Bill Jeffers

Agentka Nelly 048. Plavý jed pro černé duše

Muž měl klobouk vražený hluboko do čela. Nenápadně se rozhlédl na všechny strany a pak vešel do telefonní budky. Rušný provoz. Kolem spěchali lidé. Muže v černém obleku si nikdo nevšímal. Natáhl si černé rukavice.

Vytočil číslo. Někdo zvedl sluchátko a ohlásil se. Byl to ženský hlas ochraptělý kouřením.

„Klaplo to?“ zeptal se muž.

„To jsi ty, miláčku?“ V hlase se ozývala potlačovaná vášeň.

„Jo, to jsem já,“ odpověděl chladně. „Tak co je?“

„Už je naměkko. Bennister mi zobe z ruky. Můžete to rozjet.“

„Fajn, postarám se o něj osobně. Doufám, že jsi mu ještě nic neřekla.“

„Jasně žene. Kdy přijdeš, miláčku? Toužím po tobě. Už jsi se neukázal několik týdnů.“

„Později!“ řekl jen, zavěsil a vyšel z budky.

„Jseš tam ještě?“ volala do sluchátka. Když jí nikdo neodpověděl, zavěsila.

Byla úplně nahá. Bezvadně tvarovaná ňadra se jí koketně pohupovala.

Kusy oděvu se válely bez ladu a skladu na Široké francouzské posteli. Blondýnka se před ní zastavila, plná smyslná ústa se jí chvěla. Zářící modré oči připomínaly v tomto okamžiku malá horská plesa.

„Jen počkej!“ zasyčela.

Vztekle sáhla po košili a oblékla si ji. Když se skláněla pro titěrné kalhotky, zarazila se. Hned nato zabořila tvář do dlaní a rozvzlykala se. Po několika vteřinách se uklidnila. Otřela si slzy, prudce se obrátila a přešla do obývacího pokoje. Košili měla rozepnutou a bylo vidět celou krásu ženského těla.

Ta kočka s hedvábnými lesklými vlasy až na ramena si sedla na polštář. Pravou nohu natáhla a levou si přitáhla k prsům. Levou rukou sevřenou v pěst si podepřela hlavu. Za pěkným čelem se honily přeošklivé myšlenky, ale na lesklých svůdnických očích se nedalo nic poznat. Připadala $i celá vyždímaná a myslela jenom na pomstu. Momentálně však nevěděla jak na to. Nazpátek už nemohla. Všechno se až příliš rozběhlo.

Zatímco tak naštvaně přemýšlela, muž v tmavém vešel do malého, dost neútulně zařízeného apartmá. Pozorně se rozhlédl. Nic se tam nezměnilo.

Podvědomě si upravil kravatu a přešel k telefonu. Mohl ji zavolat taky odtud, ale pro jistotu tak neučinil. Byla provdaná za vlivného politika a nedalo se vyloučit, že má odposlouchávaný telefon. Pro jistotu si dával pozor taky na to, aby se ta blond kočka nikdy nedozvěděla jeho pravé jméno.

Vytočil číslo. Ozval se jeden z jeho lidí.

„Bennister je naměkko. Buďte připraveni!“

Ten na druhém konci drátu se zachichotal.

„Pentagon bude ještě litovat, že umístil tajnou laboratoř do obyčejné městské nemocnice.“

„Jenom je nepodceňuj,“ řekl chladně. „Kdybychom neměli tak bezvadnej pramen, tak by jim ten trik vyšel. Kdo by čekal něco takovýho tak daleko od každý vojenský základny? – Až to vyřídíme, tak se o tu holku postarejte!“ nařídil. „Začíná mi dělat starosti.“

„S radostí, šéfe.“

Muž v tmavém zavěsil. Byl moc a moc spokojen.

Ve spleti skleněných trubiček kolovala pestrá mlha. Profesor Spencer se potil. Roztřesenou rukou stáhl Bunsenův hořák a naposledy odečetl hodnoty. Složení substance souhlasilo. Velký experiment se blížil vyvrcholení.

Uvolnil skleněnou zátku na vrcholu. Pot se teď z něho jen řinul. Do otvoru opatrně nasypal látku, které říkal D 3, a zátku rychle vrátil na místo. Chvíli se nedělo nic, pak se rozpoutala řetězová reakce. Ona podivná mlha se nejdřív pomalu, ale pak stále rychleji a rychleji měnila v bílou. Proces se zastavil teprve u baňaté zkumavky, v níž vřela průzračná kapalina.

Spencerovi se na chvíli zastavilo srdce. Vysloveně cítil, jak prchavá substance expanduje. Stalo se to, co se muselo stát. Skleněná zátka se uvolnila, spadla na laboratorní stůl. Vyvalila se bělavá mlha, ve styku se vzduchem se zbarvila dočerna a vytvářela nad stolem hustý mrak. Připomínala miniaturní bouřkové mračno.

„A je to!“ zabručel si profesor Spencer.

„Klobouk dolů!“ řekl jakýsi hlas za jeho zády.

Spencer se prudce otočil. Vyvalil oči. Ale pak už toho muže poznával.

„Kene, řekl jsem naprosto jasně, že chci být u všech experimentů sám.“

Doktor Kenneth Bennister byl jeho asistentem. Přešel Spencerova slova mlčením. Fascinovaně se díval na chemický mrak a přistoupil blíž. Podivný převalující se útvar byl stěží postřehnutelným proudem vzduchu unášen k otevřeným dveřím.

„Jak jste se vlastně dostal dovnitř?“ zeptal se Spencer podezřívavě. „Vždyť jsem za sebou přece zamkl.“

„Tak trošku jsme mu pomohli,“ řekl neznámý muž, který se objevil za Bennisterem. Zašklebil se a ukázal Spencerovi ústí revolveru, který připomínal spíš kanón. Profesor ztuhl jako solný sloup a měl pocit, že ho rdousí jakási ledová ruka. V hlavě měl zmatek. Oč tady jde?

Pomalu zvedl ruce.

„Tak je to správný!“ Neznámý se znovu ušklíbl a vešel do laboratoře. Za ním se do místnosti vmáčklo asi pět dalších chlapů. I oni byli ozbrojeni. Rozmístili se po laboratoři.

„Co – co chcete?“ zakoktal profesor, byl v úzkých.

Mluvčí vetřelců k němu přistoupil. Spencer udělal krok zpět a narazil na laboratorní stůl, Bennister se postavil vedle něj a pozoroval onen podivuhodný mrak.

„Chceme vás!“ řekl gangster hrubě a zastavil se před profesorem.

Spencer usilovně přemýšlel.

„Laboratoř je střežena.“

Gangster se zasmál.

„Nebyl to špatnej nápad rozjet ve sklepě nemocnice svaté Elišky tajnej vojenskej projekt. Nebýt Bennistera, tak jsme na to nikdy nepřišli. Postaral se, aby to šlo všecko jako po másle. Od něho jsme se dozvěděli, že většina zdejších pacientů je zdravá jako ryba a že je to vlastně ostraha.“

Spencer se opovržlivě podíval na svého asistenta.

„Jste lump,“ zasyčel. V očích se mu blýskalo. „Všichni se mi smáli, když jsem vám nedůvěřoval, ale naštěstí se vždycky mohu spolehnout na svůj vnitřní hlas, to nejdůležitější jsem před vámi zatajil.“

Než stačili zareagovat, profesor Spencer se vrhl na svého asistenta a třemi ranami pěstí ho poslal k zemi.

Ze všech stran se na něj sesypali gangsteři. Odervali ho od Bennistera.

Mračno se zatím vzdálilo od stolu. Hlavní gangster se do něj dostal hlavou.

Ostatní jen zírali na to, co se stalo potom. Šéf zoufale zamával rukama. Částečky mraku byly zřejmě elektricky nabity, a proto držely tak pohromadě. Gangster zavrávoral ke dveřím.

Profesor využil přechodného zmatku a popadl bouchačku, kterou gangster upustil.

Vetřelec se u dveří zhroutil, zoufale lapal po dechu, ale mrak mu vnikal do plic. Snažil se z mraku vyprostit, ale mrak se ho držel jako klíště. Nikdo se neodvažoval mu pomoci. Jeho lidé měli strach. Netrvalo dlouho a šéf se jim udusil. Mrak se pomalu rozplýval, jako by ho mrtvé tělo absorbovalo.

Vetřelci si uvědomili, proč sem vlastně vnikli. Profesor stál v rohu laboratoře u svého psacího stolu a vítězoslavně se smál. Tajné podklady, které měl na desce stolu, hořely jasným plamenem.

Chtěli se na něj vrhnout, ale pohrozil jim revolverem.

„Takže jste viděli účinky nového bojového plynu. Nezanechává žádné stopy,“ zachechtal se.

Z revolveru vyšla rána. Kulka nepatřila nikomu z vetřelců, roztříštila jen složitou aparaturu na laboratorním stole. Gangsteři vytáhli zbraně, ale neodvažovali se na profesora vystřelit. Když shořely všechny podklady, začal být pro ně dvojnásob cenný. Nesmělo se mu nic stát, protože Bennister toho tolik nevěděl.

Spencer systematicky rozstřílel celé zařízení. Teprve když revolver výsměšně cvakl naprázdno, gangsteři se na něj vrhli a okamžitě ho přemohli.

Nelly Moorová, jíž v žilách kolovala německá, francouzská a ruská krev, ležela na lehátku na terase svého mondénně zařízeného penthousu. Sem nedoléhal bláznivý ruch newyorských ulic. Slunce zářilo vysoko na polední obloze. Nelly měla na sobě nepatrné bikinky, jejichž ostře žlutá barva pronikavě kontrastovala s opálenou pokožkou.

Málem už usínala, proto si nevšimla muže, který rozhrnul záclony v otevřených dveřích na terasu a díval se na ni. Nehlučně se k ní blížil. Předtím se zul a teď se bosýma nohama dotýkal kamenné podlahy a plížil se tiše jako kočka. Zastavil se u její hlavy.

V té chvíli Nelly otevřela oči.

Tracy Bouhl byl vysoký, štíhlý chlapík s prošedivělými spánky a skoro mladickým obličejem. Zasmál se, sklonil se a políbil Nelly na ústa.

„Snad se moje holčička nepolekala?“ zašeptal něžně. A znovu se políbili.

„Jak ses mi vlastně dostal do bytu?“ zeptala se černovláska a posadila se.

„To se neříká.“ Usmál se a sehrál důvěrný tón: „Vojenské tajemství!“

„Někdy si říkám, jestli náhodou nejsi prohnaný a úspěšný zločinec, a ne státní tajemník na ministerstvu obrany,“ řekla Nelly.

Byl to důležitý člověk. Tak důležitý, že Nelly dostala od Charlese Dawtona za úkol, aby získala jeho důvěru a vytáhla z něho určité informace. Tajná služba měla totiž takové neurčité podezření, že s Tracy Bouhlem to nebude tak docela v pořádku.

Tlusťoch, jak Nelly říkala Charlesů Dawtonovi, připomínal herce Charlese Laughtona, který taky musel vláčet pěkných pár kil. Kryl se jako právní poradce pro velkoprůmysl a horních deset tisíc. Ve skutečnosti patřil mezi nejvlivnější osobnosti USA. Dlouhý čas pracoval jako vlastenec dobrovolně pro CIA. Měl za úkol získávat spolupracovníky ve firmách, společenských skupinách a politických uskupeních, které by mohly být ohroženy pronikáním temných živlů. Když se jeho političtí přátelé v Senátu naštvali nekoordinovaností činnosti FBI, CIA, Pentagonu a ministerstva spravedlnosti, prosadili na jednom tajném zasedání pro Charlese Dawtona speciální práci. Ve zvláštních případech měl koordinovat součinnost FBI, CIA, ministerstva spravedlnosti a Pentagonu.

Nelly Moorová už pro něj delší dobu pracovala jako dobrovolná spolupracovnice a velice schopná.

Bouhl se galantně uklonil.

„Na to si musíte přijít sama, madam.“

Tracy Bouhl si sedl vedle ní a očarovaně se jí díval na ňadra, která málem protrhávala podprsenku. Pohladil je.

„Máš úžasně jemnou pleť. Proč ses něčím nenatřela. To slunce dost pálí.“

„Slunce mi nevadí. Pouze mě laská,“ řekla Nelly a zase se položila.

„Tak jako já,“ zamumlal Tracy Bouhl vzrušeně. Svlékl se ještě v obývacím pokoji a teď měl na sobě jenom slipy. Pravou rukou ji hladil po stehnech. Pomalu stoupal výš a výš přes její bříško až k hornímu dílu plavek. Jemně jí nadzvedl pravý košíček podprsenky. Nelly mu nebránila. Začala dýchat trochu rychleji.

Tracy Bouhl se podíval na velkou prsní bradavku a políbil ji. Nelly ho objala kolem krku. Když chtěl zvednout hlavu, stále ještě ho pevně držela, Nelly měla svůdnické proporce a dovedla jich šikovně využívat.

Dlouho spolupracovala se dvěma partnery: s Olem Erikssonem, kterému říkala „Velkej“, a s Jerrym Armstrongem, „Malým“. Oba hudebníci se spřátelili za vojenské služby v Evropě. V Mnichově se náhodou stali svědky pokusu o únos jednoho exilového politika. Když se agentů zmocnili a chtěli je předat policii, ukázalo se, že jsou to vyslovená esa protistrany. Tím na sebe Ole Eriksson a Jerry Armstrong přitáhli pozornost a byli nasazeni do akce, když se Nelly, s níž se tak trochu znali, zapletla do jednoho případu tajné služby. Byla naverbována jako agentka jedné zahraniční rozvědky a vydírána. To byl začátek jejich budoucí spolupráce: Potom Charles Dawton přišel na to, že by z Nelly mohl udělat luxusní dívku na zavolání, tedy callgirl, a tím ji maskovat.

Tracy Bouhl zapomněl na celý svět. Oči měl jenom pro Nelly. Zvrátila hlavu, zavrtěla jí, až jí létaly vlasy sem a tam.

„Jen si nevykoukej oči!“ smála se mu a v tom smíchu zaznívalo vzrušení.

Roztáhla nohy, lehce se prohnula do luku a ruce si položila na stehna.

Tracy Bouhl se už nedokázal ovládat. Zvedl se a popadl ji. Hlavu měl rozpálenou a ztěžka dýchal. Tentokrát se mu Nelly nevymanila. Přitiskl k sobě její chvějící se tělo, líbal jí ramena, stále výš, jemnou linii šíje až k uchu. Něžně ji kousl do lalůčku.

Nelly tiše zasténala. Pootevřela ústa a olízla si plné rty.

Tracy jí zlíbal tváře, oči, nos, lehce se dotkl plných a smyslných úst. Přisála se k němu jako žíznivá. Tracyho jazyk jí jezdil mezi zuby. Mladá vzrušující žena se mu přitiskla ke stehnu.

„Pojď dovnitř!“ zašeptala.

Pevně ji svíral. Roztřesenými prsty jí rozepnul podprsenku. Nelly ho od sebe lehce odstrčila. Držel konečky podprsenky v prstech. Nelly od něj s úsměvem poodešla. Paže měla nataženy dopředu. Sjela jí ramínka plavek a Tracy Bouhl se jako omámený díval na pevná a bujná ňadra.

Pak podprsenku odhodil. Nelly se otočila a rozběhla se k otevřeným dveřím.

Tracy Bouhl za ní vrávoral jako opilý. V obývacím pokoji se zmateně rozhlížel. Nelly nikde. Pak zaslechl zvuky z koupelny. Svlékl si slipy a šel za těmi zvuky. Nelly stála pod sprchou nahá, jak ji pánbůh stvořil. Přistoupil k ní. Nelly si pouštěla sprchu do úst. Políbil ji. Hladil ji po zádech a na zadečku. Cítil, jak její vzrušení stále roste.

Pak ji popadl, přenesl do ložnice a položil na měkkou postel. Nelly k němu natáhla ruce.

„Pojď!“

Zlíbal ji na rozpálenou, ještě vlhkou pleť. Nelly ho k sobě vášnivě přitáhla. Jako by jím projel elektrický proud… A pak už byli oba někde úplně jinde a zapomněli na všechno kolem sebe.

Najednou zazvonil telefon. Nepříliš hlasitě, ale i tak prořízl atmosféru ložnice jako nůž. Nelly se zvedla a sáhla po sluchátku.

„Dva tisíce!“ ohlásila se. Bylo to její telefonní číslo – jež nebylo v žádném seznamu. Navenek byla jen luxusní callgirl. Její číslo, jež se mezi horními deseti tisíci předávalo jen šeptem a pouze mezi nejlepšími přáteli, mělo totiž vysoký kurs.

„Jsi sama?“ ozvalo se tiše. Ten hlas se dal snadno identifikovat. Charles Dawton.

„Ne, drahoušku. Pilně pracuju. Musíme to odložit, zlato. Na slyšenou.“

Chtěla položit sluchátko, ale Dawton zaburácel: „Počkej, Nelly!“

Ušklíbla se. Tracy ji přitahoval za boky.

„Tak co je?“

„Lituju, Nelly, ale spěchá to.“

„Tak to jsem teda zvědavá, miláčku. U mě to spěchá vždycky.“

„Miláčku!“ Dawton to slovo protáhl. „Co to má znamenat?“

„Jen klídek, Charlie!“

Nelly se svíjela pod Tracyho laskáním.

„Musíš hned přijet, Nelly. Slyšíš?“

„Tak fajn, já přijedu, jak jen to půjde,“ řekla a zavěsila.

Tracyho ruce jako by byly současně všude. Byl jako omámený a myslel pouze na to, jak splynout s tímto tělem. Strhl Nelly na sebe a objal ji, jako by ji už nikdy nechtěl pustit. Líbal ji po ňadrech. Nevnímali už vůbec nic.

Uplynuly minuty nebo hodiny?

Tracy Bouhl slastně vzdychal a Nelly se zavřenýma očima zatím dumala nad tím, co mohlo jinak tak klidného Dawtona vyvést z míry. Takže má za ním zajet co nejdříve. Proč? Podívala se potají na Tracyho. Hned to asi nepůjde. Vzbudilo by to jeho podezření. Musí si myslet, že to byl nějaký zákazník. Nemůže ho jen tak vyrazit. I jeho dostala od Dawtona za úkol. Kdyby teď dostal podezření, tak je všechna práce vniveč.

Šimrala ho mezi chlupy na prsou. Spokojeně se usmál. „Bylo to krásné jako vždycky,“ zašeptal. „Jsi jednička. Ani nevím, co bych si počal, kdybych neměl tvoje číslo. Ten, co mi ho dal, je skutečně přítel nad přítele…“

A koupil si ho Dawton, pomyslela si Nelly ironicky.

„Kdy zase přijdeš?“ zeptala se a něžně ho políbila.

Tracy najednou vyskočil.

„No jo, máš pravdu, už jsem měl být dávno pryč.“

Nemohl najít hodinky.

„Hergot, teď už mám skutečně co dělat.“

Nelly se na něj zamyšleně dívala. To bych ráda věděla, jak se mi dostal do bytu. Klíče nemá. Když on to dokáže bez nich, tak to svedou i jiní. To se mi vůbec nelíbí.

Tento problém však odložila na pozdější dobu. Teď se musela zbavit Bouhla. Státní tajemník zřejmě opravdu dost spěchal. Ještě jednou ji k sobě přivinul, něžně ji políbil a spěchal k výtahu. Ještě než se za ním zavřel, toužebně se podíval na svůdné Nellyino tělo.

Jakmile zmizel, dala se Nelly do díla. Upravila se, rychle se oblékla a hurá do výtahu.

Čekal na ni Charles Dawton. A to znamenalo návrat do tvrdé reality.

Pracovna Charlese Dawtona byla bez oken a jen skrovně vybavena nábytkem. Nelly jako obyčejně zabloudila pohledem k ocelovým dveřím. Tušila, co za nimi může být: složitý technický aparát, který Tlusťocha propojoval s tajnými službami, Pentagonem a tak dál. Nelly zajímalo jen to, že Dawton byl pro ni kdykoli dosažitelný a že jí mohl kdykoli bleskově dodat informace z kartotéky zločinců. Charles Dawton se usmál.

„Je vám pětadvacet a jste den ze dne krásnější,“ polichotil jí. „Jak to děláte?“

„Není slušné se na něco takového ptát,“ odpověděla mu a usmála se. „Dobře vychovaní muži navíc nevytrubují věk dámy.“

Dawton najednou zvážněl a olízl si rty.

„To sedělo!“ odkašlal si. „Takže k věci, Nelly. Byl unesen jeden z našich nejlepších vědců. Je to chemik a jmenuje se Edward Spencer. Pracoval na přísně tajném projektu Pentagonu a je záhadou, jak na něj únosci přišli. Jeho laboratoř se skrývala v nemocnici svaté Elišky.“

Nelly vykulila oči.

„Jakže prosím?“

Dawton přikývl.

„Slyšela jste dobře. Chtěli, aby to bylo co nejméně nápadné. Kdo by hledal nějaký vojenský projekt v obyčejným špitálu. Nemocnice byla samozřejmě pod nenápadnou ostrahou. Jenže někde musela být skulina. Ale protivník si věděl rady. Klimatizací tam vpustili plyn a vyřadili tak skoro všechny agenty. Spencerova asistenta doktora Kena Bennistera zmlátili. Profesorovi se ještě před únosem podařilo zničit nejen všechny podklady, ale i veškeré vybavení laboratoře. To bylo od něj sice krásné, ale teď nevíme ani my, jak daleko byl s výzkumem.“

„Na čem pracoval?“

Dawton k jejímu překvapení jen pokrčil rameny.

„To se budete muset zeptat jeho. Měli o jeho práci jen mlhavou představu.

V laboratoři našli jednoho gangstera. Nikdo ho nezná. Udusil se! To nasvědčuje tomu, že Spencer byl se svou prací u konce. Takže patrně pracoval na nějaké chemické sloučenině, která je těkavá, dá se použít koncentrovaně a cíleně a nezanechává stopy. Bennister toho kupodivu taky moc neví. Profesor je tajnůstkář a Bennister mu to ustavičně vyčítal. Už kolikrát chtěl od projektu odejít, ale nepustili ho, protože šlo, jak jsem už říkal, o tajnou věc.“

„Je nějaké podezření?“

„Za prvé Bennister. Celou dobu byl sledován, jak je zvykem, ale pro tajné služby z toho nic nebylo.“ Dawton se lišácky usmál.

Nelly začínala něco tušit.

„S kým udržoval kontakt?“

„Kromě několika známých a příbuzných, kteří nepřipadají v úvahu, že by přenášeli informace, a tudíž jsou neškodní, tak jenom s jednou určitou osobou.“

„Tak už mě nenapínejte!“

„S Dianou Bouhlovou.“

„Snad ne s ženou Tracyho Bouhla?“

„Přesně s tou!“

Nelly měla na chvíli nepřítomný pohled, hlavou se jí honily myšlenky. Pak přišla otázka, na kterou Dawton čekal:

„Jaký by měla motiv?“

Nelly myslela na to, že měla za úkol vetřít se do Tracyho důvěry. To se jí podařilo. Vycítila, že s Tracyho manželstvím nebude něco v pořádku. Zatím to byla výhoda, která Nelly nesmírně usnadnila práci. Teď se však ukázalo, že Tracy Bouhl je v podstatě neškodný. Takže on nebyl tím slabým článkem. Na druhou stranu – jestliže, manželství nefungovalo, jak se pak Diana Bouhlová mohla od Tracyho všechno dozvědět a vytáhnout z něho i informaci o tajném projektu? Nelly to všechno převedla na jednoho jmenovatele.

Jaký měla motiv?

„Vzali se asi před pěti lety,“ vysvětloval Tlusťoch. „Tenkrát dělal Bouhl ještě v průmyslu. Byl manažerem v koncernu svého otce, který ho nutil do svatby s Dianou Hollisterovou, což mělo zvýhodnit fúzi s Hollisterovým koncernem. Tracy udělal papínkovi škrt přes rozpočet, protože po sňatku se rozhodl pro místo státního tajemníka. Rozvod ale nepřicházel v úvahu, protože se bál o politickou kariéru.“

Nelly teď ledacos pochopila. Zatím s Tracym o těchto problémech nemluvila. Až nazraje čas, vyrukuje s nimi sám. Kdyby na něj naléhala, tak všechno zkazí. Nelly se nelíbilo, že jí Dawton vysvětlil pozadí teprve teď, zřejmě to ale mělo smysl, musela sbalit Tracyho bez jakýchkoli informací, které by ji mohly ovlivnit.

„Ti dva si vůbec nerozumějí,“ pokračoval Dawton, „i když je Diana neobyčejně krásná žena.“

„Jenom zbytečně mluvíme,“ skočila mu Nelly do řeči. „O motivu není tedy nic známo. Mám Tracyho prohmatat. Kdo se stará o Dianu?“

Dawton se zašklebil.

„Jeden starý známý. No, spíš dva.“

Otevřely se dveře.

Vešel vysoký modrooký muž atletické postavy. Taky se šklebil. Za ním se do místnosti vedral malý, obtloustlý mužík a jeho škleb měl v sobě cosi melancholického.

„Ole Eriksson a Jerry Armstrong!“ vykřikla Nelly překvapeně.

„To víš,“ řekl Ole, „jsme na turné a náhodou jedeme kolem. A tak jsme si mysleli, že ti trošku píchnem, když nás pan Dawton tak zdvořile požádal.“

„To si umím představit,“ řekla Nelly a s předstíranou zlobou se podívala na Tlusťocha. Pak se ledy prolomily. Rozesmáli se a přivítali jako staří přátelé.

Hned nato se pustili do válečného plánu. Ole a Jerry měli Nelly ze všech sil podporovat, ale hlavní práce zůstala na ní.

Za dva dny přišel Tracy Bouhl znovu. Byl celý proměněný. Těkal pohledem z místa na místo a tvářil se ustaraně.

Nelly ho očekávala v salónu. Vzala si rafinovanou večerní róbu. Průhledné nabírané rukávy, jinak jenom jakási síťovina, která byla na prsou a nad stehny podložena neprůhledným materiálem. Rozvalovala se na polštářích – hotová pastva pro mužské oči. A k tomu všemu svůdný, ale nevtíravý francouzský parfém.

Jenže Tracy nebyl jaksi v náladě. Krátce se na ni podíval a znovu začal těkat. Jako by byl nervózní.

Nelly si toho všimla a vstala. Šla k němu, pohupovala boky a špulila rty.

„Copak se stalo mému miláčkovi?“ Tracy si přejel rukou po čele. Potil se.

„Nic,“ vzdychl si a svalil se do křesla.

Chvíli se díval na své vlhké dlaně a pak do nich zabořil tvář.

Nelly teď poprvé a bezpečně poznala, že má před sebou slabocha. Stalo se něco, s čím nepočítal, a za chviličku se sesype. Nelly z něj bylo nanic, ale nedávala na sobě nic znát.

Opatrně si sedla na opěradlo křesla a hladila Tracyho po hlavě. Uklidnil se.

„Tak co je?“ zašeptala a lehce ho kousala do lalůčku.

Podíval se na ni. „Nevím, co bych si bez tebe počal, Nelly. Ty mi dodáváš odvahu.“

Tiše se zasmála a objala ho.

„Je to skutečně tak zlé?“ Mluvila s ním jako s chlapečkem, který dostal špatnou známku a potřeboval mateřskou útěchu. Na Tracyho Bouhla to fungovalo. Nelly zvolila přesně ten správný tón.

Tracy ji hladil po tváři. Měl pohled raněné laně. Něco chtěl říct, jenže Nelly se naklonila a zavřela mu ústa polibkem. Na chvíli zapomněl na své obavy a vzplála v něm vášeň. Ale jenom na chvíli. Pak vstal a začal neklidně přecházet.

„Já nevím, co se to se mnou děje.“ Najednou se zastavil a vyhledával její pohled. „Prosím tě, nesmíš se mi smát, ale mám pocit, že mě někdo pronásleduje,“ vyšlo z něj.

Nelly potlačila zděšení. Co se, stalo? Že by druhá strana dostala podezření?

Nedala na sobě nic znát a poslouchala:

„Když jsem jel předevčírem od tebe, sledoval mě nějaký vůz. Řidič to sice dělal šikovně, ale nějak jsem si ho přece jen všiml. Snad proto, že stále počítám s tím, že by mě žena mohla dát sledovat. Ať je to, jak je to, když jsem se vrátil domů, tak se Diana chovala dost divně. Stále byla myšlenkami někde jinde, na nic se nemohla soustředit. Chvílemi jsem měl dojem, jako by se něčeho bála, ale asi jsem se mýlil.“ Sevřel ruce v pěst, zase je rozevřel. Zatvářil se úpěnlivě. „Diana mi na to určitě přišla. Co mám dělat? Nelly, musíš všechno popřít!“

„Jasně,“ řekla agentka trochu nepřítomně. Cosi v ní zvonilo na poplach. Tracyho žena má strach a Tracy je sledován? Najednou si vzpomněla, jak se k ní dostal bez klíčů. Že by ji odhalili?

Chvíli nad tím uvažovala, ale pak usoudila, že je to bezpředmětné. Ne, v tom musí být něco jiného.

Znovu se opanovala. Posadila se na polštáře. Síťovina trochu sklouzla a poodhalila se jí ňadra. Nelly natáhla ruce a vábivě zašeptala: „Pojď!“

Tracymu se moc nechtělo, ale přece jen k ní šel. Svářil se v něm chtíč se strachem.

Nelly se na polštářích protahovala a večerní šaty se jí stále víc vysouvaly.

Tracymu bylo najednou nesnesitelné vedro. Uvolnil si kravatu a rozepnul si knoflíček u košile. Když došel k ženě, která chtěla patřit jenom jemu, klesl na kolena a začal ji líbat. Vzrušením zavzdychal. Strhl si sako a odhodil ho do kouta. A v mžiku se zbavil i všeho ostatního.

Nelly ho pozorně sledovala. Tentokrát vše jenom předstírala. Uvnitř byla studená. Měla s Tracym přesný plán a nesměla ztrácet čas.

Když se k ní naklonil, vypnula se do luku. S předstíranou vášní ho políbila a pak vstala. Zastavila se dva kroky od něho a začala kroužit boky, nejdřív pomalu, potom stále rychleji. Zvrátila hlavu dozadu a oběma rukama si zajela do havraních vlasů.

Tracy vydával hrdelní zvuky, celý se roztřásl a prsty se zaťal do polštáře.

A Nelly pokračovala. Vyklouzla z rukávů. Na zádech měla hluboký výstřih. Šaty jí najednou klesly ke kroužícím bokům. Když se Tracy podíval na ta úžasná ňadra, jenom vzdychl: „Nelly, pojď už!“

Ale Nelly nereagovala. Pedantsky vyklouzla z šatů a elegantně si stáhla kalhotky. Teď byla úplně nahá. Její bezvadné tělo se znovu roztančilo. Upřeně se dívala Tracymu do očí.

Zdálo se, jako by mu oči vylézaly z důlků. Chtěl vstát, ale zřejmě ho opustily všechny síly. Klesl zpět. Měl zvláštně prázdný pohled. Stále byl ještě vzrušený, ale zmocňovala se ho už jakási podivná apatie.

Nelly se zastavila. Nespouštěla z něho oči, přistoupila k němu a strčila do něj. Nereagoval.

„Konečně!“ řekla si, pak si z koupelny přinesla ručník a utřela si pot. Odolala pokušení postavit se na pár minut pod osvěžující sprchu. Na to teď nebyl čas. Musela jednat rychle. Měla takový nejasný pocit, že jde o každou minutu.

Vzala telefon a vytočila číslo. Ohlásil se Charles Dawton.

„Zhypnotizovala jsem ho,“ spustila bez úvodu. „Nebylo to nic lehkého. Naštěstí silně reaguje na erotické podněty.“ Přejela si ručníkem přes prsa a přes stehna. „A dál?“

„Tracy Bouhl je podle mě hypnoticky zablokovaný.“

„Cože?“

„Tím by se vysvětlovalo všechno. Muselo se to nějak podařit jeho ženě. Pak asi stačí, aby řekla určité heslo, a Bouhl vyžvaní všechny tajnosti Pentagonu.“

„To je neuvěřitelné! Jste si tím jista?“

„Tracy je labilní typ. V zaměstnání vyrovnává nedostatek talentu přehnanou pílí a nedostatek páteře ješitností. Je vítaným objektem i pro nezkušeného hypnotizéra, jinak by to normálními prostředky nebylo vůbec možné.“ Nelly informovala Dawtona i o tom, že se Tracy cítí pronásledován a jeho žena má z něčeho strach. „Zřejmě si už uvědomili, že Bouhl vzbudil pozornost, a přestanou ho používat jako informační zdroj. Tím přestane být zajímavá i jeho žena,“ uzavřela Nelly. V té chvíli ji polilo horko. Teď už věděla, proč někdo poupravil zámek ve výtahu, který nevítaným hostům zamezoval v přístupu do jejího bytu…

Nestačila domyslet, protože se najednou stalo několik věcí současně:

„Stačila jste toho Bouhla už zmáčknout?“ zeptal se Charles Dawton.

Tracy se probral a tiše zasténal. Pak znovu ztratil vědomí.

„To je ale zajímavý,“ řekl kdosi za Nelly.

Vyděšeně se otočila. Ve dveřích stál nějaký vazoun a v ruce měl revolver. Ukazováček už mačkal spoušť. Najednou se rozhodl jinak. Levou rukou sahal do kabelky pro dámský revolver a Nelly zatím hledala zoufale nějaké řešení. Ruka s telefonním sluchátkem jí klesla k boku. V mikrofonu cosi kvákalo. Byl to Dawtonův zoufalý hlas. Domáhal se, aby mu řekla, co se děje.

Vazoun si bleskově prohodil zbraně.

Výstřel z malého revolveru práskl jako rána bičem.

Ole Eriksson a Jerry Armstrong se pravidelně střídali ve hlídání vily Bouhlových. Byla to nuda. Tlusťoch z toho úmyslně vynechal tajnou službu. Od Oleho a Jerryho si sliboval větší efektivitu práce.

Teď byl na řadě Ole. Seděl v pronajatém voze, ve stříbrně šedém jaguáru, a snažil se začíst do New York Times, které měl rozloženy na volantu. Když zjistil, že čte a nevnímá, vzdal to a noviny odložil.

Cítil jakýsi neklid, jako by se blížilo nějaké nebezpečí.

Opatrně se rozhlédl. Bouhlova vila byla v jedné prominentní čtvrti na předměstí New Yorku. Kolem se rozkládaly samé parky. Za vilou byl velký zastřešený bazén, který před zvědavými zraky chránila zábrana, jež se dala zřejmě celá zapustit do země nebo naopak vytáhnout až ke střeše.

Ale to Oleho nevzrušovalo. Zaparkoval asi o sto metrů dál v aleji. Zrovna kolem něj projížděla hlemýždím tempem stařičká fordka.

Ole se skrčil. Ale ti čtyři chlápci ve fordce se zajímali o vilu, na jaguára ani nepohlédli.

Až dosud byl tady klid. Ole vypozoroval, že Diana Bouhlová dala služebnictvu volno. Ta úžasně krásná blondýnka byla doma sama. Před půl hodinou se ukázala u domovních dveří a něco nebo někoho vyhlížela. Tenkrát Oleho nic nenapadlo, ale teď dostal podezření.

Fordka projela kolem. Jestliže si Ole myslel, že zastaví u širokého vjezdu, pak se náramně mýlil. Řidič najednou přidal plyn a ujel.

Ole se podíval na obzor, který se už začal zbarvovat dorůžova. Brzy zapadne slunce.

Co to má znamenat? Že by je něco vyrušilo?

Ole se rozhodl a vystoupil. Tiše za sebou zavřel dvířka. Mohl se skrýt za stromy a využil toho. Pak prošel kolem pozemku proti Bouhlově vile. V několika oknech vily, která nebyla o nic menší než ta Bouhlova, se rozsvítilo.

Ole Eriksson opatrně pokračoval dál. Stmívalo se. Na chvíli zaváhal. Pak klidně přešel ulici. Musel se ovládat, aby neběžel. Chtěl působit nenápadně.

Konečně byl na druhé straně. Železný plot byl zarostlý keři. Ole se podíval na vilu. I tam se už svítilo, ale pouze v jediném okně.

A pak znovu spatřil tu předpotopní fordku.

Bouhlův pozemek sahal až k souběžné ulici. Výhled zakrývaly keře a vysoké stromy. Ale i tak Ole viděl kousek té rachotiny. Parkovala na výhodném místě. Z domu ji určitě nebylo vidět.

Najednou se ukázaly čtyři stíny a plížily se k domu.

Ole se skrčil, aby ho nespatřili. Měl tady konečně dávat jenom pozor. Podíval se na hodinky. Jerry ho vystřídá až za dvě hodiny. Rozhodl se, že vnikne na pozemek Bouhlových. Nebylo to sice zrovna legální, ale situace ho k tomu nutila. Došel k bráně. Ti čtyři chlapi se mu někam ztratili. Asi byli za domem. Přelezl bránu a vydal se k domovním dveřím. V tom okamžiku se v nich objevila Diana Bouhlová.

„Co to má znamenat?“ vykřikla. „Zmizte, nebo zavolám policii!“

Ole by si nejradši pár vrazil. Připadal si jako kluk, který si chtěl zahrát na dobrodružství. Ztuhl. Co teď? Přistihla ho. Aby ještě dál hlídal dům, bylo už naprosto bezpředmětné.

Jenže byli tu ještě ti čtyři, co se k domu plížili zezadu. Co mají v úmyslu? Ví o nich Diana?

Ole se rozhodl a zamířil ke krásné plavovlásce.

V tváři se jí objevil rozhodný výraz. Oči se jí zablýskaly a najednou držela pistoli.

„Řekla jsem vám, že máte zmizet, jinak se něco stane. Tady nemáte co dělat.“

Ole se pobaveně zasmál. Ve skutečnosti se ale vůbec necítil ve své kůži. Šel dál proti pistoli. Hlaveň mu mířila přímo na břicho. Kolem žaludku se mu rozhostil takový zvláštní pocit. Pár kroků před plavovláskou se zastavil.

„Takže vy mě považujete asi za lupiče,“ konstatoval zděšeně.

Diana Bouhlová ho přejela pohledem. Vypadala nerozhodně. Teď nevěděla, co si má o něm myslet.

„Jestliže já jsem lupič, pak co jsou ti čtyři pánové, co se vám teď plíží do vily?“

Znejistěla. Ustoupila do domu a ukázala mu, aby šel za ní.

„Ruce vzhůru!“ ozvalo se v tom okamžiku.

Ole koutkem oka poznal jednoho z těch čtyř mužů a rozběhl se. Zbraň tiše vystřelila. Má tlumič, pomyslel si Ole a kulka mu zvířila prach u nohou. Pak už byl Švéd v domě. Odstrčil Dianu a zabouchl dveře.

„Rychle! Viděl jsem jenom jednoho. Ostatní jsou už určitě uvnitř. Chtěli nás obklíčit.“

Popadl tu hříšně krásnou ženu, otevřel první dveře a strčil ji do nich.

„Kdo – kdo vlastně jste?“ zeptala se Diana zmateně.

„Později!“ vyhnul se Ole odpovědi a vytáhl z podpaždí revolver. Za přivřenými dveřmi napjatě poslouchal, co se děje na chodbě.

Diana chtěla ještě něco říct, ale posunkem ji zarazil.

Zaslechl na chodbě jakýsi pohyb. Ole se potichu stáhl zpět a stoupl si za dveře. Kývl na Dianu, aby přešla k němu. Váhavě uposlechla. Byla z toho všeho jelen.

Najednou se dveře rozletěly. Do místnosti vpadl jakýsi chlap s revolverem v ruce. Rozhlížel se.

Ole kopl do dveří. Chlap zařval bolestí, ale hned se vzpamatoval a prudce se otočil. Vtom ho však Ole srazil pěstí, sehnul se pro jeho zbraň a zastrčil si ji za kalhoty.

Diana byla úplně vyjevená. Ukázala na ležícího muže.

„Toho já přece znám,“ řekla chvějícím se hlasem.

Ole jen přikývl. Očekával to a bylo mu jasné, že Diana Bouhlová jako informátorka dohrála. Chtěli se jí zbavit. Ale proč dala volno veškerému personálu a vystavila se tak smrtelnému nebezpečí? To si zjistí později.

Ole to už v místnosti nemohl vydržet. Cítil se jako tygr v pasti. Chytil blondýnu za ruku a vytáhl ji na chodbu.

Tam nikdo. Vlevo bylo široké schodiště. Oleho překvapilo, že zde není hala, jak tomu bývá zvykem. Ukázal na dveře na konci chodby.

„Kam vedou?“

„Do haly. Tohle je jakási předbudova. Tady bydlí personál.“

Na další vysvětlování Ole nečekal. Vykročil. V domě bylo podezřelé ticho. Že by ti lumpové už zmizeli? Na to se Ole nechtěl spoléhat. Přece se ti tři na svého kumpána nevykašlali. A navíc ještě nesplnili svůj úkol.

Ole chtěl rozrazit dveře do haly. Diana ho křečovitě sevřela za loket. „Pozor!“ upozornila ho. Ale bylo už skoro pozdě.

Ole se prudce otočil a spatřil pod schodištěm jakýsi stín. Seshora se na něj řítil další chlap.

Ole neváhal ani zlomek vteřiny. Odstrčil Dianu a uskočil.

Skoro současně zarachotily tři výstřely. Dva patřily jemu a Dianě, třetí vyštěkl z Oleho zbraně. Ten jediný zasáhl. Chlap se skládal k zemi jako ve zpomaleném filmu. O zem třískla pistole.

Dveře do haly byly pootevřené. Odtamtud přišel jeden výstřel. Ole se přikrčil, stiskl spoušť. Ozval se tlumený výkřik. Vtom se na něj vyřítil další gangster. Ole vykopl a odrazil mu ruku s pistolí. Kulka minula cíl. Druhou šanci už gangster nedostal. Výstřel z Oleho revolveru udělal konec jeho neslavnému životu.

Ole nenáviděl násilí, ale tady nešlo o nějaké světonázory, nýbrž o holou existenci. Na nějaké skrupule nebyl čas.

Gangster, který na Oleho vyrazil z haly, byl pouze raněn. Olemu cosi hvízdlo kolem uší. Švéd sebou praštil na zem a vystřelil. Gangster se zřítil k zemi.

Někdo zaječel – Diana. Ole se na ni podíval. Roztřesenou rukou ukazovala na gangstera, o němž si Ole myslel, že je už vyřízený. Chlap se k nim vrávoravě blížil se zbraní v ruce. Než Ole stačil vystřelit, chlap se zlomil v kolenou a padl mrtev k zemi.

Ole sotva popadal dechu. Opřel se rozpáleným čelem o zeď, ramena mu poklesla, nebyl teď schopen ani zvednout ruku.

Najednou se mu do týla zavrtal jakýsi tvrdý a chladný předmět.

„Ani hnout!“ zasyčela Diana Bouhlová. Ten hlas rozhodně nezněl nijak eroticky.

Olemu Erikssonovi bylo přese všechno do smíchu.

“Kdo jste?“ zeptala se nejistě.

„Třeba příte.“

Diana stáhla ruku s pistolí.

„Otočte se!“ poručila mu.

Ole se s úsměvem otočil, opřel se o stěnu, pomalu sjel po ní zády do sedu a natáhl nohy. Udělal si pohodlíčko.

„Teď si snad můžu trošku vorazit,“ zažertoval.

Diana úplně zapomněla na opatrnost, sklonila pistoli, jenže Ole držel svou zbraň stále ještě v ruce. Bleskově na Dianu namířil a z tváře se mu ztratil úsměv.

„Jste jenom amatérka, paní Bouhlová,“ řekl ledovým hlasem.

Upustila pistoli, zabořila si tvář do dlaní a s pláčem padla na kolena. Nervové vypětí posledních minut bylo na ni zřejmě příliš.

Ole vstal a nerozhodně nad ní stál. Rozpačitě ji pohladil po dlouhých vlasech. Plakala, až srdce usedalo. Sklonil se k ní, vzal ji za ramena a pomohl jí na nohy. Přitiskla hlavu na jeho širokou hruď.

Ole cítil měkký a pružný tlak Dianiných ňader a uznale se ušklíbl. Ta by stála za hřích, pomyslel si, ale hned si uvědomil, že se to právě teď jaksi nehodí, a začal myslet na jiné věci.

Momentálně ho nejvíce zajímalo pozadí nedávných událostí. A to mu mohla vysvětlit pouze Diana Bouhlová. A to netušil, co se zatím děje v Nellyině bytě.

Smrtelně zasažený Tracy Bouhl padl k zemi. Nelly se zděšeně podívala na gangstera, který teď zamířil na ni.

„A teď seš na řadě ty, děvenko,“ zasyčel. „Dlouho jsme si mysleli, že jsi jenom obyčejná štětka. Ale mýlili jsme se.“ Nelly chtěla položit sluchátko.

„To bych na tvým místě nedělal!“ Gangster lehce pohnul malým revolverem. „Hezky se zvedni a vodprejskni vod toho telefonu.“

Nelly nezbylo nic jiného než uposlechnout. V sluchátku teď bylo naprosté ticho. Dawton musel výstřel slyšet. Zřejmě napjatě naslouchal, co se bude dít dál.

Nijak se nestyděla za svou nahotu. Spíš naopak. Pohybovala se pružně jako kočka a vystavovala na odiv své půvaby. Provokativně se pomalu otočila.

Gangster došel k telefonu a sahal po sluchátku. Ale nepodařilo se mu to.

V obličeji byl bledý jako stěna. Horní ret mu poškubával. Pohledem hltal to úžasné nahé tělo. Zdálo se, jako by na okamžik zapomněl, co chtěl vlastně udělat. Ruka se zbraní mu trochu poklesla.

A to byla šance, na kterou Nelly čekala. To úžasné tělo se najednou napjalo. Ukázalo se, že je nejen nádherné, ale že v sobě skrývá i jiné přednosti. Jediným pohybem se přenesla za gauč.

Zabiják nestačil okamžitě reagovat, a tak Nelly měla dost času, aby se stačila doplazit ke dveřím do ložnice.

Teprve teď se gangster vzpamatoval. Vztekle zaryčel, vyrazil, přeskočil Bouhlovu mrtvolu. Nelly zmizela v ložnici. Bez váhání se tam vřítil za ní.

Najednou měl pocit, že strčil hlavu do gilotiny. Na nějaký čas to byl zřejmě i jeho poslední pocit. K poznání, že Nelly poněkud podcenil, už nestačil dospět. Svalil se na zem jako žok.

Nelly ho srazila jediným úderem karate. Rychle na sebe hodila lehké šaty a utíkala k telefonu.

„Jste tam ještě, pane Dawtone?“ zeptala se klidně.

Tlusťoch jenom s hvízdnutím vypustil zadržovaný dech.

„Vy jste ještě naživu, Nelly!“ vypravil ze sebe. Pak si patrně připadal jako blbec, protože se netrpělivě zeptal: „Co se stalo?“

Nelly ho informovala.

„Z toho tedy vyplývá, že nešli přímo po mně,“ uzavřela. „Přesto by mě zajímalo, co to všechno mělo znamenat.“

Znovu si všechno promítla před očima. Gangster prohodil zbraně, teprve pak zastřelil Bouhla. Proč?

Podívala se na bezvědomého násilníka. Měl rukavice. Nelly se rozbřesklo.

„Pane Dawtone, kdo teď sleduje Bouhlovu vilu?“

„Eriksson,“ odpověděl Tlusťoch překvapeně.

„Něco se tam zřejmě taky stalo.“

„Proč myslíte?“ Dawton se divil stále víc.

„Už se na nic, prosím vás, neptejte. Musíte okamžitě jednat!“

Nečekala na jeho odpověď a okamžitě zavěsila.

Zamyšleně přistoupila k zneškodněnému gangsterovi. Každou chvíli se musí probrat.

Vzala si malý revolver a druhou zbraň odhodila na druhý konec místnosti, aby byla z dosahu gangsterovy ruky.

Zločinec začínal projevovat známky života. S tupým výrazem v tváři se nadzvedl. Když spatřil Nelly, trhl sebou, jako by ho někdo praštil bičem. Najednou si uvědomil, co se stalo. S vyvalenýma očima zíral na krásné ženské tělo a uznale mlaskl.

„Ty seš ale kus, všechna čest,“ zabručel.

Nelly ho odměnila mlaskavým políčkem.

„Chovej se trochu uctivěji, ano? Patrně si neuvědomuješ, v jaké jsi situaci.“

„Ale uvědomuju,“ bručel dál a nestydatě si ji prohlížel, „jenže mi to nebrání v tom, abych se nekochal krásnou vyhlídkou.“

Nelly byla trošku zmatena. Najednou v ní začalo cosi vyzvánět na poplach.

Dřepla si před gangstera a namířila na něj revolver. Z této pozice se hned vymrštila a předvedla nádherné salto vzad, a když zmizela za gaučem, ozvaly se dva výstřely následující rychle za sebou.

Gangster se rychle plazil pryč. Ode dveří se ozval tlumený výkřik.

Nelly neváhala ani vteřinu. Hned ji mělo napadnout, že ten chlap není sám. Kumpán na něj zřejmě čekal, pak dostal podezření a rozhodl se, že se podívá, co se děje. Musel se objevit ve dveřích zrovna v tom okamžiku, kdy se jeho komplic probíral. Kdyby ten u dveří byl okamžitě vystřelil, bylo by všechno dopadlo úplně jinak. Jenže i on ji podcenil.

Nelly se dostala na kraj gauče. Zvedla ruku a revolver zaštěkal. O nějakém míření tady nemohlo být ani řeči, ale o to ani nešlo. Pak se hned odplazila k druhému konci gauče. Gangsterova pozornost byla pochopitelně upoutána stále ještě na místo, odkud vyšly výstřely. Teď chtěla Nelly vyskočit.

„Bacha!“ zařval v té chvíli gangster z ložnice.

Jenže Nelly už nemohla déle váhat. Musela využít protivníkovy momentální nejistoty.

První kulka ho těsně minula. Ale než stačil vystřelit, Nelly ho dostala. Zhroutil se s chRoptěním k zemi.

Nelly se o něj už dál nestarala. Vběhla do ložnice. Druhý gangster zalezl pod postel. Teď už ho Nellyiny půvaby tolik nezajímaly. Pohrozila mu revolverem. Vylezl a skučel o milost. Nelly ho nakopla. Jaksi ztratila sebevládu.

„Auuu! Ne!“

„Babo!“ zasyčela. „Chlap jseš jenom s bouchačkou, co?“

„Prosím vás, prosím, já po vás nic nechci, nechte mě odejít, já…“

„Mlč! A vstaň!“

Gangster ji uposlechl a celý rozklepaný si sedl na postel.

„A teď mi zazpíváš!“

„Co vám mám povídat? Já nic nevím. Já jsem jenom takovej vocmrnda.“

Tuhle písničku Nelly znala moc dobře, a tak lotra popadla za ramena a zacloumala s ním. „Bude to?“

„Když říkám, že…“

Praštila ho do obličeje.

„Normálně tohle nedělám,“ řekla, „ale musím se přizpůsobit situaci. Podruhé mě už žádný tvůj kumpán nepřekvapí.“ Zabořila mu hlaveň do krku.

„Tak jo,“ pospíšil si gangster. „Měl jsem voddělat vás a toho Bouhla. Mělo to vypadat, jako že to udělala jeho stará. Jako že vás přistihla in flagranti, jasný?“

„Pokračuj!“ Nelly viděla, že se její teorie potvrzuje. Gangster mluvil pravdu.

„Jiný zatím vodvlečou Bouhlovou. Mělo to vypadat tak, že vás voba odbouchla a pak se vypařila.“

Nelly ani na chvíli nezapochybovala, že by policie dospěla k tomuto závěru. Celá akce musela být připravená už několik dní. Nejradši by si nafackovala, že na to nepřišla dřív. Jenže prve neměla dost informací.

„Takže jste chtěli zabít dvě mouchy jednou ranou,“ řekla Nelly. „Jednak byste se příhodně zbavili obou Bouhlových, jednak by nikdo nepřišel na skutečný motiv. A že byste při tom zlikvidovali nic netušící callgirl, která s tím nemá nic společného, to vám bylo naprosto fuk.“

Gangster na ni vytřeštil oči.

„Odkud to všechno víte?“

Než mu Nelly stačila odpovědět, zazvonil telefon.

„Vstávej, a hybaj! Zeptej se ho, kdy mi konečně někoho pošle, aby tě odvedl, a kdy mi dá opravit zámek u výtahu!“

Gangster poslechl. Na druhém konci drátu byl skutečně Charles Dawton.

Nelly pak zločince zahnala do kouta a hovořila s Tlusťochem. Byla zvědavá, co se stalo ve vile Bouhlových.

Prst, který vytáčel telefonní číslo, se skrýval v tmavé kůži rukavice. Ozval se vyzváněcí tón.

Ve vile Bouhlových současně zazněla zvonkohra. Ole a Diana sebou trhli. Další cinkání. Nechápavě se podíval na uslzenou Dianu.

„Co je to?“

Atraktivní žena se vzpamatovala.

„To – to je telefon. Tracy je takový hračička? Mám to zvednout?“

Ole jen přikývl. Šla do haly a on za ní. Překvapeně se zastavil. Chodba předtím byla luxusní, ale s halou se nedala vůbec srovnávat. Kolem dokola viděl jen samé sošky a drahocenné obrazy. Vlevo stoupalo schodiště na galerii. Proč všechny ty vzácnosti nejsou lépe zajištěny.

Všimla si jeho úžasu.

„Psy jsem zavřela,“ vysvětlovala. „A navíc to nejsou originály. Ty máme v bezpečí. Tohle jsou jenom jejich kopie.“

Zvedla sluchátko, ohlásila se a stiskla knoflík připojeného mikrofonu.

„Udělalas chybu, děvenko,“ řekl zkreslený hlas.

„Matte!“ vyděsila se Diana. „Miláčku, co – co se stalo?“ Vzlykla.

„To jsem se tě chtěl zeptat já. Jsi sama?“

Diana se podívala na Oleho Erikssona. „Já – já…“

„Takže ne. Nic mi nepředstírej. Co jste udělali s mými lidmi!“

Najednou se Diana Bouhlová zklidnila.

„Ušil jsi na mě boudu,“ vyčítala mu. „Říkal jsi, že přijdeš sám. Matte, proč jsi to udělal? Dala jsem všem volno a zavřela jsem psy. Jako vždycky, když máš přijít.“

„Takže jsi už všechno vykecala, co?“

Diana se chytila za ústa. Teprve teď si uvědomila, že řekla něco, co by ten blonďatý obr neměl slyšet. Jenže on jí zachránil život. Proč by mu tedy neměla důvěřovat?

„Matte, vím jenom jedno – vůbec jsi neměl v úmyslu ke mně přijít. Pouze jsi chtěl mít jistotu, že ti vrahouni budou mít otevřeno a že nenarazí na přílišný odpor. Chtěl jsi mě dát zavraždit!“ Poslední slova už vykřikla.

Ole stál pár kroků stranou a díval se na ni.

„Nežvaň nesmysly,“ řekl hlas z mikrofonu. „Poslal jsem je jenom proto, abych se ujistil, že nelezu do pasti,“ zasmál se. „A ukázalo se, že to nebyl tak špatnej nápad.“

„Matte, to není pravda!“ vykřikla Diana. „Ty mi lžeš!“

„Proč bych lhal?“ Hlas zněl najednou vtíravě. „Máme se přece rádi, ne?“

V mikrofonu cosi cvaklo.

„Ne, Matte, ne, nezavěšuj! Tak mě přece poslouchej! Musíš mi uvěřit, že s tím nemám vůbec nic společného. Je to… Jsi tam ještě?“

„Jasně, zlato,“ řekl hlas ironicky. „Ty samozřejmě za nic nemůžeš. Bylo by mi prd platný, kdybych byl teď mrtvej místo mých lidí. Chtěl jsem ti dát ještě jednu šanci, myslel jsem to s tebou dobře. A teď počítej s tím, že ti jdu po krku, už jenom proto, že jsi všechno vyžvanila!“

V mikrofonu se znovu ozvalo cvaknutí. Tentokrát onen neznámý skutečně zavěsil. Diana ještě zoufale volala do sluchátka, ale nikdo jí neodpovídal.

„Takže vám pěkně děkuju,“ zasyčela nenávistně na Oleho.

Ole ani nehnul brvou a šel k ní.

„Nemá smysl, abyste si něco namlouvala, paní Bouhlová. Jste skutečně přesvědčena, že ten člověk to s vámi myslel čestně? Já jsem jiného názoru. Viděl jsem totiž ty čtyři lumpy, jak se plíží k vašemu domu. Nic dobrého za lubem určitě neměli.“

Zabořila obličej do dlaní.

„Já nevím, co si mám myslet,“ vzlykala.

Ole si ji přitáhl do náručí a uklidňoval ji konejšivými slovy.

Najednou se zarazil, zaslechl jakýsi nepatrný zvuk, který přicházel od domovních dveří. Něžně ji od sebe odstrčil. Užasle se na něj podívala velkýma modrýma očima. Ole si dal prst na rty, tiše zasyčel a ukázal na dveře do chodby, před nimiž ležel jeden mrtvý gangster. Dělala se pod ním krvavá louže.

Ole odstrčil Dianu ke zdi a sám šel potichu ke dveřím.

Z chodby bylo slyšet tiché kroky. Ve dveřích se objevil jakýsi stín. Ole zvedl ruku s revolverem.

Pak si však vydechl. Byl to Jerry Armstrong.

„Co ty tady, prcku? Jak jsi se sem dostal?“

Jerry se ušklíbl a pokrčil rameny.

„Dveřma. Bylo odemčeno. Co je?“ ukázal na Dianu, která se opírala o zeď a chvěla se.

„Později,“ uhnul Ole Eriksson. „Nejdřív se o ni musím postarat.“

„V tom případě si pospěš,“ radil mu Jerry. „Pokud se nemýlím, tak městská policie je už na cestě.“

„Já – já chci pryč,“ řekla Diana. Stále se dívala na mrtvé tělo na podlaze.

„Teď to nejde,“ řekl Ole a přistoupil k ní. Prsa se jí dmula. Tím parádně zaobleným tělem otřásala horečka.

Diana se přitiskla k velkému Švédovi.

„Mám byt, je to jenom dvě míle odsud. Zařídil mi ho Matt. Scházela jsem se tam s ním a…“

„S Bennisterem?“ Ole vsadil všechno na jednu kartu. Jestli je policie skutečně na cestě, musí jednat rychle, protože Diana Bouhlová bude určitě předběžně zadržena. Teď je celá zmatná a naprosto mimo a mohla by všechno vyklopit. Taková příhodná situace už nemusí nastat.

„Jak to víte?“

„Teď se neptej, děvenko, chci ti pomoct.“

V modrých očích se jí ukázala nedůvěra, ale pak přece jen řekla: „Matt mě k tomu nutil.“ Chytila se Oleho, jako by se ho už nikdy nechtěla pustit. „Tracy je slaboch. Už první den mi z něho bylo nanic. Stále mě podváděl. A já – cítila jsem se tak sama. Náhodou jsem poznala Matta. Byl to chlap a hned se mi zalíbil. Tak začal náš poměr. Později začal mít různé požadavky, které jsem mu nechtěla splnit.“

Ole přikývl. „Já vím, drahoušku. Měla jsi tahat z manžela rozumy.“

Diana se opět rozplakala. „Bránila jsem se, ale on mi vyhrožoval, že mě opustí. Byla jsem do Matta šíleně zamilovaná. Byl úplně jiný než Tracy. Měla jsem manželovi namíchat do jídla silný uspávací prostředek a pak zajistit, aby k nám mohl Matt nerušeně přijít. Udělala jsem to. Probudil Tracyho a zhypnotizoval ho. Musela jsem se naučit klíčové slovo. Pak už ho stačilo jen říct a Tracy vyklopil všechno, co jsem chtěla vědět.“

Tak jednoduché to tedy bylo.

Z dálky už byly slyšet policejní sirény, ale Ole pokračoval.

„A co Bennister?“

„Proč tě to zajímá?“ Diana ho najednou odstrčila. „To se mi nějak nelíbí. Ty mě vlastně vyslýcháš.“

Než se Ole s Jerrym vzpamatovali, vyběhla na chodbu. Ole se chtěl pustit za ní, ale Jerry ho zastavil.

„Nech ji. Už víme dost. Pochybuji, že by nám toho řekla víc. Myslím, že je načase zvednout kotvy, než nás bude policie zdržovat nepříjemnými otázkami.“

Ole chvíli váhal, ale pak dal Jerrymu za pravdu. Proběhli halou k zadnímu východu, prošli soukromou plovárnou a za chvíli byli v souběžné ulici, odkud přišli ti čtyři zabijáci.

Porada u Tlusťocha. „Takže si to shrneme,“ řekl Charles Dawton a podíval se po přítomných. „Teď už víme, jak na profesora přišli a že Bennister není žádný andílek. Navíc jsem se dozvěděl, že policie Danu Bouhlovou nenašla. Mám strach o její život. Dozvěděli jsme se sice hodně, ale stále je tady hodně nejasného, co by nám Diana Bouhlová mohla vysvětlit. Smůla je, že se jí chtěli zbavit. Jak se na ně teď dostaneme?“

„Přese mě,“ řekla Nelly a všichni se na ni podívali. Pokračovala: „Přese mě a přes doktora Bennistera. Ale musím si pospíšit, protože jsme ztratili dost času. Nevíme, co se stalo s Dianou Bouhlovou. Každopádně je v nebezpečí. Na rozdíl od vás, pane Dawtone, já si nemyslím, že by byla nějakou klíčovou postavou. Spíš bych sázela na Bennistera. V tom případě je v akutním nebezpečí i on, protože gangsteři už profesora mají, tudíž je pro ně Bennister bezcenný. Mohou ho klidně zabít a nemusí se bát, že by tím na sebe nějak upozornili.“

„Stále přemýšlím nad tím, co je to za lidi,“ řekl Ole Eriksson. „Ten Matt mi nejde z hlavy. Na zahraničního agenta to nevypadá. Ale odkdy se gangsteři zajímají o Vojenská tajemství?“

„Od té doby, co tak stoupla jejich tržní hodnota,“ řekl Jerry Armstrong suše. „Pro mě jsou to obyčejní obchodníci.“

„Něco jako smíšené zboží, co?“ zasmála se Nelly. Ostatní se na ni nechápavě podívali.

„Já vím, co ti vrtá, Ole, hlavou. A sice ten hovor, co měla Diana s Mattem. Proč jí volal? Myslím si, že ji skutečně nechtěl dát zavraždit. Měla se jenom vypařit, to je všechno.“

Nelly vstala.

„Jak to myslíte, Nelly?“ Charles Dawton se na ni díval, jak jde ke dveřím.

„Diana Bouhlová je blondýnka,“ odpověděla záhadně. „A já budu taky.“

„Nedělejte nic na vlastní pěst!“ vykřikl za ní Dawton, ale Nelly už byla tatam.

Nelly nebyla v žádném případě žádný nadčlověk. I ona se mohla dopustit chyby, jako každý. Největší chyby se však dopustila tím, že si své teorie ponechala pro sebe.

Kenneth Bennister byl poslední dobou poněkud nervózní. Měl pocit, že ho někdo ustavičně sleduje. Přitom mu bylo jasné, že ho tajná služba jen tak nepustí z očí. Považovali ho stále ještě za hlavního podezřelého. Ale i gangsteři, kterým se upsal, si ho hlídali. Začínal toho všeho litovat. Neudělal to z lásky k Dianě Bouhlové. Byla pro něj jenom vítanou změnou, nic víc. Bennister nebyl zrovna nějaký švihák, rostlo mu už bříško a svaly měl jako hadry, ale na nedostatek příležitostí si přesto nemohl stěžovat.

Ne, Diana Bouhlová byla pro něj jenom odrazovým můstkem. Kromě těch příjemných chvilek, na které docela rád vzpomínal, jí vděčil za kontakt na ty gangstery. Bennisterův motiv byl jasný. Nedůvěra profesora Spencera ho ponižovala a chtěl se tedy pomstít. Teď, když se mu podařilo vyřadit profesora ze hry, poznával, že se ocitl ve slepé uličce. Sám sebe dostal do izolace. Dejme tomu, že ho tajná služba hlídá pouze kvůli jeho vlastnímu bezpečí. Jenže agentům už muselo dávno dojít, že kdyby byl pro gangstery nějak důležitý, tak by ho byli sebrali se Spencerem. Teď si dá každý pozor, aby Bennisterovi svěřoval nějaké státní tajemství. Ztratil důvěru Pentagonu.

A tak se doktor Bennister trápil a dny ubíhaly. Když se v novinách dočetl o tom, co se stalo v Bouhlově vile, jako by ho někdo praštil kladivem do hlavy. Redaktoři nic určitého nevěděli, ale Bennister si uměl dát dvě a dvě dohromady. Tušil, že jeho život už nemá velkou cenu.

Ale to nebylo všechno. Systém ostrahy nemocnice dost dobře neznal. Zjistil si ho přes jednu sestru. Najednou měl z ní strach. Gangsteři o ní nevěděli, ale jestli ta sestra není hloupá, pak ji snadno napadne, že Bennister má v tom únosu prsty. O nějaké vydírání se zatím nepokoušela. Bennister se jí ustavičně vyhýbal. Teď se rozhodl, že bude muset čelit nebezpečí.

Když vyšel ze svého bytu poblíže nemocnice, byl už večer. K ubytovně sestřiček to nebylo daleko. Vydal se tam pěšky.

Sestry nebyly nijak zvlášť střeženy. Když do jejich ubytovny vešel muž, nebylo na tom nic zvláštního. Bennister věděl, že si nemusí dávat ani moc pozor.

Cestou si všim, že ho někdo sleduje. Ten muž šel za ním jako stín. A Bennister věděl, že jich je víc.

Ve všech oknech ubytovny se svítilo. Bennister se na chvíli zarazil a pak vešel. Rozhlédl se, zda ho někdo nevidí. Sice by se nic nestalo, ale jistota je jistota.

Měl štěstí. Dlouhá chodba byla momentálně prázdná. Vyběhl do prvního patra.

„Čtvrté dveře vlevo,“ říkal si. To jsem zvědav, co tomu Biggi Crosbyová řekne, až k ní vrazím bez ohlášení. Několikrát tu rudovlásku v nemocnici potkal, ale vždycky dělal, jako by se neznali. Třeba je na něj naštvaná.

Přede dveřmi se zastavil a chtěl zaklepat. Jenže zaslechl na chodbě kroky, a tak vzal za kliku a vstoupil.

Biggi Grosbyová seděla u stolku a psala zřejmě dopis. Polekaně se na něj podívala.

„Já se snad zblázním,“ řekla. „Kdo by řekl, že sem ještě někdy zabloudíš.“

Bennister za sebou rychle zavřel a opřel se o dveře.

„Promiň, že sem tak vpadám,“ řekl nejistě, „ale někdo šel po chodbě a nechtěl jsem, aby mě viděl.“

Rudovláska přikývla.

„To chápu,“ řekla ironicky.

Pomalu vstala. Měla na sobě jakousi dlouhou košili nad kolena. Napínala se jí přes prsa. Košile neměla knoflíky a byla na způsob kimona stažena v pase šňůrkou. Poněkud se rozevírala a ledacos vypovídala o dívčiných ňadrech. Biggy Crosbyová nemela podprsenku.

Když k ní Bennister přistoupil, rozbušilo se mu srdce. Rudovláska se usmála a odhalila dvě řady bělostných zubů. Ukázala na úzkou postel. „Posaď se, Kene.“

Bennister si olízl rty a posadil se. Biggy stála nad ním. Ken ji hltal očima. Tušil, že pod košilí nemá už vůbec nic, a cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení.

„Co tě ke mně přivádí?“ zeptala se vyzývavě.

„Vždyť víš.“

Zvedla obočí.

„Jó?“ řekla. „A co mám vědět?“

Chemik udělal bezradný pohyb.

„Je mi líto, že jsem si tě v posledních dnech nevšímal. Prostě to nešlo. Musíš to pochopit. Ta věc s tím profesorem, víš. Jsem sledován.“

Prudce se k němu předklonila a podívala se mu do očí.

„A nebylo to spíš kvůli tý blondýně?“ zasyčela.

Bennister se lekl.

„Kvůli jaký blondýně?“

„To si myslíš, že jsem tak blbá?“ Zaťukala si na čelo.

„To je přece nesmysl.“ Podrbal se na bradě. „Tak dobře. Byla tady jedna blondýna, ale to je už pryč. Ten hlavní důvod je…“

Biggy se narovnala a dala si ruce v bok. Stála nad ním jako anděl pomsty.

„Jenom na mě nechoď s tím, že jsi hlídanej. Dneska večer tě to od návštěvy neodradilo.“

Podíval se na ni a snažil se tvářit nevinně.

„Prostě jsem to už bez tebe nemohl vydržet.“ Chtěl si ji k sobě přitáhnout, ale vymanila se mu. „Tolik jsem po tobě toužil.“

„Chtěla to po tobě ta blondýna?“

„Co?“

„Ty si myslíš, že já nevím, proč jsi na mně vyzvídal, jak je nemocnice hlídaná? U mě jsi kápnul na tu pravou. Jako vrchní sestra mám všude přístup. Navíc jsem při prověrkách před nastěhováním té laboratoře dostala dost vysoký stupeň důvěry.“

Bennister vstal a rozpřáhl ruce.

„Tak dobře, miláčku, přiznávám, že jsem tě nejdřív potřeboval kvůli té informaci, ale myslíš si, že to byl jediný důvod? Máme se přece rádi.“

Rudovláska se od něj prudce odvrátila.

Ken si stoupl za ni a lehce se dotkl jejích ramen.

„Nedělej se, lásko, vždyť já vím, že mě máš stále ráda. Jinak bys to na mě už dávno práskla nebo by ses mě pokoušela vydírat.“

Pomalu ji k sobě otočil. Biggy měla skloněnou hlavu, takže jí neviděl do tváře. Něžně ji vzal za bradu a zvedl jí hlavu. V očích měla slzy. Bennister jí je slíbal z tváří.

„Hlupáčku,“ zašeptal.

Zavrtěla hlavou.

„Já vím, že mě jenom využíváš, ale nemůžu se proti tomu bránit.“

Biggy ho objala kolem krku a přitáhla si jeho hlavu ke rtům. Vjela mu do úst jazykem. Bennister její polibek opětoval a věděl, že vyhrál. Byla na jeho straně.

Přitiskl ji celou vzrušenou k sobě. Rukama přejížděl po jejích svůdných křivkách. Cítil pružný tlak ňader. Pravou rukou ji hladil po rameni a začal se přibližovat k výstřihu. Lehce se zachvěla. Zrychlil se jí dech. Znovu se mu lačně přisála ke rtům. Trochu se pootočila a uvolnila levé ňadro. Bennister jí rozhalil košili. Sáhl po ňadru, obsáhlo mu celou dlaň, mačkal je.

Jejich rty se od sebe odpoutaly. Bennister se podíval na odhalená ňadra. Biggy je na něj vyzývavě vystrčila. Znovu po nich sáhl, lehce stiskl a políbil růžové bradavky. Pak Biggy popadl, a přenesl ji na postel. Biggy zasténala, přitiskla se k němu a zavřela oči. Vymanila své rozpálené tělo z košile, která jí najednou připadala jako svěrací kazajka. Pak už oba zapomněli na celý svět.

Později leželi vedle sebe a kouřili. Bennister si dal popelník na prsa. Už dlouho se necítil tak dobře. Znovu byl vyrovnaný a zbavil se toho nejhoršího strachu. Jedno bylo jisté – má věrného spojence. Biggy by pro něj skočila i do ohně. A to bylo to hlavní.

Dr. Ken Bennister ztuhl. Stál na schodech ke svému bytu. Z nějakého důvodu zapomněl rozsvítit. Úzkými okny pronikalo bledé měsíční světlo a vykreslovalo podivné obrazce na kamenné stupně, po nichž zamyšleně stoupal.

I v té polotmě jasně rozeznával dlouhé plavé vlasy návštěvnice, která ho očekávala u dveří bytu. Bennister se neovládl.

„Diano!“

Vyběhl nahoru. Blondýnka nereagovala. Když byl u ní, naznačila mu, aby byl zticha. Zvedla hlavu, jako by něčemu naslouchala. Neviděl jí dost dobře do obličeje, ale mohla to být jedině Diana Bouhlová. Co tady hledá? Jak se jí podařilo uniknout? Kde jsou jeho stíny? Musely si přece všimnout, když k němu šla. Ty chlapy taky muselo zajímat, kam se jim ztratila. Proč se jí nezmocnili?

Bennisterovou hlavou se míhaly tisíce otázek. Převedl je na jediného jmenovatele: „Co tady sakra děláš?“

„Čekají na tebe v bytě,“ zašeptala blondýna.

„Co se děje?“ nechápal.

„Jsem tady, abych tě varovala, ty moulo. Jde po tobě Matt. Uvnitř seděj dva jeho zabijáci a už se tě nemůžou dočkat.“

Nemá ta Diana nějak jiný hlas? Bennisterovi dělalo potíže se soustředit. Co se, to tady hergot děje?

„Co – co budeme dělat?“ Najednou dostal strach.

Plavovlasá sexbomba se na něj pohrdavě podívala.

„Vzpamatuj se! Musíme na něco přijít.“

„Snad…“ Hlas mu skoro vypovídal službu. „Snad bude lepší, když na ně upozorníme moje hlídače.“

„Jsi hloupější, než jsem si myslela, miláčku.“ Bennister sebou trhl. „Snad si nemyslíš, že by se ti dva gangsteři o ně nepostarali.“

„To snad není pravda. Jseš si jistá, že ty agenty vyřídili?“

„Jenom jednoho, milánku, jenom jednoho. Tak důležitej zase nejsi. Na kolik myslíš, že taková ostraha stát přijde?“

Bennister měl nepříjemný pocit, že na ni nestačí. A to se mu nelíbilo.

„Několikrát jsem jich viděl víc,“ řekl naštvaně.

„Jasně, to byli ale Mattovi lidé. Pro ty důležitej jsi.“

„Mně se tomu nechce věřit. Proč se o to nepokusili už dřív?“

„Museli mít jistotu, že máš jen jednoho anděla strážnýho, to ti nedochází?“

„Radši odtud rychle zmizíme.“ Snažil se to pronést tak trochu žertovně, ale moc se mu to nepodařilo.

„Máš plný kalhoty?“

Tohle už bylo příliš. Popadl ho vztek. Upřel se pohledem na prsa, která vystavovala jako ve výkladní skříni. Pak s námahou od nich odvrátil zrak.

„Prostě jenom nechápu, proč bychom se zbytečně vystavovali nějakému nebezpečí. Co zmůžeme proti dvěma tak brutálním chlapům?“ Najednou byl zase podezřívavý. „A jak to, že to víš?“

„Na rozdíl od jiných lidí chodím s otevřenýma očima.“

Rezolutní blondýna natáhla pravici.

„Davaj klíče! Už jsme prokecali moc času.“

Bennister se najednou zachvěl.

„Ty skutečně chceš…?“ Teď mu opravdu selhal hlas. Vylovil klíče z kapsy a podal jí je. Najednou ho něco napadlo. Takhle Dianu přece nezná. Fajn, je to milá, velmi atraktivní žena, ale že by byla zas tolik odvážná… Blondýna zatím strčila klíče do zámku a otočila jimi. Dveře se otevřely.

Bennister se dal na útěk, ale po několika krocích se zastavil. Ne, takovej srab zas být nemůže.

Ale kde je Diana? Dveře byly pootevřené. Jako by se vypařila.

Dr. Ken Bennister překonával sám sebe. Kopl do dveří. V bytě byla ještě větší tma než na chodbě. Ticho. Jako by v celém domě nebylo živáčka. Srdce mu bušilo jako buchar. Strachy bez sebe vešel do bytu. Upocenou rukou hmatal po vypínači.

V tom okamžiku se rozsvítilo světlo na schodech. O patro výš zacvakaly na dlažkách vysoké podpatky.

Ken Bennister chtěl řvát, nějak na sebe upozornit, ale nemohl ze sebe vydat ani hlásku. Jakási magická síla ho vtahovala do bytu.

Ve slabém světle, které vnikalo do bytu z chodby, toho moc neviděl. Najednou si uvědomil, že blondýnka měla pravdu. Někdo v bytě musí být, protože když odcházel, tak určitě nestáhl rolety.

Kroky o patro výš utichly. Zaslechl výtah. Konečně našel vypínač a rozsvítil.

Uprostřed obýváku měl vkusnou sedací soupravu. Vpravo byla šatna, dveře do kuchyňky byly otevřené a vedle nich se vcházelo do ložnice a do koupelny.

Bennister se podíval na sedací soupravu a vtom je spatřil. Rozvalovali se tam a byli dva. Bennister zíral přímo do ústí jejich zbraní. A na nich tlumiče. Kolena mu změkla jako máslo. Zavrávoral.

„Jenom žádnej falešnej stud,“ řekl jeden zabiják. „Pojď jen blíž a nezapomeň za sebou zavřít!“

Bennister mechanicky poslechl.

Uviděl skříň, která stála u zdi ke schodišti. Teprve teď si uvědomil ten děsivý nepořádek. Zásuvky byly vytažené, jejich obsah se válel na podlaze. A mezi tím i střepy. Moc ohledů tedy rozhodně neměli.

„Nedívej se na to tak vyděšeně,“ ušklíbl se jeden zabiják. „Uklízet to už nebudeš muset.“ Zachechtal se. „Mrtví to můžou přenechat jiným.“

Hlaveň zbraně zamířila Bennisterovi na pupek, pak se pomalu zvedala a ustálila se tak na úrovni srdce. Zabiják měl prst na spoušti.

Teď na něj zamířil i ten druhý.

„Chceš nám ještě něco říct?“ zasyčel. „Třeba tě ještě něco napadne, například v souvislosti s výsledky Spencerova výzkumu.“

Bennister si vzpomněl, jak ho Diana Bouhlová varovala. Strach z něj najednou spadl. Zasmál se a vypadalo to, jako by se zbláznil.

„Takže jste s profesorem nijak nezatočili, co?“

„Do toho ti nic není,“ řekl gangster. Ukazováček se mu ohnul tak, že už stačilo skutečně málo.

Vtom se za gangstery vztyčila plavovlasá amazonka. Vlasy jí spadaly až na ramena a rámovaly pravidelnou tvář s jemně modelovaným nosem a plnými smyslnými rty. Z modrých očích jako by šlehaly blesky. Ano, Diana Bouhlová teď vypadala jako nějaká bájná amazonka. Chytila oba gangstery jednoduše za krk a třískla jim hlavami o sebe.

V podstatě přešli okamžitě do říše snů. Ani nehlesli.

Bennister si vzpomněl na staré grotesky, ale tentokrát mu moc do smíchu nebylo. Došel k nejbližšímu křeslu a svalil se do něj. Nebyl by se na nohou udržel ani o vteřinu déle. Tvář měl jako ředitel vápenky a panenky jako golfové jamky. Zkrátka nervy v kýblu.

Jenže to ještě nebyl konec. Zdaleka ne.

Teprve teď se pořádně podíval na svoji zachránkyni Dianu.

„To snad není možný! Vždyť vy nejste Diana!“

Blonďatá kočka se usmála. „Přesně tak. Já jsem Nelly.“

„To je fajn, že jste se sem nakonec odvážil vejít,“ řekla plavovláska. „Už jsem se bála, že chcete vzít roha. To by bylo blbý. Brzy by na mě přišli.“

Bennister zavrtěl hlavou, ale už se pomalu vzpamatovával.

„Stejně to bylo víc než lehkomyslné. Nemohla jste přece vědět, kde přesně jsou.“

„Proto jsem potřebovala světlo.“

„Ale co kdyby na mě hned vypálili?“

„To nemohli. Museli mít jistotu, že se vracíte sám.“

„Kdo vlastně jste? Podobáte se Dianě.“ Jenže jsi větší kus, pomyslel si.

Nelly nahodila svůdnický úsměv.

„Posílá mě Diana,“ zalhala a mrkla na něj.

„Kde – kde je?“

„To vám nemůžu říct,“ zavrtěla hlavou. „Jenom mě požádala, abych se o vás postarala, že prý jste v nebezpečí. Matt vás prý chce odstranit, protože byste mu mohl být nějak nebezpečný.“

Nafoukaně se pousmál a kývl hlavou.

„To je fakt. Mohl bych mu být nebezpečný.“

Zrychlila dech a s obdivem se na něj podívala.

„Vážně?“

Vychutnával obdiv dívky, nad níž by každý režisér plesal jako dítě nad ježíškem, kdyby se mu jí podařilo dostat před kameru. Také se divil, proč něco tak krásného na něj nekouká z filmových plakátů. V životě už pár holek viděl, ale tahle Nelly byla pro něj učiněné novum. Cítil, jak mu stoupá krevní tlak a nemohl s tím nic dělat.

A do nějakého přílišného uvažování mu taky nebylo.

„To víte,“ řekl rozpačitě, „když mě Diana ulovila, tak se na mě přilepil takovej chlap v černým. Říkala mu Matt, ale hned jsem věděl, že se ve skutečnosti jmenuje jinak.“

Nasadil dramatickou pauzu.

„Já ho totiž znal,“ pokračoval. „Chodil se mnou na stejnou školu, byl jenom o dvě třídy výš. On si na mě samozřejmě nepamatoval. Byl jsem pro něj tenkrát příliš nenápadný. Ale kdo by si nepamatoval Luka Wylera!“

Nelly skoro zalapala po dechu. Kdo by si to byl pomyslel? Takže instinkt ji přece jen nezklamal. Bennister je skutečně klíčová postava. Wyler udělal přímo kardinální chybu, že se o Bennistera tolik staral. Kdyby únos profesora Spencera nebyl tak důležitý, určitě by Bennistera už dávno odklidil z cesty. Pak už musel být opatrný, protože Bennistera si začala všímat tajná služba. Teprve teď nastala příhodná chvíle, jak se zbavit obtížného spoluviníka.

Nelly by se Bennistera moc ráda zeptala, proč s touto informací nevyrukoval už dávno. Jenže něco takového si nemohla dovolit. Navíc si mohla docela dobře odpovědět sama. Za prvé by si tím Bennister sám podřízl větev a za druhé nebyly žádné důkazy proti Wylerovi, aspoň co se týče toho únosu. Krom téhle věci s Bennisterem se Wyler držel vždycky pěkně v pozadí.

Třebaže Bennisterovo odhalení bylo senzační, stejně Nelly nepomohlo ani o krok dopředu. Nelly znala jenom jméno, což je fajn, jenže pochybovala o tom, že by Wylera našla v telefonním seznamu.

Nelly si uvědomila ještě jeden aspekt: Značně podcenila nebezpečí hrozící Bennisterovi – a mezitím už i jí.

Nelly napadla jediná možnost, jak by se mohla dozvědět něco navíc. Musí zjistit, kam ti dva gangsteři půjdou, až se proberou.

Vyskočila. „Pojďte, Kene, zmizíme!“

Bennister na ni zazíral a ukázal na ty dva zabijáky.

„Ale co s nimi?“

„Ty tady necháme,“ řekla Nelly netrpělivě. Každou chvíli se mohli probrat. „Tak honem, dělejte!“

Chemik neochotně vstal.

„Nevím dost dobře proč,“ bručel. Bylo vidět, že se mu vůbec nelíbí, že mu tady velí nějaká ženská. „K čemu to všechno bude, když se teď zdejchneme! To jsme mohli udělat už prve.“

„Vy jste mi ale šprýmař. Prve jsem ještě nevěděla to, co vím teď.“

Nelly šla napřed ke dveřím a otevřela je. Jeden gangster se už trochu hýbal. Bennistera už nebylo třeba déle přemlouvat. Zabijáci měli stále své zbraně. Nelly jim je nevzala.

Když Bennister vyšel na chodbu, Nelly zhasla a zavřela dveře. Pak spěchala s chemikem ke schodům. Nemělo smysl jezdit výtahem, protože Bennister bydlel v prvním patře. Výtah by navíc dělal rámus. Oba zabijáci se měli probrat do naprostého ticha a nechápat, kde jsou a co se stalo.

Když byli na ulici, Bennister se chtěl zastavit, ale Nelly ho nutila jít dál. Rozběhla se k hnědému fordu mustangu, který parkoval opodál. Bennister se pustil za ní.

„A co teď?“ zeptal se, když si sedl vedle Nelly do vozu. Nelly zastrčila klíč do zapalování.

„Budeme čekat,“ odpověděla lakonicky.

Upřeně se dívala na dům, ze kterého vyšli.

Její trpělivost byla vystavena těžké zkoušce. Bennister si stále na něco stěžoval, ale Nelly ho ignorovala.

Konečně se otevřely domovní dveře a vyšli oba zabijáci. Rozhlédli se na všechny strany a zamířili ke svému vozu. Stál jenom dvacet yardů od Nellyina mustanga.

Před šedým, skoro předpotopně vypadajícím Chevell Malibu se zastavili, rozhlíželi se kolem dokola a o něčem debatovali. Nelly nerozuměla ani slovo. Několikrát se podívali i jejím směrem, ale ničeho si nevšimli.

Bennisterovi cvakaly zuby jako kastaněty.

Oba gangsteři se konečně dohodli. Jeden prohledával Chevell Malibu, druhý si vytáhl zbraň z holsteru a strčil si ji do pravé kapsy saka. Šel ulicí, nakukoval do každého zákoutí i do zaparkovaných vozů.

Cvakot vedle Nelly zesílil.

„Pst!“ sykla na Bennistera a schoulila se. Bennister udělal totéž, ani mu to nemusela říkat.

Kroky se přiblížili, utichly těsně vedle vozu. Něco zaškrábalo o sklo. Byla to hlaveň smrtící zbraně, již gangster vytáhl z kapsy.

Nelly a Bennister ani nedýchali. Vteřiny se táhly jako hodiny. Potom kroky zase pokračovaly dál.

Nelly a především Bennister si vydechli. Bennisterovi se dokonce podařilo zastavit cvakání čelistí. Nelly mu za to skoro chtěla poděkovat. Ten zvuk jí šel už na nervy.

Pravou ruku, v níž držela pistoli, měla celou zpocenou. Kdyby je ten gangster byl spatřil, nezbývalo by jí nic jiného než střílet, pokud by jí k tomu dal ještě příležitost.

Zabiják dokončil obchůzku. Pak oba nasedli do vozu a nastartovali. Vůz se pomalu rozjel.

Nelly počkala, až zmizeli za rohem, pak i ona nastartovala.

Připravila se na delší sledování, protože gangsteři byli stále nejistí a nevěděli, co si o tom všem mají myslet.

„Konečně,“ oddechla si Nelly Moorová, agentka v plavé paruce. V očích, do nichž si nasadila kontaktní čočky, aby zamaskovala jejich pravou barvu, se vítězně zablýskalo.

Sledování trvalo celé dvě hodiny. Teď byli na jednom z mnoha newyorských předměstí. Nevypadalo to zde nijak zvlášť vznosně, ale taky ne nebezpečně. Jednoduché domky s malými zahrádkami. Byly to ostatně končiny, kde by se většina lidí mohla cítit docela dobře.

Že by zrovna zde byl hlavní stan zločinců? Třebaže tomu všechno nasvědčovalo, Nelly to připadalo silně nepravděpodobné.

Zapomněla na rodící se pocit vítězství a horečně uvažovala jestli ji gangsteři mohli zpozorovat. Zatím měla dojem, že ne.

Stavěla na svém optimismu.

Podívala se na svého společníka. Bennister po celé dvě hodiny ani necekl. Vypadal, jako by byl ponořen do sebe. Zřejmě se styděl. Choval se jako stará baba. Od dobrého chemika ale zas nikdo nemohl chtít profesionálního hrdinu. S něčím takovým se Bennister v životě nesetkal.

Zatím mu už došlo, jaká to byla hloupost, že přistoupil na požadavky gangu. Vyneslo mu to samozřejmě moře peněz. Ale co by mu byly platné, kdyby byl mrtev?

Spatné svědomí ho však hryzalo i z jiných důvodů. Bennister nebyl v žádném případě vlastenec a profesor Spencer nebyl nikdy jeho přítelem a profesionálně mu velmi uškodil. Jenže teď si Bennister připadal jako svině, která profesora vehnala do spárů bezohledných gangsterů. Nikdy si to nebude moci odpustit.

Možná si to ani nebude muset odpouštět, protože jeho současná naděje na přežití byla neveliká.

Nelly do něj šťouchla a vytrhla ho z myšlenek. Bennister sebou polekaně trhl. Nelly ukázala na dům, před nímž gangsteři zaparkovali. Jeden vystoupil, šel k domu a druhý pokračoval v jízdě.

Teď se Nelly musela bleskově rozhodnout. Koho má sledovat? Rozhodla se, že zůstane na místě a počká, co se bude dít.

Gangster byl zřejmě očekáván.

Sotva došel k domovním dveřím, otevřely se.

Ten dům byl zřejmě něco jako malá pevnost a byl zajištěn všelijakými technickými serepetičkami. Nelly se mohla se svými plány rozloučit. Zdálo se, že nemůže do domu nepozorovaně vniknout. Ale s tím mohla počítat. Co teď? Požádat policii nebo dokonce tajnou službu o pomoc? To nemělo smysl. Gangsteři by se dávno vypařili.

Nelly si lámala svoji krásnou hlavičku a nemohla na nic přijít. Litovala, že radši nesledovala toho druhého.

Vtom si všimla jakéhosi pohybu. Po chodníku šel nějaký muž. Nebylo na tom nic zvláštního, jenže ještě před malou chvilkou nebylo na poměrně dost dobře osvícené ulici ani živáčka. Bylo jí na něm něco divného.

Pak jí to najednou došlo. Nastartovala a hodila jedničku.

Najednou tu byly. Proti ní vyrazila dvě auta. Nelly rychle zařadila zpátečku, ale pohled do zpětného zrcátka ji přesvědčil o tom, že ani dozadu nemůže uprchnout.

Vzdala to. Útěk za každou cenu by byl sebevražda. Navíc byla nesmírně zvědavá na Luka Wylera. S lítostí se podívala na Bennistera. Škrábal nehty o okénko vozu. Oči měl vyvalené, tiskl nos na sklo a nemohl pochopit, že je konec. Nelly jen doufala, že toho člověka nepřivezla na jistou smrt.

Diana Bouhlová se nedostala daleko. Padla Lukovi Wylerovi takříkajíc přímo do náručí. Neopatrně utíkala do bytu, který pro ni Wyler, jehož znala pod jménem Matt, najal. A tam na ni už čekali dva gangsteři. Bez problémů ji omámili a unesli.

Pomalu se probírala. Chvíli jí trvalo, než pochopila, co se stalo. Pak si vzpomněla na příšerné chvíle ve vile a zvedla se.

Seděla na proležené kovové posteli. Na stropě svítila slabě lampa a osvětlovala primitivní stůl s jednou židlí.

Potah postele volal po kvalitní pračce. Diana se necítila ve své kůži. Šaty měl naprosto zničené. Přejela si po nahých pažích. Měla je poněkud lepkavé, jako by se několik dní nemyla. Několik dní?

Při té myšlence sebou bezděky trhla. Jak to bylo? Jeden gangster jí přidržel u nosu kus vaty. Připadalo jí, že ještě teď cítí éter. Bránila se zuby nehty, ale nebylo jí to nic platné, nakonec se éteru přece jen nadýchla.

Cítila bolest v ohbí paže. Podívala se a spatřila několik nepříliš odborně provedených vpichů.

Injekce!

Takže ji několik dní uměle udržovali v bezvědomí. Proč?

Pokusila se postavit na nohy. Nepodařilo se jí to. Slabost ji donutila znovu si lehnout. Pustá nepřívětivá místnost se kolem ní otáčela. Pochopila, proč je taková slabá. Už několik dní nejedla.

Jako by tato myšlenka byla nějakým smluveným znamením. Najednou v zámku zarachotil klíč. Dveře se otevřely. Vešel nějaký muž. Byl vysoký, ramenatý, pupkatý a na sobě měl bílý plášť. Na tu vzdálenost Diana alkohol sice necítila, ale i tak si všimla, že je pod parou. Podle vodnatých očí a napuchlého obličeje se dalo usuzovat, že je to u něho setrvalý stav.

Diana se znovu pokusila vstát. Teď se jí to podařilo, ale měla pocit, jako by se místnost nakláněla na jednu stranu. Dovrávorala k židli a padla na ni.

„Tak co? Už jste zase mezi námi?“ žertoval opilec a přistoupil k ní. Za sebou táhl rezatý servírovací stolek, na němž se kouřilo z jakéhosi nedefinovatelného jídla. Příliš chutně zrovna nevypadalo, ale i v Dianině případě byl hlad nejlepší kuchař. Už se ani nemohla dočkat, až ten sťatý ožrala před ni postaví dřevěnou mističku. Pak na stůl ještě položil dřevěnou lžíci.

Zlomyslně se chichotal, když viděl, jak blondýna do sebe hází páchnoucí kaši.

„Byla jsi zvyklá na lepší, co?“

Diana Bouhlová se rozhodla, že bude mlčet. Stejně by to nemělo smysl.

Počkal, až dojí, postavil misku na stolek a chystal se odejít.

Diana se za ním ohlédla. Na jazyku ji svrběla otázka, kde se teď nachází. Ale přemohla se.

Najednou kdosi opilce, oblečeného jako ošetřovatele, odstrčil. Diana zděšeně vykřikla. Byl to Luc Wyler!

Teprve za malou chvíli se vzpamatovala. Wyler seděl na posteli a dveře byly zavřené.

„Dřív jsi reagovala úplně jinak, když jsem přišel,“ vysmíval se jí.

Diana sevřela ruce v pěst.

„Nenávidím tě!“

Wyler sehrál překvapení.

„Vážně? A proč? Protože jsem ti zachránil život?“

„Copak by bez tebe nebyl ohrožen?“

Wyler si sundal klobouk z hlavy a hrál si s ním.

„Nikdo tě k ničemu nenutil, vážená,“ připomněl jí. „Všechno jsi dělala dobrovolně.“

„Já – já tě přece milovala.“

„Milovala?“ Podíval se na ni.

„Snad si nemyslíš, že bych teď byla ještě toho citu schopna?“

„Tak poslouchej, zlatíčko. Zřejmě jsi dost dobře nepochopila situaci. Pořádně se tady rozhlédni. Tahle cela je jenom přestupní stanice. Před několika dny jsi tu už jednou byla. Už tě převáželi, ale já rozhodl, aby tě sem vrátili.“

„Jaká přestupní stanice?“ divila se Diana.

„Víš, holčičko, já jsem něco jako obchodník smíšeným zbožím. Nekšeftuju jenom s nějakými profesůrky, co znají vojenská tajemství…“

Dianě to došlo.

„Například i s děvčaty, co?“ vykřikla.

„Ne, to není úplně přesné. Musí to být naprosto určitá děvčata – blondýnky.“

„A není to nápadné?“

Bylo zajímavé, jak rychle se Diana zorientovala. Okamžitě to viděla z praktické stránky.

„To je jasné, že si toho občas někdo všimne, ale uvaž, kolik lidí ročně v New Yorku beze stopy zmizí. Většina obyvatel není navíc ani policejně hlášena, protože to není povinné. Takže zatím nemáme žádné problémy. Policie se o to zatím nezajímá a odbyt jen kvete. V Brazílii se mýtí rozsáhlé úseky džungle. Je to země s vysokým nárůstem hrubého společenského produktu. A tu práci v opuštěných oblastech vykonávají výlučně muži. Ti muži občas potřebují něco na rozptýlení. A po blondýnkách je největší poptávka. Já se starám o přísun. Přizpůsobivost, to je celé tajemství mého úspěšného podnikání ve,“ brutálně se rozesmál, „smíšeném zboží.“

„Takže se specializuješ na blondýny a vyvážíš je na lodích?“

„Pochopila, děvenko. Ta věc s profesorem, to byl jen takový vedlejšák, i když,“ zamračil se, „to přerostlo do většího problému.“

„Kde je teď profesor?“

Luc Wyler se zasmál a vstal.

„Hádej třikrát.“

Diana bleskově změnila téma. „Proč jsi mě sem vrátil?“

„Jsi v poslední době jediná blondýna, s níž jsem měl poměr. Tak jsem si říkal, že bych tě třeba moh ještě potřebovat.“

Přešel ke dveřím a zabouchal. Chodbou se blížily kroky. Wyler se na ni obrátil.

„Budeš se smět vykoupat. Dal jsem už příkaz, aby ti opatřili nové šaty. Jo, a abychom se vrátili k tomu profesorovi. Je vedle.“

Dveře se otevřely dokořán. A než se Diana vzpamatovala, byl Wyler pryč. Zůstala zase sama.

Proč jí to všechno vykládal? Proč ji nepřevezl na loď? Že by ji měl rád?

Tomu Diana nevěřila. Musel být tady nějaký jiný důvod. Možná že jí všechno povídal jen proto, protože už nebude mít nikdy příležitost to prozradit.

Obchod s děvčaty a dneska! Diana se otřásla. Nikdy by nevěřila, že je něco takového ještě možné. Jaké peklo očekává ty chudinky? Pokud si Diana Wylerova slova dobře vysvětlila, tak jich už muselo být pěkných pár stovek.

Tmavě oblečený Luc Wyler, který vystupoval jako džentlmen, ale byl ve skutečnosti něčím úplně jiným, navštívil svou bývalou lásku cestou k profesorovi. U profesora byl jeho cíl. Vědec mu dělal značné potíže. Podcenili jeho schopnost odporu. A nejhorší na tom všem bylo, že jedna zahraniční mocnost, která se o něj zajímala, chtěla důkazy, že má pro ni skutečně nějakou cenu. Jenže jak to může Wyler dokázat, když vědec odmítá jakoukoli spolupráci?

Spencer buď vůbec nechápal, v jaké je situaci, nebo hrál o čas. Jestli to ták půjde dál, tak se ho už Wyler nezbaví. Násilím vědce nedonutí. Jenže co jiného mu bude zbývat? Jestli se mu pak podaří vědce předat druhé straně, tak musí být v tom nejlepším pořádku, jinak obchod ztrácí smysl.

Když Wylerovi otevřely dveře laboratoře, v níž byl Spencer zavřený, sevřel vzteky ruce v pěst. Podle jeho propočtů by měl být profesor už dávno hotov. S takovými komplikacemi nepočítal. Že by se až příliš spoléhal na štěstí, které mu až dosud přálo?

Wyler vešel do místnosti. Dva kroky za ním strážný.

Udiveně se zastavil. Profesor nikde.

Bleskurychle zareagoval a praštil sebou o zem. Něco nad ním zasvištělo a pak někdo zaječel.

Wyler se odkulil ke straně. Znovu ho něco minulo a roztříštilo se to na podlaze. Syčelo to, stoupaly z toho štiplavé páry;

Teď spatřil profesora. Zaujal pozici za stolem a v pravici třímal ohromnou zkumavku. Wyler se vymrštil ze země a vrhl se na stárnoucího vědce. V ústrety mu letěla zkumavka s bezbarvou čirou kapalinou. Wyler se sklonil a zkumavka ho přeletěla.

Jednou ranou pěstí srazil profesora k zemi. Ze vzteku chtěl do něj tlouct, ale včas se vzpamatoval. Spencer ležel na podlaze a sténal.

Wyler se šel podívat, co se stalo se strážným.

Zkumavka ho zasáhla do hlavy a rozbila se. Její obsah se rozlil po hlavě a muž dlouho netrpěl. Kyselina odvedla dobrou práci. Profesor však jednal pouze v nutné sebeobraně.

Luc Wyler byl tvrďas, pro kterého měl lidský život pouze cenu peněz, ale při tomto pohledu se mu zvedl žaludek.

„Jen si to klidně prohlédněte,“ zasyčel profesor, který stále ještě ležel na zemi. „Tak nějak přibližně byste vypadal i vy.“

„Co si od toho slibujete?“ Wyler se jen stěží ovládal.

Edward Spencer se pokusil vstát. Podařilo se mu to teprve napotřetí.

„Nemám co ztratit. Ze mě nic nedostanete.“

„Jste blázen! Co z toho? Chcete si hrát na mučedníka?“

Spencer zavrtěl hlavou.

„Ne, něco takového vy nemůžete vůbec pochopit. Jestli si myslíte, že jsem nějaký vlastenec, tak jste na omylu. Ale výsledek mé práce se nesmí dostat do bezohledných rukou – jako jsou například vaše.“

„Vy jste nejen blázen, ale navíc ještě trestuhodně odtržený od života. Myslíte si, že by pánové politici byli lepší než já?“

„Až na některé výjimky ano.“

„Teď se vaše situace každopádně změní. Máme málo času. Přitlačíme na pilu. Jestli vám to ani pak nedojde, můžete se rozžehnat se životem.“

„Než se tak stane,“ zavrčel Spencer, „budete si ještě zoufat, vy smrdutí kojoti.“

Na to Luc Wyler nic neřekl. Prudce se otočil a odešel.

Chodbou už spěchalo několik jeho lidí, kteří zaslechli, že v laboratoři něco nehraje.

Všechny ty muže si Wyler vybral osobně. Neměl rád dlouhé trestní rejstříky. Snesl kolem sebe jen takové lumpy, kteří ještě nebyli za mřížemi. A takových bylo něco přes deset.

Zatím jen dva položili své životy: ten, co řídil Spencerův únos, a teď ten strážný. Všichni ostatní, co zařvali, byli jen druhá garnitura a v životě Luka Wylera nespatřili.

„Tady jsou ti dva,“ řekl vazoun a ukázal na Bennistera a Nelly Moorovou, kteří seděly za stolem. Cela, v níž seděli spoutáni, byla větší než Dianina.

Nelly by dala hodně za to, kdyby se dozvěděla, kde vlastně je. Když ji i s Bennisterem vytáhli z vozu, omámili je podobně jako Dianu. Před několika minutami se probrali a cítili se prachbídně.

Luc Wyler se na Bennistera podíval jen krátce. Jeho pozornost platila spíš svůdné blondýně. Bylo mu najednou tepleji, jako by někdo přiložil do kotle. Tak by zareagoval snad každý muž.

Strážný, který sem Wylera přivedl, pokračoval: „Prohlédli jsme jejich vůz. Nikde žádná štěnice ani vysílačka. Jednali zřejmě na vlastní pěst.“

Wyler ho přerušil netrpělivým gestem. Stále ještě se díval na Nelly, přímo ji hltal očima.

Nelly bylo jasné, jak na gangstera působí. Svůdně se usmála.

„Co s námi zamýšlíte?“

„Zavolejte doktora!“ poručil Wyler strážnému, ani se na něj nepodíval. Muž odešel a Wyler zůstal stát ve dveřích.

„Co s vámi zamýšlím? To záleží na různých věcech.“

„Na jakých například?“

Wyler se podíval na Bennistera. Chemik měl oči rozšířeny strachem. Na čele se mu perlil pot. Neklidně těkal pohledem sem a tam.

„Máme problémy se Spencerem,“ přiznal Wyler bez okolků. „Vlastně bych vám měl být, neznámá krásko, vděčen za to, že je Bennister ještě naživu. Možná ho budeme potřebovat.“

V chemikových očích zasvítila naděje.

„Na mě, na mě se můžeš spolehnout, Luku,“ ujišťoval ho horlivě. „Udělám všechno, co budeš chtít!“

Wyler přikývl.

„Aby ne, kamaráde. Vím dobře, co si mám o tobě myslet. Kdo je to?“ zeptal se najednou.

Bennister se celý schoulil. Plaše se podíval na Nelly.

„Jmenuje se Nelly. Víc, víc nevím,“ koktal.

„Ale ona už ví moje jméno, ty blbče.“

„Jakto? Já…“

Bennister se díval střídavě na Nelly a na Wylera.

Napjatou atmosféru uvolnil doktorův příchod. Byl to ten alkoholik, co přinesl Dianě jídlo.

Stoupl si za Nelly a než se nadála, vytáhl nůžky a ustřihl jí pramen vlasů.

Wyler řekl strážnému u dveří: „Postarej se Bennisterovi o pokoj! Později ho budeme potřebovat v laboratoři.“ Pak se obrátil k chemikovi a dodal: „V tvém vlastním zájmu doufám, že budeš spolupracovat. Někdo musí Spencera kontrolovat. A ten někdo budeš ty. Nikdo z nás nerozumí chemii natolik, aby mu mohl koukat na prsty. Tajně si vyrobil nějakou kyselinu a oddělal její pomocí jednoho mého člověka.“

Rozvázali Bennisterovi pouta na nohou a odvedli ho. Strážný se ještě zastavil ve dveřích:

„A co bude s doktorem?“

„Ten může být tady taky jednou bez dozoru. Stejně nemůže utéct.“

Nelly pochopila. Takže i ten opilec byl tady v zajetí, i když měl o něco větší svobodu.

Agentka zůstala sama s Wylerem. Zůstal stát poblíž dveří. Zřejmě nechtěl riskovat.

„A teď k tobě, děvenko,“ usmál se. „Stále ještě nevím, co ty s tím máš společného.“

„Jsem Dianina přítelkyně,“ lhala Nelly, „Vím o všem. Když zmizela, chtěla jsem navázat kontakt s Bennisterem.“

„Dej si bacha!“ varoval ji Wyler. „Diana je tady! Mohu si to kdykoli ověřit.“

Právě to se chtěla Nelly dozvědět. A znovu si lámala hlavu, kde asi může být.

Bylo jí jasné, že není v tom domě, kde ji omámili. Divila se, že si toho nikdo ze sousedů nevšiml. Wylerova moc byla zřejmě větší, než předpokládala.

Luc Wyler nemohl spustit oči z jejích tvarů. Tvářil se přímo chtivě. Ruce se mu chvěly. Pomalu se k ní přibližoval, opatrnost nechal opatrností. Když byl u ní, nemohl se už ovládnout. Začal jí hladit vlasy.

„Určitě máš strach, co s tebou bude,“ mumlal třaslavým hlasem. „To už bude záležet jenom na tobě.“

Nelly pochopila. Přitiskla mu hlavu do rukou. Wyler sotva slyšitelně polkl. Zíral na ta neuvěřitelná prsa. Příliš těsný svetřík nic neskrýval, pouze obaloval, to bylo vše. Těsné kalhoty zdůrazňovaly dlouhé nohy a Wyler byl vzrušením úplně mimo.

Naklonil se nad Nelly. Usmála se. Díval se jí do očí. Jakoby náhodou jí položil ruku na levé ňadro. Nechala si to líbit. Zvolna otevřela plná, smyslná ústa a přejela si jazykem po rtech. Ruka na Nellyině ňadru se pohnula. Nelly se trochu zaklonila a vyzývavě se na Wylera podívala. Z rudých rtů jí vyšel tichý, vzdech.

Wylerovy neklidné prsty stiskly prsní bradavku. Zachrčel. Políbil Nelly a cítil, jak mu jde její jazyk v ústrety, a měl pocit, že každou chvíli ztratí půdu pod nohama.

Najednou někdo zakašlal. Wyler se vztekle narovnal. Ve dveřích stál doktor a rozpačitě se na ně díval.

„Co je?“ vyjel na něj Wyler.

„Ty – ty vlasy,“ koktal.

„A co je?“

Lékař alkoholik bezmocně ukázal na Nelly.

„Ta mladá dáma nosí paruku. Její vlasy jsou ve skutečnosti…“

„Vypadni!“ zařval Wyler.

By l vzteky bez sebe. Lékař zmizel jako had. Wyler se podíval na Nelly a jeho oči metaly blesky. Nelly se na něj dívala naprosto klidně, což gangstera rozzuřilo ještě víc. Už to vypadalo, že se na ni vrhne, ale ani teď nijak nereagovala. Jako by ten její bohorovný klid působil i na Wylera. Ovládl se.

„Není dobré, když velký muž snadno ztratí sebevládu,“ řekla bez jakéhokoli patosu. „Na to byste neměl zapomínat, pane.“

Wyler se na ni zmateně podíval.

„Jsem z tebe jelen,“ přiznal.

„Rovněž není dobré přiznávat své slabiny. Kdybych byla tou, za kterou mě považujete, mohlo by to mít pro vás špatné následky.“

Wyler se křečovitě zasmál.

„Jo? A za koho vás považuju?“

Nelly Moorová se naivně usmála.

„Za agentku.“

Luc Wyler sebou škubl, jako by dostal ránu bičem. Hned nato objevil, že se vyschlým jazykem nedají olíznout rty.

„A kdo jsi teda ve skutečnosti?“

Nelly se na něj zamilovaně podívala a pokrčila rameny. Svůdná ústa se jí pootevřela a ňadra se jí dmula. Svetřík se napínal a jasně se na něm rýsovaly bradavky.

Wyler se cítil jako v horečce, ale ovládal se.

„Kdo tě poslal?“ šeptl a snažil se odpoutat pohled od jejích ňader. Moc se mu to nedařilo.

Plavovlasá krasavice se trochu opřela a zatáhla bříško, až jí trochu poodstoupil pás kalhot.

Wyler zachrčel a sáhl si na hrdlo.

„Kdo – kdo tě posílá?“ vyrazil.

„Opakuješ se, drahoušku,“ řekla Nelly tiše. Byla teď ztělesněné ženství. Wyler se fascinovaně díval, jak se na židli lehce zasvíjela a sjela až na její okraj. Vzrušením už nemohl dál. Mozek mu přestal fungovat, třebaže se snažil přijít na to, zda mu ta kočka nechystá nějakou past. Ne, rozhodl se nakonec. Ani jeden z nich neměl zbraň. Může ji zbavit pout. Odtud se navíc nemůže nijak snadno dostat.

Pravou nohou kopl do dveří a zabouchl je.

Otevřít se daly jen zvenčí. Pomalu se k ní blížil a stále přemýšlel, jaký by v tom mohl být háček.

Třesoucíma rukama ji zbavil pout. Hned vstala a přitiskla se k němu. Cítil její pevné tělo a horký dech ho skoro zbavoval rozumu. Pak se k jeho ústům přisály žhavé rty.

Najednou ho odstrčila. Odvrávoral ke zdi.

Nelly visely plavé vlasy do obličeje, a její oči jako by vyzařovaly nějaké paprsky. Vzrušující kyčle se zvolna rozkroužily. Začala si stahovat svetřík, lemem se zachytil za ňadra, lehce je nadzvedl… a pak vyklouzla, lehce se chvěla. Luc Wyler lapal po dechu.

Nelly mu hodila svetřík. Gangster si ho přitiskl k tváři a s vyvalenýma očima vdechoval vůni vzrušujícího ženského těla.

Pak svetřík pomalu pustil na zem a přiblížil se k Nelly. Chtěl originál. Rty mu poškubávaly.

Už už po Nelly sahal, ale ta se mu mrštně vymkla. Pevná ňadra se jí lehce pohupovala nahoru a dolů. Zvolna ustupovala k posteli. Klesla na ni a rozevřela náruč.

Wyler na ni padl. Rukama se zabořil do plavých vlasů, hlavu položil mezi nádherně tvarovaná ňadra.

Nellyino tělo bylo rozpálené jako plechová střecha. Čekala až do ní Wyler vnikne, aby si ho pak mohla omotat kolem prstu, Nabízela mu své tělo se zvláštní radostí, jenže tajná služba má své vlastní zákony. A Nelly do ní vstoupila přece dobrovolně.

Ztratili jakýkoliv pojem o čase a už ani nevěděli, jak dlouho tak leží.

„Musím se tě na to zeptat ještě jednou,“ zašeptal. „Kdo jsi?“

Nelly se tiše zasmála a sklonila se nad ním. Lehce se ho dotýkala ňadry a Luc zavřel oči, aby ten skvělý pocit mohl lépe vychutnat. Něžně ho políbila.

„Jsi skutečně ta Nelly, ke které chodil taky Bouhl?“

„Jsem. Proč bych nebyla?“ Znovu ho políbila.

Luc Wyler si sedl.

„Vlastně ano. Proč bys nebyla.“ Prudce zavrtěl hlavou. „Kouříš?“

„Občas.“

Wyler vstal a šel ke svým šatům. V kapse našel zmačkaný balíček cigaret. Byly v něm tři zlomené cigarety. Vztekle je odhodil. Pak vytáhl zlaté pouzdro a zapalovač.

Nelly se na něj dívala. Oči jí jiskřily. Za normálních okolností by se jí líbil. Byl svalnatý, opálený a měl výrazný mužský obličej. Nesměla však zapomínat na to, kolik neštěstí, hrůzy a smrti už měl ten gangster na svědomí.

V této chvíli však byl někým úplně jiným. Nelly mu dokázala parádně rozházet vnitřní život. O to jí přece šlo.

Jenže ještě nebyl důvod k nějakému jásotu.

Luc si vzal z pouzdra cigaretu, zapálil si ji a podíval se na Nelly. Tvář měl ztuhlou jako masku.

„Protože nejsi pravá blondýna, nemáš pro mě žádnou cenu,“ řekl.

Nelly se jen usmála.

„V podstatě je tu jen jedno řešení,“ pokračoval gangster. „Musím tě dát zabít.“ Agentka se usmála ještě víc a Wyler se sklonil k jejímu nahému tělu a něžně ji políbil.

„Nebo že bych si to přece jen měl ještě rozmyslet?“

Dr. Kena Bennistera převzali dva nepříjemně vypadající chlápci. Na první pohled poznal, že laboratoř je vybavena pramizerně. Profesor Spencer dřepěl v koutě a chmurně se díval před sebe.

Pak pomalu zvedl oči. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že má před sebou svého bývalého asistenta. Zachrčel, vyskočil a chtěl se na něj vrhnout, ale strážný, který doktora přivedl ho zahnal revolverem nazpátek.

„Žádný voloviny, dědo!“ hrozil mu nebezpečně tichým hlasem. „Bennister je tvůj novej spolupracovník.“

„Takovej staronovej,“ poznamenal druhý gangster, vytáhl nůž a přeřízl Bennisterovi pouta.

„Lumpe!“ zasyčel Edward Spencer. „Takže dostali i vás?“

„Ano,“ řekl Bennister vážně. „Bude lepší, když mě budete akceptovat. Jsme na jedné lodi.“

Profesor naznačil odplivnutí.

„Na to mohu říct jen fujtajbl.“

„Tady bude ještě sranda,“ zasmál se jeden gangster.

„Jako obyčejně jsi špatně pochopil situaci, profesůrku,“ vysvětloval druhý gangster. „Když Bennistera nevemeš, tak si to odneseš. Dobře víš, že jsme ti dali jen malej odklad. Když nebudeš makat dobrovolně, tak tě donutíme.“

„To si netroufnete,“ zasmál se opovržlivě Spencer.

Jeden šibeničník se hrozivě zatvářil a pomalu se k němu blížil.

„To ne!“ vykřikl Bennister a třel si bolavá zápěstí. „Mějte přece rozum, pane profesore. Ten váš odpor není k ničemu.“

Spencer se na něj pohrdavě podíval, pak se odvrátil a znovu se posadil. Bennister si stoupl vedle něj.

„Máme přece společný zájem,“ šeptal mu významně. „Musíme se odtud dostat. Nějaká rivalita by nám v tom neměla bránit, ne?“

„A to říkáte vy?“ divil se profesor.

„Jaký je přísun chemikálií?“

„Docela dobrý. Všechno, co je potřeba.“

„Máme jich dost, abychom mohli rozjet první fázi experimentů k výrobě dé trojky?“

Spencer vytřeštil oči.

„Vy o tom víte?“

Bennister přikývl.

„Myslím, že kromě vás jsem jediný. Ale nemám ani ponětí o složení. Jednou se mi podařilo nahlédnout do vašich tajných podkladů. Málem jste mě přistihl. Moc jsem si toho nezapamatoval. Nebylo dost času.“

„S vámi už nebudu nikdy spolupracovat!“ rozlítil se Spencer.

„Budete muset!“ odpověděl mu Bennister rozhodným hlasem. „V sázce jsou naše životy.“

Spencer udělal pohrdavé gesto.

„A vy myslíte, že nás nechají naživu, když se pokusy povedou?“

„Ano. A oba. Protože pak budu vědět tolik, co vy a budu pro ně mít taky nějakou cenu.“

Profespr se zamyslel. Nebyl z toho Bennistera moudrý. Oč tady vlastně jde? Copak už není spojencem těch kriminálníků? Nebo je to jenom trik a předstírají, že Bennistera už nepotřebují? Má jedinou možnost – musí to zkusit.

Diana Bouhlová stále ještě nevěděla, proč ji Wyler ušetřil. Mezitím jí prozradil i své pravé jméno. Na zdejší poměry se jí teď nevedlo špatně. Jídla měla dost, šaty jí skutečně opatřili, cítila se jako znovuzrozená.

Usínala. V tom se prudce otevřely dveře.

„Vstávat!“ křikl na ni jeden gangster. „Jde se.“

„Co se stalo?“ ptala se Diana ospale a zvedla se. Gangsterovi se to nezdálo dost rychle. Chytil ji za ruku, odtáhl ji ke dveřím a prudce do ní strčil.

Diana vyletěla na chodbu. Gangster ji hnal před sebou. Na konci chodby se otevřely ocelové dveře. Místnost za nimi se utápěla v prudkém světle. Diana musela zavřít oči. Když je opět otevřela, ztuhla překvapením. Měla pocit, že je ve filmovém studiu. V pozadí stála kamera. Reflektory zaplavily Dianu světlem. Gangster, který ji přivedl, kamsi zmizel.

Diana se zmateně rozhlédla. Ne, filmové studio to nebylo. Na to byla místnost příliš malá a příliš málo vybavená. A chyběly rekvizity.

„Zády ke zdi!“ poručil jí jakýsi surový hlas.

Diana přimhouřila oči. Za lampami stál jakýsi muž. Do obličeje mu neviděla. Ukazoval na neomítnutou cihlovou zeď.

Diana váhavě uposlechla. Ustupovala, až se konečně dotkla chladných cihel.

„Co – co se mnou chcete dělat?“

Z pozadí vystoupil jakýsi stín a vešel do světla. Diana toho muže neznala.

V ruce držel jakýsi papír a šel k ní.

Přepadl ji strašlivý strach. Chtěla někam uhnout, ale neměla kam.

„Co je děvenko? My tě nesníme. Tady máš text.“ Podal jí papír.

Diana se na něj nechápavě podívala. Co to má znamenat?

Tatínku, nedělej si starosti, bylo na něm napsáno. Najednou jí došlo. Srdce se jí rozbušilo a třesoucím se hlasem četla dál: Jak vidíš, daří se tvému miláčkovi dobře. Hlad nemám a mám slušné ubytování.

Zvedla oči. Muž se na ni zašklebil.

„Vy sprosťáci!“ vykřikla. „Vy mizerové!“ Skoro se zajíkala „To neudělám! Nikdy!“

Muž se uchichtl.

„Ta maličká je nejen hezká, ale i temperamentní, to se mi líbí,“ řekl přes rameno. „To je přesně to pravý pro synáčka mého táty. Šéf by mi ji měl na půl hodiny půjčit. Pak udělá všechno, co budeme chtít.“

Chlap za kamerou se mečivě rozchechtal.

Muž před Dianou najednou zvážněl.

„Tak dělej! A rychle! Nauč se to nazpaměť!“

Diana se třásla strachy.

„Ne,“ řekla. Ale neznělo to přesvědčivě.

„Bacha na věc,“ zkoušel to po dobrém. „Nemáme moc času. Moc toho přece po tobě nechceme, co? Ty se to hezky naučíš a namluvíš to do mikrofonu, co ti visí nad hlavou. Pak ten film vyvoláme, uděláme kopii a odešleme. Táta má starosti. Přece nechceš, aby se trápil, ne?“

Diana nevěděla, co má dělat. Když se bude vzpírat, mohou ji třeba mučit. Ale když řekne ano? Třeba budou chtít výkupné. Na druhou stranu však nevěřila tomu, že by ji gangsteři propustili. Odjede s příští dávkou blondýnek.

Měla najednou takový strach, že se přece jen začala učit text.

„Tak to vidíš,“ usmál se gangster. „Proč tolik řečí. Uvidíš, že je to fakt príma text. Psal jsem ho já.“

Diana ho skoro nevnímala. Řádky se jí roztančily před očima. Opřela se o zeď a na chvíli zavřela oči. Pak četla dál.

Muži, kteří mě zde drží, jsou milí. Nechápu, proč to vlastně dělají. Říkají, že to není kvůli nim. Asi jde o politiku. Ti muži jsou velmi mladí. Moc toho nenamluví, protože se bojí, že bych je mohla později identifikovat. S těmi mrtvými gangstery v Tracyho vile nemají nic společného. Naopak. Zachránili mi život. Jak ráda bych byla, tati, zase s tebou. Udělej, prosím, všechno, co po tobě budou chtít – kvůli mně.

„Při posledních větách budeš brečet. Jasný?“

Diana se na něj podívala.

„To ti snad nebude dělat potíže, ne?“

Zavrtěla hlavou. Muž se otočil a šel ke kameře.

„Připrav se!“ zavolal na svého kumpána.

Muž, který jí dal text, byl už málem u reflektorů. Nevěnovali jí teď pozornost.

To byla šance.

Je k němu jen deset kroků. Pomalu, hezky pomalu, aby si toho nevšiml kameraman. Ještě osm kroků, sedm, šest…

„Bacha!“ kameraman zvedl hlavu.

Ještě čtyři kroky.

Gangster se nechápavě ohlédl. Stál přesně před reflektorem. Diana po něm skočila. Ani nestačil zareagovat a naletěl do stativu. Celá konstrukce se rozkývala. Diana bleskově popadla stativ. Byl docela lehký. Rozpálený reflektor se sklonil.

Gangster zůstal jako opařený. V očích se mu objevilo zděšení. Začal řvát, chtěl zvednout ruce, bránit se, ale v tom se mu vzňaly šaty.

„Potvoro mizerná!“ vykřikl kameraman a rozběhl se k nim.

Diana utekla do stínu za reflektory. Kameraman byl tak oslněn, že si jí nevšiml. Spěchal hlavně na pomoc kamarádovi. Ale bylo už pozdě.

Hořel jako pochodeň. Mlátil kolem sebe jako šílený, vrávoral ke dveřím, na půli cesty se zase otočil, pobíhal po místnosti, zamotal se do kabelu a srazil druhý reflektor.

Páchlo to spáleným plastikem a hořící látkou.

Kameraman si strhl bundu a snažil se uhasit plameny. Jenže jeho kumpán ho k sobě nepustil, řádil jako derviš.

Pak se svalil k zemi a přestal se hýbat.

Diana se připlížila ke dveřím. Chodbou se blížily rychlé kroky. Přitiskla se ke zdi.

Kameraman na ni neměl čas. Zoufale se snažil uhasit šířící se požár. Jeho kumpánovi už dávno nebylo pomoci.

Dveře se rozletěly. Do místnosti se vřítili tři muži. Diana se skrývala za dveřmi, takže si jí nevšimli. Zastavili se před ohořelou mrtvolou. V tom okamžiku náboje ve zbrani mrtvého už nevydržely žár. Explodovaly.

Muži stáli příliš blízko, než aby se stačili skrýt. Střepiny z roztržené zbraně a létající kulky je složily k zemi.

Neušetřili ani kameramana. Byl na místě mrtev.

Pouze jeden ještě žil. Sténal a plížil se k otevřeným dveřím.

Diana měla štěstí. Ušní bubínky ji bolely od detonace. Ale protože se schovala za ocelovými dveřmi, nic se jí nestalo. Vylezla a těžce zraněný ji spatřil.

V očích měl nenávist. Nechápal, co se stalo, ale spočítal si, že ta ženská není tak docela bez viny. Snažil se na Dianu vystřelit.

S výkřikem se k němu rozběhla. Ani nevěděla, kde se v ní najednou vzala taková odvaha. Zbraň vyštěkla! Kulka ji minula jen o vlásek. A další a další… Konečně byla u něj. Vytrhla mu zbraň z ochablé ruky.

Požár se stále šířil a v místnosti se už skoro nedalo dýchat. V zásobníku ukořistěného bubínkového revolveru zbývala ještě polovina nábojů. Diana si chtěla vzít ještě jeden revolver, ale žár byl příliš silný a pro kouř přestávala vidět. Rozkašlala se a vrávorala směrem ke dveřím.

„Ne!“ vykřikl raněný a snažil se vstát. Z úst mu vytékal pramének krve. Pokoušel se plazit. Ale byl příliš slabý, než aby unikl ohni.

Diana se zastavila. Sváděla zápas sama se sebou. Věděla, že ten muž je stejný vrah jako ostatní. Ale taky člověk. Nemohla nechat nešťastníka svému osudu. Sice už jednou zabila, ale to bylo v sebeobraně. Smrt tohoto muže by jí však v ničem nepomohla.

Váhala a nešťastníkovy zatím chytily nohy. „Pomoc!“ křičel.

Diana se vrátila. Dusila se kouřem, slzela. Neviděla na krok.

Další děsivý výkřik: „Pomoc!“ Pak už jen sténání.

Diana plakala. Už nemohla dál. Žár byl nesnesitelný a nedalo se dýchat.

Kde jsou dveře? Rozběhla se v panickém strachu. Zabloudila v dýmu.

Tam! Tam je světlo!

Ne, byl to oheň.

Konečně se dostala ke dveřím, vyvrávorala z nich, zastavila se a pak je za sebou přitáhla. I chodba byla plná dýmu. Z dálky slyšela výkřiky a dusot. Někdo volal po vodě. Diana se chtě nechte musela rozběhnout tím směrem, jiný východ z této slepé uličky neexistoval. Doufala, že kolem gangsterů proběhne.

Kolik tady ještě může být mužů? Jak veliký je vlastně tento podzemní úkryt? Kde je profesor? Wyler říkal, že ho tady taky drží.

Diana sevřela revolver pevněji. Zacházet s ním uměla. Jako dcera zámožných rodičů se dříve hodně věnovala sportu. A tudíž i střílení.

Znovu a znovu se divila, kde se v ní vzala taková odvaha. Od té doby, co se zapletla s tímhle Lukem Wylerem, z ní byl jiný člověk. Tenkrát si najednou uvědomila, že opouští legální svět. Dlouho si namlouvala, že to není pravda, až se to nyní – v této extrémní situaci – projevilo naplno.

Před ní se vynořil jakýsi stín. Vrávorala k němu s namířeným revolverem.

„Sakra, to je ta bloncka!“ vykřikl muž. „Všichni sem!“

Diana zavřela oči a vystřelila. Zamířila spíš podvědomě. Cítila zpětný náraz. K zemi se svalilo těžké tělo. Diana otevřela oči. Překročila zasaženého. Stěží se hýbal. Chtěla utíkat dál, ale pak ji něco napadlo.

Sklonila se. Muž byl těžce raněn a zvedal ruku se zbraní. Diana mu ji vytrhla a uháněla dál.

Kouře bylo už méně a Diana si vytřela slzy z pálících očí. Před sebou měla otevřené dveře. Váhala. Mám do nich vejít? Chodba byla až podezřele prázdná. Kam se všichni ti gangsteři poděli? Že by se po tom výstřelu schovali? Že by byli za těmi dveřmi?

Diana uvažovala. Ne, nemá smysl hrát si na hrdinku a začít střílet do té místnosti. To by se rovnalo sebevraždě. Musí mít pevné nervy a vyčkat. Gangsteři už vylezou sami.

Čas plynul a všude vládl klid.

Najednou na konci chodby cosi vybuchlo. Ve sklepním studiu se vyvinuly plyny a prudce se vznítily. Ocelové dveře vyletěly z pantů. Dianu najednou cosi popadlo, ztratila půdu pod nohama, letěla vzduchem kolem otevřených dveří. Obě zbraně jí vypadly z rukou. Diana je chtěla zvednout, ale kolem létaly střepiny a zasáhly ji do zad. Ucítila cosi vlhkého. Krev!

Diana vykřikla. S námahou se postavila na nohy. Najednou byl zase klid. Vlekla se dál. Konečně se dostala ke zbraním. Zvedla revolver a otočila se.

Z otevřených dveří se zmateně díval nějaký muž. Diana musela okamžitě jednat, jinak by byla ztracena. Revolver jí v ruce vyštěkl, kulka odhodila muže do místnosti, roztříštilo se nějaké sklo.

Diana byla u konce sil, opřela se o zeď a celé tělo ji bolelo. Skoro nic neslyšela. Tlaková vlna ji prve úplně ohlušila.

Chtěla se dostat nějak ke dveřím, ale nebyla schopna pohybu.

Zaslechla za sebou jakýsi zvuk. S námahou se otočila. Na chodbu vyšel zase jakýsi muž. Diana zapomněla na to, že má revolver. Byl to Luc Wyler. Byl neozbrojený, a když ji spatřil, vyvalil oči a údivem otevřel ústa a pak se rychle stáhl do bezpečí. Diana vystřelila už příliš pozdě.

Pomalu sklouzla po zdi do sedu. Rozvzlykala se. Byla úplně na dně. I kdyby se teď stalo cokoli, nebyla by už schopna obrany. Skoro si přála smrt.

Z otevřených dveří vyrazila jakási postava a vypálila. Diana ucítila palčivou bolest v levém rameni. Chtěla sáhnout po revolveru, ale v tom práskl druhý výstřel. Její vědomí se zahalilo do černého hávu – do hávu, který už nikdo nemohl stáhnut.

Diana Bouhlová, rozená Hollisterová, už necítila žádnou bolest. Její prachatý tatínek, s nímž se Wyler stačil spojit, bude marně čekat na návrat své dcery.

Luc Wyler vpadl dovnitř.

„To je ďáblice,“ řekl a byl celý bledý.

Nelly Moorová se na něj udiveně podívala. „Jako Diana Bouhlová?“

Wyler přikývl.

„Co se stalo?“

„Nevím. Nějak se jí podařilo přemoct moje lidi. Dostala se až sem.“

Nelly bleskurychle zvážila své šance, ale dospěla k závěru, že se ještě nesmí ukvapovat. Slyšela Wylera říkat, že jakési studio, které si zařídili, je celé zničeno a že tam něco explodovalo.

Všechno to dostalo nějaký spád, pomyslela si Nelly znovu jí myslí proběhly poslední minuty. Najednou vypukl na chodbě zmatek. Kdosi otevřel dveře, vykřikl na Wylera cosi o požáru a pospíchal dál. Wyler se vyběhl podívat, co se děje, ale po prvním výstřelu se zase rychle vrátil. Napjatě poslouchal. Další výstřely. Nelly se neangažovala. Pistoli neměla. Co mohla tedy dělat? Proti Wylerovi byla v podstatě bezbranná. Wyler se znovu podíval ven. Zřejmě se mu zahoupala podlaha pod nohama.

„Šéfe, už je to dobrý!“ vykřikl někdo zvenčí.

Wylerovi vítězoslavně zasvítily oči.

„Konečně,“ řekl a otevřel.

Nelly ho následovala. Spatřila mrtvolu mladě plavovlasé ženy – Diany Bouhlové. Nelly se sevřel žaludek, těžce polkla.

Zleva přiběhl jeden gangster.

Wyler ukázal na otevřené dveře, před nimiž stál Dianin vrah s revolverem v pravé ruce.

„To je Spencerova laboratoř,“ řekl. Nelly se zřejmě podařilo získat si jeho důvěru.

Sotva to Wyler dořekl, události dostaly spád. Za vrahem se najednou objevil jakýsi muž, jednou rukou ho popadl za krk a odzbrojil ho. Než se vrah vzpamatoval, vtáhl ho do laboratoře.

Wyler vytrhl jednomu gangsteru zbraň z ruky a uháněl po chodbě. Nelly za ním. Zmatený gangster vytáhl druhý revolver a následoval je.

Jenže dveře laboratoře už byly zavřeny. Za nimi křičel Bennister, který přemohl Dianina vraha: „Pryč od těch dveří, nebo střelím!“

Uskočil.

Nelly přemýšlela co teď. Stále ještě nemohla zasáhnout. Stála mezi Wylerem a gangsterem. Kdyby odzbrojila jednoho, druhý ji okamžitě zastřelí. Musí počkat.

Wyler jí pohrozil pistolí.

„Mazej zpátky do cely, děvenko!“ poručil jí. Pak se obrátil na svého komplice: „Musíme přivolat posily. Ty dva vědátory musíme nějak vykouřit. Času je už málo. Ta zatracená Diana všecko zpackala. Ten barák nad nimi musí být po tom výbuchu pěkně rozviklanej.“

Nelly se rozběhla ke své cele. Všimla si, že po celé chodbě jsou nějaké dveře.

Že by i za nimi byli vězňové?

Horečně uvažovala. Pokud se nemýlí, tak je v nějakém podzemním komplexu jakési staré, polozřícené továrny. To by bylo docela možné. Někdo to koupil za babku. Patrně je mimo New York. Ideální místo pro Wylerovy podivné obchody. Stačilo pouze zrenovovat podzemní místnosti. Tady je nikdo nemohl rušit, ani sousedi, ani policie.

Nelly zaběhla do cely, kdosi za ní zabouchl dveře.

„Kolik chlapů přišlo o život?“ slyšela Wylera.

„Moment… nejdřív to byl Cheryl a Hedley, co ji měli natočit. Když jsme zjistili, že něco nahraje, tak tam vběhli Rock, Lee a Douglas. Pochybuju, že jsou ještě naživu. No a pak Stewart s Chrisem, co hlídali laboratoř.“

„Takže je nás už jenom pět?“

„Ne, šéfe. Francis s Maxwellem tady nejsou. Je tady jenom Martin Eastman. Je nahoře v centrále a hlídá. Přes něj se sem nedostane ani myš a taky nikdo nevyklouzne.“

„A kde je Francis a Maxwell? Kdy se vrátí?“

„Každou chvíli.“

„Doufejme,“ řekl Wyler.

„Šéfe, jaká je ta holka?“

Ticho. Potom: „Já ti nevím. Možná bysme jí mohli důvěřovat.“

„To fakt myslíš…“

„Říkám možná. Ještě počkáme. Za jak dlouho můžeš sehnat pár hochů?“

„Já jsem myslel, že tady o tom nesměj vědět.“

„Blbče! Na takový úvahy je už pozdě. Teď musíme dělat, co se dá. Tady tak jako tak skončíme. A než zmizíme, tak to všechno vyhodíme do vzduchu.“

Dveře se prudce otevřely. Nelly sebou trhla. Luc Wyler se na ni zamyšleně díval.

„Vím, co si myslíš,“ řekla. Pousmála se. „Kdyby se to nějak podělalo, tak se mám postarat o Bennistera a spol. Doktor to zbaští, vždyť jsem mu už jednou zachránila život.“

Luc Wyler se zašklebil.

„Takže si rozumíme, jak vidím. Bude to tvůj křest ohněm. Když se osvědčíš a nezklameš mě, tak nebudeš litovat. To není špatný vyšvihnout se ze štětky na gangsterovu nevěstu, co?“

Nelly se zasmála. „To už záleží na tom, jaký je to gangster.“

Wyler se obrátil na svého komplice, který stál vedle něho a jenom valil oči.

„Co je?“

„Dok – doktor,“ koktal.

„A co je s ním?“

„Já nemyslím toho Bennistera, ale našeho vožralu Hudsona, co se staral o tu bloncku.“

Wyler ztuhl.

„Kruci! Na toho jsme úplně zapomněli! Kde je?“

Gangster jen bezmocně pokrčil rameny,

„Bylo by mi líp, kdybych to věděl.“

Spencer s Bennisterem usilovně pracovali. Když Bennister zlikvidoval onoho gangstera, získal si tím neomezenou profesorovu důvěru. Stáhli gangsterovi košili, roztrhali ji na pruhy a spoutali ho. Ležel v koutě a nenávistně se na ně díval.

„Co chcete dělat?“ křičel na ně. „Odsud se živí nedostanete. Wyler s váma udělá krátkej proces.“

Nevšímali si ho. Bennister si ukořistěnou zbraň strčil jednoduše do kapsy, aby měl volné ruce. Nervózně pokukoval po dveřích. Co se tam venku děje?

Profesor Spencer překvapenému chemikovi vysvětlil, že nic nebrání přípravě D 3. Během hodiny budou mít té látky dost, aby ji mohli použít jako zbraň.

Stáli u komplikované aparatury. Profesor naléval průzračnou kapalinu do zkumavky. Bennister zatím pracoval s aparaturou. Věděl co a jak. Dal nad Bunsenův hořák baňku, utěsnil ji a zapálil plyn. Čekal, až oheň dostane tu správnou barvu, a tím i požadovanou teplotu.

Přístrojů zde bylo méně než v jejich nemocniční laboratoři, ale museli si s nimi vystačit.

Asistent si všiml, že teplota stále ještě nesouhlasí. Kapalina se zahřívala příliš rychle. Seřídil plamen.

Minuty pádily šílenou rychlostí. Zapomněli na celý svět. Ani si nevšimli, že se spoutaný gangster pomalu postavil. Opíral se o zeď, svázané nohy mu nedávaly vekou možnost pohybu. Jenže podél zdi se snadno mohl dostat k laboratornímu stolu a k Bennisterovi. Gangster věděl, že proti těm dvěma nic nezmůže. Jeho cíl byl úplně jiný. Za každou cenu musel zamezit přípravě oné podivné mlhy, která už zabila dva jeho kumpány.

Bennister si hrozícího nebezpečí nevšiml. Napjatě sledoval chemický proces. Kapalina začínala vřít. Baňka se lehce orosila. Vytvářely se bublinky, stoupaly na povrch a praskaly. Dým proudil trubičkami a celý systém se jím pomalu zaplňoval. Teď se ukáže. Horní část už byla naplněna dýmem, který byl ale ještě příliš světlý. Pronikal už do druhé části, kde se částečně ochlazoval a ukazovaly se v něm barevné pruhy.

Bennister byl přímo okouzlen. Na tomto stadiu experimentu pracoval dnes poprvé.

Minuty plynuly. Bennister byl zcela ponořen do práce a profesor cosi kutil v rohu. A gangster byl od Bennistera už jen pár kroků.

Dým konečně zaplnil celý systém, ochlazením ztratil na objemu, úzkými spirálami se vracel na začátek, kde se znovu zahříval a opakoval oběh. Barevné pruhy byly stále zářivější. Substance bude brzy zralá na to, aby do ní přidali látku D 3. Spencer s ní však stále ještě nebyl hotov. Potrvá to ještě několik minut. Jak rád by se Bennister na D 3 podíval, ale nemohl odejít od rozdělané práce.

Gangster byl už vedle něj a chystal se odrazit od stěny. Měl to promyšlené. Vrazí do chemika, ten spadne do aparatury a všechno zničí.

Zabiják už nečekal.

Martin Eastman byl značně nervózní. Ustavičně se díval po dveřích. Nejradši by své stanoviště opustil a šel se podívat, co se děje, jenže nemohl si to dovolit. Musel to napětí vydržet a nečinně čekat. Kdyby se odtud hnul, Wyler by mu to nikdy neodpustil. Před Martinem Eastmanem byly tři řady malých obrazovek. Pomocí elektronického systému mohl dálkově ovládat všechny kamery.

Venku byla tma, ale Eastman viděl všechno zřetelně, protože na dvoře byly instalovány infrakamery. Na ně byl obzvláště pyšný. Celý kontrolní systém vybudoval v podstatě jen on sám. S Wylerem spolupracoval už léta. Oba zbohatli. Někteří gangsteři už chtěli s tou špinavou prací skončit, ale Wyler byl nenasytný a jeho slovo bylo rozkazem. Nikdo si netroufal mu odporovat.

„Hergot,“ zavrčel Martin Eastman, „stejně by mě docela zajímalo, co se děje. Tady se nic nedozvím.“

Zase pohlédl ke dveřím.

Jeho pozornost najednou upoutala jedna obrazovka. Vytřeštil oči. Srdce se mu na chvíli zastavilo. Do továrního dvora vjel jakýsi vůz. Martin Eastman si nastavil příslušnou kameru.

Světla vozu na pár vteřin oslepila kamery a na obrazovce byla vidět jen bílá skvrna. Pak se vůz zastavil a zhasl světla.

Eastman nasměroval kameru na místo řidiče a udělal si výřez. Ušklíbl se. Ve voze byli milenci.

Nestávalo se často, že by sem někdo zajel. Ti dva byli neškodní. Eastman se těšil na rozptýlení. Na nějakou dobu úplně zapomněl, že ho zajímalo, co se děje v podzemí. Zabral ještě větší detail a olízl si rty.

Ti dva ve voze se objali. Muž ji líbal. Pak sklopil sedadla a oba se položili. Eastman na ně teď neviděl.

Zaklel jako pohan. Okamžitě zapnul horní kameru a zvětšil si obraz. Kamera nahlížela do vozu přímo čelním sklem.

Za Eastmanem se tiše otevřely dveře.

Řidič teď ležel vedle děvčete a svékal ji.

Dveře se otvíraly stále víc. Někdo vešel do centrály, zastavil se na pár vteřin, rozhlédl se a tiše se blížil k Eastmanovi.

Eastman si všiml lehkého odrazu na obrazovce a polekaně vyskočil.

Zareagoval však příliš pozdě. Dostal ránu lahví a svalil se na zem.

Doktor Hudson se podíval ke dveřím. Bylo mu líto, že na Eastmana obětoval zbytek svého denního přídělu, protože láhev se rozbila, ale udělat to musel. Uvědomil si, že je to jeho poslední šance jak uniknout.

Sklonil se nad Eastmanem a hledal zbraň.

Tady je holster, ale zapnutý. Hudson zaklel a rozpínal ho. Prsty se mu třásly a trvalo to nekonečně dlouho. Revolver už nestačil vytáhnout.

„Pracky vzhůru!“ poručil mu někdo.

Znal ten hlas až příliš dobře.

Byl to Luc Wyler.

Doktor Lee Hudson se zoufale pokusil zachránit, co se dá. Vytrhl revolver z pouzdra a rychle se odkulil.

Než stačil stisknout spoušť, třeskl výstřel. Dostal zásah do prsou a věděl, že je s ním konec. Ale chtěl se vypořádat ještě s Wylerem.

Nenávist mu dodala sil, zamířil.

Dostal druhý zásah.

A byl mrtev.

Wyler se sklonil k Eastmanovi, zacloumal s ním.

Nic.

Několikrát ho udeřil do tváře. Eastman konečně otevřel oči a nechápavě se na něj díval. Wyler ho popadl za límec a postavil ho na nohy. Všiml si scény na obrazovce.

„Za to bych tě měl odprásknout,“ zasyčel. „Ale dám ti ještě šanci! Svolej chlapy. Potřebujeme teď každýho. Jde o všecko.“

Srazil Eastmana do židle a vyběhl z centrály. O mrtvého Hudsona se nestaral.

Za chvíli už Wyler vpadl do Nellyiny cely.

„Tak, to bysme měli,“ řekl hrubým hlasem. „Eastman přivolá posily. Do půl hodiny jsou tady. Buď připravena. Možná tě budeme brzo potřebovat.“

Bennister zaregistroval koutkem oka jakýsi pohyb. Bleskově se otočil a srazil útočníka k zemi.

„Tak to ses teda přepočítal!“ vykřikl a začal do něj kopat.

„Nechte toho!“ řekl profesor a popošel k němu. „Už to mám.“

Pustili se do práce. Na zemi ležící gangster na ně jenom zíral.

„Teď jsem už opatrnější,“ řekl Spencer. „Nesmím tam toho dát příliš, jinak bude ta mlha moc expandovat.“ Ukázal na řadu nádobek. „Musíme ji do nich zachytit.“

Bennister sice nevěděl jak, ale poslušně přinesl nádoby.

Nad systémem se ukázal první obláček. Spencer na něj překlopil jednu nádobku.

„Tohle je jenom takové nouzové řešení,“ řekl, „ale momentálně nám nic jiného nezbývá.“

Mléčná pára ztmavla, protože se dostala do styku se vzduchem v nádobce.

„Účinné to bude až po vypuštění z nádobky. Rozhodujícím prvkem je tady kyslík.“

Spencerovi se hlas třásl vzrušením.

Gangster zaúpěl. Rozhodl se, že se pokusí znovu jednat. Jeho život už tak jako tak nestál ani za zlámanou grešli. Ale bál se Wylera. Natočil se do správné pozice, stáhl nohy a vykopl.

Spencer ztratil rovnováhu, upustil nádobku a oběma rukama se zachytil stolu.

Systém jenom zacinkal, nic víc.

Nádobka se však rozbila vedle gangstera. Obláček byl konečně na svobodě a lačně nasával kyslík.

Gangster se zrovna v té chvíli nadechl, obláček k němu zamířil, obalil ho a ucpal mu dýchací cesty.

Už mu nebylo pomoci.

Luc Wyler byl už na odchodu. Nelly ho chytla za loket a roztouženě se na něj podívala.

„Polib mě ještě, miláčku…“

Wyler zaváhal a podezřívavě se na ni podíval. Ale pak zapomněl na veškerou opatrnost. Objal ji, přitiskl ji k sobě a jejich rty se setkaly. Na pár vteřin zapomněl na všechno.

Gangster, který ho doprovázel, nervózně pošilhával po laboratoři. Bylo vidět, že ho docela zajímá, co se tam asi děje.

Nelly, která ho sledovala přes Wylerovo rameno, teď zase zajímalo jen to, že gangster nedává pozor.

Prudce Wylera odstrčila, až proletěl dveřmi. Zastavil se až o zeď na chodbě. Chtěl po ní vystřelit, ale najednou zjistil, že nemá čím. Jeho pistole jaksi změnila majitele.

Jeho komplic reagoval sice okamžitě, nicméně však o tisícinu vteřiny pozdě.

Do prsou se mu zavrtala kulka a učinila tak konec jeho zločinnému životu.

Wyler vyrazil k centrále.

„Eastmane,“ řval, „všechno uzavřít!“

Nelly udělala chybu, že ho nestřelila do zad. Na něco takového však neměla žaludek.

„Stůj!“ vykřikla, ale Wyler ji ignoroval. Nezpomalil ani po varovném výstřelu.

Konečně se dostal ke dveřím na schodiště.

Nelly přidala, ale bylo už pozdě.

Centrála byla zřejmě kdesi nahoře. Nelly tam nemohla, protože Eastman byl určitě ozbrojen.

Zůstala stát a ohlédla se zpět do chodby.

Dveře laboratoře se otevřely.

„To je přece Nelly!“ vykřikl Bennister. „To jsem rád, že se vám nic nestalo!“

Nelly se usmála, schovala zbraň a šla k němu. Zvědavě vešla do laboratoře. První, čeho si všimla, bylo množství skleněných nádobek, v nichž plavala jakási mlha. Co to může být?

„Jen klid, Eastmane, sem na nás nemůžou,“ řekl Wyler, sevřel pěsti a zaskřípal zuby. „Ta mrcha mizerná si to ještě vypije. Než ji zabiju, tak si ještě užije.“

Dveře centrály byly dokořán. Krátká chodba za nimi spojovala schodiště a východ. Wyler nechal dveře otevřené, aby měl přehled. Docela klidně se mohli v centrále zabarikádovat a čekat na posily. Nikdo jim nemohl ze sklepa nepozorovaně uniknout.

Tam, kde byly instalovány kamery, byly namontovány i automatické pušky.

„Hele!“ zděsil se najednou Eastman a ukázal na chodbu.

Do dveří vplouval černý mráček.

Wyler zaklel a rychle zabouchl dveře.

„To bylo o prsa,“ vydechl a opřel se o chladnou ocel.

„To byl ten Spencerův vynález?“

Wyler jen mávl rukou.

„Klídek. Už je to dobrý. Nezbude nám ale nic jinýho než počkat na chlapy. Už by tady měli být.“

Podíval se na obrazovku. Milenci se už upravovali.

„Ty máj ale nos,“ zasmál se. „Ještě pár minut a šlo by jim o krk.“

„Ale ten mráček…,“ chtěl říct Eastman.

Wyler se na něj chtěl obořit, ale pak se podíval jako Eastman na dveře.

Černý kouř pronikal všemi štěrbinami a skulinami. A stále ho přibývalo. Spencer zaplynoval celou chodbu a kouř si hledal cestu kudy uniknout. Jedním z možných východů byla i centrála.

Eastman vykřikl a prudce otevřel dveře.

„Ne!“ zařval Wyler.

Bylo jasné, že se Eastman chce dostat chodbou ven, ale stejně tak bylo jasné, že už to není možné.

Do centrály se vevalil černý mrak a pro gangstery už nebylo úniku.

Ernest Holleway se zamilovaně díval na děvče, které před několika dny sbalil. Bylo nesmírně přítulné a mělo neobyčejné přednosti.

Nastartoval a chtěl odjet. Najednou sebou leknutím trhl.

Ve světle reflektorů spatřil tři postavy: staršího pána, muže středního věku a neuvěřitelně krásnou ženu. Než stačil zareagovat, byli u vozu. Kráska zaklepala na okénko. Holleway byl z toho tak zpitomělý, že ho stáhl.

„Můžete nám říct, kde to jsme?“ zeptala se.

Odpověděl jí.

Teprve cestou mu došla nesmyslnost celé situace.

V té polorozpadlé továrně žily jenom krysy.

Kde se tam ti tři tak najednou vzali?

Kdyby nebylo té kočky, tak by ujížděl jak zběsilý a nechal je tam. Něco tak nádherného ještě neviděl a teď mu to dokonce sedělo ve voze.

A ta snová kráska mu najednou zaklepala na rameno, že chce vystoupit.

Když ony tři neznámé vyložil a když se mu ztratili ve tmě, byl by přísahal, že se mu to jenom zdálo. Jenže ve voze se stále vznášela vůně jemného parfému a jeho přítelkyně šílela žárlivostí, protože pochopitelně tušila, na co teď asi myslí.

Nelly děkovala nebesům, že si ti milenci vybrali ke svým hrátkám zrovna tovární dvůr. Vběhla do telefonní budky a rychle vytočila Dawtonovo číslo.

Tlusťoch zvedl sluchátko skoro okamžitě, jako by na nic jiného nečekal.

„To jste vy, Nelly? Ole a Jerry převracejí celý New York naruby a vy si jen tak klidně zavoláte. Uvědomujete si, že jste už několik dní nezvěstná?“

Nelly se nezdržovala dlouhými úvody a rychle mu objasnila situaci.

Dawton okamžitě zburcoval policii, aby obsadila továrnu a přivítala posilu gangsterů. Další skupina se postarala o dům, před nímž byla Nelly zajata.

„O Bennistera se postaráme později,“ řekl tlusťoch.

„Ale nesmíte mu utrhnout hlavu,“ zasahovala se o něj Nelly. „Nakonec můžeme děkovat jenom jemu, že to nakonec dobře dopadlo.“

Bennister se na ni vděčně podíval.

Profesor Spencer si cosi brmlal do vousů.