Bill Jeffers

Agentka Nelly 114. Pouhá formalita

Nelly Moorová ležela na gauči.

Chladně a beze spěchu si prohlížela svého hosta. Svlékl se. Čím víc toho ze sebe sundával, tím to bylo lepší. V Nelly se vzbudila ženská zvědavost.

Konečně stál zcela nahý uprostřed pokoje. Nelly zatajila dech. Už viděla hodně nahých mužů, ale žádný z nich neměl tak perfektně modelované tělo.

Udělal jeden dlouhý krok. Nelly se odsunula ke stěně a on si lehl vedle ní.

Nellyino vzrušení se stupňovalo. Měkce položil ruku na její nahé břicho. Jeho prsty něžně bloudily po jejím těle.

Když se mu konečně podvolila, zalila ji vlna jeho divokého náporu.

Obou se zmocnil oheň vášně. Nemysleli na nic jiného, než na rytmické pohyby.

Nelly Moorová, žena s nebezpečným povoláním, vášnivě vzdychala. Že by přestala myslet na své povinnosti? Že by se z nich pro ni náhle stala pouhá formalita?

Wassilij Grenka a malý nenápadný Američan zaplatili a odešli. Popow se rozhlédl. Nikdo se nezvedl, aby Grenka a Američana sledoval.

Popow si ulehčeně oddechl. Kdyby se jim někdo chtěl pověsit na paty, musel by ho sledovat a varovat svého společníka Wassilije a jeho doprovod.

Důvod jeho nechuti cokoliv teď podniknout byl jasný a velmi konkrétní. Byla to mladá žena, která svou krásou předčila všechny ostatní ženy v restauraci Tavern on the Green. Kráska k sobě připoutávala pohledy všech mužů, kteří v tomhle krásném pozdním letním večeru seděli za stolky v zahradní restauraci v Central Parku.

Popow klouzal pohledem po temně černých vlasech přecházejících až do modra, pravidelném pěkném obličeji, po celém jejím těle až k útlým kotníčkům dlouhých nohou.

Je perfektní, pomyslel si a olízl si rty. Pak si mumlal pro sebe. Ty se sice vyznáš v ženách a víš jak na ně, ale tenhle ptáček pro tebe bude asi nedosažitelný, Míšo.

Dopil, kývnul na číšníka a objednal si dvojitou whisky, ačkoliv měl radši vodku. Teď, když si byl jist, že Wasilije a Američana nikdo nesleduje, si mohl dovolit silnější pití.

Po tomto přerušení se zase ponořil do samomluvy. Že by byl ten ptáček pro mě moc vysoko? Ale proč? Vím, mám pleš, ale tu mají ostatní také. Třeba zrovna Telly Savalas, který hraje inspektora Kojaka v televizním kriminálním seriálu, a přece si získal srdce žen na celém světě. A proti tomuhle Savalasovi–Kojakovi jsem úplný Adonis. Takže žádné komplexy! Do toho, Míšo!

„Vaše whisky, pane.“

Popow přikývl. „Děkuji – počkejte!“ Pozvedl sklenici a naráz ji vypil. „Ještě jednou to samé!“

„Ano, pane.“ Číšník odběhl.

Popow se znova soustředil na tajný cíl svých snů.

Kolem rudých úst pohrával neznatelný úsměv. Pomalu otáčela hlavou a její pohled klouzal po restauraci. Dobře věděla, že se všichni dívají jen na ni.

Na zlomek sekundy se jejich pohledy setkaly. Bylo mu, jako by ho zasáhl blesk.

Tak přece! Pomysl

el si spokojeně. Že by měla zájem?

Znovu se na ni podíval a snažil se upoutat její pozornost. Ale nepovedlo se mu to. Byl pro ni vzduch, stejně jako všichni ostatní muži u stolků pod kaštany.

Popowa to rozladilo. Objednal si další dvojitou whisky. Doufal, že mu alkohol pomůže překonat ostych. Zvažoval, jestli se má zvednout, jít k ní a promluvit na ni. Ale Popow byl zvyklý pít, alkohol na něj zatím neměl žádný vliv. V hlavě měl po čtyřech dvojitých whiskách ještě zcela jasno.

Je to blbý nápad. Je jasné, že mne odmítne, a před tolika lidma. Budu muset zmizet jako spráskaný pes. A to by bylo odporné. Ne, tady se na to musí jít jinak, starý brachu. Přemýšlel.

Musím to udělat tak, aby se dostala do situace, že mě nebude moci odmítnout, ale že to nebude vypadat, jako by mi šlo o ni.

Popow se znovu podíval na fascinující ženu. Viděl, že pokrčila čelo. Ale nepatřilo to jemu. Popow zjistil příčinu její nevole.

Uviděl si pětadvacetiletého muže, ramenatého s vlnitými světlými vlasy a pěkným obličejem. Právě položil sklenici, kterou mladé ženě připíjel na zdraví. Byl to typ profesionálního lovce dívčích srdcí. Jeho vykrojené, skoro ženské rty se pobaveně usmívaly.

To je moje šance! blesklo Popowovi hlavou. Položil na stůl dvě desetidolarové bankovky, zvedl se a rázně došel k mladíkovi. Popow uhodil pěstí do stolu a namířil na něj prst. Rozhněvaným hlasem a dost hlasitě, aby ho všichni okolo slyšeli, mu řekl:

„Tak se klacku zvedni, a vypadni, než ti zpřerážím kosti!“

Muž na něj hleděl vyděšeně. Zčervenal.

„Co se vám stalo, člověče? Není vám dobře? Nechte mě na pokoji a radši zmizte vy!“

Popow pokýval ztěžklou hlavou. Natočil se směrem k černovlásce, ukázal na ni a řekl ještě hlasitěji než před chvílí:

„Obtěžoval jste támhletu dámu nevhodnými gesty. Dobře jsem si toho všimnul. Nelíbilo se mi to a té dámě také ne. Takže vám říkám ještě jednou: odejděte!“

Všichni okolo dávali pozor. Přerušili rozhovory a pozorovali mladíka a holohlavého muže s atletickou postavou.

Všichni věřili tomu, co Popow řekl, a tak měl sympatie na své straně.

Blonďák byl úplně rudý. Vyskočil.

„Ale to – to je,“ koktal. Pak z plných plic zařval: „Vy zatracený pomlouvači! Lžete!“

Popowa pravačka se zvedla ze stolu. Přes stůl ho chytil za sako a levou rukou mu vrazil z každé strany jednu. Pak ho od sebe odstrčil. Bloňďák se zapotácel a narazil do barového pultu. Zacinkaly skleničky. Dvě ženy vykřikly.

Popow obešel stůl, za kterým před chvílí seděl bloňďák a naklonil se nad ležícího muže, rychle ale uskočil nazpátek.

Bloňďák stačil sáhnout do pravé kapsy saka, S kovovým cinknutím vyskočilo ostří vystřelovacího nože. Opřel se o levou ruku a chtěl se zvednout. Popow ho kopl levou nohou. Špičkou boty ho trefil do brady. Bloňďák vykřikl, vytryskla mu krev, složil se pod nohy přihlížejících lidí jako kus kamene. Nůž mu vypadl z ruky. Popow se pro něj rychle sehnul. Sotva postřehnutelným pohybem ho vyhodil do vzduchu. Ostří se zarylo do kmene kaštanu vysoko nad hlavami.

Popow opustil zahradní restauraci jako vítězný gladiátor arénu. Za sebou slyšel hovor hostů, nikdo z nich se proti němu nepostavil, aby mu zabránil v odchodu.

Byl sám se sebou spokojen. Ale něco mu přece jenom kazilo radost. V šeru stromů dvakrát bleskl fotoaparát, když byl právě v akci. Poprvé, právě když blonďákovi dával pár facek a podruhé, když ho knockautoval. Viděl toho fotografa.

V první chvíli měl hroznou chuť mu ten foťák roztřískat a film zničit. Ale ovládl se. Šestý smysl ho varoval. Kdyby se pustil i do fotografa, ztratil by sympatie všech hostů, a mohlo by to vyvolat nežádoucí reakci.

Michail Popow šel pomalu a spokojeně se usmíval.

Za sebou slyšel rychlý klapot vysokých dámských podpatků po cestičce Central Parku.

No, prosím, řekl si, tak mi to vyšlo.

Dalo mu hodně práce, aby se neotočil. Nejradši by tu krásku sevřel do náruče.

„Haló, pane!“ volal někdo za ním.

Už nebyla daleko.

Zůstal stát a pomalu se otočil. Zíral do krásného obličeje, orámovaného tmavými, skoro modrými vlasy. Popow se spokojeně zašklebil.

Ženin obličej byl strnulý a chladný, nebyla v něm ani stopa po vděčnosti a náklonnosti, kterou Popow očekával.

„Prosím, slečno?“ zamumlal Popow.

„Musím s vámi mluvit.“

„No, poslouchám.“

„Kdo jste? Nepředstavíte se mi?“

Popow přimhouřil oko. „Proč?“

Žena si ho chladně měřila. „Jste nezdvořilý. Nemáte žádné vychování.“

Bylo to jako studená sprcha.

„Proč urážíte muže, slečno, který si to vyřídil s někým, kdo Vás také urazil?“

Černovlasá Venuše se ironicky pousmála, a dříve než promluvila, Popow věděl, že ho prokoukla.

„Ale nehrajte to na mě,“ řekla. „To bylo jenom divadlo. Byl to jen prostředek, jak mi zaimponovat.“

„Tak jo,“ kapituloval Popow. „A co je na tom špatného?“

„Spatně je na tom ten chudák chlapec, kterého jste si tak brutálně podal,“ odvětila žena. Popow s potěšením pozoroval, jak její hlas mění barvu a její tvář už není tak nepřístupná. Ale v té chvíli dostal další ránu. „Jestli jste si myslel, že ohodnotím vaše chování, tak jste se mýlil. Nezachoval jste se jako gentleman, ale jako chlap z ulice!“

Popow se zachvěl, jakoby inkasoval ránu. V očích měl zlost, řekl: „Chlapi z ulice jsou často ti nejlepší lidé. Tohle už nikdy neříkejte, slečno, nebo se budu muset ohradit jiným způsobem.“

Žena poslouchala. Mužova reakce ji překvapila. Věděla, že se pohybuje na tenkém ledu. Rychle převedla hovor na něco jiného.

„Promiňte!“ řekla a omluvně se na něj pousmála. „Nechtěla jsem se vás dotknout. Nelíbilo se mi, co jste provedl v Tavern on the Green. Přesto jsem vaši dlužnicí. Jak se vám mohu odvděčit?“

Zpod řas na něj vrhla krátký pohled, který mu rozbušil srdce. Jen s obtížemi se ovládl. Popow vyčkával, jak zareaguje, kdýž odpověděl:

„Nemám tušení.“

„Opravdu ne?“ prohlížela si ho pozorně a pravým ukazováčkem si škrabala hřbet levé ruky.

„Ne, už jsem to řekl. Musím už jít.“

„Škoda! Myslela jsem…“

Povzdechla si.

„Co?“ zeptal se, a vyčkával.

„Zapomeňte na to, nesmím vás zdržovat.“

Přistoupil na její hru. „No, možná, že bych si tu neodkladnou záležitost mohl přesunout na jindy.“

„To by bylo nádherné!“

„Nemůžu to pochopit.“ řekl Popow.

„Co?“

„Že jste sem za mnou přišla. Nejde mi to do hlavy.“

„Hlupáčku!“ řekla žena a toužebně na něj pohlédla.

„Jsem plešatý. A proto se musím ptát, proč…“

„Tak poslouchejte, přece nechcete, abych si myslela, že rád koketujete sám se sebou. Sám dobře víte, že vypadáte mnohem líp než většina mužů, a že to nemá nic společného s pokrývkou vaší hlavy. Jste silná osobnost, opravdový chlap. Jste Říman, že?“

„Jak jste na to přišla?“ zeptal se Popow ohromeně.

Pozorně si ho prohlížela. „No, vaše postava, orlí nos, energická ústa, ostrá brada – to všechno jsou rysy Římanů. A kromě toho máte něco z chování Césara.“

Popow se smál: „To je všechno pravda.“

„Hm, a teď byste mi mohl říci vaše jméno.“

„Můžete mi říkat Míšo.“

„A já jsem Nelly.“

„Nelly,“ opakoval Popow pomalu a nevěřícně.

„Ano. Nelíbí se vám moje jméno?“

„Ne, vůbec ne,“ ujišťoval ji Popow. „Jen se mi zdá pro americkou ženu trochu neobvyklé.“

„No. Míša není taky zrovna typické americké jméno. Hodí se spíš na jiný kontinent.“

„Někdy bychom si na tohle téma mohli popovídat,“ navrhl Popow.

„Dobře, Míšo,“ odpověděla Nelly pohotově.

„Co kdybychom si udělali projížďku drožkou Central Parkem?“

„To zní romanticky,“ odpověděla Nelly. „Ale měla bych pro vás lepší návrh.“

„Jaký?“ zeptal se napjatě Popow.

„Pojďte ke mně.“

„Není to moc riskantní?“ zeptal se Popow. Rozuměla mu. Dlouze se mu dívala do očí a pak měkce s úsměvem řekla:

„Pojedeme.“

Popow cítil, jak mu něco horkého sevřelo krk.

„Kde máte vůz?“ zeptala se Nelly.

„Nejsem tu vozem,“ vysvětlil Popow.

„Dobře, pak pojedeme mým. Stojí támhle na okraji parku.“

Za několik minut nastoupili do bílého auta značky Javelin. Atraktivní černovláska řídila.

„Kde bydlíte, Nelly?“ chtěl vědět Popow.

„Na Staten Island nedaleko od West Shore a New Springville Parku.“

Za čtyřicet minut vstoupili do garsoniéry na střeše mrakodrapu v ulici Victory Boulevard.

Alexander Lermontov si vyhrnul límec péřové bundy a narazil si koženou čepici hlouběji do čela. Kradmo se rozhlédl – uviděl muže, který postával pod podloubím obchodního domu.

Pozoroval mladíka, který svým římským nosem, příjemnými rysy obličeje, tmavýma jiskrnýma očima a knírkem nad horním rtem připomínal důstojníka od husarů někdejšího c.k, mocnářství.

Weljuschkin byl včera nezvykle chladný. Že by špatné znamení? Že by něco zpozoroval, že by měl podezření?

Alexander Lermontow měl špatnou náladu, nemohl se zbavit starostí a vnitřního napětí.

Pomalu došel k zastávce autobusu na Columbus Circle. Z 59. ulice se právě blížil autobus. Začal brzdit a Lermontow přidal do kroku.

Cestující nastupovali a vystupovali. Poschoďový autobus se dal znovu do pohybu. Lermontow naskočil v poslední chvíli. Průvodčí se na něho zamračil:

„Ale pane, přece jste viděl, že se už zavírají dveře.“

„Promiňte,“ zamumlal Lermontow a usmál se. Když platil, podíval se průvodčímu přes levé rameno. Neviděl nikoho, kdo by pospíchal po 8. Avenue k zastávce autobusu.

Setřásl jsem ho! pomyslel si a ulehčeně si oddechl. Na zastávce Riverside Drive vystoupil a znovu se pozorně rozhlédl. Pak byl zcela klidný. Nikdo se o něj nezajímal.

Lermontow šel beze spěchu po ulici. Nalevo byla černá stěna Riverside Parku. Od Hudsonu se neslo houkání a zvony lodí.

Lermontow prošel okolo kostela, který je znám svou největší zvonkohrou na světě. Bylo právě devět hodin večer a zvony na věži odbíjely jednadvacet úderů. Díky tomu Lermontow přeslechl zvuk zastavujícího taxi, které zabrzdilo u okraje chodníku jen několik metrů za ním.

Obešel kostel a zabočil na 125. Západní a pokračoval v chůzi až na St. Nicholas Avenue.

Na rohu zůstal stát. Po 125. Západní spěchal nějaký muž. Když uviděl Lermontowa, tak se zarazil, ale ihned pokračoval v rychlé chůzi.

Alexander Lermontow si uvědomil, že se radoval předčasně. Nepodařilo se mu setřást svého pronásledovatele. Myslel si, že unikl, ale to se mýlil. Ten, který ho sledoval, však nebyl muž od obchodního domu. Tenhle byl menší a ne tak vypulírovaný. Stihli se vystřídat.

Lermontow šel dál. Po chvíli uviděl po levé straně St. Nicholas Park.

Pronásledovatel zíral na park a rozmýšlel se, co udělat. Nakonec se rozhodl přejít ulici.

Když už byl dost blízko, opustil Lermontow úkryt a běžel cestičkou v parku.

Po několika metrech se začala cestička kroutit. Za první zatáčkou uviděl Lermontow malý pavilon. Musí přesvědčit svého pronásledovatele, že tam šel a schovat se za některý z keřů při cestě. Na tom postavil Lermontow svůj další plán.

Deset yardů před pavilonem odskočil stranou mezi keře a zmizel mezi jejich hustými větvemi.

Sotva se ukryl, uviděl na cestičce svého pronásledovatele. Muž zůstal stát. Díval se na pavilon. Usmál se. Sešel z cesty a velmi pomalu a opatrně se pohyboval směrem k temné budově. Stále se zastavoval a rozhlížel se.

Lermontow si sundal boty, zvedl se, a opatrně se rozběhl jen v ponožkách přes trávník. Za několik minut byl svému pronásledovateli v zádech. Ten se soustředil jen na to, co se dělo před ním a zvukům, které přicházely zezadu, nevěnoval pozornost.

Lermontow vytáhl opatrně zbraň z kapsy. Byla chyba, že to neudělal již dřív, protože pojistka vydává charakteristický kovový zvuk. Zdálo se, že jeho protivník je začátečník.

Neznámý stál za keřem. Oběma rukama rozhrnul větve, aby se mohl lépe dívat na pavilon.

Pak spustil ruce. Lermontow bleskově reagoval. Vrhl se na svého pronásledovatele a odjistil zbraň. Za zlomek sekundy cítil neznámý ústí zbraně, které se mu zarylo do pravé ledviny.

V té chvíli Lermontow věděl, že před sebou nemá žádného začátečníka. Neznámý musel mít nervy jako špagáty. A přítomnost smrti ho nemohla vyděsit. Ani nevykřikl, ale prudce uskočil stranou. Dřív, než mohl Lermontow zareagovat, inkasoval neuvěřitelně silnou ránu do kolena a složil se jako podťatý.

Jeho levá ruka ho nesnesitelně bolela. Otočil se na záda, zamířil na stín nad sebou a stiskl spoušť. Viděl, jak se v hlavni zablesklo, slyšel zvuk náboje a pak výkřik. V té chvíli na něj dopadlo tělo neznámého.

Lermontow ho ze sebe odhodil a vyskočil. Pak se naklonil nad muže. Ležel na zádech a nehýbal se. Střela ho pěkně zřídila.

Třesoucí se rukou zastrčil Lermontow zbraň do pouzdra. Pak se jako vítr rozběhl k místu, kde nechal boty a ve spěchu si je obul. Za chvíli už měl nervy pod kontrolou. Rozběhl se k mrtvému. Klekl si k němu a vytáhl mu náprsní tašku z vnitřní strany saka. Prohlížel si ji. Uvnitř byly peníze a různé doklady. Přesně podle plánu ji schoval do kapsy.

Až ho najdou, budou si myslet, že to byla loupežná vražda.

Lermontow se zvedl a ulehčené si oddechl. Neslyšel nic, co by ho mohlo znepokojit. Žádné kroky, žádné hlasy.

Zlehka opustil St. Nicholas Park východem na Hamilton Avenue. Lermontow měl divný pocit okolo žaludku a pachuť v ústech. Stále měl před očima znetvořený obličej své oběti.

Lermontow uviděl poutač nějakého baru. Vešel dovnitř a vypil dvě piva. Ale ani alkohol tu divnou pachuť v ústech nezahnal. Chtěl vědět, koho to vlastně zabil. Vyhledal toaletu. Zavřel se do malé kabinky a vytáhl doklady svojí oběti. Lermontovowi se třásly ruce, když probíral dokumenty jeden po druhém. Když odložil poslední, zažil již druhý šok během téhle noci.

Ten muž, kterého před chvílí zastřelil, se jmenoval Harry Davis a byl to agent CIA.

Lermontowovi se točila hlava jako v horečce. Už ničemu nerozuměl. Tak to byl agent CIA a on si myslel, že na něj nasadili někoho z jejich lidí, aby zjistili, s kým se stýká Fanny Tromperová. Že by ona sama byla předmětem zájmů CIA? Nebo, že by pracovala pro ně? Jestli je to to druhé, tak je vyřízený.

Nutil se do klidu. Musí se to vysvětlit.

Lermontow trhal papíry mrtvého agenta na kousky a házel je do záchodu. Pak si stoupl na mísu a hodil náprsní tašku do rezervoáru. Seskočil a zatáhl za splachovadlo. Voda zahučela a spláchla útržky papíru. Lermontow počkal, až voda znovu naplnila rezervoár a opět spláchl. Pak se vrátil do výčepu a zaplatil.

Okolo pomalu projížděl taxík. Lermontow zamával a řidič zastavil těsně vedle něho. Lermontow nastoupil a udal cíl cesty.

„Ano, pane,“ řekl řidič a taxík se rozjel.

Nelly hladila muže něžně po obličeji. Pravý důvod, proč ho přivedla k sobě do bytu byl zapomenut, alespoň pro tuto chvíli. Michal Popow se ukázal jako milenec, kterého si každá žena přeje ve svých nejtajnějších snech.

„Na co myslíš, Nelly?“ zeptal se.

„Na to, jak to bylo pěkné.“

Nelly cítila horkost v obličeji. Věděla, z čeho ji má. „Ten tvůj knír je jako strniště. Je sice sotva vidět, ale hrozně škrábe. Měl by sis ho oholit. Támhle v té malé zrcadlové skříňce najdeš holicí strojek, krémy a vodu po holení.“

„Aha,“ řekl Popow. „Ty máš asi často pánské návštěvy?“ Byl trochu rozčarovaný.

„Ale Míšo, přece nechceš být směšný,“ kárala ho. „To jsem měla celé své mládí strávit čekáním na tebe, když jsem až do dnešního dne nevěděla, že vůbec existuješ?“

Dlouho si ji prohlížel. Pak zakroutil hlavou a usmál se.

„Máš pravdu, drahoušku. Promiň mi to. Bezhlavě jsem se do tebe zamiloval.“ Došel ke skříňce, otevřel ji, vyndal si všechny potřebné věci a začal se holit.

„Jsi Rus, že?“ zeptala se ho mezi tím Nelly. Jejich pohledy se setkaly v zrcadle. Popow při holení zamumlal.

„Ne, nejsem Rus, stejně jako nejsem Říman.“

„Tak co jsi?“

„Ukrajinec.“

„To je vtip!“

„To není žádný vtip,“ řekl Popow. „Rus a Ukrajinec – to je velký rozdíl. Ale vím, o co ti jde. Jsem z bývalého Sovětského svazu.“

„Na což jsi jak vidím, pěkně hrdý.“

„To souhlasí!“ řekl Popow. Pokračoval v holení. Pak odložil strojek a natřel se kolínskou.

„A co děláš ve Státech?“

„Pracuji tu v mezinárodní organizaci.“

„To zní zajímavě. Co v té organizaci konkrétně děláš, Míšo?“

„Jsem pracovníkem stálé komise při Organizaci spojených národů. Mám tam nevýznamné postavení, ale snažím se ho zastávat, jak nejlépe umím.“

„Nevýznamné postavení? Muž tvého formátu? To ti nevěřím, Míšo.“

„Věř si, čemu chceš. Ale změňme téma, drahoušku! Je na světě hodně jiných hezčích věcí, o kterých se můžeme bavit.“

„Promiň, Míšo. Máš pravdu,“ řekla Nelly, ačkoliv byla přesvědčena o opaku.

V duchu viděla Popowa v uniformě jejich tajné služby. Musela se ptát sama sebe, jestli ví, že je vlastně jeho kolegyní, která stojí na druhé straně barikády. Co by asi dělal, kdyby se to dozvěděl?

Takže si musím dávat pozor, jako vždy.

„Nějak jsi zmlkla,“ řekl Popow. Byl už s holením hotov a uklízel věci na místo. „Že by tě už nenapadlo nic z mezinárodní politiky?“

Zasmála se. „Ale kdepak. Ale řeknu ti to, až budeme zase na gauči. Už se nemůžu dočkat.“

V hlase měla vzrušení, které se přenášelo i na Popowa.

Přikývl. Zvedl ji do náruče a odnesl ji ke gauči. Lehl si vedle ní a prstem bloudil po její pokožce. Pak ji začal líbat. Nejdřív na břicho a pak stále níž a níž. Chvěla se pod ním jako osika ve větru.

Dlouho ji laskal na jednom místě. Zdálo se, jako by tam pro něj byla nepřekonatelná překážka.

„Co je, Míšo?“ zasténala.

„Chci tě, ale ne tímhle způsobem, drahoušku.“

Divoce zavzdychala. Měla zastřený hlas, když se zeptala: „Tak ne – co tím myslíš?“

Divoce přitiskl své tělo do jejího klína.

„Tohle,“ vydechl Popow.

„Ty chceš.“

„Ano, miláčku.“

Nelly přestala být agentkou. Tou agentkou, která byla připravena pro svou vlast přinést jakoukoliv oběť. Teď jí bylo zcela jedno, jakého výsledku má dosáhnout a co pro to má dělat.

Přitáhla si ho k sobě za krk. Teď byl pro ni vším.

Po chvíli leželi vedle sebe vyčerpaní, ale šťastní.

Po několika minutách řekl Popow: „Omluv mě na chvíli, miláčku.“

Zvedl se a odešel do koupelny.

Jakmile za ním zaklaply dveře. Nelly vstala. Rychle a bez hluku došla k skříňové stěně. Vytáhla šuplík a vyndala cosi, co vypadalo jako malý špendlík. Plochá věcička na horním konci, byla vlastně mikrovysílačka s dosahem tisíc yardů. Nelly si pospíšila ke křeslu, kde ležely Popowovy šaty. Odhrnula levou klopu saka a chtěla špendlík zapíchnout do látky. Pak si to rozmyslela.

Měla bych si o tom raději nejdřív promluvit s Dawtonem, pomyslela si. Nic není ztraceno. Tenhle chlapík sem přijde, kdykoliv budu chtít.

Pospíšila si zpátky ke stěně a vložila špendlík zase do šuplíku. Za dvě vteřiny už ležela na gauči.

Pak se Michal Popow vrátil.

„Ty, miláčku…“

„Ano, Míšo?“

„Je mi to líto, ale už musím jít.“

„Škoda. Nemůžeš ještě chvíli zůstat…“

„Ne, už ani minutu.“

„Mohli by tě kontrolovat, co?“

„Ano.“

„Z vaší bezpečnostní služby.“

„Nesmysl!“ řekl příkře.

„No, já nevím. Ale říká se, že vaše tajná služba má své lidi ve všech zahraničních institucích. Ve většině společnostech, a hlavně na velvyslanectví je jich víc než čtyřicet procent.“

„To jsou jenom pověsti,“ odporoval jí Popow.

„Nic si z toho nedělej, Míšo! Na tom přece nezáleží. Pro mne za mne, jich tam může být třeba sto procent.“

Pronikavě ji pozoroval.

„To jsi řekla jenom tak, nebo si to myslíš doopravdy?“

Pozor! varoval Nelly její šestý smysl. Trochu se zamyslela a po krátké pauze odpověděla: „Nemůžeš to brát tak doslova. Já proti vašim lidem nic nemám.“ Třela si prsty. „No a teď mě polib na rozloučenou, Míšo!“

Udělal to a pak se oblékl. Nelly ho doprovodila ke dveřím. Tam se ho zeptala: „Uvidíme se ještě?“

„Jasně, miláčku.“

„Kdy?“

„To ještě nevím. Tak brzo, jak jen to bude možné. Kdy tak býváš doma?“

„Skoro pořád.“

„Nemáš stálé zaměstnání?“

„Ano a ne. Je to trochu komplikované,“ odpověděla neurčitě Nelly. „Jednou ti o tom řeknu víc.“

„Kdy ti tedy můžu telefonovat?“

„Kdykoliv.“

„A jaké máš číslo?“

„Dva tisíce.“

Ještě jednou ji políbil a pak odešel.

Alexander Lermontow s ulehčením konstatoval, že světla bytu 4 D v domě číslo 44 na 142. Východní stále září do tmy.

Alespoň je doma, myslel si. Když jsem tak dlouho nešel, mohla klidně odejít.

Za dvě minuty mu otevřela domovní dveře a on vstoupil.

Fanny Tromperové bylo šestadvacet. Nebyla to žádná krasavice. Co k ní Lermontowa přitahovalo, byly její proporce a především její velká prsa.

„Promiň, že jsem se zpozdil,“ řekl.

Ihned poznala, že něco není v pořádku, kriticky si ho měřila.

„Proboha!“ řekla vyděšeně. „Co se ti stalo, Ale? Vypadáš jako chodící mrtvola“

Sundal si čepici a péřovou bundu. Usmál se na ni a řekl: „To byla jen malá žaludeční nevolnost. Byl jsem rozehřátý a napil jsem se studeného piva. To je všechno.“

„Takže jsi přišel pozdě, protože ti nebylo dobře?“

„Ano,“ přisvědčil Lermontow.

„Pojď do obýváku!“ vyzvala ho Fanny Trumperová. „A posaď se!“

„Děkuji,“ zamumlal a klesl do křesla.

Fanny došla k baru a vrátila se se skleničkou, ve které byla nazlátlá tekutina. Postavila ji před něj na konferenční stolek.

„Vypij to, to ti udělá dobře, Ale.“

„Co je to?“

„Žaludeční likér.“

Přikývl. Zvedl sklenici a vypil ji do dna. Pak se otřásl. „Brr! To je ale hnus!“

„Odporný, ale účinný. Hned to poznáš.“

„Doufám,“ zamumlal Lermontow. Seděl předkloněný a pozoroval vzorek na koberci.

„Tebe něco trápí?“ zeptala se s účastí Fanny Tromperová.

Lermontow vzhlédl, přikývl a k jejímu překvapení se zeptal: „Řekni mi, drahoušku, proč vykládáš někomu o věcech, které jsem ti řekl a které byly určeny jen pro tebe?“

Zamračila se.

„Co tím myslíš? To je absurdní.“

„Zklamala jsi mě, Fanny.“

„Čím?“

„Proč to zapíráš?“

„Nemůžu zapírat něco, co jsem neudělala. Nemůžeš být konkrétní? Co jsem komu řekla?“

Lermontov prodlužoval dobu, po kterou Fanny čekala na odpověď

„Weljuschkinovi. Řekla jsi mu o našich plánech a záměrech v Sudánu a Angole,“ pokoušel Lermontow štěstěnu.

Fanny Tromperové spadl kámen ze srdce. Rozesmála se. Překvapeně se dívala na Lermontova.

„Jseš úplně vedle, Ale,“ řekla. „Tvého Weljuschkina jsem v životě neviděla, to jméno mi nic neříká. Nemluvila jsem s ním, ani jsem mu nepsala. A co se týče tvých plánů v Angole a Sudánu. To mně tak nudilo, že jsem to druhým uchem hned pouštěla zas ven. Vůbec si nepamatuji, o co šlo. Doufám, že to nevadí?“

„Jasně, že ne,“ zamumlal a myslel si: právě naopak. Ani na okamžik ji nepodezříval z toho, že by ho podváděla.

Fanny si mu sedla na klín a začala se s ním mazlit. Nereagoval. Šikovným pohybem a za pomoci rukou vyprostila pravý prs z těsných šatů. Lermontow se stále nepohnul.

Něco mu je. V žaludku mu leží víc, než jenom studené pivo. Však já to z něho dostanu, jen co budeme v posteli. Dobře věděla, co přiměje Lermontova k řeči líp, než libovolná droga.

Sklouzla mu z klína. Rozepla si zip na zádech a nechala šaty spadnout k nohám, sundala si podprsenku a stále před Lermontowem jen v kalhotkách. „Pojď!“ lákala ho. Kolébala se v bocích, prsa se jí pohupovala. Pomalu šla do ložnice a Lermontow za ní. Svlékl se.

Fanny Troperová ležela roztažená na posteli a pozorovala ho. Lehl si k ní. Myslela, že se chopí iniciativy, ale zklamala se.

Přivinula se tedy k němu a provrtávala ho pohledem.

„Tak a teď mi hezky řekni, co se opravdu stalo. Ležíš vedle mně v posteli a seš jako kus dřeva. Za tím není jenom obyčejné bolení břicha. Tak co se stalo, Ale? Svěř se mi, bude ti líp! Na mě se můžeš spolehnout, vždyť víš.“

V obličeji mu to pracovalo. Rty se mu chvěly. Lermontow bojoval sám se sebou. Trpělivě a neustále na něj naléhala: „No tak to řekni, Ale!“

Ještě dlouho se nemohl rozhodnout. Pak kývl a řekl chvějícím se hlasem: „Někoho jsem zastřelil. Jmenoval se Harry Davis.“

Fanny Tromperová zůstala jako zasažená bleskem.

„Bože!“ vykřikla.

„Jo, je to hrozné,“ zamumlal Lermontow. „A nejhorší na tom je, že to byl agent CIA.“

Když odhalil Fanny totožnost svojí oběti, otřásla se.

„Máš ze mne strach?“ zeptal se Lermontow. Znělo to sklesle.

„Proč jsi to udělal?“

Lermontow se na ní podíval, jako by ji viděl prvně v životě. „Nechtěl jsem to udělat. Musíš mi to věřit, miláčku. Kéž by se to nikdy nestalo.“

Ale stalo se, myslela si Fanny. A kvůli mně.

„Pokusím se, Ale.“ řekla a vstala.

Zděšeně se vztyčil na posteli.

„Kam jdeš?“

„Potřebuji se něčeho napít,“ řekla. „Přinesu ti taky něco. Potřebuješ to.“

Přikývl, chtěl vstát a jít s ní. Zarazila ho: „Ne, Ale, zůstaň tady. Naleju pro oba. Připravím něco, co ti pomůže zapomenout na starosti, alespoň na několik hodin.“

„Myslím, že to nebude k ničemu,“ řekl sklesle.

„Necháme se překvapit.“

„Tak dobře!“ zamumlal. Natáhl se na postel a zíral do stropu.

Ve vedlejší místnosti otevřela Fanny domácí bar. Vyndala dvě skleničky. Do jedné nalila vodku a do druhé whisky. Pak otevřela malou skleničku, která byla zastrčená až vzadu v baru. Otevřela ji. Lahvička byla prázdná. Před několika dny ji vypotřebovala a zapomněla ji znovu naplnit. Byly v ní silné kapky na spaní.

Teď už zbývalo jenom jediné, rychle došla k židli, na které ležely Lermontovy věci. Lehce se jí chvěla ruka, když z pouzdra vyndala jeho zbraň. Několika kroky byla u gauče. Strčila zbraň pod polštář a odjistila ji. Polštář ztlumil cvaknutí pojistky, takže Lermontow nic neslyšel.

Fanny došla k židli, kde ležely její věci. Položila zbraň a oblékla se. Pak zbraň zase zvedla a s rukou za zády vešla do dveří ložnice.

Lermontow zvedl hlavu. „No,“ řekl překvapeně a zvedl se. „Proč jsi se zase oblékla? Myslel jsem…“

„Myslel jsi špatně!“ přerušila ho Fanny Tromperová. Hlas se ji chvěl. Vytáhla zbraň a namířila na Lermontowa.

Otřásl se. Oči se mu rozšířily hrůzou.

„Zbláznila jsi se?“ vykřikl. „To je hloupý vtip. Tohle není na hraní!“

„To není vtip, já to myslím vážně,“ odpověděla mu Fanny Tromperová. „Dej ruce hezky nahoru!“

Lermontow pomalu vyplnil příkaz. Tohle je snad nejčernější den mého života, myslel si.

„A teď se otoč,“ slyšel Fanny.

Když vyplňoval příkaz, rozhlédl se a zároveň udělal krok stranou. Zvažoval všechny možnosti. Musel to risknout, i když riskoval život. Neměl jinou volbu.

Když k němu Fanny udělala první krok, padl dopředu a natáhl pravou ruku před sebe. Jeho prsty uchopily flakón z křišťálu, který stál na kraji skříňky.

Ještě nedopadl na zem, když Fanny Tromperová vystřelila. Exploze byla strašná. Zdálo se, že se stěny chvějí. Střela se zaryla do zdi jen kousek nad Lermontowem.

Odkulil se stranou. Levá ruka ho bolela. Prudce mrsknul pravou rukou. Flakon zasvištěl vzduchem. Těžká skleněná nádoba trefila Fanny Tromperovou přímo do kořene nosu. Vykřikla, složila se k zemi a přitom ještě jednou zmáčkla spoušť. Výstřel Lermontowa minul.

Vyskočil a doběhl k Fanny, která byla v bezvědomí a silně krvácela. Vzal svou pistoli, krátce zaklel a namířil na ženu. Pak stisknul spoušť.

Lermontow doběhl do pokoje, rychle se oblékl Pak se vrátil do ložnice. Otevřel okno a uprchl po požárním žebříku.

Bylo devět hodin dopoledne druhého dne, když Nelly Moorová zaparkovala bílého Javelina na obrovském parkovišti před padesátipatrovým mrakodrapem ve středu Manhattanu.

Vystoupila a vešla do mramorem obložené vstupní haly. Muž, se kterým si ráno domluvila schůzku, ji očekával ve své malé rezidenci na 33. poschodí.

Nelly vyjela nahoru rychlovýtahem. Okolo dveří za kterými sídlili bankéři, právníci, makléři a jim podobní, došla až ke dveřím, kde bylo na obyčejné cedulce napsáno CHARLES DAWTON. Zazvonila. Byla vpuštěna dál a sekretářka ji ihned zavedla k šéfovi.

Tenhle tajemný muž seděl jako blahobytný Budha za rozlehlým psacím stolem. Ačkoliv dával Nelly všechny instrukce, věděla o něm samotném jen velmi málo. Jedním si však byla již dlouho jista: byl to fantastický patriot, veškerá jeho činnost směřovala k blahu a bezpečnosti USA, měl moc a prostředky, aby své záměry uskutečňoval. Seděl skrytý ve svém doupěti a v rukou se mu sbíhaly všechny nitky od FBI a CIA. Jeho slovo platilo v justici stejně jako v Pentagonu. Nelly Moorová už pro něj nějakou dobu pracovala jako tajná agentka. On sám ukrýval svoji činnost pod pláštíkem práce pro syndikáty různých velkých průmyslových společností a jako soukromý právník pro vysokou společnost. Nelly se na jeho radu a přání stala špičkovou callgirl. Ze začátku jí to nebylo moc po chuti. Ale při tomhle zaměstnání měla dost volného času, který využívala k práci pro bezpečnostní organizaci. Také ji to umožňovalo navazovat vztahy, které by jinak pro ni byly nedosažitelné.

Teprve před několika měsíci se dostala mezi vyšší společenské kruhy a hned měla velký úspěch. Pohybovala se mezi senátory, průmyslníky, diplomaty a prominenty New Yorkské společnosti. Byla zvána na večírky. V těchto kruzích se její telefonní číslo dva tisíce stávalo více či méně známým.

„Haló, pane Dawtone!“ pozdravila ho bezstarostně, jak odpovídalo jejímu naturelu.

Neodpověděl jí na pozdrav. Pronikavě si svoji přitažlivou agentku prohlížel.

Zklamaně řekla: „Co je, pane Dawtone?“

„Perfektní!“ řekl. „Je to nádhera, že vás zase vidím, Nelly!“

„Děkuji za poklonu!“ poděkovala se smíchem Nelly.

„Ale jděte!“ V žertu jí pohrozil ukazováčkem, který měl rozměry pěkně tlustého párku. „Jen se na mne tak neusmívejte, nebo se blahem rozteču a to byste určitě nechtěla.

Ale posaďte se konečně – prosím! A řekněte mi, co pro mne máte.“

Nelly přikývla a sedla si do pohodlné židle před Tlouštíkovým stolem.

„Myslím, že jsem večer čirou náhodou chytila na udičku pěkně velkou rybu,“ začala Nelly, a pak vyprávěla, co všechno zažila s mužem, který se jmenuje Míša.

„A vy si myslíte, že se za tím mužem, který zastává nevýznamné místo při komisi v OSN skrývá jejich tajný agent,“ řekl Dawton.

„Přesně tak.“

„No a?“ zeptal se Tlouštík s úsměvem blahobytného Budhy.

Nelly se zdálo, že snad špatně slyší. Překvapeně se na něj podívala. Pak se nejistě zeptala: „Myslela jsem si, že je to dobrá příležitost. Že by to mohl být dobrý zdroj informací, které by pro nás mohly být důležité a cenné.“

Charles Dawton zakroutil hlavou.

„Ne, tohle ne, Nelly. Nejsme žádná zpravodajská služba. Naším úkolem je špionáž a odhalování cizích agentů. Klidně se s tím Míšou scházejte. Nechte ho povídat a mějte našpicované uši. Ale mějte se na pozoru, nevyptávejte se ho na nic. Mohli by poznat, že se o ně zajímáte. Ještě vás budu potřebovat a nechci vás ztratit. Takže si ho držte hezky od těla!“

„Dobře, pane Dawtone,“ řekla Nelly s úsměvem. „Teď jsem ráda, že jsem mu ten mikrofon nikam nezapíchla. Že jsem si s vámi o tom nejdříve promluvila.“

„Musím říct, že jste se zachovala rozumně, Nelly.“

Zamrkala. Pak se ho zeptala: „Nemáte pro mě žádný úkol?“

„Nemám, Nelly.“

„Pak tedy mohu jít.“

Vstala a rozloučila se.

Když už byla ve dveřích, zastavila se a ještě jednou se otočila.

„Copak je, Nelly?“ zeptal se Tlouštík.

„Jen mě tak napadlo, jestli to všechno nebyl jen jeho taktický manévr?“

„Neměl k tomu žádný důvod. Jejich tajná služba vás nezná. Nemohou vědět, co děláte mimo postel a účasti na večírcích. Nemohli se to nijak dovědět, tím jsem si jistý. Kromě vás Nelly, mne, Ole Erikssona Jerryho Armstronga o vaší činnosti v tajné službě nikdo neví. Jsem si jist, že to, co jste zažila v Tavern on Green, se stalo jen díky tomu, že jste tam náhodou byla ve stejnou dobu jako Míša. Uviděl vás a vzplanul. A pak dělal všechno pro to, aby připoutal vaši pozornost a naklonil si vás. Abyste mu musela být vděčná. Myslím, že v tom byl pouze osobní motiv. Stal se z něho lovec žen, roztoužený kohout, nebylo v něm ani kousek agenta.“

„Ale byl to zajímavý zážitek,“ poznamenala se smíchem Nelly a opustila místnost.

Alexander Lermontow pospíchal nočním Manhattanem jako v transu. Nemohl tomu stále uvěřit. Leželo to na něm jako noční můra. Ačkoliv bylo velmi chladno, potil se jako za parného dne.

Mechanicky si otřel čelo a zarazil se. Chyběla mu čepice.

Čepice! Musel ji ztratit na svém útěku z Fannyina bytu. Nebo že by si ji vůbec nevzal a zůstala ležet v bytě? Nemohl si vzpomenout.

Někdo ji najde. A pak mu přijdou na stopu. Na čele mu vyrazil chladný pot. Weljuschkin se mě zbaví jako horké brambory. Dnes v poledne na to vypadal. Nemůžu spoléhat na jeho shovívavost. Budu se muset zodpovídat z toho, proč jsem neuposlechl rozkazu a snažil se ji získat pro spolupráci sám. Vtloukali jim do hlavy, že získávání cizích agentů je diskrétní práce, kterou musí přenechávat specialistům. Weljuschkinovi jsem zatím o Fanny Tromperové nepředal žádné informace. Nemůžu mu přijít jen tak na oči. Zítra už budu doma a pak se uvidí, jestli mě degradují a někam uklidí, nebo jestli mě rovnou zastřelí. Vyjde to nastejno. Z těchto nedobrovolných dovolených se stejně nikdo nevrátil. Takže je to jedno.

Lermontow neviděl žádné východisko. Musíš si to v klidu rozmyslet, běželo mu hlavou. Možná, že najdeš nějaké řešení.

Zastavil se a rozhlížel se. Na rohu ulice si přečetl, kam se na svém útěku dostal.

Lenox Avenue.

Lermontow pokračoval v chůzi k Central Parku. Po stu yardech zabočil do úzké postranní uličky. O zdi domů a v průjezdech se opíraly podivné existence. Oslovila ho prostitutka.

„Zmizni!“ řekl vztekle. Začala mu nadávat.

Zůstal stát před jedním úzkým domem. Světelný nápis na dřevěných dveřích oznamoval, že je to hotel. Vyběhl po třech prošlapaných pískovcových schodech nahoru.

Zazvonil. Tlustá žena ho pustila dál.

Ano, může dostat pokoj, dokonce velmi hezký.

Byla to pěkná díra, ale Lermontow si ji vzal.

Nesvlékl se. Lehl si na postel v botech. Zapálil si cigaretu a přemýšlel o svém postavení.

Náhle ho něco napadlo: půjde na CIA! Uvědomoval si, že zastřelil jednoho z jejich lidí, ale mohl si to mnohonásobně odpracovat. Ale budou si to také myslet na CIA? Lermontow o tom pochyboval.

Pak zbývá už jen jediná cesta…

Lermontow zbledl.

… smrt! Kulka do hlavy. Sebevražda.

Ne, na to měl život příliš rád. Nějak to bude muset zařídit.

Jeho druhá oběť – Fanny Tromperová – už byla objevena. Spolubydlící v domě byli zalarmováni výstřely. O totožnosti oběti nebylo pochyb.

Jiné to bylo s Lermontowovou první obětí Harrym Davisem, který byl nalezen až v pět hodin ráno příštího dne.

Vyšetřování ukázalo, že Fanny Tromperová pracovala pro CIA. A dále, že jak ona, tak neznámý mrtvý z St. Nicholas Parku byli zastřeleni stejnou zbraní. Zjistili to podle rýh na obou projektilech, které patolog vyjmul z těl obětí. Vypadalo to, že i ten druhý mrtvý má co dělat s CIA.

Vyšetřovatel oddělení pro vraždy v Manhattan West informoval o svém podezření CIA. O chvíli později přijel jeden z pracovníků na policii. Vyšetřovatel s ním odjel do márnice. Tam si prohlédl mrtvého a konstatoval, že je to jeho kolega Harry Davis. Potvrdil tak vyšetřovatelovo podezření.

„Budeme s vámi na vyšetřování obou vražd spolupracovat,“ řekl pracovník CIA. Vyšetřovatel z oddělení vražd to poslouchal se smíšenými pocity.

Pracovník CIA se jmenoval Frank Bliss.

Šéf Jurij Weljuschkin postrádal svého podřízeného Lermontowa.

Lermontow se nehlásil a nebyl nikde k nalezení. Jurij byl impozantní osobnost. Bylo mu pětapadesát, měřil 191 centimetrů, vážil sto kilo, měl černé vlasy, prošedivělé spánky. Teď právě svolal své spolupracovníky a sdělil jim, že Lermontow zmizel.

„Lermontow se mi přihlásil naposledy včera kolem jedenácté hodiny. Kdo z vás jste ho potom ještě viděli?“ zeptal se jich.

Zjistilo se, že ho kolem jedenácté vidělo ještě sedm lidí, ale později ho neviděl už nikdo. Ani ve městě, ani na přiděleném pracovišti u Spojených národů.

V obličejích přítomných se objevila starost a obava. Jen jeden člověk se tvářil spokojeně. Byl to Anatolij Kusmin, Weljuschkinův druhý muž. Měl rád svého nadřízeného stejně jako on jeho. Weljuschkin věděl, že se mu už dlouho snaží podrazit nohy, aby mohl zaujmout jeho místo. Šéf se podíval tázavě na Kusmina, očekával, že alespoň on bude něco vědět. Byl překvapen, když mu kategoricky oznámil:

„Musíte to hned ohlásit do centra, šéfe!“

Weljuschkin si chladně měřil malého podsaditého kolegu.

„Já jsem tady šéfem. A vyprošuji si, abyste se mnou takto mluvil. To je nepředstavitelné, co si dovolujete. Budu muset asi informovat nadřízené o vašem chování.“

„Prosím o prominutí,“ řekl Kusmin. Ale jeho oči hovořily jinak. „Tedy, šéfe, hodláte o tom informovat centrum?“

Weljuschkin si mnul čelo.

„Proč stále mluvíte, jakoby se něco hrozného stalo. Jakoby došlo ke ztrátě člověka? Možná, že je někde zaneprázdněn a situace mu nedovoluje, aby se ozval. Počkáme ještě deset hodin. Pokud se do té doby neobjeví, rozhodneme se, jestli o tom budeme informovat centrum a jakým způsobem.“

„Jak chcete, šéfe,“ řekl Kusmin. Pak si to neodpustil, aby nedodal: „Na vás leží veškerá odpovědnost, vy se budete zodpovídat vládě, pokud se něco stane.“

Zvedl se, otočil a vyšel z místnosti. Dveře za ním zaklaply. Weljuschkin se zachvěl.

Alexander Lermontow se vzbudil a znovu na něj dolehla jeho mizérie.

Vstal, došel k umyvadlu.

Pak popadl zbraň, která ležela na zemi vedle dveří. Opustil místnost a sešel do přízemí. Prošel dveřmi, na kterých byl nápis snídaně.

Uvnitř byli už dva muži, všední typy.

Ke stolu přišla včerejší vrátná a zeptala se.

„Dobré ráno, pane. Budete mít nějaké speciální přání?“

„Ne,“ řekl lakonicky Lermontow.

Odběhla a po chvíli mu přinesla snídani: dvě housky, kousek másla, marmeládu a dva tenké plátky šunky. Konývku s kávou a hrníček, na kterém byly zašlé kroužky. Káva byla spíš jen obarvená voda, ale protože měl Lermontow žízeň, vypil ji všechnu. Bez chuti se zakousl do housky. Na druhou housku a marmeládu už neměl vůbec chuť.

Lermontův pohled padl na časopisy a noviny, které ležely na malém stolku vedle dveří. Bez spěchu, jako by ho to ani moc nezajímalo, vstal a šel ke stolku. Prohlédl si noviny. Daily News, Mirror, New York Times, New York Herald Tribune, New York Post, Journal American, Playboy, Mother and Child. Poslední vzal do ruky Burning–Reflektor.

Něco mu to připomínalo. Ruce se mu začaly třást. Vzal si časopis s sebou ke stolu. Vyhledal si tiráž a začal pročítat jména spolupracovníků. Nevěděl, které jméno hledá, ale kdyby ho uviděl, hned by si vzpomněl.

A to se také stalo. Lermontův pohled strnul. Sam Rider. Bylo to jedno z jmen, které stály za dvojtečkou u profese redaktora.

Sam Rider – bylo jméno muže, kterého se Lermontow chopil jako tonoucího stébla. Doufal, že mu pomůže. Nic jiného, než doufat, už mu nezbývalo.

Lermontow měl najednou naspěch. Napsal si číslo do diáře, nechal časopis ležet na stolku, vstal a opustil jídelnu. V hotelové recepci vyrovnal svůj malý účet.

Vyšel z hotelu, rozhlédl se napravo a nalevo, uviděl otevřenou telefonní budku a rozběhl se k ní.

Ani neotevřel diář a začal vytáčet číslo, měl ho ještě v hlavě.

Ve sluchátku vyzváněl obsazený tón. Lermontow netrpělivě čekal několik minut, kousal se do rtů. Pak znovu vytočil číslo. Tentokrát to vyšlo. Ozvala se centrála. Lermontow požádal, aby ho spojili s redaktorem Samem Riderem.

„Vaše jméno, pane!“ řekla dívka v centrále Burning Reflektoru.

„James Smith,“ odpověděl pohotově Lermontow. Věděl, že jsou novináři zvědaví a počítal s tím. Dívka jen řekla: „Moment, hned vás spojím.“ Pak se ozval Rider.

„Co pro vás mohu udělat, pane Smith?“

„To vám nemohu říci do telefonu, ale je to velmi důležité, nejen pro mne, ale i pro vás. Náhodou se již známe. Potkali jsem se v říjnu před několika lety. Bylo to tisíce mil daleko.“

„V říjnu, před mnoha lety? A tisíce mil daleko? Pak to mohlo být…“

„Promiňte, pane Ridere!“ vpadl mu Lermontow do řeči. „Nemluvte teď o tom.“

„Musíme si hned promluvit!“

„O to jsem vás chtěl požádat.“

„Fajn. Kde se sejdeme?“

„Teď jsem právě v telefonní budce v jedné z postranních uliček u Lenpx Avenue.“

„Hm, pak navrhuji, že bychom se mohli sejít na křižovatce 10, ulice a 5. Avenue. Přes Central Park tam můžete být během deseti patnácti minut. Přijedu po 10. Západní. Pojedu červeným Fordem Mustangem, poznávací značka 34–14–42. Zvedněte pravou ruku, když mě uvidíte, pro jistotu mi řekněte, jak vás poznám.“

„Budu mít na sobě bohužel světle šedou péřovou bundu.“

„Říkáte, bohužel. Je mi to jasné. Připadáte si v ní moc nápadný. Jsem na tom podobně. Jezdím taky raději ve svém soukromém autě, protože naše firemní vozy mají na sobě nápadné nápisy Burning Reflektor, na obou stranách i na střeše. Kdekoliv se objevíme, hned každý ví, odkud jsme. Takže se sejdeme na domluveném místě. V pořádku?“

„V pořádku.“

Lermontov zavěsil, opustil telefonní budku a vydal se nejkratší cestou na místo schůzky. Stále se opatrně rozhlížel. Dlouhá služba u tajné policie ho naučila, že nesmí na nikoho spoléhat. Jeho nadřízení už mu mohli poslat po stopě lidi, aby ho našli a zneškodnili.

Nikdo ho nesledoval. Nikdo z kolemjdoucích mu nevěnoval pozornost.

Už za osm a půl minuty po skončení hovoru byl na místě schůzky. Ustoupil do stínu a díval se západním směrem po 10. ulici.

Znovu začal přemýšlet. Jeho život teď záležel na jednom malém americkém redaktorovi.

Lermontow stále zvedal levou ruku a kontroloval čas. Každou sekundou byl stále víc netrpělivý.

I když ho očekával, trhl sebou, když se vůz před ním objevil. I když byl vůz ještě skoro deset yardů od něho, zvedl pravou ruku a zamával. Auto u něj zastavilo s kvílícími brzdami. Chvíli se oba měřili přes přední sklo. Pak přešel Lermontow na levou stranu a nastoupil. Všechno to trvalo jen pár sekund. Motor zaburácel, pneumatiky zakvílely a vůz se rozjel po 10. ulici směrem k East River. Pak prudce zabočil doleva na Roosevelt Drive.

Teď měl Lermontow příležitost pořádně si Sama Ridera prohlédnout. Ve světle malé lampičky na palubní desce viděl, že má na sobě tmavě modrý kabát, brýle s kouřovými skly a klobouk s širokou krempou. Všechny tyhle věci se výborně hodily. V případě potřeby se mohl velmi dobře maskovat.

Auto zastavilo. Motor zmlkl. Dveře auta se otevřely.

„Vystupte si, pane Smith!“ řekl redaktor a zeširoka se usmíval.

Lermontov přikývl a vyskočil. Pod nohama ucítil měkký trávník. Lermontow, redaktor a auto stály uprostřed širokého trávníku. Plocha byla pečlivě udržovaná.

„Kde to jsme?“ zeptal se Lermontow.

„V parku Thomase Jeffersona,“ odpověděl Rider. „A teď bych vás prosil, jestli byste nemohl na chvíli sundat brýle, abych se mohl přesvědčit, s kým mám tu čest – pane Smith.“

Lermontow přikývl a sundal brýle.

„Ale ano!“ řekl redaktor. „Už si vzpomínám. Vzpomínám si na krátký rozhovor na toaletě jednoho baru, ve kterém jsem já se svým kolegou měli několik nezapomenutelných zážitků a kde jste nám dělal společnost.“

„Hanba, že?“

„Co?“

„No, že jste se nesměli nikam hnout bez dozoru, dokonce ani na toaletu.“

„To říkáte vy?“

„Ano, teď to mohu říkat. Ale nedivte se tak, pane Ridere. Tenkrát jste udělal něco nerozumného. Pokusil jste se mne získat ke spolupráci s vaší tajnou službou. Mohl jsem vám pěkně zavařit, kdybych to nahlásil. Vypadalo by to s vámi velmi špatně. Ale neudělal jsem to. Byl jsem tenkrát asi trochu lehkovážný, ale nelituji toho.“

„V pořádku,“ řekl Rider. „Rozumím vám, zdá se, že máte problémy s vaší tajnou službou a potřebujete pomoc.“

„Ano, pane Ridere, je to přesně, jak jste řekl.“

„Vzpomínám si na naše setkání, ale vaše jméno jsem zapomněl.“

„Ano. Jmenuji se Alexander Lermontow.“

„Co vás přivedlo do New Yorku? Jste tady jako expert závodu na tisk a grafiku?“

„Ne. Tím jsem nikdy nebyl. Těmi experty jsme byli jenom pro vás, když jste byli v našem městě.“

Sam Rider přikývl, jakoby se mu potvrdilo jenom to, co už si dávno myslel.

„Ve skutečnosti jste agentem tajné služby. Nemám pravdu?“

„Máte. Ve skutečnosti jsem jedním z důležitých agentů naší tajné služby. Ale tady v New Yorku již několik měsíců pracuji jako spolupracovník při misi OSN.“

„Samozřejmě, že se speciálním posláním.“

„Jistě.“

„Řeknete mi o tom víc?“

„To záleží na vás.“

„Co ode mne očekáváte?“

„Že mi pomůžete.“

„Rozumím. Tlačí na vás. Máte už toho dost a chcete přejít na druhou stranu. A já bych vám měl připravit cestu – u představitelů města u úředníků, kteří mají na starosti politické azyly a možná i u CIA a…“

„Ne!“ přerušil Lermontow vodopád redaktorových slov a divoce zakroutil hlavou. „Nemám chuť se bavit s nikým z těchto institucí a už vůbec se mi nechce s nimi spolupracovat. Mám k tomu své důvody.“

„To je vaše věc,“ řekl Rider. „Co ale pak chcete ode mne, pane Lermontowe?“

„Chci s vámi uzavřít gentlemanskou dohodu, pane Ridere.“

„Hm, tedy obchod,“ řekl redaktor střízlivě.

Lermontow pokrčil rameny. „Říkejte si tomu, jak chcete, pane Ridere.“

„Dobře, poslouchám!“

„No. Vím jisté věci, jejichž zveřejnění by bylo fantastickou bombou. Zatím o nich ví jen několik málo lidí. Napíšu vám o tom všechny důležité podrobnosti. Vy mne zatím někam skryjete, kde budu v bezpečí a po nějaké době mi umožníte opustit tuhle zemi. Zmizím někam do Evropy. Nejlépe by mi vyhovovalo Švédsko. Tam bych začal nový život. Až bych byl pryč, mohl byste všechno zveřejnit. Bude to senzace. Stanete se slavným a bohatým. Stejně jako vaši kolegové Anderson a Kalmbach z Washington Postu, kteří odhalili aféru Watergate.“

„Perfektní!“ vykřikl Rider a poplácal Lermontowa po ramenou. „Ten obchod beru.“

Lermontow setřásl redaktorovu ruku.

„Moment! Možná, že si to ještě rozmyslíte. Musím vám ještě něco říci. Pak se mnou už asi nebudete chtít mít nic společného.“

„No? Co je to?“ zeptal se Rider. Mračil se, ale byl rozhodnutý, že ten obchod přijme, ať mu Lermontow řekne cokoliv.

„Byl jsem donucen zastřelit jednoho muže. Teprve potom jsem zjistil, že to byl agent CIA.“

„K čertu, to je ale nepříjemné!“ zamračil se Rider.

„A to není ještě všechno,“ řekl Lermontow.

„Jen pokračujte! Jsem připraven na všechno,“ pobídl ho redaktor.

„Spřátelil jsem se s jednou dívkou. Tu jsem taky zasvětil do svých záležitostí.“

„To nebylo zrovna prozíravé.“

Lermontow pokrčil nešťastně rameny. „Věřil jsem jí. Když jsem jí všechno řekl, tak navrhla, že bychom se mohli něčeho napít. Řekla, že přinese pití pro oba. Ale místo s pitím se z obýváku do ložnice vrátila s mojí pistolí v ruce. Ale zkraťme to. Podařilo se mi ji odzbrojit. A pak jsem ji musel zabít, aby mě nešla prásknout na policii. Musel jsem to udělat. To musíte uznat. Byla to jediná možnost.“

„Ano,“ řekl Rider. „Jak se jmenovala ta dívka?“

„Fanny Tromperová. Teď už víte všechno. Tak se rozhodněte!“

„Obchod platí,“ odpověděl Rider bez zaváhání. Lermontow mu potřásl rukou.

„Teď se mi ulevilo,“ řekl agent.

„Taky si myslím,“ opáčil Rider. „Taky proto, že mě nemusíte zastřelit. To byste přece klidně udělal, kdybychom se nedohodli?“

„Ano,“ přiznal Lermontow.

Rider se zasmál. „Jedno se musí nechat. Jste pravdomluvný.“

„Chtěl bych, abyste byl stejný.“

„To vám mohu slíbit,“ řekl Rider. „Nastupte si. Sedněte si vedle mně. Ale nejdřív si nasaďte brýle.“

Nelly Moorová se povalovala na posteli a mžourala do sluníčka, které na ní vysílalo skrz střešní okno své teplé paprsky.

Bude to pěkný den. Vzpomněla si na telefonický rozhovor, který měla včera večer. Ben Haley ji pozval na vyjížďku jachtou, která kotvila na Long Island Sound.

Ben Haley byl jediným synem několikanásobného milionáře v těžkém průmyslu. Jeho velkou předností bylo, že to nebyl snob a arogance mu byla cizí. Měl pěknou postavu. Hrál perfektně tenis. Zúčastňoval se – většinou úspěšně – automobilových závodů. A byl znám jako perfektní milenec. A navíc to nebyl žádný skrblík. Dárky, které od něho Nelly dostávala, byla malé drahocennosti vytříbeného vkusu.

Nelly se nerozmýšlela ani vteřinu a pozvání Bena Haleye přijala.

V dobré náladě vstala a došla do koupelny. Oblékla si tmavě modré kalhoty, bílý rolák a bílé lodičky. Černé vlasy si vyčesala vysoko. Pak si konečně usedla k snídani, na kterou už měla velkou chuť.

Pak zamkla garsoniéru. Sjela dolů výtahem a nasedla do svého bílého Javelinu. Ručičky na hodinkách ukazovaly deset minut po osmé. S Benem měla schůzku v deset hodin a tak měla ještě dost času na pěknou projíždku.

Chtěla jet cestou přes Brooklyn, a tak nasměrovala svůj vůz na most Verrazano–Narrow, nový most, který spojoval Richmond a Brooklyn.

Nedaleko Casteton Corner musela na křižovatce zastavit na červenou.

Nalevo šikmo od ní zastavil ve stejnou chvíli v protisměru vůz bílé barvy s nápisem Burning–Reflektor. Tyhle auta znalo v New Yorku každé malé dítě.

Mezi nimi se pohybovala auta. Pak naskočila oranžová a krátce nato zelená.

Nelly se rozjela. Auto v protisměru taky. Když byla od sebe auta jen několik yardů, pohlédla Nelly přes přední sklo a zarazila se. Řidič v autě na ni také pohlédl, ale pak se otočil na druhou stranu.

Agentka ho ale přesto poznala. Byl to Sam Rider, kterého už mnohokrát potkala na večírcích prominentů. Vedle něho seděl neznámý muž s vyhrnutým límcem, na nose měl brýle s kouřovými skly. Proč se k ní redaktor neznal, když zvedla ruku, aby mu zamávala?

Mohlo to nějak souviset s neznámým mužem, který seděl na sedadle spolujezdce, pomyslela si. Mohl mít mnoho důvodů k tomu, aby se k ní neznal. Ten zvednutý límec a tmavé brýle znamenaly jen jedno. Ten muž nechce, aby ho někdo poznal. To je jasné. Budu si muset koupit příští číslo Burning–Reflektoru.

Během nádherné doby na jachtě Bena Haleye Nelly úplně zapomněla na setkání se Samem Riderem a jeho neznámým společníkem.

Redaktor byl rozmrzelý. Ačkoliv nevěděl o Nellyině činnosti v tajné službě, myslel si: zatracená náhoda! Měl teď jasný cíl, kam Lermontowa doveze. Nemínil na svém plánu nic měnit.

Richmond měl na rozdíl od ostatních částí New Yorku, Manthattanu, Bronxu, Brooklynu a Queensu jednu velkou výhodu, uchoval si svůj venkovský ráz. Jeho část mezi St. George a parkem La Tourette byla ukryta v zeleni. Tam byl Riderův cíl. Stál tam velký dům, který patřil jeho přítelkyni, dceři bohatého makléře, která v něm měla pěkně zařízený byt. Dům byl situován tak, že se výborně hodil. Úzká ulička, do které vedly vchodové dveře, se dala snadno kontrolovat. Za domem byla rozsáhlá kotlina.

„Tady jste v bezpečí,“ řekl Rider Lermontowovi poté, co zavřel domovní dveře na závoru a podal mu klíč. „Tady můžete být klidný.“

Lermontow se rozhlédl. „Je to tu pěkné,“ řekl, zaražený luxusem zařízení. „Útulné a pohodlné.“

Rider přikývl. „Tuhle místnost nebudete používat. Budete mít k dispozici jiné tři pokoje.“

„Jak si přejete, ale proč nemohu používat i tenhle pokoj?“

„Protože v něm bude vaše tělesná stráž, která se bude starat o vaši bezpečnost,“ vysvětloval mu redaktor.

„Mělo by mne to uklidnit,“ řekl Lermontow a zamračil se. „Ale opak je pravdou. Není to dobré, když o mně bude vědět příliš mnoho lidí. Co jsou zač?“

„Jsou absolutně spolehliví. Na nic se neptají a nic nechtějí vědět. Dělají jenom to, za co jsou placení. Musíte mi věřit.“

Lermontow pokrčil rezignovaně rameny. „Co mi jiného zbývá.“ Následoval Ridera do malé, ale moderně zařízené kuchyně. Redaktor otevřel lednici.

„Jak vidíte, je dobře zásobená. Je tady i alkohol. Dokonce i ještě zavřená láhev vodky. Když budete chtít něco teplého, tak si to připravte v mikrovlnné troubě. Všechny věci najdete v malé skříňce vedle lednice. Tak a teď si můžete prohlédnout svůj nový domov. Nechám vás o samotě. Nikdo by vás tady neměl rušit. Kdyby někdo zvonil, tak neotvírejte a dělejte, jako že tady nikdo není.“

„Kdyby nebylo zbytí, tak mám svoji zbraň,“ poznamenal Lermontow.

„Ježišmarjá, jenom tady nedělejte bordel. Nemám vám tu zbraň radši schovat?“

„Z toho nic nebude,“ odpověděl rozhodně agent.

Rider se s tím musel spokojit. „Tady je klíč,“ řekl a podal ho Lermontowovi. „Zamkněte se. Vrátím se zase zítra večer s vaší osobní stráží. Při té příležitosti přinesu i nějaké potraviny, papír a psací stroj, abyste se hned zítra večer mohl dát do práce.“ Podal Lermontowovi ruku. „Takže zítra nashledanou.“

„Tak dlouho,“ řekl agent a stiskl podanou ruku.

Sam Rider opustil dům. Lermontow za ním zamkl vstupní dveře.

Za pár vteřin bílé auto vyjelo z úzkého vchodu.

Weljuschkin seděl ve své kanceláři. Doba, kterou si sám určil, už uplynula a Lermontow se stále neohlásil.

Weljuschkin se rozhodl, že už nebude déle čekat. Akce, směřující k nalezení Lermontowa, se dala do pohybu.

Po jedenácté hodině se v městské márnici objevil starý muž, byl celý roztřesený.

Šedé vlasy a vrásčitý obličej byly ve skutečnosti jenom maska. Muž se prokázal pasem na jméno Leonid Lewkowski a vysvětloval, že už dva dny nemá žádné zprávy o svém synovci Peteru Schiwkowském, že má strach, jestli se mu něco nestalo. Úpěnlivě prosil, jestli by mu nemohli ukázat všechny mrtvoly, které přivezli během posledních osmačtyřiceti hodin, aby mezi nimi mohl identifikovat svého synovce, nebo aby se uklidnil.

Nikdo z pracovníků neviděl důvod, proč by tomu starému muži nemohli vyhovět. Jeden ze zaměstnanců postupně vytáhl všech devět vozíků z mrazícího boxu, na kterých byli mrtví z posledních dvou dnů.

„To jsou všichni,“ řekl, když zastrčil poslední vozík zpátky.

„Tak můj synovec mezi nimi není,“ usmál se ulehčeně starý muž. „Děkuji, pánové.“

Stařík odešel.

Za půl hodiny už stál před Weljuschkinem a podával hlášení.

Šéf ho propustil a rozběhl plán číslo dvě.

Během dalších hodin se ve všech redakcích významnějších deníků objevili muži, kteří podávali ten samý inzerát. Byl to inzerát s fotografií Alexandra Lermontowa. Text zněl takto:

Tento muž zmizel. Jedná se o sedmadvacetiletého Texe Baxtona, který vystupuje někdy pod pseudonymem Al (exander) Lermontow. Baxton je duševně nemocný, a je možné, že se bez pomoci pohybuje po New Yorku. Všechny zprávy o něm zavolejte na číslo Ma 14 41 52. Odměna.

Inzerát byl podivný. Protože ale všichni zaplatili mezi stopadesáti až dvěma sty dolary v hotovosti, dostalo se jim ujištění, že inzerát určitě vyjde co nejdřív ve sloupci „různé“.

Mezitím vyšla v jednom bulvárním plátku zajímavá zpráva.

Michail Popow si úterní noviny koupil v kiosku. Tenhle druh novin mu zcela vyhovoval.

Bylo horko a měl žízeň. Vstoupil tedy do malého lokálu a objednal si pivo. Zatímco čekal, až mu ho přinesou, dal se do čtení. Když mu pivo přinesli, vypil ho jedním douškem. Ihned si objednal další a prohlížel si dál noviny.

Jeho pozornost upoutalo několik fotografií. Když si je pozorně prohlédl, byl šokován.

Na fotografiích byl on. Byly to snímky z Tavern on Green. Neznámý fotograf zmáčkl spoušť v okamžiku, kdy si to vyřizoval s mladíkem, který obtěžoval Nelly. Na jedné fotografii mu dával facku. Na druhé byl zachycen v okamžiku, kdy ho knockoutoval.

Pod fotografiemi byl tučný nápis:

KAVALÍR NEBO SUROVEC?

A následoval text:

Návštěvníci Tavern on Green byli včera večer svědky podivné příhody. Neznámý plešatec se vrhl na mladíka, který podle něj obtěžoval jednu z návštěvnic nevhodnými gesty. Na tom by nebylo nic zvláštního, kdyby dotyčného mladíka nenapadl opravdu surovým způsobem. Byl to kavalír nebo jen surovec? Náš redaktor si nevšiml, že by dotyčná dáma byla nějak obtěžována. Takovéhle akce by mohly zvednout vlnu násilí v našem městě. Proto vyzýváme všechny občany, aby si na podobné existence, jako je muž na obrázku, dávali pozor. Stalo se vám v New Yorku něco podobného? Napište nám o tom!

Když Popow dočetl do konce, otřásl se. Tohle je katastrofa, blesklo mu hlavou. Bezvadné chování na veřejnosti bylo jednou z podmínek práce u OSN. Jejich země tvrdě trestala jakýkoliv prohřešek proti tomuto pravidlu.

Popowovi už pivo nechutnalo. Zavolal číšníka. Když přicházel ke stolu, díval se mu do tváře. Číšník se na něj klidně usmíval. Ten to ještě nečetl, pomyslel si Popow a zaplatil. Ztěžka se zvedl a opustil lokál. Teď, Míšo, ty starý brachu, nastává dosud nejtěžší část tvého života.

Bylo mu jasné, že na jeho pracovišti už ten článek mají. Byla tam vyčleněna skupina lidí, která pročítala všechny noviny. Jistě už ten článek vystřihli a touhle dobou už ho má jeho šéf Weljuschkin na stole.

Na pracovišti se šéfovi radši neohlásil předem telefonem, ale nechal se ohlásit přímo sekretářkou.

Šéf si ho chladně a ostře měřil.

„Tohle je snad nejhorší den, který jsem zažil od té doby, co jsem přijel do New Yorku. Nejdřív ta věc s Lermontowem a teď zas tohle.“

Weljuschkin praštil do podložky na psaní. Popow si byl jist, že na ní leží inkriminovaný článek, který ukončí jeho dosavadní kariéru.

Popow stiskl rty a řekl podlézavým hlasem: „Šéfe, dovolte, abych to vysvětlil.“

„Co na tomhle chcete vysvětlovat,“ vybafl vztekle Weljuschkin.

„Prosím za prominutí, pane,“ a pokračoval. „Přece víte sám, jak novináři přehání a vymýšlí si…“

Obličej nadřízeného se stáhl nevolí.

„A ty fotky? Ty říkají něco jiného. Chcete snad tvrdit, že je to fotomontáž, výmysl, nebo tiskařský šotek?“

„Ne, šéfe, ale…“

„Už ani slovo! Jděte a sbalte si kufry, pane!“

Všechno, jen ne tohle, pomyslel si Popow. Udělal smutné oči a zaprosil: „Prosím vás, nemohl byste to hlášení vzít zpátky? Vynasnažím se, abych všechno napravil – prosím!“

Weljuschkin mu mlčky ukázal dveře.

Popow poklesl v kolenou. Je to ztracený. Zasalutoval, otočil se a nejistě odcházel. Když už měl ruku na klice, uslyšel Weljuschkina: „Počkejte, vraťte se!“

Popowovi svitla naděje.

„Prosím, šéfe?“ zatajil dech.

„Rozmyslel jsem si to. Dám vám ještě šanci, o kterou jste mně prosil.“

„Děkuji vám šéfe, moc vám děkuji!“ křičel Popow. Pak se toho sám lekl a začal se překotně omlouvat: „Promiňte prosím!“

„V pořádku. A teď k věci. Jde o Lermontowova. Zmizel, ale není mrtvý. To jsme zjistili. Dávám vám osmačtyřicet hodin na to, abyste ho našel a přivedl zpátky! To je ta vaše šance. Nepromarněte ji! Když se vám to nepodaří, tak pošlu do centra hlášení. Co bude následovat, vám snad nemusím říkat. A teď jděte!“

Popow ještě jednou zasalutoval a pak opustil Weljuschkinovu pracovnu. Bylo mu jako by se znova narodil. Rychle ale vystřízlivěl, když si uvědomil obtížnost svého úkolu.

„Co mohl váš kolega, Harry Davis, hledat v St. Nicholas Parku?“ zeptal se vyšetřovatel oddělení pro vraždy agenta CIA Franka Blisse.

„Sledoval tam jednoho muže, o kterého jsme měli zájem. Dozvěděli jsme se o něm od jednoho z našich lidí.“

„Od koho?“

„Od osoby, která očekávala jeho návštěvu: slečny Tromperové. Agent o tom samozřejmě nevěděl. Jmenoval se Alexander Lermontow, jak jsme se od slečny Tromperové dozvěděli.“

„Takže ho mohl sledovat taky někdo od nich. Zjistil, že se Lermontowovi někdo pověsil na paty. A odstranil ho. Lermontow nic nevěděl a jel k slečně Tromperové. A neznámý pak odstranil i ji.“

„Je to zajímavá hypotéza.“

„Ale vám se moc nelíbí.“

„Nemějte mi to za zlé, pane vyšetřovateli, ale nezní moc pravděpodobně. Je to moc vykonstruované na to, aby to byla pravda. Já bych to viděl jednodušeji. Podle mého názoru je Lermontow odpovědný za dvojnásobnou vraždu.“

Vyšetřovatel zakroutil hlavou.

„Ne. Zapomínáte, že neměl žádný motiv. Slečna Tromperová byla jeho milenkou.“

„Hm,“ řekl agent CIA. „To není argument. Tohle by byl argument pro obyčejného muže. Ale pokud se Lermontow dozvěděl o jejím spojení s námi… Měla instrukce, aby z Lermontova vytáhla všechno, co věděl. Po předání informací se zase vracela zpátky do bytu.“

„No podívejme se,“ řekl vyšetřovatel.

Bliss přikývl. „Budete si muset svou hypotézu poopravit. Jejich tajná služba neměla nic společného, nebo alespoň ne přímo, s vraždou Harryho Davise a Fanny Tromperové.“

„Jak si s tím můžete být tak jistý?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Za prvé projektily, které byly nalezeny v mrtvých tělech. Tyhle zbraně jejich tajná služba nepoužívá. Je to speciální armádní zbraň, dost velká a tudíž nepohodlná. Pokud by někdo šel s úmyslem zabít, tak by si ji zcela jistě nevzal. A zadruhé zajímají se sice všetečně o všechno kolem, ale zabíjejí jen v krajním případě, jednají v rukavičkách.“

„V rukavičkách,“ opakoval vyšetřovatel. „Co to vlastně všechno znamená?“

„To je speciální výraz jejich tajné služby,“ vysvětloval agent CIA. „Mají neradi vraždy, při kterých teče moc krve.“

„Člověk se stále učí,“ zamumlal vyšetřovatel.

Rozhovor byl náhle přerušen zvoněním telefonu. Vyšetřovatel zvedl sluchátko a ohlásil se, řekl „ano“ a předal sluchátko. Blissovi. „To je pro vás.“

Agent CIA se zvedl a vzal si sluchátko, řekl své jméno a pak několik minut mlčel. „Děkuji,“ řekl nakonec a zavěsil. „To byla naše centrála,“ informoval vyšetřovatele.

„Něco důležitého?“ zeptal se vyšetřovatel.

Frank Bliss pokrčil rameny. „V každém případě je to trochu neobvyklé. Ve větším počtu novin se dneska objevil stejný podivný inzerát. Na udaném telefonním čísle se má přihlásit kdokoliv, kdo ví něco o sedmadvacetiletém Texu Baxtonovi, který rád vystupuje pod jménem Al Lermontow – je pomatený a může se bezcílně potulovat New Yorkem. A teď následuje to nejzajímavější. To telefonní číslo patří zastoupení jisté země u Spojených národů.“

Vyšetřovatel byl šokován.

„A o tomhle říkáte, že je jenom neobvyklé, pane Bliss?“ zeptal se a zdálo se, že s tím ani trochu nesouhlasí. „To je přece vážná věc, dokonce velmi vážná. To, že ho hledají, znamená, že se po své návštěvě u slečny Tromperové neohlásil svojí centrále. Proč asi?“

„Protože ji zavraždil. A znamená to taky, že neví nic o tom, že pracovala pro nás. Bojí se, že se bude muset před svými šéfy zodpovídat z vraždy. Kdyby věděl, že byla naší agentkou, klidně by se vrátil na centrálu. Nebylo by to pak jeho selhání, ale úspěšná akce. Možná, že by ho za to i pochválili.“

„Zní to rozumně,“ souhlasil s agentem vyšetřovatel. „Ale jsou ještě jiné možnosti.“

„Jaké? Nic mě nenapadá.“

„No, nevím sice přesně odkud pochází, ale jsou národy, které jsou velmi citlivé. Možná, že v tom hraje roli psychologie.“

Bliss přikývl. „To je ale trochu sentimentální. To si myslíte, že se rozbrečí, když zažijou něco strašného?“

„Právě tak. A co může být pro Lermontowa strašnějšího, než smrt jeho milenky?“

„Třeba smrt příbuzného.“

„No dobře! Ale uvažujme, že byl skutečně jenom svědkem vraždy…“

„Pak by to na něj mohlo mít skutečně silný vliv.“

„Správně. A nejen to. Mohl se rozhodnout, že její smrt pomstí. A tak teď Lermontow možná sleduje vraha a vůbec nemyslí na to, že se po něm mohou shánět.“

Frank Bliss přikývl a třel si čelo.

„Co tedy budeme dělat?“

„To je jasné,“ odpověděl vyšetřovatel. „Budeme pátrat po Lermontowovi, nebo, jak ho jeho spolupracovníci nazvali hezkým americkým jménem, Texu Baxtonovi.“

Ještě, než otevřela dveře svojí garsoniéry, slyšela Nelly vyzvánění telefonu.

Kdo to může být? Kdo ji asi volá. Doufala, že to nebude nikdo, kdo by si s ní chtěl dát milostnou schůzku. Toho už měla pro dnešek dost. Ben Haley jí na své jachtě poskytl všechno, co si žena v téhle oblasti může přát. Byla již přesycena. Teď se těšila jen do postele.

Když Nelly vstoupila do pokoje, zjistila, že to nezvonil aparát na čísle 2000, ale ten druhý. Byla to přímá linka na Tlouštíka.

V první chvíli byla rozhodnuta to zvonění jednoduše ignorovat. Pak ale smysl pro povinnost zvítězil nad únavou a leností. Zvedla sluchátko a ohlásila se.

„No, konečně!“ vybafl Charles Dawton. „Kde jste tak dlouho byla? Už pět hodin se s vámi pokouším spojit, Nelly.“

„A jak jsem to asi měla tušit?“

„Tak se nezlobte. A nebudíte hned agresivní, holčičko.“ Tlouštíkův hlas zněl náhle velmi měkce. Nechtěl Nelly rozzlobit.

„Nic se nestalo,“ odpověděla. „Dřív bych si z toho možná něco dělala, ale dnes už ne.“

„Cože! Přece nejsem tak nespolečenský.“

„Jsem unavená. Mohl byste být stručný!“

„Je mi to líto, Nelly, ale musíte ke mně hned přijít.“

„Ale proč!“ Nelly se pokoušela vytušit, co od ní může Tlouštík chtít. „Mluvíme přece na tajné lince.“

„Také tajné linky mohou být odposlouchávány.“

„Když si to myslíte, tak proč je vlastně používáme?“ zeptala se unaveně Nelly.

Dawton zjevně nevěděl, co odpovědět. „Očekávám vás,“ odpověděl upjatě a třískl telefonem.

Nelly položila sluchátko a bez chuti se dala na cestu za Manhattan. Znovu musela obdivovat Tlouštíka. V kteroukoliv denní či noční hodinu byl připraven sloužit své vlasti. Vypadalo to, že snad ani nespí.

Ve své kanceláři byl sám. V předpokoji nikdo neseděl. Už se zase tvářil jako spokojený Budha.

„Ubohá Nelly! vypadáte opravdu unaveně.“

„Nic si z toho nedělejte, pane Dawtone. Od té doby, co jsme spolu telefonovali, jsem se už trochu probrala. Co se děje? Musí to být něco velmi důležitého.“

Dawton přikývl, přistrčil jí noviny a řekl: „Podívejte se na tu fotku a přečtěte si text pod ní, Nelly!“

Udělala to a pak se zeptala: „Čím je pro nás ten Tex Baxton alias Alexander Lermontow tak důležitý, že mne kvůli němu okrádáte o spánek?“

„Podle všeho je zapletený do dvojnásobné vraždy.“

„To snad spadá do povinností městské policie. Pokud to byly jen obyčejné vraždy.“

„Bravo, Nelly! Máte opravdu postřeh. Jedná se o speciální vraždy.“

„Do jaké míry jsou speciální?“

„Protože se jedná o agenta CIA a informátorku. On se jmenoval Harry Davis a ona Fanny Tromperová. A vrah patří k cizí tajné službě…“

„Promiňte, ale jak to můžete vědět, pane Dawtone?“

„Od Texa Freemana, šéfa Newyorské centrály CIA. Jeho lidi zjistili, že telefonní číslo na konci tohoto podivného inzerátu patří zastupitelství jisté země u OSN. A já si myslím, že je to jednoduše číslo na jejich rozvědku. A Alexander Lermontow – protože Texe Baxtona si prostě vymysleli – je jejich agent. Co myslíte, že podniknou, Nelly?“

„Pokusí se ho najít, a přivést zpátky. Možná, že z něho udělají obětního beránka.“

Tlouštík souhlasně přikyvoval.

„Velmi správně, Nelly! A oni asi vědí přeci jenom líp, kde ho najít, než oddělení pro vyšetřování vražd nebo CIA. Takže by se nám hodilo, kdybychom měli mezi nimi své ucho. Přirozeně, že mne ihned napadl ten váš Míša, o kterém jste mi včera vyprávěla. Ještě stále jste přesvědčena, že je to jejich agent?“

„Samozřejmě.“

„Takže se s ním znovu spojte. Pokuste se od něho vyzvědět všechno o Lermontowovi. Musíme ho najít dřív, než oni. Je jasné, že se ho hned pokusí zlikvidovat.“

„Dobře,“ odpověděla atraktivní agentka. „Teď už zbývá jen doufat, že se Míša ozve.“

Rozloučila se s Tlouštíkem a vrátila se do Richmondu. Do půlnoci chyběla jen půl hodina.

Michal Popow věděl, že mezi lidmi, kteří zde byli zaměstnáni, byl Lermontow celkem oblíben. Jeho nejbližší přátelé byli Pjotr Seremantjew a Igor Kyrow.

Popow za nimi zašel, jestli by mu nemohli pomoci. Ti, kteří se s Lermontowem kdysi přátelili, to teď popírali. A nejen to, rozhlašovali o něm, že je neschopný a v politických věcech nespolehlivý. Chovali se, jakoby si s ním nikdy nebyli blízcí, jakoby spolu nikdy neměli nic společného. V tom byli zcela jednotní. Ale Popowovi bylo jasné, že to není jejich vnitřní názor. Jejich motiv k tomuhle jednání byl panický strach, že jakákoliv spojitost s někým, kdo zklamal, bude ihned nahlášena do centra a budou z ní vyvozeny důsledky.

Popow s nimi strávil několik hodin a pokoušel se různými triky z nich alespoň něco vymáčknout. Ale Seremantjew a Kyrow si dávali dobrý pozor, aby neprozradili nic, co by na ně mohlo vrhnout špatné světlo. Tvářili se, jako by Lermontow zradil vlast a nechal se zlákat pozlátkem zdejšího světa.

Popow nakonec rezignoval. Sedl si za stůl a pokoušel se přijít na něco, co by ho Lermontowovi přivedlo na stopu. Konečně ho napadlo něco, co by mohlo přinést dobrý výsledek. Zvedl telefon a vytočil tajné číslo na centrálu.

Ohlásil se Juril Weljuschkin a Popow ho požádal, jestli by si mohl půjčit Lermontowovi osobní spisy a pročíst si je.

Šéf souhlasil. Popow si došel pro složku a ponořil se do studia.

I když tomu moc nevěřil, našel něco, co bylo důležité. Mohlo to mít spojitost s Lermontowovým zmizením v New Yorku. Lermontow studoval na universitě žurnalistiku. Už v té době se začal zapojovat do politického života. Dobrovolně začal pracovat v politice. Po skončení školy nejdřív pracoval, pro několik časopisů pro mládež, pak přešel do jednoho z největších deníků. V té době si ho také vytipovala tajná služba. Během školení pro práci v zahraničí mu byla přidělována práce ve vlastní zemi, aby získal nějakou praxi. Vzhledem k jeho povolání mu přidělovali práci s novináři. Měl pro to odborné znalosti. Tuto práci vykonával skoro osm měsíců. Pak ho převeleli k organizaci spojených národů.

Když si Popow přečetl všechno co potřeboval, odnesl materiály zpátky Weljuschkinovi a ten je zamknul do trezoru.

Šéf se na nic neptal. Je to jasné, předpokládá, že jsem tam nic nenašel a že mně může nahlásit do centra a pak mně tam taky hned poslat domů – myslel si Popow. Ten se bude divit.

Weljuschkin se otočil a pozvedl oči.

„Našel jste něco, pane Popowe?“

„Ano, šéfe. Žádám vás, abych mohl poslat ihned zprávu centrále. Text jsem si připravil. Kdyby jste byl tak laskav a podepsal ho…“

Natáhl ruku s papírem.

Šéf zaváhal, ale pak vyštěkl: „Dejte to sem!“

Popow mu podal list papíru. Weljuschkin četl.

Žádost: Ve věci agenta Alexandera Lermontowa, který je v současné době na našem zastupitelství u OSN. Potřebujeme jména osob, se kterými se z vašeho pověření stýkal od dubna do prosince roku 74. – Weljuschkin, New York.

Šéf zvedl hlavu, v levé ruce svíral arch papíru. Lakonicky se zeptal: „K čemu to je?“

Popow mu vysvětlil svůj záměr.

Weljuschkin mlčky podepsal. Popow pospíchal do vysílače. Za několik minut už byla zpráva v éteru.

Tak, pomyslel si Popow, když opouštěl vysílač, teď se Míšo můžeš věnovat svojí malé přítelkyni.

Opustil centrálu, v blízkosti vyhledal příjemný lokál. Objednal si dvojitou whisky. Na odpověď bude muset čekat až do jedenácti hodin příštího dne. Takže pro dnešek má hotovo a může se jít napít.

Když Popow upíjel vodku, přemýšlel o tom, že by mohl nějak příjemně zakončit den, který tak špatně začal. Před očima se mu objevil obrázek ženy, kterou už jednou viděl – byla to Nelly.

Kývl na číšníka, zaplatil a šel uličkou k toaletám, kde byl telefon. Zvedl sluchátko a vytočil číslo. Napětím se až třásl: snad bude doma.

Bob Carpendale byl soukromý detektiv. Dřív byl u policie, ale dostal se tam do problémů a tak odešel. Díky úplatkům se mu podařilo získat licenci. Neměl žádné zábrany a právě díky tomu byl tak úspěšný.

Měl mnoho společného s Samem Riderem a proto si taky oba dobře rozuměli.

„Ahoj Ridere, ty starý vlku! Co pořád děláš? Už jsem tě dlouho neviděl“ chrochtal Carpendale, obličej měl červený jako vařené prase. Redaktor se u něj v kanceláři nechal ohlásit pod jménem Ben Humplhrey.

Redaktor ignoroval jeho slova, pohodlně se usadil v křesle pro návštěvníky a natáhl před sebe nohy. Usmál se na detektiva a zvedl ukazováček pravé ruky.

„Něco jsem ti přišel nabídnout, Carpendale! Co by jsi říkal kšeftu, kde by sis vydělal pár tisíc?“

Carpendalův obličej měl zase normální barvu. V ostrém pohledu se mu objevily jiskřičky. Je jako žralok, který přesně ovládá své pocity, pomyslel si Rider.

Carpendale se zeptal:

„Je to žurnalistika nebo opravdový kšeft?“

„Opravdový kšeft. Něco – jak to jen říct – něco delikátního.“

„To mě nezajímá. Hlavní věc, jestli je to dobře placené.“

„To je jasné,“ ujistil ho Rider.

„V pořádku, pak tedy vybal, co to je!“

„Mám známého, který se musel z osobních důvodů na nějaký čas stáhnout do ústraní. Teď je v jednom bytě. Ten byt se musí střežit, aby se k němu nedostal nikdo nepovolaný. Poloha bytu vyžaduje, aby ho hlídali čtyři muži, kteří se budou střídat v pravidelných intervalech. Musí to být ale lidi, kteří se nebojí smrti, kteří jsou schopni střílet bez dlouhého rozhodování.“

„Kolik za to nabízíš?“

„Řekni si sám!“

„Nejdřív mi řekni, na jak dlouho to bude.“

„Nejdýl na deset týdnů.“

Carpendale zavřel oči, pak je zase otevřel a řekl: „Osm set dolarů za týden.“

To dělá osm tisíc, spočítal si Rider, na kontě měl sedmdesát tisíc.

„V pořádku,“ řekl bez mrknutí oka.

„Ti čtyři muži jsou chladnokrevní chlapíci, hned tak neztratí nervy. Všichni byli ve válce ve Vietnamu a tak mají dost zkušeností. Není na ně třeba dohlížet, stačí jim to jen vysvětlit. O tom, koho jste si schoval nechci nic vědět a moji lidé se ho taky nebudou na nic vyptávat. Jsou zvyklí, že plní rozkazy a na nic se neptají.“

„Perfektní!“ řekl Rider spokojeně. „Kdy můžete nastoupit?“

„Musí to být ještě dnes?“

„Ano.“

„Hm, no tak řekněme, že v šest hodin večer.“

„V pořádku. Budu čekat v šest hodin na zadním dvoře v našem firemním autu a nápisem Burning–Reflektor. Tam ke mně přistoupíte a já vás odvezu na místo…“

Carpendale si demonstrativně zakryl uši.

„Nic neslyším a nic nechci slyšet. Je mi úplně jedno, kam jste si svého ptáčka ukryl. Rozumíte?“

Redaktor přikývl a soukromý detektiv si odkryl uši.

„Ještě jedno – pro všechny případy, Ridere: Ty čtyři sice budete platit, budete jim udělovat rozkazy, ale neodpovíte na jejich dotazy, kdyby se náhodou na něco ptali. Jasné?“

„Jasné.“

„No a teď bych tě poprosil o šek na první týden.“

Rider vypsal šek na osm set dolarů a podal ho Carpendalovi. Ten ho přelétl pohledem a vložil ho do náprsní tašky.

„Ti čtyři hoši se jmenují Fred Mitchell, Rock Pierson, Ben Hecker a Dick Jefferson. Budou tam včas. Ať nemáš zpoždění, Ridere!“

„Dám si pozor,“ řekl redaktor a pak odešel.

Pro pohodlí si Nelly přenesla telefon z obývacího pokoje do ložnice a postavila ho na noční stolek u velké francouzské postele. V okamžiku, kdy ho zastrčila do zásuvky, začal vyzvánět.

Lekla se a pak zvedla sluchátko.

„Prosím?“

„Tady je Míša,“ ozvalo se ve sluchátku. „Pamatujete se na mně ještě?“

„Aby ne,“ odpověděla Nelly. Rozbušilo se jí srdce. Je opilý, pomyslela si. Jeho hlas zní těžce a dělá mu problémy mluvit souvisle. To je šance, jak z něj všechno dostat, aby si toho nevšiml. „Copak chceš?“

„Chci k tobě přijít,“ zakňoural.

Dávala si pozor, aby nepoznal, jak je ráda, že se ozval. „Zdá se, že nevíš, kolik je hodin, Míšo?“

„To vím až moc dobře, ale na tom přece nezáleží. Stačí, když budeš chtít.

Chceš?“

„Samozřejmě, že ano, Míšo.“

„Paráda! Tak já přijdu.“

„Kde jsi?“

„V Midtown Manhattan.“

„Ale chudáčku! To ti bude pěkně dlouho trvat než sem přijedeš. Ale nevadí, já na tebe počkám.“

„To jsem rád. Ty se nezlobíš, to je nádhera.“

„Ty můj hlupáčku! Jak bych mohla.“

„Už jsem na cestě.“ Ve sluchátku to klaplo. Nelly zavěsila. Bude to fuška. Její myšlenky zalétly k Benu Haleymu.

Zasmála se a lehla si na postel, aby si chvilku odpočinula.

Pak přišel Míša. Oči se mu leskly a táhla z něj whisky. Chtěl ji políbit, ale ona ucukla a tak ji políbil jen na ucho.

„No, no,“ bručel. „Ty už mně nechceš?“

„Nesmysl,“ řekla. „Tebe chci, ale ne tvůj dech. Jdi do koupelny a vypláchni si pořádně pusu! Namíchám mezitím pití a připravím se.“ Vyslala k němu vroucí pohled, který ho rozehřál.

„Na co se chceš připravovat?“

„Na co asi? Vždyť to přeci víš.“

Zachvěl se vzrušením a chtěl ji pohladit po prsou. Šikovně mu uhnula a jeho ruce sáhly do prázdna.

„Přesně k tomuhle,“ řekla. „Ale teď rychle do koupelny!“

Nedočkavě se tam rozběhl. Slyšela jak pustil sprchu.

Nelly naplnila velkou sklenici vodkou, do druhé sklenice, která byla pro ni, nalila jen trochu vodky a dolila ji vodou. Pak se vysvlékla.

Popow se vrátil ze sprchy. Když ji před sebou uviděl nahou, vzrušil se a rychle došel k posteli.

„Jak jsi hezká,“ řekl muž chvějícím se hlasem.

„Jsem ráda, že se ti líbím,“ odpověděla Nelly. „Tak pojď!“ Podala mu sklenici plnou vodky. Vzal si ji a ona si vzala svou.

„Na zdraví, Míšo!“

„Na tebe, drahoušku!“ A napětkrát vyprázdnil sklenici. Každý jiný by měl po téhle dávce dost, ale s ním to neudělalo vůbec nic, ačkoliv měl už hodně vypito.

„Ještě jednou to samé, drahoušku!“ zeptala se ho Nelly s planoucíma očima.

„Nebo už radši ne? Mohlo by tě to skolit. A pak bychom přišli o nádherné společné zážitky.“

Popow reagoval přesně tak, jak předpokládala. „Buď bez starosti, miláčku. Dokážu vypít mnohem víc a na mé výkonnosti to nebude znát. Budeš se mnou spokojená.“

„No doufejme,“ odpověděla se smíchem a znovu mu nalila plnou sklenici. Vyprázdnil ji zase naráz.

„Tohle byla druhá a třetí si už naléváš. To jsem teda zvědavá,“ provokovala ho žena.

„Na zdraví,“ připil jí a znovu vyprázdnil sklenici.

„Tohle jsem ještě u nás nezažila, to snad umíte jen u vás“ řekla Nelly a se zeširoka otevřenýma očima si hrála na překvapenou.

Popow neprotestoval. Přikývl a potěšeně se usmál. „A umíme i něco jiného. Milovat ženy a dělat je šťastnými. Nemám pravdu?“

Nelly pokrčila rameny. „Nikoho kromě tebe od vás neznám, ale věřím ti to.“

Vzal ji do náruče.

„Tak pojď, ať ti to mohu předvést v praxi!“

Tentokrát šel rovnou na věc. Nelly to připisovala vypitému alkoholu. Ale bylo dobré, že se nestaral o to, co mluví, že se staral jen o své tělesné potřeby. Nelly neměla na milování s ním žádnou chuť. Vnímala ho jen částečně. Myslela na Bena Haleye.

Popowa energie se vybila, ale ještě stále líbal Nellyna prsa. Nelly do něj měkce strčila. S mručením se odvalil stranou.

„Byl jsi perfektní, Míšo,“ pochlebovala mu. „Ale teď bys potřeboval trochu klidu.“

„Ano,“ řekl ztěžklým hlasem a ona viděla, že už jen s vypětím všech sil drží oči otevřené.

Teď je ta správná chvíle, pomyslela si Nelly. Teď je přesně na rozhraní bdění a spánku. Jeho sebekontrola je už utlumená, ale podvědomí ještě funguje.

Tiše a důrazně se ho zeptala: „Kde je tvůj kolega Lermontow, Míšo?“

„Nevím,“ zakňoural Popow. „Ale ten list… jakmile – budu mít ten list…“

Hlava mu padla ke straně.

Nelly mu těsně u ucha položila další otázku: „Jaký list, Míšo? Řekni mi to.“

„Odporní žurnalisté,“ zamumlal Popow. „Ti – ti vaši hnusní…“

Jeho hlas byl už ztěží slyšet, pak zmlkl. Za chvíli již chrápal.

Nelly si sedla a objala si nahýma rukama kolena. Popowova slova jí v paměti vyvolala nedávnou příhodu na křižovatce. Bílé auto s červeným nápisem Burning–Reflektor stálo na křižovatce Victory Boulevardu a Manor Road u Casteleton Corners. Za volantem seděl redaktor Sam Rider a vedle něj nějaký neznámý muž s vyhrnutým límcem a tmavými brýlemi.

Že by to byl Alexander Lermontow? Že by se býval Rider proto tak rychle otočil na druhou stranu, aby si ho nevšimla?

Ano, odpověděla si Nelly bezpečně na obě otázky. Natáhla ruku a strčila do ležícího Popowa. Nereagoval. Je to dobré! pomyslela si spokojeně Nelly a vstala. Teď je čas a příležitost připnout mu odposlouchávací zařízení.

V půli cesty se zastavila. Nahá agentka stála a přemýšlela. Proč bych mu to vlastně připínala? Mám před ním už pěkný náskok. Já už přece vím, co mu napíšou do toho dopisu. K čemu je mi pak odposlouchávací zařízení. Tím bych riskovala, že ho Míša při bezpečnostním prohlížení někde najde a nebude mu trvat dlouho, aby přišel na to, kdo mu ho tam dal. Ne, to by bylo příliš velké riziko. Proč bych ho měla podstupovat a zkazit celou akci. On sám mi přeci dal šanci. Musím ji využít.

Šla do koupelny, vysprchovala se, oblékla se, vzala si do rukou knížku, sedla si do křesla a četla si. Sem tam pohlédla na chrápajícího muže. Nechala ho spát. Vyhovovalo jí to. Dřív než ho vzbudí, ještě ho využije. Když se člověk probudí uprostřed hlubokého spánku začne mechanicky odpovídat na položené otázky jako robot.

Konečně – asi za dvě hodiny – nastal ten správný okamžik. Zavřela knihu, došla k posteli a zatřásla Popowovi ramenem. Teď k němu nebyla ani trochu něžná.

Vztekle zavrčel a ohnal se pravou rukou, jako by chtěl odehnat dotěrnou mouchu.

Nelly se nenechala odradit. Konečně Popow otevřel oči, zamžoural a zakňučel: „Co se děje, stalo se něco?“

Měl skelný pohled. Díval se na Nelly nejdřív ji vůbec nepoznával. Pak se usmál a posadil se.

„Ach, to jsi ty, miláčku.“ Náhle byl až moc živý. „Usnul jsem, vid?“

„Jako dřevo.“ V Nelly ně hlase bylo slyšet rozčarování. „A dokonce vedle mně!“

„Promiň,“ zamumlal Popow. „Stydím se za to.“

„Nic se nestalo,“ utěšovala ho. „Asi jsi přeci jenom vypil moc vodky. Měl jsi pěkně divoké sny.“

Popow se viditelně vyděsil. „Co jsem říkal?“ zeptal se a Nelly cítila v jeho hlase strach.

„Ale, něco o nějakém Alexanderu Lermontowovi a o našich mizerných novinářích, a o nějakém dopisu.“

Popov stiskl rty a zíral na Nelly. Ta pokračovala dál:

„Tak se mi zdá, že ten Alexander Lermontow je tvůj dobrý přítel. Ale proč tak nenávidíš naše novináře? Provedl někdo něco tvému nejlepšímu příteli Lermontowovi?“

„Oba jsou to svině!“ vykřikl zostra Popow. „Oba dva chtějí očernit mou vlast způsobem, jakým to ještě nikdo neudělal.“ Vztekle zíral na Nelly jako by snad ona za to taky mohla.

„Ale čím?“ zeptala se naivně.

„Ten šmírák ho podplatil, někam schoval, zkorumpoval. A Alex je bastard, který na to všechno přistoupil. Nikdy ho už nenazývejte mým přítelem! Není jím. Mohl bych ho považovat za svého přítele, kdyby byl také ochráncem naší vlasti.“

„Tomu nerozumím,“ zamumlala Nelly.

„Čemu?“ zeptal se Popow příkře.

„Ale, všechno to zní tak nepravdivě.“

„Pro tebe možná, ale pro mně ne. Čemu na tom nemůžeš rozumět?“

„No tomu, jak se může nějaký náš novinář dostat k člověku, který pracuje ve vaší delegaci u Organizace spojených národů. Čím by ho asi přesvědčil, aby se nechal podplatit, někam schovat a poskytl mu nějaké informace. Když tady Alex byl, tak asi neměl moc času přijít do styku s naší společností bez toho, aby si toho někdo všiml.“

„Ano, přirozeně,“ řekl Popow jedovatě. „Určitě k tomu tady Lermontow neměl příležitost. Tedy už by na to bylo pozdě. Ten novinář se s ním nespojil tady, ale už v naší vlasti. Už tam ho musel přesvědčit, aby se s ním pak spojil. A já to teď mám všechno dát do pořádku.“ V Popowových očích byl vztek.

„Ty?“ smála se Nelly a dělala, že mu nevěří. „To mně překvapuje. Vždyť jsi mi včera říkal, že jsi jenom bezvýznamný úředníček. Já jsem ti to sice už tehdy nevěřila, ale ty jsi na tom trval. Ve skutečnosti jsi asi jedním z vedoucích pracovníků.“

„No, tak docela pravda to není,“ zamumlal Popow.

„Předpokládejme, že tedy Alexandera najdeš, že se ti podaří ho osvobodit – co s ním pak bude?“

„Myslím si, že to nepřežije,“ pokračoval hněvivě Popow.

„Pojďme se bavit o něčem jiném,“ řekla Nelly.

„Ach, tohle téma se ti nelíbí?“

Kdybys tak věděl, myslela si, jak ráda bych se dozvěděla co nejvíc o všech těhle věcech. Dokázala bych se o nich bavit celé hodiny. Ale na tónu řeči to nebylo znát. Odpověděla mu:

„Ne, absolutně ne. Vůbec mně nezajímá žádný Lermontow. A už vůbec mně nezajímají naši proradní novináři. Nemám je ráda, ale uznávám, že je náš stát potřebuje.“

„Jseš fajn,“ řekl Popow.

„Děkuji, Míšo. A teď už musíš jít. Jsou už tři hodiny ráno.“

Vyskočil jako by dostal žihadlo.

„Ten čas s tebou tak letí.“

Popow se oblékl. Choval se nervózně a zmateně. Hrozně pospíchal. „Zase přijdu, miláčku,“ řekl už ve dveřích Nellyna bytu.

Byla s výsledkem jeho návštěvy velmi spokojena. Rychle si lehla do příjemně měkké postele, ze které ji odvolaly povinnosti.

„Je zde pan Surtees, pane vyšetřovateli, a chce s vámi mluvit,“ ohlásila dívka z předpokoje vedoucímu oddělení pro vyšetřování vražd.

„Co si přeje?“ zeptal se Cammerouse.

„Řekl, že přichází ve věci Tromperová.“

„V pořádku, tak ho uveďte dál!“

„Ano, pane.“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil vysoký štíhlý oholený muž s jednoduchými brýlemi na nose. Pohyboval se neohrabaně a nejistě.

„Dobrý den,“ řekl tiše.

„Dobrý den, pane Surtees! Tohle je pan Bliss, já jsem vyšetřovatel Cammerouse. Přicházíte ve věci Tromperová?“

„Ano, pane. Vím, kdo je vrah a ;pokládal jsem za svou povinnost vás o tom informovat.“

„To je chvályhodné, pane Surtees,“ řekl Cammerouse, který ničím nedával najevo, jak je napnutý a nedočkavý. „A kdo je prosím ten vrah slečny Tromperové?“

Surtees vyndal z tašky noviny, rozložil je a ukázal prstem na fotografii muže u inzerátu a řekl: „Je to tenhle muž, kterého tady někdo neznámý hledá a o kterém se tvrdí, že je to Tex Baxton. Za případnou zprávu slibují vysokou odměnu. Chtěl jsem nejdřív na to číslo zavolat, ale pak jsem si to rozmyslel a šel jsem raději sem k vám.“

„Vaše chování bylo opravdu příkladné, pane Surtees,“

Chvála mu vehnala červeň do tváří.

Cammerouse mu dopřál chvíli klidu a pak řekl: „Hm, odkud víte, že tenhle muž, Tex Baxton, je vrahem slečny Tromperové, pane Surtees?“

„Moje stará matka ho viděla, jak slézal po požárním žebříku na zadní straně domu, ve kterém bydlela slečna Tromperová. Byt mojí matky je na druhé straně dvora. Tedy naproti bytu slečny Tromperové, ale je níž, ve čtvrtém patře. Seděla doma potmě a koukala se z okna. Uslyšela výstřel a za několik minut uviděla vraha. Byla si jistá, že ho poznala na fotografii v novinách.“

„To je zajímavé. Ale proč jste sem přišel až dnes. Proč ihned nezavolala na nejbližší policejní stanici, pane Surtees?“

„Je ochrnutá a připoutaná na kolečkové křeslo. Nemůže mluvit. Já jsem jediný člověk, s kterým se dokáže domluvit. Ale od včerejška jsem nebyl doma. Teprve dnes jsem se vrátil a přinesl jsem jí noviny. Před půl hodinou si teprve všimla fotografie a řekla mi, že toho muže zná. Samozřejmě, že mně to zajímalo a tak mi všechno pověděla.“

„To byla pro nás šťastná náhoda, že ho vaše matka zpozorovala,“ řekl Cammerouse. „Velmi vám děkuji, pane Surtees, že jste se k nám obtěžoval.“

Mladý muž několikrát přikývl a nervózně si třel ruce.

„Ještě něco jste nám chtěl říct, pane Surtees?“ zeptal se ho přátelsky vyšetřovatel.

„Promiňte, pane, ale kdyby snad ten muž byl dopaden, tak bychom mohli dostat nějakou malou odměnu. Neptám se kvůli sobě, ale mojí matce by se pár dolarů hodilo. Má jen malou penzi.“

„Je mi líto, pane Surtees, ale na toho muže nebyla vypsaná žádná odměna. Musím vás ale varovat, na to číslo v novinách nevolejte. Mohlo vy to vás i vaši matku stát život.“

„Proboha!“ vykřikl Surtees zděšeně. Jeho reakce Cammerouse přesvědčila o tom, že to měl v úmyslu udělat, aby získal slíbenou odměnu.

„Ještě jednou vám mnohokrát děkuji, pane Surtees. Nashledanou!“ řekl vyšetřovatel.

Muž pozdravil a chystal se k odchodu.

„Ach, ještě moment prosím!“ řekl Cammerouse. „Málem jsem na to zapomněl. Musíte mi tu prosím nechat celé jméno a adresu vaší matky. A taky musíte podepsat protokol.“

Návštěvník jim nadiktoval všechno co požadovali a vyšetřovatel si to poznamenal. Když Surtees odešel, Bliss řekl: „A teď už to víme s jistotou.“

Vyšetřovatel se usmál a řekl: „A vy jste měl pravdu.“

Bliss pokrčil rameny a zeptal se: „Smím?“ a ukázal na telefon.

„Prosím!“

Bliss zavolal na New Yorskou centrálu CIA a nahlásil, co se dozvěděli od Surteese.

O deset minut později to už věděl Charles Dawton.

A za dalších pět minut byla o všem informována Nelly Moorová. Protože ji Dawton varoval, že i tajné linky mohou být odposlouchávány, neřekla mu Nelly do telefonu nic konkrétního o uplynulé noci, jen:

„Přítel Míša u mně byl až do časných ranních hodin. Všechno dopadlo dobře. Stavím se a řeknu vám ostatní.“

„V pořádku! A jaké jsou výsledky?“

„Nemohlo to dopadnout líp.“

„No výborně!“

„Ale, ještě mám něco, pane Dawtone,“ řekla Nelly. „Na dnešní večer jsem pozvána na večírek, který pořádá šéf Východní pojišťovací společnosti, Don Leeds. Jeho hosté si dnes budou také moci poslechnout, jaké krásné básně jejich hostitel složil.“

„Já vím, Nelly. Kdyby mě náhodou pozvali, tak bych dělal všechno možné, jen abych tam nemusel jít. Naposledy mělo jeho básnické umění na můj ubohý žaludek stejný vliv, jako by mi v něm rajtoval Muhammad Ali a čtyřicet loupežníků. Pro jednou mi to stačilo. Kdyby nebylo téhle jeho slabosti – tak by Don Leeds byl velmi praktický muž. Je mi líto, Nelly, ale u Leedse se nesejdeme.“

„Měla jsem za to, že když toho o něm tolik víte, že musíte být dobří přátelé.“

„To souhlasí.“

„A tak byste mi mohl trochu pomoct. Vždyť je to vlastně i vaše věc.“

„Tak rovnou k věci, Nelly. Co máte na srdci?“

„Mohl byste pana Leedse požádat, aby poslal jednu pozvánku dodatečně osobě, kterou by jinak sám nepozval?“

„Jasně, to není problém. O koho se jedná?“

„O Sama Ridera z Burning–Reflektoru.“

„V pořádku. Tu pozvánku dostane. Ale dejte si pozor, abyste si na něm nevylámala zuby. Ten člověk má hroší kůži.“

„Nepůjdu k němu blíž než bude nutné,“ ujistila ho agentka.

„No, to jste mně tedy uklidnila. Tak vám přeji příjemnou zábavu ve vile pana Leedse.“

„Děkuji, pane Dawtone, a moc vám děkuji za tu pozvánku pro Ridera. Na slyšenou!“

Nelly zavěsila.

Alexander Lermontow horlivě bušil do psacího stroje, který mu předchozího dne přinesl Sam Rider, přesně jak to slíbil.

Klapot stroje byl přehlušován hlasy jeho dvou hlídačů, kteří seděli v předním pokoji a hlasitě se spolu bavili. Nejen tihle dva, ale i ti druzí dva byli typy nebojácných chlapů. Jejich zájmy byly zcela přízemní. Lermontow byl přesvědčen, že jsou všichni profesionální zabijáci. Na jedné straně ho to uklidňovalo, na druhé straně se jich trochu obával.

Lermontow si přečetl co napsal, zamračil se, pokýval hlavou, chytil papír za horní okraj, vytáhl ho ze stroje a zmačkal ho. Hodil ho do koše, kde už ležel asi tucet stejně zmačkaných papírů.

Vsunul do stroje nový list papíru a najednou ho začala napadat ta správná slova. Jeho prsty nestačily zapisovat myšlenky, které mu v hlavě přímo vystřelovaly. Zapomněl na čas i na okolní svět.

Náhle s sebou Alexander Lermontow cukl.

Třeskl výstřel. Pak další a ještě jeden. Vedle spadla židle. Následoval dusot nohou.

Lermontow vyskočil, běžel ke dveřím. Rozrazil je, ale viděl jen záda dvou goril, které pospíchaly ven. V první chvíli chtěl také vyběhnout ven, aby se podíval, co se tam děje. Pak ale dostal rozum a zůstal stát.

Co to mohlo být, přemýšlel a měl strach a starosti. Rider ho přece přesvědčoval, že ho tady nikdo nemohl vidět.

Neklidně čekal na návrat svých hlídačů.

Ben Hecker a Dick Jefferson seděli za keřem u vchodu do úzké uličky, mžourali do sluníčka a pozorovali ptáky, kteří se rychle a elegantně honili za hmyzem po modré obloze.

Husté větve keře je skrývaly tak dobře, že ten, kdo by k nim přicházel po cestě, by je neviděl ani kdyby měl zrak ostrý jako orel.

Bylo už téměř poledne a jejich dva kumpáni Fred Mitchell a Rock Pierson je měli co nevidět přijít vystřídat. Náhle se jeden z bažantů, kteří nad nimi občas přeletěli začal podivně točit ve vzduchu. A dopadl do trávy jen několik yardů od Heckera a Jeffersona.

„Tak tohle se mi ještě nikdy nestalo!“ vykřikl Hecker. Aby mi pečínka spadla z nebe přímo k nohám.

Vyskočil a rozběhl se k bažantovi, který ještě slabě tloukl křídly a snažil se naposledy vzlétnout.

„Otoč se, idiote!“ zakřičel na něj z druhé strany úzkého průjezdu jeho kumpán.

Nebylo to ale nutné, protože v té chvíli už Hecker taky uviděl psa, který byl schovaný za keřem a teď se k němu blížil dlouhými skoky. Vmžiku byla gorila zase v úkrytu.

Pes – velké silné zvíře s vyceněnými zuby přiběhl k bažantovi. Nejdřív se sklonil, aby si očichal kořist, pak zvedl hlavu a začal větřit, vycenil zuby, zle vrčel a pak začal štěkat směrem ke keři, za kterým byl schovaný Dick Jefferson. V lehkém letním větříku musel zachytit pach neznámých lidí.

Pes se rozběhl ke křoví. Zastavil se asi pět yardů od goril a Jefferson zíral do jeho krví podlitých očí. Vrčel tak hrozně, že detektivovi začaly po zádech téct pramínky potu.

„Stůj, ty zatracená bestie!“ vykřikl. „Nebo ti jednu vpálím do kožichu!“

Mohutné zvíře vrčelo a štěkalo takovým způsobem, že to spíš připomínalo řvaní lva. Ohromnou rychlostí se vrhlo na muže před sebou.

Jefferson vytáhl rychle zbraň s krátkou hlavní z pouzdra, pistole v jeho ruce vypadala jako dětská hračka. Vystřelil. Byl to dobrý zásah. Kulka zasáhla psa ve skoku. Náraz kulky dal jeho skoku jiný směr. Pes dopadl do trávy asi jeden yard od Jeffersona. Ještě s sebou škubal.

Teď Jefferson vyskočil, doběhl k psovi, zamířil a dal mu ránu z milosti.

Pak se otočil.

V křoví, ze kterého předtím vyběhl pes, se zvedl muž, kterému bezpochyby pes patřil. Pod pravou paží držel dvojhlavňovou loveckou zbraň. Na opasku měl přivázáno už několik zastřelených bažantů.

„K zemi!“ sykl Hecker. Při těch slovech chytil Jeffersona za ruku a stáhl ho k zemi.

Lovec bažantů přicházel blíž. I když musel slyšet výstřely, nechoval se, jako by jeho bezpečnost byla nějak ohrožena.

„Určitě si myslel, že je tady ještě jeden lovec,“ zašeptal Hecker k svému kumpánovi. „Je na čase, abychom ho zastavili.“

Jefferson přikývl a Hecker křikl: „Hej, vy tam! Už ani krok, nebo střelím! Otočte se a vypadněte!“

Zdálo se, že muž slyšel jen první část příkazu. Zůstal stát, ale nevypadalo to, že by se chtěl otočit a odejít. Zíral na keř, za kterým byly schovány obě gorily. Zavolal na ně:

„Kdo jste, že si dovolujete mne posílat pryč? Máte na to vůbec právo? Dokažte to! Ukažte mi své pověření nebo legitimace!“

Beze strachu se dal znova do pohybu a šel směrem ke keři.

„Zatraceně, rozmysli si to, než bude pozdě, blázne!“ vykřikl Hecker.

Ale varování přišlo pozdě.

Jefferson vyskočil, vytáhl zbraň, odjistil ji a zamířil. Přitom křičel:

„Tohle jsou naše legitimace!“

Muž padl naznak a ani nevykřikl. Jeffersonova kulka ho trefila přímo do srdce.

Obě gorily došly k mrtvému. Hecker se zeptal: „Muselo to být?“

„Blbá otázka! Co jsem asi měl dělat? Kdybychom ho nechali jít, tak by se určitě vrátil a ne sám.“

Z domu přibíhali Mitchel a Pierson. „Co se stalo?“ křičel Pierson už z dálky.

V té chvíli uviděl mrtvého muže a zastřeleného psa.

„Sakra!“ vydechl Mitchel. „To jste to museli nechat dojít až tak daleko?“

„Mlč!“ zavrčel Jefferson. Odvázal bažanty od opasku mrtvého muže a podal je Heckerovi se slovy, tak vidíš, pěkně ti spadly z nebe. „Teď je musíme odklidit. Odtáhneme je za dům a hodíme je padacími dveřmi do sklepa.“

„Ale riziko odhalení je příliš velké,“ namítal Pierson.

„Rock má pravdu,“ přisadil si Hecker a Mitchel také souhlasně přikyvoval.

„Udělejte, co jsem řekl,“ nedal se Jefferson. „Nemám chuť poslouchat, že jsem ho zastřelil neprávem.“

„Ale vždyť jsi ho i psa předem varoval,“ řekl Hecker.

Jefferson se chladně usmál. „Souhlasí. A proto mi patří kořist!“ Zvedl nad hlavu náprsní tašku, kterou vytáhl oběti z kapsy. Klekl si mezi rozložené bažanty do trávy a prohlížel si obsah tašky. Bylo v ní něco víc než třicet dolarů v různých bankovkách, osobní doklady na jméno John Byrnley, narozen 12. 12. 1932 v New Yorku, trvalé bydliště: Richmond, 147 Coverly Avenue.

Jefferson zavřel tašku a sesbíral bažanty.

„Tyhle budou stačit pro nás i pro našeho chráněnce. Kdo je oškube a upeče dozlatova?“

Jeho tři komplicové tiše stáli.

„No,“ uzavřel Jefferson. „Tak to udělám sám. Ty Bene, tady zůstaneš na stráži, i když už byl čas na střídání. Fred a Rock odklidí mrtvoly. Souhlasíte?“

Nikdo z těch tří neprotestoval.

„No, tak zčerstva do práce!“ řekl šklebící se Jefferson. „Pak to tady spláchněte vodou, aby na trávě nezůstaly hnědé stopy.“

Odešel. Mitchell a Pierson ho následovali. Mitchell za sebou táhl psa. Pierson držel za nohy mrtvého muže. Zmizeli za domem.

Jefferson vstoupil dovnitř. Spojovací dveře do vedlejší místnosti byly otevřené.

V místnosti vyběhl Alexander Lermontow. V obličeji byl bledý a hlas se mu chvěl, když říkal:

„Co se stalo? Kdo byl zastřelen?“

„Není důvod k rozčilování,“ odpověděla gorila s širokou tváří. „Jak vidíte, jen jsme obstarali trochu čerstvého masa.“

Pozvedl bažanty. Pak si vzal židli, postavil si ji na letním sluncem vyhřátou terasu vedle vstupních dveří a začal ptáky škubat.

Teprve za dvě hodiny se Lermontow od jednoho z nich dozvěděl, že zastřelili lovce a jeho psa. Ale nezkazilo mu to požitek z drahocenné pečínky.

Zájem hostů na večírku se teď soustředil na hostitele, který s velkou vervou a pathosem přednášel své nejnovější básně. Alespoň se tak všichni tvářili.

Ve skutečnosti se jejich zájem soustředil na někoho jiného – Nelly Moorovou. Zase jednou byla ozdobou večírku.

Po kulturní části následoval mohutný aplaus a pak lukulské hody. Paní Leedsová pozvala hosty na malé občerstvení k studenému bufetu.

Za sálem s občerstvením byla rozlehlá místnost. Spojovací dveře byly otevřené. Ve velkém sále hrál orchestr a mohlo se tam tancovat.

Nával u občerstvení byl obrovský. Nelly se ale bez problémů dostala ke stolu. Očima vybírala, na co by měla chuť. Nandala si pochoutky na talíř za stálé asistence několika mužů, kteří se snažili s ní navázat rozhovor.

Žena hezká jako obrázek, s nimi konverzovala – vtipně, duchaplně a s úsměvem. Pohledem hledala Sama Ridera. Určitě přijal opožděné pozvání. Koho Leedsovi pozvali, ten si to nenechal ujít.

Po několika minutách Nelly redaktora objevila. Zpozorovala, že si ji upřeně prohlíží. S omluvným úsměvem prolomila kruh, který kolem ní utvořili muži a šla směrem k Riderovi. Když to zpozoroval, ihned se otočil k jednomu z hostů a zdravil se s ním jako se starým dobrým známým. Zabrali se do rozhovoru.

Chvíli spolu hráli tuhle hru. Pak se agentka rozhodla: půjde rovnou na věc.

Když k ní zase pozvedl oči, zamávala mu a s úsměvem si k němu prorážela cestu mezi hosty.

Jako náhodou se redaktor, když Nelly zvedla ruku, otočil na druhou stranu. Nelly věděla, že to bylo záměrné.

Opravdová náhoda nastala ale o chvíli později. Ta náhoda se jmenovala Belinda Leedsová. Publicitu milující obdivovatelka umění zpozorovala, že mezi hosty je i redaktor Burning–Reflektoru a rychle se k němu připojila. Když s ním mluvila, přiblížila se Nelly Moorová s odzbrojujícím úsměvem k nim a zůstala kousek od nich stát. Když se Belinda Leedsová s redaktorem rozloučila a odešla k jinému hostu, řekla černovlasá agentka tak hlasitě, že se nemohl tvářit, že ji neslyší:

„Dobrý večer, pane Ridere!“

Teď už mu nezbývalo nic jiného, než se k ní obrátit a dělat překvapeného.

„Dobrý večer, slečno Moorová! Jsem velmi rád, že vás zase vidím.“

Přišla k němu blíž, naklonila se k němu a zeptala se tak tiše, aby ji nikdo z okolo stojících neslyšel:

„Jste lhář. Víte už hodně dlouho, že jsem tady, ale pořád jste přede mnou utíkal. Proč vlastně?“

„Ale slečno Moorová. Jak něco takového vůbec můžete říct, jak si to vůbec můžete myslet?“

Dělal dotčeného a Nelly musela uznat, že mu to jde celkem dobře.

„Jen se nedělejte,“ řekla. „Už včera jste se na křižovatce u Castleton Corners tvářil, jako že mne nevidíte. Proč? To jste se styděl?“

„Jak jste na tohle přišla?“ zeptal se zaražený Rider.

„No, že se stydíte za to, že jste byl z redaktora Burning–Reflektoru degradován na řidiče.“

„To je teda legrace!“ řekl s úsměvem Rider. Ale Nelly se nenechala zmást. Viděla, že je redaktor velmi znepokojen.

„No, legrační byl hlavně ten muž, který seděl vedle vás na sedadle spolujezdce,“ řekla agentka zlehka. „Nebo ta jeho maškaráda nebyla pro legraci, ale měla nějaký vážný důvod?“

„Co má tahle hra znamenat? A co ode mne vlastně chcete, slečno Moorová?“ zeptal se Rider, který byl stále víc nervóznější a neklidnější. Přece neudělal nic, čím by se prozradil.

„Chci s vámi mluvit, pane Ridere,“ odpověděla Moorová. „Mezi čtyřma očima a to hned.“

„Nevím, o čem bychom se my dva měli bavit,“ naježil se redaktor.

„No já bych věděla o jednom velmi zajímavém tématu.“

„A které to je?“

„Jsem si jistá, že vy to víte. Ale přesto vám to řeknu: o muži s tmavým kloboukem, tmavými brýlemi a vyhrnutým límcem.“

„Co vám o něm můžu říci, se vejde do dvou vět,“ zamyslel se Rider. „Je to můj dobrý známý. Má problémy s očima a tak nosí tmavé brýle a klobouk se širokou krempou. Musí si chránit oči před ostrými slunečními paprsky. A teď myslím, že by náš rozhovor mohl skončit, slečno Moorová!“

„Ne!“ odporovala mu ostře Nelly. „Budeme se o tom muži bavit. Vím, kdo to je“

„To není možné!“ vykřikl nevěřícně. Byl zjevně šokován.

„Myslíte?“ poznamenala atraktivní žena s odzbrojujícím úsměvem.

Rider na ni zíral a kousal se do rtů.

„Dobře,“ rozhodl se po dlouhé době. „Dokážete člověku hrát na nervy. Můžeme si tedy o mém známém promluvit – u mě doma. Souhlasíte?“

„Ano. Jděte napřed a počkejte na mne u výjezdu. Čím jste tady?“

„Červeným Fordem Mustangem.“

Nelly přikývla. „Pojedu za vámi svým Javelinem.“

Redaktor odešel. Agentka ho po dvou minutách následovala.

Rider bydlel na jižním Manhattanu ve výškovém domě na Franklin Street. Počkal, až Nelly zaparkuje své auto těsně za jeho vozem a pak vystoupil. Vešli společně do haly a pak vyjeli výtahem do dvanáctého patra, ve kterém měl svůj pěkný dvoupokojový byt. Na to, že to byl staromládenecký byt, tam byl docela pořádek. Riderovo povolání v něm připomínal jen pracovní stůl a na něm postavený psací stroj.

„Posadíte se,“ vyzval ne zrovna přátelsky Nelly. Nic jí nenabídl.

„Smím tady kouřit?“ zeptala se ho uštěpačně.

„Pro mne za mne.“ Ani tohle neznělo moc zdvořile.

Vytáhl také cigaretu a zapálil si. Své návštěvnici nepřipálil. Nelly si vyndala svůj zapalovač, zapálila si a pomalu ho uložila zase zpátky do kabelky. Dvakrát zatáhla a pak řekla:

„Jste gentleman s opravdu vytříbeným chováním“

„Co jste očekávala?“ zeptal se jí s úžasem. „Já jsem si vás jako hosta nepozval. Pozvala jste se sama. Tak přejděte k věci! A zkraťte to!“

„Ano, pane,“ odpověděla Nelly s hranou pokorou. „Tedy krátce: Alexander Lermontow!“

Trefila do černého. Poznala to z toho, jak Rider vytřeštil oči. V obličeji mu škubalo.

Nelly před sebou uviděla podobný obraz. Stejně vypadal Joe Frazier, když vedl svůj poslední zápas proti mistru světa v boxu Muhammadu Alimu.

Sam Rider otevřel oči a podíval se zděšeně na ženu.

„Takže to víte.“

„To jste se snad přesvědčil,“ řekla ironicky Nelly.

Přikývl. „Od koho?“

„To je moje tajemství. Kde je teď?“

„Na cestě do Mexico City. Možná, že tam už je.“

„Lžete! Včera ráno jsme se potkali u Castleton Corners. Přijížděli jste od severovýchodu. Tam leží letiště Kais. Směrem kterým jste jeli, není žádné letiště. Já vám říkám, že Lermontow nenastoupil na palubu žádného letadla ani lodi, která by ho odvezla do jiné země. Je někde tady ve Spojených státech. Někam jste ho schoval. Řekněte mi kam!“

„A proč bych měl?“ odpověděl ledově Rider. „Jaký máte na tom muži zájem?“

„Před dlouhou dobou to byl můj milenec,“ lhala přesvědčivě Moorová. „Opravdu jsem ho milovala. Ale už je to za mnou.“

„Proč tedy?“

„Protože mi ten lump něco ukradl.“

„Aha, teď už vám rozumím. Co to bylo?“ zeptal se nevěřícně Rider.

„Drahé šperky. To co mi zbylo, už nemá takovou cenu jako celá souprava.“

„Jak velká je škoda?“

„Nejméně dvacet tisíc dolarů.“

Rider se otřásl. A tohle, jak Nelly viděla, nehrál. Nerozuměla tomu.

„Nevěřím vám ani slovo,“ řekl redaktor. „Ale přesto jsem ochoten vám uhradit škodu, kterou vám snad kdysi Lermontow způsobil. Ale na oplátku nebudete o něm nikomu vykládat a taky zapomenete na moje jméno. V pořádku?“

„Ne!“ odpověděla agentka okamžitě. „Vaše peníze nepotřebuji, chci mu říci do obličeje, co si o něm myslím. Dejte mi k tomu příležitost. Tím mi zaplatíte víc, než jen dvacet tisíc dolarů.“

„Nesmysl!“ odporoval chladně Sam Rider. Vstal a šel k domácímu baru. Do sklenice si nalil whisky.

Také Nelly se zvedla.

„Zdá se mi, že nejste mým návrhem nadšen,“ řekla. „Budu se tedy muset obrátit jinam.“

Riderovi, který právě zvedal sklenici k ústům klesly ruce.

„Co chcete dělat?“ zeptal se číhavě.

„Teď odejdu, ale brzy se zase vrátím. A ne sama.“

„Rozumím,“ řekl Rider a vypadalo to, jako by rezignoval. Opíral se ramenem o bar. Kdyby chtěla Nelly jít ven, musela by kolem něho projít.

Nechtěla odejít, ale chtěla se dostat ke dveřím, aby zabránila Riderovi v úniku. Nechtěla dovolit, aby se spojil s Lermontowem a zeptal se ho, co je na její historce pravdy.

Ale dopadlo to jinak.

Když byla vedle něho, řekl velmi pokorně: „Slečno Moorová…“

Zastavila se a otočila se k němu. V té chvíli mrštil pravou rukou. Nechala se zmást jeho klidným chováním a pokorným tónem jeho hlasu. Než mohla zareagovat, dostala do obličeje ránu plnou sklenicí whisky.

Nelly vykřikla bolestí. Měla pocit, jakoby přímo do očí dostala ránu sněhovou koulí. Reflexivně si rukama zakryla oči a zapotácela se.

V příští chvíli dostala velkou ránu do hlavy. Ale ani ji necítila, protože bolest očí byla mnohem větší.

Upadla na podlahu a byla v bezvědomí.

Když přišla k sobě, ještě stále ji oči pálily, i když už ne tak nesnesitelně. Instinktivně si chtěla oči protřít rukama, ale nešlo to. Ruce i nohy měla spoutané.

Agentka bloumala pohledem po koberci. Několik yardů od sebe uviděla boty a kalhoty. Trochu zvedla oči a uviděla Sama Ridera. Zakýval na ní prstem. V pravé ruce si pohrával s malou pistolí, ve které agentka poznala svoji Astru 22, kterou musel vzít z její kabelky.

„Když to nejde po dobrém, musí to jít po zlém,“ řekl posměšně. „Zavinila jste si to sama. Nic jiného mi nezbývalo.“

„Rozvažte mne!“ poprosila Moorová.

„Myslím, že to neudělám.“

„Co se mnou chcete udělat?“

„O tom již půl hodiny přemýšlím. Právě mám v plánu něco, co mi přinese slávu a bohatství. Proto bych vás jen velice nerad zabil. Smůla je, že to ještě potrvá nějaký měsíc. Tak dlouho vás ale nemůžu skrývat. Riziko, že vás někdo najde, je příliš velké. Takže mi zbývá jen jediná možnost: odstranit vás.“

„Ano, samozřejmě,“ řekla Nelly a její hlas zněl zcela klidně. „Ale měl byste si dobře rozmyslet, co děláte. Můžou vás obvinit, že jste napomáhal dvojnásobnému vrahovi, a že jste ho ukrýval před policií. Můžou vás obvinit ze spoluúčasti na obou zločinech. Dostal jste se na šikmou plochu. Rozmyslete si to, ještě máte čas. Můžete Lermontowa vydat spravedlnosti. Udělejte to! Nejděte dál po téhle cestě, která musí skončit na šibenici, pane Ridere!“

„Tohle všechno vím,“ řekl redaktor a Nelly věděla, že o Lermontowově krvavé minulosti ví všechno.

„Ano. A ještě něco. Pátrání se už rozběhlo všemi směry. Za kratší nebo delší dobu na vás stejně dojde.“

„Proč?“

„Bez komentáře.“

„Kdo jste ve skutečnosti?“

„Nelly Moorová, nikdo jiný.“

„To vám nevěřím. A vy to víte. Jste od policie, musíte být.“

Nelly pokrčila rameny. „Možná. A to by pro vás měl být tím spíš důvod, který by vás měl zradit od vraždy.“

„Ne!“ odpověděl Rider rozhodně. Jeho oči se třpytily. „Budu slavný a bohatý. A kromě toho jsem už do té věci hodně investoval. Není jiné východisko, než vaše smrt.“

Nelly byla srdnatá. Ještě stále se nevzdávala.

„A k čemu vám to bude dobré, když celý svůj zbývající život strávíte ve vězení. Lidé si nás všimli na večírku u Leedsových. Budete první podezřelý. A pokud mně zabijete, nebudete mít žádné alibi.“

Redaktor souhlasně přikývl. „Alibi! Už o něm přemýšlím dlouhou dobu. Když zemřete, musím být někde mezi lidmi. Nejlepší by bylo vrátit se na večírek u Leedsových.“

„Musím přerušit vaše důležité úvahy, pane Ridere, ale teď je pro mne něco důležitějšího a velmi nutného. Rozvažte mne.“

„To nejde.“

„Tak poslouchejte!“ rozzlobila se Nelly. „Klidně si mně zabijte, ale teď mi rozvažte ruce a nohy a odveďte mně na toaletu!“, Rider váhal.

„Člověče, vy jste ale zbabělec!“ spílala mu Nelly. „Máte mojí pistoli. Čeho se bojíte?“

„No dobrá, pouta na nohou vám rozvážu,“ řekl redaktor. „Ale na rukou ne.“

„A jak to asi budu dělat? Nejsem břišní tanečnice.“

Klekl si vedle ní na koberec. Položil si Astru na dosah a rozvázal jí pouta na rukou i na nohou.

V mžiku měl pistoli v ruce a zvedl se.

„Zvedněte se a jděte, rychle!“

Rider dirigoval Nelly halou a pak ukázal na jedny dveře. Agentka s ulehčením zjistila, že se dveře stejně jako všechny ostatní v bytě otevírají do haly.

„Tak jděte dovnitř! Ať vás ani nenapadne, abyste z okna volala o pomoc, nebo abyste se snažila vylézt z okna na balkon! A nezamykejte se!“

Nelly přikývla. „V pořádku. Nemusíte mi to vysvětlovat.“

Otevřela dveře, vešla dovnitř a zavřela za sebou. Byla vděčná tomu, že si dneska vzala boty s koženou podrážkou. Došla k záchodu á snažila se, aby každý krok byl slyšet. Bouchla poklopem na míse. Rider to venku musel dobře slyšet.

Sedla si na záchod.

Pak si opatrně sundala boty a tiše jako kočka došla ke dveřím. Přitiskla ucho na dveře, zatajila dech a poslouchala. Několik vteřin neslyšela nic. Pak zaslechla něco, co jí zasáhlo jako elektrický proud: podivné cvaknutí, které se několikrát opakovalo, jako když nechce chytnout zapalovač.

Sam Rider se rozhodl, že se uklidní cigaretou. To znamenalo, že v téhle chvíli by nemusel mít ani v jedné ruce zbraň.

Nelly bleskově reagovala. Pravou rukou chytila za kliku a ramenem rozrazila dveře. Uslyšela zaklení a dutý zvuk.

Dveře narazily Riderovi, který to nečekal, velkou silou do čela. Zapotácel se, udělal krok dozadu – cigareta a zapalovač mu vypadly z ruky. Pak se na něho agentka vrhla. Ležel na zádech a ona na něm klečela.

Levou rukou mu svírala krk. Pravou rukou ho chtěla uhodit do spánku. Muž bleskurychle zvedl levou ruku a zarazil úder. Jeho pravá ruka sáhla kamsi dolu a Nelly uviděla svoji Astru, kterou při zapalování cigarety vsunul do kapsy saka. Teď ji měl zase v ruce.

Hlaveň jí mířila do obličeje. Nelly instinktivně uhnula hlavou.

V posledním okamžiku. Zazněl výstřel. Projektil jí proletěl těsně vedle obličeje. Zdálo se jí, jako by jí v levém uchu bušila sbíječka, pak už na ně neslyšela nic.

Agentka ho přestala škrtit. Zvedla levou ruku, chytila ho za paži a vší silou se mu snažila ruku odtlačit. Od námahy jí naběhly na spáncích žíly.

Rider byl silný. Byli rovnocennými soupeři. Konečně se jí to podařilo. Riderova ruka povolila. Agentka mu ji přitiskla ke koberci a jezdila s ní sem a tam po drsném povrchu. Muž zasténal a pustil zbraň.

Nelly odsunula Riderovou rukou zbraň tak, aby na ni nedosáhl. Pak ji chytila. Převalila se přes Ridera a vyskočila.

Byl na nohou stejně rychle jako ona. Rozběhl se k ní i když v ruce svírala pistoli. Nelly uskočila stranou jako matador v aréně a Rider ji minul.

Skokem se k němu dostala, oběma rukama chytila zbraň za hlaveň a udeřila. Redaktor to schytal, aniž si to uvědomil. Už se neotočil. Oběma rukama se opřel o stěnu a poklesl v kolenou. Nelly podruhé chladnokrevně udeřila.

Tenhle muž, který ji chtěl chladnokrevně zavraždit, nebyl hoden slitování.

Rider se s povzdechem složil na stranu a už se nepohnul.

Nelly ulehčeně dýchala. Pak došla do obývacího pokoje a ze země sebrala nylonovou šňůru, kterou ji předtím spoutal Rider. Svázala ho do kozelce. Pak si sedla do polstrovaného křesla vedle šatní skříně a čekala.

Po několika minutách přišel Rider zase k sobě. Otevřel oči. Zamžoural do ostrého světla na stropě a pak pomalu klouzal pohledem, až se dostal k Nelly. Hleděl na ni s nenávistí.

No, tak tahle žena ho odzbrojila. Nevěřil tomu, že s ním skončila. V to nemohl ani doufat.

Nelly věděla, co se asi odehrává v redaktorově hlavě.

„Karty se obrátily,“ řekla. „To jste si, pane Ridere, nemyslel, že?“

Buď chytrý a zachraň, co se ještě zachránit dá, myslel si redaktor. Přikývl.

„Dostala jste mně. Žena, jako jste vy, je pro muže nebezpečná. A když jste ještě k tomu od policie…“

„Musím vás vyvést z omylu: nejsem policistka.“

„Tím lépe. Pak vás nebude trápit svědomí, když provedeme to, co vám navrhnu.“

„A co by to podle vás mělo být?“

„Dáte mi svobodu a zapomenete na všechno co víte o Lermontowovi. Zaplatím vám za to…“

„To stačí!“ skočila mu agentka do řeči. „Zase zpíváte starou písničku. Už jsem to jednou slyšela. Nemá to smysl. Už to nechci poslouchat.“

„Ne, tohle není stará písnička,“ rychle jí odporoval Rider. „Nechte mně domluvit a pak se rozhodněte. Zvyšuji svou nabídku. Dám vám padesát procent ze zisku. Bude to pro vás znamenat nejméně jeden milión.“

„Váš zisk – a z čeho?“ zeptala se ho Nelly značně skepticky.

„Hned vám to vysvětlím. Lermontow je agent. Tam, kde teď je, spisuje všechno, co ví. Řekl mi, že jeho znalosti budou působit na veřejnost jako bomba. Nevěřím, že by mne tahal za nos. Já budu vlastníkem jeho reportáže a vydám ji na vlastní náklady nebo na náklady někoho jiného. Lermontowova reportáž se bude tisknout nejen ve Spojených státech, ale v licenci po celém světě. Jenom samotná reportáž vyjde v miliónovém nákladu a pro mně to bude znamenat odpovídající příjem. Řekněte ano a polovina peněz vám bude říkat pane.“

Rider napjatě zíral na ženu.

Zavrtěla hlavou. „Zapomeňte na to. Z toho nic nebude. Pokusil jste se se mnou hrát nečestnou hru a to je vaše smůla. A kromě toho, jak jsem řekla, nejsem od policie. Jsem ale od jedné organizace, která má za cíl, zajišťovat všechny osoby, které se pokusí o nečestný obchod, který by vrhl špatné světlo na USA. A to jste udělal. Čím jste se provinil, to už jsem vám řekla. Teď už vám zbývá jen jediné: zapomenout na to, že jste si chtěl pomoci k pěkné sumičce peněz a pokračovat ve svém normálním životě a práci. Tuhle možnost vám ještě dám. Stačí, když mi řeknete, kde je ukrytý Lermontow.“

„A když odmítnu?“

„Ale neodmítnete. Vždyť můžete volit jen dvě možnosti: být volný anebo sedět za mřížemi. Moje organizace sice chrání zájmy Spojených států, ale žádný z jejich, pracovníků není vázán přísahou, jako je tomu u policie. Policie má určené hranice jednání, které nesmí překročit. U nás tomu tak není. Mohu vám říct, že máme specialisty, kteří přiměli k řeči tvrdší chlapíky, než jste vy. A teď se rozhodněte, co se vám líbí víc: abych zavolala své kolegy z organizace, a vydala vás jim napospas, nebo vás mám předat komisi pro vyšetřování vražd městské policie, a říci jim, že jste mně informoval o Lermontowově úkrytu. Abyste měl to rozhodování snazší, něco vám řeknu. Můj šéf je člověk s velkým vlivem. Když bude chtít – a jestli ho o to poprosím, tak určitě bude – zavolá na policii a řekne jim, aby byli shovívaví. To znamená, že trestní řízení, které bude proti vám vedeno, bude ukončeno pro polehčující okolnosti.“

„Těmi polehčujícími okolnostmi bude to, že vám prozradím, kde je Lermontow ukrytý?“

„Samozřejmě. Co jiného.“

„V pořádku, řeknu vám to.“ Rider popsal polohu domu na pahorku mezi St. George a La Tourette Parkem. Řekl jí taky o čtyřech mužích soukromého detektiva Boba Carpendala, kteří jsou tam jako Lermontowovi hlídači.

Jeho sen o slávě a bohatství se rozplynul. Zůstala jen strohá nepříjemná přítomnost.

Když Rider skončil, Nelly řekla: „Teď musím zavolat svému šéfovi. Nebude vám vadit, když použiji vašeho telefonu, pane Ridere?“

Redaktor pokrčil rameny.

„Samozřejmě, že smíte. Kdybych odmítl, tak by to stejně nic neznamenalo, stejně byste šla telefonovat.“

Agentka neodpověděla. Došla k aparátu v obývacím pokoji a vytočila Tlouštíkovo číslo. Ačkoliv bylo velmi pozdě, Charles Dawton se ihned ozval. Nelly ani nebyla překvapena. Dawton byl člověk, který snad vůbec nespal.

„Jste to vy, Nelly?“ zeptal se Dawton. „Co se stalo? Něco nepříjemného?“

„Právě naopak, pane Dawtone! Našla jsem muže, který se spojil s agentem Alexanderem Lermontowovem a poskytl mu úkryt. Trochu jsem mu domluvila je to redaktor Sam Rider z Burning–Reflektoru – a on mi popsal, kde je Lermontow ukrytý. Rider teď čeká na to, až si pro něj přijedou – je ve svém bytě. Adresa je Franklin Street 21, byt číslo 12 D. Prosím vás, pošlete sem pro něho vyšetřovatele Cammerouse a jeho uvítací výbor! A řekněte vyšetřovateli několik vřelých slov o mně, aby věděl, s kým bude jednat.“

„To se rozumí samo sebou, Nelly,“ ujistil ji Tlouštík. A pak řekl: „Vy jste ale žena, tedy spíš bych měl říct ďáblice. Přeji vám dobrou noc. Vyspěte se a přijďte zítra ráno ke mně! Myslím, že bude co připravovat.“

„Ovšem, kdybych zajistila Lermontowa, tak bych tam nemusela chodit.“

„Jak myslíte. Ale neriskujte, Nelly!“

„Nebudu, pane Dawtone,“ ujistila ho Nelly. „To by bylo za tohoto stavu věcí hloupé. Vžiji se tedy do role pozorovatelky. Nashledanou zítra ráno! Konec.“

Nelly Moorová položila sluchátko a vrátila se do haly a sedla si zase do vypolstrovaného křesla.

„Teď byste mne snad mohla rozvázat,“ řekl Rider.

Nelly zamítavě zakroutila hlavou. Nic nebudu riskovat! pomyslela si. Riderovi řekla: „Těch pár minut, než si pro vás přijedou, snad vydržíte.“

O čtvrt hodiny později zazvonil zvonek. Nelly vstala a došla ke dveřím. Zvedla sluchátko domovního telefonu.

„Kdo je tam?“

„Vyšetřovatel Cammerouse. Mluvím se slečnou Moorovou?“

„Ano. Hned vám otevřu. Pojďte dál!“

Zavěsila a stiskla tlačítko elektronického otvírání dveří. Když po chvíli uslyšela na chodbě kroky, otevřela dveře bytu.

Cammerouse řekl přátelsky: „Dobrý večer, slečno Moorová!“ Pohlédl na svázaného muže na podlaze, „Máte můj obdiv! Ten muž nevypadá na padavku. Jak se vám to podařilo?“

Vstoupil a za ním vešli dva uniformovaní policisté.

„Rozvažte toho muže a odveďte ho do obývacího pokoje!“ nařídil vyšetřovatel.

Přinesl s sebou podrobnou mapu severovýchodního Richmondu. Rozložil ji na stole před redaktorem a vyzval ho: „Pojďte prosím blíž a ukažte nám na mapě přesně místo, kde je ten dům!“

Rider rozkaz hned vyplnil. A šel dokonce ještě dál. Snaží se získat další polehčující okolnosti, pomyslela si Nelly. „Když budete chtít,“ pokračoval muž, „tak vás tam sám dovedu.“

„To je od vás velmi obětavé. Ale my tam raději pojedeme bez vás,“ odpověděl chladně Cammerouse. Pak si velmi pozorně prohlížel mapu.

„V pořádku,“ řekl. „Obklíčíme ten pahorek a obsadíme úzký průjezd. Pak je vyzveme, aby se vzdali. Nezbude jim nic jiného, protože budou obklíčeni.“

„To určitě neudělají. Určitě se postaví na odpor,“ poznamenala Nelly.

„Ten zlomíme,“ řekl rozhodně Cammerouse.

„Přitom ale určitě poteče krev. Mám nápad jak by se tomu dalo zabránit.“

„Jak? Co máte na mysli, slečno Moorová?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Vytáhneme Boba Carpendala z postele a vezmeme ho s sebou. Je to šéf těch lidí. Když ho budeme mít s sebou, tak svoje lidi odvolá a ze střílení nebude nic.“

„Dobrý nápad,“ řekl Cammerouse. „Pojďme!“

Vzali Ridera mezi sebe a šli po ulici k Cammerousovu služebnímu vozu. Nelly nasedla do svého Javelinu a jela za nimi.

Když byly oba vozy na rohu Mercer Street, zastavil před domem černý Plymouth.

Řidič vystoupil – byl to muž atletické postavy ale úplně holohlavý: Michail Popow. V ruce měl seznam amerických novinářů, se kterými přišel Lermontow doma do styku. Už několik hodin strávil běháním po New Yorku. Sam Rider byl poslední, koho zbývalo prověřit.

Popow pospíchal, ale nevěděl, že přišel s křížkem po funuse. Odstoupil několik kroků od domu a počítal patra směrem nahoru. Tam, kde byl byt číslo 12 D, byla za okny tma.

No samozřejmě, ten chlápek spí, řekl si Popow a zazvonil. Ale nic se nedělo, ani když zvonil hodně dlouho. V pořádku, pomyslel si Popow, přijdu sem hned zítra brzo ráno, budu tady čekat, abych ho nepropásl, až vyjde z domu a pojede do redakce.

Nastoupil do Plymouthu, nastartoval a za několik minut již vstupoval do lokálu na Brodway. Když popíjel, vzpomněl si na Nelly. Pojedu k ní, napadlo ho. Překvapím ji.

Vyšetřovatel Cammerouse zavřel Ridera do jedné z cel na vrchním velitelství policie. Teď už byli zase na cestě. Za jeho služebním autem jela tři auta jeho týmu.

V kufrech aut byly automatické zbraně a specielní zařízení na vrhání granátů se slzným plynem. Mezi sedadly všech vozů byly silné reflektory. Čtvrtý reflektor byl v kufru Cammerouseho vozu. To všechno s sebou vezli pro případ, kdyby se čtyři Lermontovowi hlídači postavili na odpor. Za posledním vozem jel Nellyin bílý Javelin.

Konvoj zastavil před domem na Rivington Street. Cammerouse vyskočil z auta, s ním vystoupili i dva urostlí chlapi. Na domovní stěně byla mezi ostatními deskami deska s nápisem

BOB CARPENDALE

detektivní kancelář

Cammerouse třikrát zazvonil, pak se z domovního telefonu ozvalo nezdvořilé:

„Kdo to sakra otravuje?“

„Kriminální policie, vyšetřovatel Cammerouse. Otevřete Carpendale!“

„Co chcete, pane?“

„To vám řeknu, až budu uvnitř.“

„Můžu vás vyhodit. Domovní řád…“

„Nemusíte mně poučovat. Takže?“

„Jak se mi zdá, tak vám budu muset dovolit rušit můj noční klid – pojďte dál!“

Za dvě minuty si Carpendale nepřátelsky prohlížel vyšetřovatele. „Co chcete?“ opakoval.

„Abyste se oblékl a doprovodil mne na noční projížďce State Islandem. Na kopečku mezi St. George a La Tourette Parkem stojí jeden dům – vy ho dobře znáte. Váš kamarád Sam Rider nám všechno řekl.“

Ačkoliv se Carpendale vždycky dobře kontroloval, tentokrát na něm bylo vidět překvapení.

„Co to znamená všechno?“ zeptal se zamračeně. „Najal si moje čtyři hochy, aby chránili jeho známého, jehož jméno neznám. Nic jiného vám nemohl říct.“

„Když jste si s tím jistý, tak proč se tak rozčilujete?“

„Já se nerozčiluji!,“ zavrčel detektiv.

„Tak dobře,“ řekl Cammerouse. „Na tom vlastně nezáleží. Důležité je jen to, že s námi pojedete a odvoláte své hlídací psy. To snad uděláte, nebo ne?“

„Jestliže si to přejete, tak to samozřejmě udělám. Konečně jsem loajální občan a v každém případě pomáhám naší policii.“

Cammerouse potlačil posměšnou poznámku. „To jsem rád,“ řekl nevýrazně. „Takže nebudeme zdržovat. Pospěšte si, prosím!“

Carpendale přikývl a odešel do ložnice. Oblékl se a vrátil se zpátky.

„Tak, pro mne za mne můžeme jít.“

Konvoj se zastavil blízko pahorku. Cammerouse okolo sebe shromáždil své lidi a řekl jim poslední instrukce.

Během čtvrt hodiny byl pahorek obklíčen asi třiceti policisty, kteří rozmístili reflektory.

Seržantovo auto popojíždělo směrem k úzkému průjezdu. Sám seděl vzadu. Vedle řidiče sedel Carpendale. Cammerouse mu podal megafon. Stáhli okénko u sedadla spolujezdce. Dovnitř foukal čerstvý noční vzduch.

Ve světle reflektorů se objevil průchod mezi keři.

„Zastavte, Millere!“ nařídil Cammerouse řidiči. „A teď promluvte do megafonu!“

Carpendale přikývl a zvedl ruku s megafonem. V tom okamžiku se v křoví, které rostlo po obou stranách uličky, zablesklo. A pak ještě jednou.

Zazněly dva výstřely. Po prvním výstřelu vydávalo auto míň světla. Jedna kulka zasáhla reflektor. Po druhém výstřelu se ozval děsivý výkřik. Carpendale byl zasažen. V té chvíli, kdy se vyklonil z okénka, aby odvolal své muže, ho trefila kulka. Sesunul se ke straně, megafon mu vypadl z ruky.

„Vypni světla a pryč!“ zařval komisař.

Ale řidič už z vlastní iniciativy vypnul světla a otočil klíčkem v zapalování. Stlačil pedál k podlaze a auto se rychle rozjelo dozadu.

Z křoví třeskl další výstřel. Kulka se zaryla někam do kapoty vozu. Naštěstí nezasáhla motor ani palivovou nádrž. Řidič zatočil doleva a auto zmizelo mezi křovím. Zastavili.

„Zatracené svině,“ nadával vztekle Cammerouse. Vystoupil z vozu, otevřel přední dveře. Zachytil Carpendala, který na něj vypadl. Vytáhl ho na trávu před vozem.

„Světlo!“ nařídil. Řidič zapnul světla.

V té chvíli Cammerouse viděl, že Carpendalovi už nikdo nepomůže. Po zásahu do hlavy musel být na místě mrtvý.

Seržant si to vyčítal. Mohl předpokládat, že ti chlapíci budou střílet bez varování. Ale teď už je to k ničemu. Teď musí jednat.

Znovu nastoupil. Z přihrádky u nohou si vyndal zbraň. Řidiči řekl: „Oblečte si neprůstřelnou vestu!“ Otočil se k ostatním: „Vyndejte z kufru reflektor!“

Vyplnili rozkazy. Volnou levou rukou uchopil Cammerouse megafon. Přes kapotu vozu vylezl na střechu a přiložil si megafon k ústům.

„Hej, vy tam! Mluví k vám policie! Jeden z vás právě zastřelil Boba Carpendala, který přijel, aby vás odvolal z akce. To už udělat nemůže. Jste obklíčeni! Vyjděte dobrovolně z úkrytu, nic se vám nestane!“

Sotva odložil megafon, třeskl z křoví další výstřel. Cammerouse se bleskově vrhl ze střechy vozu do měkké trávy.

„Dejte pozor!“ řekl ostatním. „Teď uděláme tohle…“

Doplazili se k okraji křoví. Jeden z mužů postavil reflektor do trávy. Pak zazářilo šedobílé světlo a celý pahorek vystoupil z temnoty.

Cammerouse a Miller vystřelili. Seržant mířil do křoví nalevo, Miller napravo. Nejméně jeden z nich se trefil, protože zazněl výkřik.

„Pal,“ vykřikl Cammerouse. A znovu třeskly výstřely.

Výstřely byly pro ukryté policisty signálem k tomu, aby zapnuli světla. Na horizontu se jako přízraky objevily siluety třiceti policistů.

Cammerouse sáhl opět po megafonu.

„Každý odpor je marný!“ křičel. „Podívejte se, kolik nás tady je!“

Už se stáhli pryč. Mitchell a Pierson, kteří byli za domem i Jefferson a Hecker, kteří hlídali ve křoví. Byl to Hecker, který byl hned dvakrát zasažen. Jedna kulka ho trefila do pravého ramene, druhá do stehna.

Jefferson si odplivl. „Ten blbec má pravdu. Nemáme žádnou šanci. Ty odporné reflektory. Podařilo se jim osvítit každý kousek na pahorku. V těch světlech nás budou mít jako na střelnici.“

Pierson a Mitchell souhlasili. Všichni čtyři se chvíli radili. Každému z nich bylo jasné, že nemají jinou možnost, než se vzdát.

„Tak mu to řekneme,“ zamumlal Mitcheíl.

„Ještě chvíli!“ zadržel je Jefferson. „Najdou toho muže a psa. Ale nikdy nás z toho nebudou moci usvědčit, pokud to jeden z nás na druhé neshodí. Budeme tvrdit, že nás napadl, když to jeden druhému dosvědčíme, tak nám nic nedokážou. Slibte mi to!“

Přísahali. „V pořádku,“ řekl Jefferson. „Děkuji vám, přátelé! A teď vztyčíme bílou vlajku.“ Zařval hromovým hlasem: „Hej, policajti! Vidíme, že nemáme žádnou šanci. Vzdáváme se!“

„V pořádku!“ zakřičel do megafonu Cammerouse. Bylo na něm vidět, že si oddechl. „Vystupte do světla. Když se pokusíte o nějakou levotu, tak vás bez varování odděláme! Teď odhodíte zbraně! Ruce nad hlavu a pojďte směrem ke mně!“

Reflektory se rozsvítily. Ti čtyři přicházeli. Pierson měl zvednutou jenom levou ruku, pravou podepíral potácejícího se Heckera.

Miller a druzí dva muži jim zaklapli pouta. Cammerouse hlídal se zbraní v ruce.

Když byly gorily spoutané, řekl seržant Millerovu kolegovi: „Teď dvakrát krátce zablikejte, Tannere!“

Muž poslechl. Byl to signál pro osazenstvo jednoho z vozů. Ve voze byl lékař.

Za několik minut vůz přijel. Za ním dojel taky Nellyin bílý Javelin. Cammerous ji rychle informoval o průběhu akce. Podívala se na čtyři gorily a zeptala se:

„Kde je Lermontow?“

„Určitě je uvnitř,“ odpověděl seržant. „Dojdeme pro něj. Můžete jít s námi, jestli chcete.“

„Děkuji.“

Ke Cammerousovi a Nelly se připojili čtyři muži s odjištěnými zbraněmi.

Alexander Lermontow sledoval Mitchella a Piersoná. Slyšel megafon, viděl, jak se rozsvítily reflektory a taky viděl, že je celý pahorek obklíčen policisty. Zmocnila se ho panika.

Pryč! myslel si. Všechno je ztraceno. Potácel se, opřel se o stěnu. Pak se vrátil do pokoje. Z pouzdra vytáhl zbraň. Sedl si ke stolu. Tohle už jednou zažil.

Když si přitiskl zbraň ke spánku, ztratil odvahu. Roztřásly se mu ruce. Strach ze smrti byl silnější než jeho vůle zemřít. Zbraň mu vypadla z ruky a se zaduněním dopadla na podlahu.

Lermontow zíral apaticky před sebe.

O chvíli později se rozlétly dveře, dovnitř vběhli lidé. Čtyři byli v uniformě, jeden v civilu a mezi nimi byla žena, hezká jako obrázek. Civilista řekl:

„Jste Alexander Lermontow. Já jsem seržant Cammerouse z New Yorské městské policie. Jménem zákona vás zatýkám pro dvojnásobnou vraždu. Pojďte!“

Lermontow rezignovaně přikývl a zvedl se.

Nelly se nevěřícně podívala na hodinky. Někdo zvonil. Bylo po půlnoci.

To musí být nějaký opilec, pomyslela si a vylezla z postele, do které si lehla jen před deseti minutami. Zeptala se do telefonu: „Kdo je tam?“

„Míša, pusť mně dovnitř, miláčku!“

Nelly zaváhala, ale pak ho vpustila. Zatímco jel nahoru výtahem, rychle na sebe něco hodila, protože mu nechtěla otevřít nahá. Pak odemkla dveře bytu.

Popow ji objal silnýma pažema a chtěl ji políbit. Vyhnula se tomu tím, že rychle odvrátila hlavu. Táhla z něho whisky a měl pěknou opici.

„Jseš hrozně opilý, Míšo,“ řekla.

„Jo. Ale mám k tomu důvod. Člověk se má radovat s přáteli, říká se u nás doma. A proto jsem k tobě přišel. Máš radost, děťátko.“

„Já jsem šťastná. A budu se radovat s tebou. Ale chtěla bych vědět, proč?“

„Kvůli tomu muži v novinách.“

„Alexanderu Lermontowovi?“

„Ano, už jsem mu blízko.“

„Ale chudáčku! To se těšíš zbytečně.“

„Jakto?“

„Už jsi to měl na dosah ruky. Ale nepodaří se ti to.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože vím, že byl právě zadržen – policií města New York.“

Popow se otřásl, jako by dostal facku. V obličeji měl zděšení. Chytil se za hlavu a začal nadávat v rodném jazyce. Nelly mu nerozuměla. Pak vyběhl beze slova z jejího bytu.

Dole na silnici nastoupil do auta. Cítil se mizerně. Řídil zcela mechanicky. Že v tomhle stavu dojel bez nehody k Carl Schurz Parku, bylo s podivem.

Zatelefonoval Weljuschkinovi, vysvětlil mu, co se stalo a dodal:

„Promarnil jsem svou šanci. Ale ještě jednou vám za ni děkuji. Teď si sbalím věci.“

„Já také, pane Popowe,“ řekl šéf. „Vaše šance byla i mojí šancí. Promarnil jsem ji stejně jako vy.“

„Kdo teď povede rozvědku?“

„Dostane ji na starost pan Kusmin. – Mějte se pěkně, pane Popowe! Možná, že se spolu ještě potkáme na velmi nepříjemných místech.“

Nelly podala Tlouštíkovi hlášení. Pak se zeptala: „Co bude s Lermontowem?“

„Nejprve si ho CIA vyžádá od městské policie. Jak dlouho to bude trvat a co s ním budou dělat, to nevím. Ale jedno vím jistě: až ho CIA propustí, objeví se někde ve světě pod jiným jménem a začne nový život.“

„Bude to odměna za to, že řekne všechno, co ví CIA, že.“

Tlouštík přikývl a usmál se jako spokojený Budha.

„Míša byl po všem tom včerejším shonu ještě v noci u mne.“

„A?“

„Myslím,“ řekla Nelly a nádherně se usmála. „Myslím, že jeho brzký konec bude teď už jen pouhá formalita. Škoda ho, uměl tak skvěle…“ Nedořekla. Ale i kdyby dořekla, Tlouštík měl stejně už ruce na uších, čímž dával jasně najevo, že o určitých věcech nechce raději nic vědět.