle odsuň.“

Hanfield se zamračil, ale místo u řídicího pultu uvolnil a posadil se na místo druhého pilota.

Nelly se spojila s kontrolní věží, zkontrolovala všechna zařízení a spokojeně kývla.

Pomalu začali rolovat po rozjezdové dráze. Z kontrolní věže dostali povolení ke startu. Letadlo jelo stále rychleji a rychleji po betonové dráze, na jejímž konci se jako stříbrný šíp zvedlo k potemnělé obloze nad Bostonem.

Cíl cesty – neznámý.

*

„Tak tohle by mne ani ve snu nenapadlo,“ řekl Jack Hanfield, když na Havaji vystoupili z letadla. „Nelly, co je s tebou? Vypadáš, jako bys byla myšlenkami někde docela jinde.“

„Co?“ probrala se. „Ale, ne.“ Vzpomínala na Havaj, kde byla před několika měsíci. Teď se jí zdálo, že od té doby uplynulo snad několik let. Copak asi dělají ti, s kterými se tady tenkrát setkala? Jak rychle ten čas letí a kolik už toho za svůj krátký život prožila.

„Půjdeme!“ řekla a snažila se zahnat nepříjemné vzpomínky a koncentrovat se na dnešní úkol.

Harold a Sue neletěli do Mexico City. Krátce předtím, než k němu doletěli, oznámili řídícímu středisku, že letí na Havaj. Protože vzhledem k obsahu palivové nádrže už dál letět nemohli, rozhodla se Nelly, že je předhoní a přistanou na Havaji první. Všechno nasvědčovalo tomu, že zloději šperků se konečně dostali k cíli cesty.

Nelly si musela pospíšit, protože by bylo velmi nápadné, kdyby na letišti najednou přistála dvě letadla z Bostonu.

„Máme čas na to, abychom si najali auto,“ řekl Jack. „Mám to zařídit?“

„Ano, já počkám tady,“ souhlasila Nelly. „A ať je to nějaká pořádná, rychlá značka!“ Posadila se do trávy a vyhřívala se v paprscích žhavého havajského slunce. Teď si tak udělat dovolenou!

„Všechno je zařízeno“ vytrhl ji ze snění Hanfieldův hlas. „Počkáme ve voze?“

Přikývla, šla za ním a sedla si k volantu. Asi za hodinu přistálo letadlo s drahocenným nákladem. Za další půlhodinu opouštěl manželský pár letiště. Vzali si taxi.

Protože se Nelly na Havaji velmi dobře vyznala, bylo pro ni hračkou sledovat inkriminované auto. Na několika místech je předjela, pak zase využila známé zkratky a počkala si na ně v jedné z vedlejších uliček.

Dojeli do luxusního hotelu na západní straně ostrova. Tentokrát se Parkerovi přihlásili pod pravými jmény. Všechno pak probíhalo stejně jako v motelu. Asi po hodině dojela do hotelu Nelly i se svým společníkem a vzali si pokoj. Dostali ho hned vedle pokoje Parkerových.

Nelly poslala Jacka, aby koupil několik nezbytností. Mezitím chtěla zjistit, co chce párek zlodějů na Havaji podniknout.

Agentka vytušila šanci, když se ve vedlejší místnosti ozval telefon. Zatímco ho Harold zvedal, vyběhla agentka na balkon a přes malou přepážku se dostala na balkon Parkerových. Potichu se protáhla ke dveřím.

Bohužel, Sue byla právě ve sprše. Dveře nechala otevřené a zvuk dopadající vody hovor zcela přehlušil. Muž mluvil pomalu, ale i tak Nelly nerozuměla ani slovo. Jedno však bylo jisté: Parker mluvil s neznámým mužem, který mu předával instrukce.

„Tak jsem stejně chytrá jako předtím,“ postěžovala si Nelly Hanfieldovi, když se vrátil. „Naštěstí mám u sebe štěnici. Potřebovala bych ji někam Parkerovým připnout, abychom je mohli odposlouchávat. Teď musím vymyslet, kam bych to měla dát, aby na to hned nepřišli.“

„Nejlepší by byly kufry se šperky, ty mají pořád u sebe,“ řekl Hanfield.

„No jo, ale to nejde,“ zakroutila hlavou Nelly. „Právě že je mají pořád u sebe. Musíš vymyslet něco jiného.“

„Sueina kabelka,“ navrhl Jack. „Žádná žena přece nejde ven bez kabelky.“

„Dobře,“ souhlasila Nelly. „Dávej pozor, až půjde bez kabelky z pokoje! Snad si půjdou dát do restaurace něco k jídlu.“

Příležitost se naskytla dřív, než doufali. Harold a Sue Parkerovi se vydali do restaurace. Kufry měli stále u sebe, ale kabelka zůstala v pokoji.

Nelly zasunula štěnici pod upevnění rukojeti kabelky, aby na ni Sue nepřišla. Jack Hanfield jí dělal zeď.

Skončili právě včas. Zloději se vraceli.

V reproduktoru vysílačky Nelly slyšela jejich hlasy ve vedlejší místnosti. Sue měla právě ohromnou radost z nové kabelky, kterou jí Harold koupil v hale hotelu.

„A starou kabelku vyhodím,“ křičela vesele. V reproduktoru to zapraskalo, pak vydal ještě několik zvuků, ale protože Sue hodila kabelku na podlahu, mohli odposlouchávací zařízení odepsat. Kabelka skončila v nádobě na odpadky na chodbě.

„Že by na něco přišli?“ staral se Hanfield.

„To snad ne.“ Nelly vylezla znovu na balkon a poslouchala, co si povídají ve vedlejším pokoji. Po chvíli už byla klidná. Nic nevěděla. Koupě nové kabelky byla prostě jen nešťastná náhoda. Pak si došla pro štěnici, která byla poškozena takovým způsobem, že ji nemohli opravit.

„Takže se budeme muset spolehnout jen na zastaralé metody odposlouchávání,“ konstatovala Nelly.

„Pokud přitom nepřijde zkrátka ani zábava, tak nemám nic proti,“ komentoval to s úsměvem Hanfield.

„Zábava?“ Nelly si přidržela ruce u uší, jako by špatně slyšela. „Zábava? To je pro tebe teď nejdůležitější? Nesmíme je přece ani na vteřinu spustit z očí.“

Nelly zkontrolovala, jestli jí Jack přinesl všechno, co chtěla, a pak hlídali. Když jeden odpočíval, druhý bděl.

Až do druhého dne se nic nestalo.

*

Po snídani opustili Parkerovi v plavkách hotel. Na tom by nebylo nic nezvyklého, kdyby s sebou neměli kožené kufříky s ukradenými šperky.

Nelly trochu mátla velká taška, kterou nesl Harold Parker. Podle způsobu, jakým ji nesl, musela být dost těžká.

„Ať jdou kamkoliv, určitě tam chtějí zůstat dlouho,“ uvažovala nahlas Nelly. „Pojedou někam, kde se nedá nic koupit, jinak by se tak nenapakovali“

„Sherlock Holmes by na tebe byl pyšný,“ zasmál se Jack Hanfield, který byl stejně jako Nelly jen v plavkách. V ruce držel malou tašku, ve které byly jejich zbraně. „Nedokážeš taky něco určit ze Sueina účesu?“

„Ale ano!“ podívala se na něj Nelly triumfálně. „Sue má vlasy stažené do ohonu, tedy pojedou někam lodí.“

Nejdřív se na ni Jack díval nechápavě, ale pak i on uviděl to, co Nelly už chvíli věděla. Manželský pár totiž vstoupil na molo půjčovny člunů a za chvíli už velkým obloukem směřoval v rychlém člunu na otevřené moře, které se lesklo na obzoru ve slunečním svitu.

„Rychle! Tak se pohni!“ vykřikla Nelly.

„Tedy, poháněči otroků ze starého Říma by ti mohli závidět,“ povzdechl si Hanfield, když se hnali po písečné pláži k půjčovně lodí.

Tam narazili na starého muže, který to tam měl všechno na starosti.

„Zatraceně,“ začala Nelly hrát divadlo, „tak se mi zdá, že jsme se s našimi přáteli minuli.“

„To tedy budou litovat,“ řekl starý muž a pozorně si je prohlížel; Nemohl odtrhnout pohled od Nelly, která na sobě měla velmi těsné plavky.

„Neřekli vám, kam pojedou?“ vyzvídala agentka.

„Bohužel ne, ale říkali, že se vrátí až pozdě večer, abych si nedělal zbytečné starosti.“

„Snad je ještě dohoníme.“ Nelly si vybrala plochý člun se silným motorem. Z těch, které tu byly k dispozici, byl nejsilnější. Půjčili si člun, dalekohled a koupili si podrobnou mapu ostrovní oblasti.

Když se Nelly přesvědčila, že nádrž s benzinem je plná, vyjeli na moře.

To, co vypadalo jako nádherná projížďka po sluncem prozářeném moři, mohlo velmi špatně skončit.

*

Uběhla hodina, pak druhá. Nellyin člun bez obtíží sledoval druhou loď. Byl krásný jasný den, a tak mohli jet v dost velké vzdálenosti, aniž ji ztratili z dohledu.

Vybrala si dobrý člun. Plochá paluba byla každou chvíli omývána mořskou vodou a člun byl vlastně ukryt mezi vlnami. Jen když se vyhoupl na hřbet vlny, mohla Nelly dalekohledem vidět pronásledovaný člun.

Když se chýlila ke konci třetí hodina, odložila Nelly dalekohled a řekla: „Tak se mi zdá, že budeme u cíle. Před námi je pobřeží.“

„Moment!“ Hanfield pozorně sledoval mapu. „Tak už je mi to jasné, proč toho s sebou tolik táhli. Tady v těch místech je jen moře, pobřeží a nic jiného.“

„To je tedy ideální místo na tajnou schůzku. Co myslíš?“

Nelly podala Jackovi dalekohled a chopila se kormidla.

Hanfield pozorně prohlížel pobřeží. Široko daleko nebylo ani jedno stavení, ani jedna rybářská chatrč. Na všechny strany se táhlo jen pobřeží, porostlé hustou vegetací, jinak tam nebylo nic.

„Tak tady asi proběhne předání,“ uvažoval Hanfield.

„Musíme zakotvit kousek stranou, ukryjeme člun do křoví a pak se přesuneme po souši blíž,“ rozhodla Nelly.

Našli na pobřeží vhodné místo, kde loď nebyla vidět ani z moře, ani ze souše. Pak se vydali hledat zloděje. K jejich velkému překvapení seděli na pobřeží a pořádali piknik.

„Co když se rozhodli, že si jen tak zavzpomínají?“ mumlal si Jack. „Možná že tady prožili líbánky a teď si je chtějí zopakovat.“

Když viděl, že ho Nelly pobaveně pozoruje, omluvil se: „Jsem holt nepolepšitelný romantik: měsíční svit, palmy, zpěv ptáků – nádhera!“

„Teď se romantik přestane zabývat měsíčním svitem, palmami a podobnými věcmi a pojede na zdejší námořní vojenskou základnu. Tam zařídí všechno, co mu napíši na papír.“ Nelly si vyndala z tašky list papíru a tužku. Začala psát. „Musíš udělat všechno tak, jak je to tady napsáno,“ řekla. „Musíš jim tam důrazně vysvětlit, že se jedná o mezinárodní špionážní akci. Hlavní je, aby udělali všechno, co po nich chci. A teď zmiz, ty romantiku!“

Jack Hanfield schoval papír do plavek. „Vedle tebe by se i ze zarytého romantika stal suchar,“ řekl Nelly na rozloučenou a tiše se rozběhl ke člunu. Za chvíli naskočil motor.

Nelly teď soustředila svoji pozornost na manželský pár Parkerových, kteří ji měli dovést k nebezpečné skupině.

*

Nelly odhadovala, že Hanfield bude pryč několik hodin, a neviděla tedy důvod, proč by tady měla nečinně ležet v křoví. Pokud bude dost opatrná, může se dostat k zlodějům tak blízko, že uslyší, co si povídají.

Byla to další možnost, jak akci úspěšně zakončit, nemohla ji tedy jen tak promrhat. Nelly teď nemyslela na to, co ona sama riskuje, myslela jen na svůj úkol.

Otevřela tašku a položila ji do písku, tak aby po ní mohla každou chvíli sáhnout. Pak se vydala k Parkerovým z té strany, odkud by někoho nejméně očekávali.

Nelly si poškrábala nahé nohy o husté křoví, které bylo všude kolem. Musela se pohybovat velmi pomalu a opatrně, aby dvojici nevyrušila. Manželé byli zatím stále na stejném místě. Leželi na dece, kterou si přinesli s sebou, a jedli. Zdálo se, že na něco nebo někoho čekají.

Kolem poledne se zvedli a šli si zaplavat. Kufříky měli stále na dosah. Když se vykoupali a vrátili se na své místo, ležela Nelly ukrytá ve křoví asi deset metrů od nich. Kabelu měla položenou vedle sebe a v ruce svírala odjištěnou zbraň.

Nejdřív se osušili a pak Harold svoji ženu objal. Žena hezká jako obrázek se k němu přitulila, zvrátila hlavu dozadu a nechala se líbat.

Nelly tušila, že se dvojice rozhodla prožít tady několik romantických chvil. Sue od sebe Harolda po chvíli odstrčila.

„Co si pomyslí Gregoriho lidi, až se tady objeví,“ smála se na svého rozmrzelého muže.

„Když uvidí tebe, tak určitě budou mít pro moje chování porozumění,“ bránil se Harold.

„Jak dlouho vlastně ještě budeme čekat?“ Sueina dobrá nálada byla nakažlivá.

„Tak o tom vím stejně tolik jako ty.“ Harold ji povalil na deku. „Pojď, prospíme se. Jsem docela utahaný a kufry nám tady nikdo neukradne.“

Sue souhlasila a Nelly věděla, že teď se několik hodin nebude nic dít. Musela se vrátit, aby o ni Hanfield neměl starost, protože mu neřekla, kam půjde.

Moc se toho nedověděla. Že za tím vším je muž, který se jmenuje, nebo si nechává říkat Gregori, to věděla už dávno. Jediná nová věc byla zpráva, že dnes nebo zítra tady dojde k setkání.

Nelly se obrátila a chtěla odejít, ale v té chvíli šlápla na suchou větvičku. V okolním tichu to zaznělo jako rána z pistole. Oba lupiči byli okamžitě na nohou a pátravě prohlíželi okolí. Naštěstí ji neviděli.

„Co to bylo?“ zeptal se Harold Parker.

„Nevím. Co teď?“ roztřásla se Sue.

„Ozvalo se to támhle z křoví.“ Harold vypadal, že se tam půjde podívat. „Možná že tam někdo je?“

Vtom Nelly uviděla malé zvířátko, které se zastavilo nedaleko od ní. Byl to králíček. Napadla ji spásná myšlenka. Počkala, až byl králíček přesně mezi ní a těmi dvěma na pláži. Pak divoce zamávala rukama.

Prudký pohyb králíčka vyděsil, a ten se rozběhl proti Haroldu Parkerovi.

„Králík!“ zasmála se Sue. „Tak ty považuješ králíka za nebezpečného nepřítele?“

„No dobrá,“ zavrčel Harold. Pak už bylo ticho.

Na zpáteční cestě byla Nelly velmi opatrná. Teprve když se dostala bezpečně z doslechu, rozběhla se směrem k místu, kam měl přijet Hanfield.

*

Jack přijel až pozdě odpoledne. Už si o Nelly dělal starost a ulehčeně si oddechl, když ji viděl, jak běží po pláži. Pomohla mu ukrýt člun. Pak se vydali na pozorovací stanoviště.

„Všechno je v pořádku,“ zasmál se Jack a poklepal rukou na kufr, který nesl s sebou. „Dalo mi to ale práci, než jsem je přesvědčil. Ti vysoce postavení pánové ze vzdušných sil jsou trochu nechápaví. Ale pomohou nám.“

„Dostal jsi všechno?“ chtěla vědět Nelly.

„Podívej se sama.“ Položil kufr na zem a otevřel ho.

Nellyin pohled zkoumal obsah kufru. Nakonec spokojeně přikývla.

„Tu vysílačku hned vyzkoušíme,“ řekla a vytáhla anténu. Zkušebně si prověřila spojení se základnou námořních sil na ostrově a ujistila se, že na její rozkaz okamžitě vystartuje ze základny letadlo, které je schopné přistát na vodě.

„Proč jsi chtěla zrovna takové letadlo?“ chtěl vědět Hanfield. „Motorový člun nebo helikoptéra by taky stačily.“

„Pokud přijedou lodí a my budeme mít helikoptéru, tak jsme nahraní, a pokud přiletí letadlem a my tady budeme mít loď, tak jsme na tom stejně.“

Vyndala z kufru světelné rakety a tázavě se na Jacka podívala.

„To je v pořádku,“ řekl. „Pokud uvidí ze základny vystřelené světlice, tak letadlo vystartuje, i když ho nebudeme volat vysílačkou.“

Nelly mu pověděla o své výzvědné výpravě, při které byla skoro prozrazena. Pak se oba vrhli na proviant, který Jack naštěstí přivezl s sebou.

„Kdyby támhle za tím křovím neležely na pláži dva kufry s diamanty, tak by to byla docela pěkná dovolená,“ řekl zamyšleně Jack.

„Bereš mi to z úst,“ přikývla Nelly a dívala se na slunce, které se blížilo k horizontu. „Až to tady všechno dokončíme, tak si uděláme malou dovolenou, souhlasíš?“

Jack Hanfield jí odpověděl polibkem, který mu radostně vrátila.

*

Nellyina a Jackova trpělivost byla ale vystavena ještě dlouhé zkoušce. Slunce zapadlo a stále se ještě nic nestalo. Dalekohledem viděli, že Harold a Sue Parkerovi jsou stejně netrpěliví jako oni. Každou chvíli se jeden z nich zvedl a vyhlížel na moře.

„Čekají na nějakou loď, to je jisté,“ řekl Jack Hanfield. „Zdá se, že nám vznášedlo námořního letectva přijde vhod.“

„Proto jsem ho taky chtěla…,“ řekla Nelly. Najednou zmlkla a vytrhla Jackovi dalekohled z ruky.

Hanfield, který ležel natažený vedle Nelly v písku, se zvedl a díval se směrem k moři. Daleko na obzoru se v mdlém měsíčním světle objevil tmavý bod.

„Loď,“ vykřikla vzrušeně Nelly. „Je to pěkně velká motorová jachta. Nevidím žádné plachty.“

„Nech mne podívat!“ Vzal si od ní dalekohled a Nelly zatím pozorovala Sue a Harolda. „Jedou rovnou k pobřeží! To musí být oni!“

Od té chvíle už nepromluvili ani slovo. Oba věděli, co mají dělat.

Rozdělili si rakety, vzali si zbraně a doplnili střelivo.

Jachta se blížila. Parkerovi zcela bezpečně poznali loď, která plula bez pozičních světel. Stáli na pláži a v rukou svírali kufříky.

Nelly zapnula vysílačku a okamžitě se spojila s leteckým námořnictvem.

„Akce se rozjela!“ vysílala. „K pobřeží se blíží neznámá jachta. Letadlo ať ale ještě nestartuje. Pokud bychom zasáhli příliš brzo, byli bychom bez důkazů.“

Zase museli čekat, teď ale šlo o minuty. Konečně se obrysy lodi objevily jasně na vodní ploše. Slyšeli klapot motoru.

Jachta vyhodila kotvu a pohupovala se na vlnách kousek od pobřeží. Na vodní hladinu byl spuštěn člun, který vzápětí vyrazil ke břehu.

Harold a Sue mu běželi naproti. Víc už Nelly a Jack neviděli.

„Ani hnout!“ řekl ledový hlas za jejich zády.

*

Nelly si i přes překvapení a strach zachovala jasnou hlavu. Koutkem oka viděla, že se Jack pohnul.

„Nehýbej se!“ varovala ho.

„To je rozumné,“ řekl ledový hlas. „Při prvním pohybu vás totiž zastřelím!“

Lidé z jachty, kterým velel Gregori, byli tak opatrní, že na ostrov předem poslali jednoho muže, aby se postaral o nerušené předání zboží. Možná že se chtěli pojistit i proti tomu, aby jim Sue a Harold na poslední chvíli něco nevyvedli. Muž byl schovaný v porostu a bedlivě sledoval, co se na ostrově děje. Situace nevypadala vůbec růžově.

„Odhoďte zbraně a pomalu se otočte!“ nařídil jim muž.

Nelly se rozhodla poslechnout, přemýšlet o útoku může až potom. Ale Hanfield jí zkřížil plány. Udělal něco, co by od něho nikdy nečekala.

Prudce se otočil, jeho ruka se vymrštila a revolver dvakrát vystřelil.

V té chvíli taky zazněla dávka z automatické pistole. Nelly vykřikla, protože si byla jista, že to dostane.

Nemohla v první chvíli pochopit, co se stalo, jak to, že je naživu. Vrhla se k zemi.

Nestalo se nic. Nelly se pomalu otočila. Za sebou uviděla muže, který v ruce svíral automatickou pistoli, její hlaveň ale směřovala k zemi. Kolena se mu podlomila a košili na prsou zbarvila rudá krev.

Muž se zhroutil k zemi a pistole mu vypadla z ruky.

Nelly se k němu vrhla. Uviděla jeho nepřítomný pohled. Muž byl mrtev. Chvějící se rukou zvedla pistoli.

Zaslechla sténání. Otočila se a přiklekla na zem k Jackovi.

Hanfield se na ni díval, oči široce otevřené. Po bělavém obličeji mu hrálo měsíční světlo. Rty se mu chvěly. Rukama si tiskl břicho.

Nelly viděla, jak mu mezi prsty prýští krev.

„Jacku,“ zašeptala Nelly. Chtěla něco dělat, ale byla bezmocná. Dostal do břicha plnou dávku z automatické pistole. Nikdo už mu nemohl pomoci.

„Nelly,“ chroptěl Jack. „Šperky…, pospěš si!“

„Nemohu tě tady nechat samotného.“

„…romantik… za měsíčního svitu…“ Obličej měl zkřivený bolestí. „Nelly…, šperky…, šperky!“

Zvedla se. Měl pravdu. Jemu teď tady nemohla pomoci. Teď se musela postarat o odplatu. Musí zajistit šperky. Když už mu nemůže zachránit život, je její povinností dovést celou akci do konce.

Otevřela kufr a kousla se přitom do rtů, aby nebrečela. Vysílačka byla rozbitá. Ale zůstaly jí ještě světlice, těmi však pomoc pro Jacka nepřivolá.

Nelly popadla raketu a namířila ji k noční obloze.

V jasném světle rakety viděla, že Hanfield se konce akce už nedožije.

*

Agentka už nesměla déle váhat.

Akce začala. Noční oblohu osvětlovaly světlice. Na pobřeží to vypadalo jako za denního světla.

Harold a Sue zůstali stát jako zasažení bleskem. Nemohli uvěřit, že by všechno bylo ztraceno.

Kufry ležely na palubě člunu, který ujížděl k jachtě.

Nelly pozvedla pistoli. Zazněla série výstřelů. Střely většinou dopadly do vody.

Člun přidal na rychlosti. Agenti se chtěli co nejrychleji dostat k jachtě.

Nelly znovu nabila pistoli a vystřelila za prchajícím člunem. Z člunu se odštípl kousek dřeva.

Agenti ještě měli co ztratit, ona už ne.

Nelly opět vystřelila. Tentokrát byla úspěšná. Motor člunu ztichl.

Agenti, čtyři muži, vyskákali ze člunu do moře a s kufříky nad hlavou plavali k jachtě. Možná že se jimi chtěli chránit proti výstřelům.

Nad hlavou uslyšela Nelly rachot motoru. Přiletělo letadlo.

Harold a Sue Parkerovi drželi každý v jedné ruce kožený pytlík. Nelly věděla, co je uvnitř – dohromady dva miliony dolarů!

Chtěli utéct, ale dávka z pistole je zastavila. Vrhli se do písku a zůstali ležet. Nelly vystřelila zbývající rakety.

Letadlo nabralo správný kurz.

Sue Parkerová se zvedla a pozorovala, co se děje. Při pokusu o útěk přišla o horní díl plavek, a tak tam teď stála jen s náhrdelníkem kolem krku.

Agenti ještě stále plavali k jachtě. Nelly je musela zastavit. Pohled na munici ji varoval, že musí se střelivem šetřit.

Vysílala za plavci jednu kulku po druhé. Jako odpověď zazněla střelba z jachty. Stříleli opravdu dobře. Nelly musela změnit stanoviště. Napravo a nalevo od ní dopadaly kulky a prorážely listy na keřích.

Vypálila směrem k moři poslední dávku. Pak letadlo přistálo a odřízlo jachtě cestu k volnému moři.

Zatímco mezi jachtou a letadlem vypukla přestřelka, pospíchala Nelly porostem. Slyšela střelbu a výkřiky.

Pak ale všechno přehlušil zvuk motorů. Na pobřeží dosedly dvě helikoptéry, které si přivolala na pomoc posádka vznášedla. K pobřeží se po vodě hnalo několik člunů.

Agenti neměli žádnou šanci. Uznali to a vzdali se.

Zatímco Nelly držela Parkerovy v šachu pistolí na pobřeží, vytáhli vojáci z moře zbývající agenty i poklad v kufřících.

Zajistili osm agentů, jeden byl při akci zraněn. Devátý byl mrtev.

Když se Nelly přesvědčila, že nikdo neuprchl, převzala šperky. Pak se pomalu vrátila do míst, kde ležel mrtvý Jack Hanfield. Chvíli u něj mlčky postála, ale pak se rozběhla ke člunu.

V hotelu se oblékla, vyrovnala účet a pospíchala na letiště.

Po hodině letu dostala spojení s New Yorkem. Mohla Dawtonovi ohlásit úspěšný konec akce.

*

Nelly s Dawtonem pomalu postupovali v dlouhé řadě návštěvníků, kteří si přišli prohlédnout výstavu nejkrásnějších šperků světa.

„Ne nadarmo se říká, že na nich lpí krev,“ řekla tiše Nelly. „Dovedu pochopit, že je někdo může nenávidět.“

„Šperky za to nemohou.“ Tlouštík vzal Nelly za ruku a odvedl ji do dalšího sálu Bartensteinova muzea. „Za vším špatným jsou především lidé, kteří dokáží zkazit každou krásnou věc.“

V muzeu nebylo ani památky po výbuchu, demonstraci, krádeži a požáru. Toho dne ráno byla výstava znovu otevřena.

Do oken narážel déšť a Nelly šla k vitríně, kde na sametových podložkách ležely šperky, které před několika hodinami měla v ruce. Okolo vitríny stálo hodně návštěvníků, protože lidi vždycky přitahuje senzace.

Nelly tiše stála. Před očima měla Havaj, krásnou noc, zářivý měsíc a hvězdy, pak vznášedlo, jachtu a střelbu.

A Jacka Hanfielda, který tam na písku bez pomoci vykrvácel.

„Gregori, velitel skupiny, na jachtě nebyl,“ slyšela jako z velké dálky Dawtonův hlas. „Byla to skupina fanatiků. Jsou zralí spíš pro blázinec než pro vězení. Šperky prý chtěli vrátit tam, kam patří.“

„Všem, komu patřily, přinesly tyhle šperky jen neštěstí, dokonce i zlodějům.“ Nelly se otočila, prošla okolo Dawtona. „Raději odejdu,“ řekla ztěžka. „Už jsem toho viděla dost.“