Bill Jeffers

Agentka Nelly 118. Striptýz pro velkého šéfa

Mrholilo. Mokrá mlha se snášela na New York, zahalovala mrakodrapy, stromy a křoví stejnou měrou. Noc byla její vinou vlhká a studená.

Long Island Sound se černočerně a nepohledně rozprostíral před obrovským pozemkem milionáře Hardyho F. Peyera.

Noc se jako zlé zvíře krčila nad Nassau a četnými vilami jeho regionu.

Od kluzkého stínu jednoho starého dubu se odloupl stín. Postava měla na sobě dlouhý plášť do deště, který při každém kroku tiše zašustil. Osoba se pohybovala opatrně, dávala pozor, aby se přibližovala rychle, ale nepozorovaně.

V domě výrobce helikoptér Peyera svítilo světlo.

Neznámý vyběhl na terasu. Zásluhou mrholení se slabě leskla.

Muž se zastavil před obrovskou vázou. Ruce vězely v černých nylonových rukavicích. Byly tak tenké, že přes ně nahmatal, co potřeboval.

Pláštěnka se třpytila jako hadí kůže. Pod dalšími kroky neznámého zakřupal štěrk. Pak už byl u schodů, které vedly na terasu. Jeho dech se zrychlil. Byl rozrušen.

Nebylo divu.

Plížil se tou ošklivou nocí, aby spáchal vraždu.

Nelly Moorová seděla uprostřed sametové pohovky a s děkovným úsměvem přijímala martini, jež pro ni Hardy F. Peyer právě s láskou namíchal.

Stál před ní, přemýšlivě se na ni díval svýma ocelově šedýma očima, prohlížel si její hezkou tvář a rozpačitě se drbal na nose.

Hardy F. Peyer nebyl žádný hej počkej.

Nejenom že vypadal bezvadně, ale také vlastnil tolik peněz, že kdejaký sedlák nemá ani tolik sena. Svými vrtulníky si vydělal majlant. Dodával je jak soukromým průmyslníkům, tak i armádě a měl i zakázky do ciziny. O jeho Libelly měli zájem dokonce i v zámoří.

Peyerovi bylo čtyřicet, byl dosud dvakrát nešťastně ženat a právě tak dvakrát, jak říkal – šťastně – rozveden. Z prvního manželství měl syna. Chlapec zemřel ve čtyřech letech na leukémii. Peyer skutečně zkusil všechno, aby zachránil svého syna, kterého nade vše miloval. Ze všech možných zemí sezval odborníky, ale chlapci nebylo pomoci.

Peyer potřeboval mnoho let, aby tu těžkou ránu osudu překonal. Nyní už se s ní vyrovnal. Když teď pomyslel na syna, byl z toho smutný, ale už ne zoufale nešťastný.

Pravděpodobně kvůli tomu se rozpadlo jeho první manželství. Možná že za tu katastrofu učinil zodpovědnu svoji první ženu, i když za to, co se stalo, nemohl nikdo.

Do druhého manželství se vrhl z rozumu. Bylo spojeno s fúzemi firem, spojením kapitálů, a když bylo pak po všem, horda advokátů se snažila ten gordický uzel rozetnout.

Nelly se pobaveně usmála. Měla toho dlouhána ráda. Nejen že se jí líbil. Už déle než rok oba spojovalo hluboké přátelství.

„Proč se na mě tak zvláštně díváš, Hardy?“ zeptala se.

„Přemýšlím.“

„O čem?“

„Nebudeš mi věřit…“

„Proč ne?“

„Přemýšlím o tobě a o mně.“

„To je od tebe milé.“

„Proč… Nelly… proč… ale kruci, je to tak těžké… o tom mluvit.“

„Velký Hardy F. Peyer má zábrany?“ zeptala se Nelly pobaveně. „Je to vůbec možné?“ Peyer si rozrušením olízl rty.

„Zatraceně, Nelly, já mám ty zábrany jenom s tebou!“

„To nemusíš. Víš přece, co k tobě cítím. Mám tě moc ráda. Jsme nerozluční přátelé.“

„No jo, to je právě ten můj problém.“

„Tak to tedy vybal.“

Nelly bylo dvacet pět let. Její černomodré vlasy sahaly po ramena. Na jejích sladkých ouškách se houpaly náušničky, které před pár dny spatřila ve výkladu u Tiffanyho.

Měla na sobě decentně dekoltované večerní šaty a vypadala v nich báječně. Poklepala dlaní na měkký samet a řekla: „Prosím, posaď se ke mně. Nemám ráda, když nade mnou takhle stojíš. Vypadáš, jakobys měl každou chvíli padnout na kolena.“

„A to by bylo tak zlé?“ zeptal se Peyer, protože to bylo to, nač právě myslel. „Zbožňuju tě, vždyť víš.“

„Sedni si, Hardy, prosím!“

Se vzdechem si k ní přisedl. Naráz vyprázdnil svou sklenku.

„Tak co tě tak trápí?“ zeptala se Nelly. „Řekni mi to.“

„Je to – je to náš vztah, Nelly.“

„Mně se náš vztah moc líbí.“

„Mně taky, Nel.“

„Tak co ti vadí?“

„Proboha…“ Peyer se sám přerušil. Položil paži kolem Nellyiných ramen a objal ji. Vášnivě ji políbil, ona mu polibek opětovala. Když své rty pak oddělil od jejích, pošeptal jí do ucha: „Proč se za mně neprovdáš, Nelly? Vždyť víš, co k tobě cítím. Ještě nikdy v životě jsem žádnou ženu nemiloval tak, jako miluju tebe. S největší radostí ti položím své milióny k nohám.“

Nelly jej něžně poodstrčila.

Měla v sobě podobné city. Ale bylo mezi nimi něco, o čem neměla mluvit: její povolání. Nelly se za Peyera nemohla provdat. Nesměla se vázat. Její džob to nepřipouštěl. Cítila, jak se jí bolestí sevřelo srdce. Nechtěla se vzdát ani jednoho – ani povolání, ani Hardyho. Ale obojí nešlo dohromady. Jednoho dne se bude muset rozhodnout pouze pro jednu možnost.

Bála se toho strašného dne, nechtěla na něj myslet. Ale ve chvílích, jako byla tahle, na něj myslet musela.

„Už jsme o tom několikrát mluvili, Hardy“ řekla Nelly váhavě. „Obávám se, že si tě nemůžu vzít.“

„Ještě jsi mi nikdy neřekla, jaký k tomu máš důvod. Proč bys nemohla, Nelly? Milujeme se. Jsme pro sebe stvořeni, to jsi sama už říkala. Pane Bože, proč nemůžeme vejít do svazku, který je tím nejsamozřejmějším mezi dvěma lidmi na této planetě? Prostě tomu nerozumím. Jaká překážka je tak vysoká, že ji naše láska nedokáže překonat?“

Nelly usrkla svého martini.

„Nechrne to tak, jak to je, Hardy. Je to tak krásné.“

„Jistě. Jistěže je to krásné. Ale měli bychom naši lásku korunovat, Nelly. Rozumíš? Nějak bychom měli naši náklonnost stvrdit.“

„Nemůžeme si o tom promluvit někdy jindy, Hardy?“

„Kdykoliv budeš chtít.“

„Tenhle večer je nádherný.“

„Venku je hnusně.“

„Ale tady uvnitř, u tebe, po tvém boku, je prostě božsky. Vychutnejme si ten okamžik, Hardy. Zapomeňme na zítřek, ano? Žijme jen pro tuto chvíli – kvůli mně. Půjde to?“

„Udělám všechno, co budeš chtít, Nel.“

„Nějaké řešení najdeme, někdy. Ale nesmíš mě nutit.“

„Počkám, i když mě netrpělivost sžírá jako oheň. Budu čekat, když to ode mně chceš.“ Nelly odložila martini.

Peyer se nad ni naklonil, pak vášnivě políbil její ohnivé rty. Jako samy od sebe ji začaly hladit jeho prsty. Našly cestu k pružným stehnům.

O chvíli později stáhl levačkou pomalu zip jejích šatů dolů. Nelly mu to, dovolila. Toužila po Hardyho lásce. Byl to jediný muž v jejím životě, ke kterému něco podobného cítila.

Opatrně ji vyloupl z jejích slunečnicových šatů. Jeho vzrušením roztřesené dlaně se položily na její ňadra. Neměla podprsenku. Bradavky se pod něžnými doteky napřímily.

Svět kolem ní se ponořil do divokého snu. Oheň vášně zachvátil její tělo a nedopřával mu zchladnout.

Bez dechu odstrčila muže, kterého milovala.

Podíval se na ni. Byl překvapen. Usmála se. Chápala ho.

„Co je?“ zeptal se Hardy nejistě.

„Můžu se jen rychle vysprchovat?“

„Nepotřebuješ sprchu, voníš jako růže.“

„Jsem zpocená. Večer bylo dusno, než začalo pršet.“

„Běž. Pouštím tě, ale nerad“

Nelly jej s úsměvem políbila na ústa. Klepla prstem o jeho nos a dala mu lehounký políček.

„Hned jsem ti k dispozici, miláčku.“

Upravila si šaty a zvedla se.

Zatímco kráčela po místnosti, Hardy si ji prohlížel. Je jako báseň od Lorda Byrona, říkal si. Nelly byla štíhlá, ale ne vyhublá. Vypadala nádherně a její ňadra byla stvořena obdivuhodně.

Je to bohyně, pomyslel si Hardy hrdě. Je to moje bohyně.

S odporným šklebem ve tváři vrah pozoroval, co se právě odehrálo v draze zařízeném pokoji. Ten muž ale nepřišel kvůli tomu. Nebyl to voyeur.

Hladovýma očima pozoroval vrah milionáře.

Peyer byl jeho obětí. Kvůli němu sem přišel.

Výrobce helikoptér se vydal k domácímu baru, před kterým stálo pět vyřezávaných stoliček. Peyer postavil na bar sklenici a pustil se do mixování ledu, marsaly a skotské ve stříbrném šejkru.

Seš mrtvej muž, pomyslel si vrah.

Žijící mrtvý. Jenom neví, že je jeho život u konce. Ještě pár zrníček písku a přesýpací hodiny jsou prázdné. Pak už neexistuje žádný Hardy F. Peyer.

Peyer zkušeně pohyboval šejkrem. Nechal si to kdysi ukázat u barmana v Sant Moritzu. Od té doby to uměl téměř stejně dobře jako profesionálové.

Peyer se mimoděk podíval ke dveřím na terasu.

Neznámý za sklem ucukl. Udělal pár kroků zpět a uvažoval, jakým způsobem vraždu provést.

Jeho pohled padl na nejbližší dveře. Místnost za nimi nebyla rozsvícena. Cizinec se k nim rychle vydal.

Jeho štíhlá ruka vklouzla do hluboké kapsy pršipláště. Vytáhla kovově se lesknoucí předmět.

Muž přistoupil ke dveřím a vložil plochou stranu kovu do škvíry. Suše to zapraskalo…

Dveře šly otevřít. Muž se zašklebil a otevřel obě křídla. Tiše zaskřípaly, ale do vedlejší místnosti to určitě nebylo slyšet. Tajemný vrah vstoupil do domu nic netušící oběti. Jeho oči se pokoušely proniknout tmou.

Zčásti se mu to podařilo.

Muž se krátce rozhlédl.

Na zdech byly police, vysoké až po strop. Tisíce knih. Vedle psacího stolu stál glóbus, vysoký až po pás.

Vrah se nacházel v knihovně.

Vedle si milionář prozpěvoval. Ďábelský úšklebek zohyzdil vrahovu tvář. Peyer si ještě zpíval. Ještě se těšil ze života, který mu daroval bohatství a přízeň té atraktivní ženy.

Ale teď mu dá do vínku smrt.

Vrah se ponořil do temnoty. Přehlédl malý talířek, strčil do něj a shodil ho. Rozbil se.

Vrah strnul. Uslyšel to Peyer?

Milionář naléval právě koktajl do vysoké sklínky. Náhle jakoby se vedle něco rozbilo. Peyer překvapeně zvedl oči. Podíval se ke dveřím do knihovny.

„Nono,“ řekl iritovaně.

Nedokázal si ten zvuk vysvětlit. Tento večer měli sloužící volno. Poslal je pryč, aby mohl být s Nelly sám.

Byla snad Nelly vedle? Ne. Musela být pod sprchou, slyšel ji téct. Ne, Nelly nemohla být v knihovně.

Kdo ale tedy?

Hardy F. Peyer netrpělivě naslouchal. Téměř už by ten podivný zvuk hodil za hlavu, ale pak mu to přece jen nedalo.

Vypil polovičku silného nápoje. Ne aby si dodal kuráže – to neměl zapotřebí – ale protože měl nápoj v tu chvíli tu nejlepší teplotu.

Pak obešel malý bar a rozhodně vykročil ke knihovně.

Rychle stiskl kliku. Otevřel a hmatal po vypínači.

Prudce se rozsvítilo. Křišťálový lustr ozářil nějakého muže.

Muže s černočernou tváří.

Černoch! Pomyslel si Peyer překvapeně.

Vrah držel v ruce revolver s dlouhou hlavní. Pomalu ho zdvihal. Peyer se nechápavě díval do jeho ústí, které na něj zíralo jako oko smrti.

Srdce mu vysadilo.

Náhle mu bylo jasné, že je nenávratně ztracen.

Poslední bílá pěna sklouzla z Nellina půvabného těla. Minula její štíhlé nohy a směřovala ke klokotající výpusti, kde ji zachvátil vír vody a stáhl ji do hloubky.

Nelly se otáčela v úzkých pramíncích sprchy. Potom se vydrbala do sucha froté ručníkem.

Pak si vzala rudý župan a lehce se třesouc zimou se do něj zabalila. Ten župan patřil Hardymu. Proto jí byl taky všude velký, ale to jí nevadilo. Nel se do něj zavinula, stáhla se přes pás a natřikrát si vyhrnula rukávy.

S rozpuštěnými vlasy opustila koupelnu.

Ta krátká pauza nepřivodila ochlazení jejích citů. Naopak. Ještě silněji toužila po Hardym.

„Tak, miláčku,“ řekla s úsměvem plným očekávání, když vstoupila do pokoje. „Už jsem zas tady…“

Zarazila se a zůstala stát u dveří, které původně chtěla za sebou zavřít, ohlédla se a pak se rozhlédla po místnosti.

„Hardy?“

Její pohled padl na šejkr a poloprázdnou sklenici vedle.

„Hardy!“

Odpověď nepřicházela. To ji zneklidňovalo, aniž by dokázala říct proč. Možná to bylo je jí nebezpečné povolání, jež v ní posílilo šestý smysl. Každopádně si byla jistá, že silně cítí nebezpečí.

„Hardy!“ zakřičela znovu. Starost zabarvila její hlas do mírného chrapotu.

Rychle za sebou zavřela. Sevřela v dlani klopy županu. Dveře do knihovny byly otevřeny. V místnosti vedle svítilo světlo. A přesto Hardy neodpovídal na její volání.

Nelly projel mráz. Cítila, že se stalo něco strašného.

Rychle pospíchala ke knihovně.

Obě pěsti přitiskla ke bledým rtům. Oči se jí rozšířily strachem.

Celá bez sebe zírala na muže, kterému patřila veškerá její láska. Hardy ležel na zemi. Jeho poloha byla podivně pokroucená. Ležel na břiše, popelavou tváří ke straně, prázdné oči se dívaly někam, kam živý nevidí. Nelly se ho nemusela dotknout, aby zjistila, že už nežije.

Bolest jí téměř zlomila srdce. Horečnaté oči jí zalily slzy.

Otřesená a zničená se dívala na spánky mrtvého.

Seděl na nich ošklivý černý pavouk.

Na něj Hardy F. Peyer zemřel.

Claudio Rezzo byl jedním z těch gangsterských šéfů, kteří už byli téměř za vodou. Se svými komplici měl za sebou už početné akce, jež mu policie nikdy nemohla dokázat.

Přineslo jim to spoustu peněz a Rezzo si uměl včas najít odpověď na otázku, jak je co nejlépe uložit.

Teď měl svůj špinavý majetek v peněžním ústavu muže, kterého držel pevně v hrsti. A Claudio Rezzo byl na nejlepší cestě stát se v osmačtyřiceti letech jedním z největších kreditních žraloků New Yorku.

Vlastnil všechno, co si za peníze lze pořídit, včetně superblondýny velikosti King Size, do níž byl zamilován jako primán a jež jeho lásku dokonce upřímně opětovala.

Rezzo zasypával Belindu Rhodesovou téměř každý den svými dary. A Belinda mu za to děkovala jediným způsobem, který měla k dispozici – oddávala se mu tak často, jak chtěl. A pokaždé se snažila, aby to byl nezapomenutelný zážitek.

Tento večer měla na hlavě zrzavou paruku. Rezzo byl mírně podnapilý. Neměl absolutně žádný důvod k oslavám. Nechal si od Belindy namíchat o pár drinků víc, než bylo třeba. Uměla namíchat ty nejlepší. Koneckonců kdysi pracovala za barem. Dnes byla ráda, že už tu zatracenou práci nemusí vykonávat. Co byla u Claudia, nevěděla, co jsou to starosti.

A ty malé hry, které s ním sem tam hrála, ji bavily téměř víc než jeho.

Seděl na gauči a šklebil se. Jeho odulé rty byly mokré, protože si je desetkrát za minutu olízl.

Rezzo byl mohutný muž. Měl v domě vlastní posilovnu, kde každý den hodinu trénoval. Neměl na sobě ani gram tuku. Měl široká ramena, inteligentní tvář televizního moderátora a husté obočí nad kávově hnědýma očima.

Belinda se před ním kroutila jako had.

„Zatraceně!“ vzdychl Rezzo. „Zatraceně, ty to umíš, bejby. Jsem úplně rozpálenej.“

„Přejeme si striptýz pro velkého šéfa?“ zeptala se Belinda zastřeně.

Rezzo se zachichotal.

„Nemám nic proti tomu.“

„Moment!“ řekla oslnivá Venuše. Opustila místnost. A když se vrátila, měla na nohou černé kožené holínky a jako dech lehounké negližé přes hříšně krásné tělo.

„Mám zapnout hudbu?“ zeptal se Rezzo.

„To mě našteluje.“

„Mě taky,“ chichotal se gangster. Vyskočil a položil na gramofon desku s barovou hudbou. Pak znovu usedl na gauč.

Belinda rozsvítila stojací lampu a zhasla lustr. Modrým stínidlem pronikalo právě jen tolik světla, kolik bylo potřeba, aby Rezzo viděl všechno, co Belinda předvádí.

Tančila se zasněně zavřenýma očima.

Její prsty jezdily po těle nahoru a dolů. To dělala neuvěřitelně šikovně. Její krásné chřípí se zachvívalo. Dýchala vzrušeně.

Claudio Rezzo z ní nespouštěl oči.

Taková představení si dopřával často. Přesto se nedokázal vynadívat. Čert ví, čím to bylo. Možná jejím rozmanitým repertoárem. Belinda se nikdy neopakovala. A měla z toho potěšení stejně jako on.

Pod tenounkým negližé se hýbala krásná dívčina ňadra.

Belinda chytila rameny rytmus hudby. Pohodila hlavou. Zrzavá záplava plynula po jejích zádech jako žhavá láva.

Předstírala, že se třese zimou. Možná, že jí skutečně přeběhl mráz po zádech.

Když otevřela oči, lákaly Rezza. Kývl, olízl si rty a nadšeně vyhrkl: „Jo, bejby, jen tak dál! Jsi dneska zase nepřekonatelná.“ Pomalu stahovala negližé z fascinujících křivek. Belindino mladé, vláčné tělo bylo úplně celé hnědé. Velmi ráda se opakovala.

Rezzo si rozepnul knoflíček košile u krku. Potil se. Cítil zvláštní mravenčení. Nechtělo ho pustit.

Lehounký oděv slétl k zemi. Belindiny oblé boky se k němu blížily. Rezzo vzrušeně zíral na kalhotky velikosti krabičky od sirek.

„Chceš mi je sundat, Claudio?“ zeptala se ho. Znělo to jako vášnivé, dravé vyzvání.

Rezzo přikývl.

„Ano, bejby. Nech mě to udělat.“

A už se stalo.

Tiše se zasmála.

„Pomalu, Claudio, pomalu, ne tak divoce!“

„Ó, miláčku, dyž já jinak nemůžu!“ vzdychl Rezzo. Pokryl dívčino břicho bezpočtem polibků. Něžně ji kousal a pak ji nechal sklouznout na gauč.

Dýchala rychle.

Její plná ňadra se zvedala a klesala. Třesouc se očekáváním se k němu tiskla.

„Pojď!“ šeptala. „Pojď!“

Rezzo se svlékl.

„Miluju tě, ó, Belindo, je to s tebou tak krásný!“ vyrazil ze sebe.

„Patříme k sobě, Claudio!“

„Jo, bejby, sžírám se po tobě. Nemůžu bez tebe žít. Už si život bez tebe neumím představit. Ach Bože.“ Rezzo se nervózně usmál. „Co to do mě jen vjelo? Vždycky jsem si myslel, že se na ženskou dá rychle zapomenout. S tebou je to úplně vobráceně. Jak je to možný? Cos to se mnou provedla?“

Hladil ji po zadečku.

Belinda se jen usmívala.

„Proměnila jsi mě,“ vzdychal Rezzo. „Ale – ale jsem šťastnej.“

Ve vášnivé touze ji objal kolem pasu a přitiskl ji k sobě. Přitom ji líbal na krk a na ňadra a spokojeně sténal. Větší štěstí mu život nemohl dopřát.

O chvíli později si spolu zapálili cigaretu. Rezzo foukal do vzduchu kroužky kouře. Zazvonil telefon.

Nahý, jak byl, se gangsterský boss zvedl z gauče, na němž se protahovala Belinda. Dívala se za ním, jak jde k telefonu.

Měl úzké boky a široká ramena. Jeho figura byla pohledná.

Bleskově vylovil sluchátko z vidlice. Obchodnicky a chladně se ohlásil svým jménem. Na druhém konci drátu se ozval hlas, z něhož kapal výsměch: „Haló, pane Rezzo! U aparátu Pavouk!“

Inspektor Laurence Harrah pobaveně zavrtěl hlavou. Naproti seděl seržant Thornton Crutch.

„Ty tvoje dobrodružství se ženskejma tě jednou budou stát krk, Thorntone.“

Crutch pokrčil s nevinným výrazem rameny. Byl to dobře vypadající stokilový chlap, bývalý hráč rugby s černými vlasy a perlově bílými zuby.

„Co mám dělat,“ odvětil. „Když máš určitou pověst, pak ji musíš chtě nechtě obhajovat.“ Harrah se rozesmál.

„A všechny holky holt chtěj vědět, jestli je pravda, co se vykládá za tvejma zádama.“

„Přesně,“ stěžoval si Crutech. „Neni nic horšího než zvědavý holky.“

Zazvonil telefon.

Seržant Crutch po něm unaveně napřahoval paži, ale Harrah ho s chápavým úsměvem zarazil.

„Počkej! Sbírej zatím síly na další výbuchy vášně.“

„Nechci žádnej soucit,“ zabručel Crutch.

„Harrah,“ ohlásil se komisař pobaveně.

Potom naslouchal se staženým obočím.

„Dobrý večer, inspektore,“ řekl jasný, chladný hlas nějaké dívky. „Jmenuju se Moorová, Nelly Moorová.“

„Co pro vás mohu udělat, slečno Moorová?“

„Nacházím se v domě pana Hardyho F. Peyera…“

„Myslíte toho milionáře?“

„Ano.“

„Něco není v pořádku?“ zeptal se inspektor zneklidněně.

„Pan Peyer se právě stal třetí obětí Pavouka.“

Harrah zničeně vyvalil bulvy.

„Ale kruci!“ vykřikl. „Hned jsme tam!“

Claudio Rezzo stál, jakoby do něj uhodil blesk. Najednou si ve své nahotě připadal směšný.

Tvář mu zešedla. Rty se k sobě přitiskly vší silou. Ten zatracenej Pavouk!

„Co chcete,“ zabručel Rezzo do mluvítka rozzlobeně.

„Když volám, chci jen jedno, pane Rezzo,“ řekl Pavouk. „Peníze!“

„Hyeno…“

„Chci od vás pět set tisíc dolarů, pane Rezzo, abych to upřesnil,“ skočil volající gangsterovi do řeči.

Rezzova tvář náhle připomínala žulu. Vyrazil že sebe krátký, úsečný smích.

„Vy nemáte všech pět pohromadě?“ vykřikl pak dotčeně.

„Neměl byste to brát na lehkou váhu, pane Rezzo,“ odvětil Pavouk výhružně.

„U mně štěstí neuděláte, hochu!“ prskl Rezzo.

„Ale jo.“

„Vy jste se zbláznil.“

„Jistě, ale do pěti set tisíc papírů.“

„Ty nikdy nedostanete! Ne vode mně!“

„Buďte opatrný, pane Rezzo! Vy víte, co dělám s lidma, který mi nevyjdou vstříc.“

„To u mně neklapne, hochu. Na Claudiu Rezzovi si vylámete ty vaše zatracený zuby. Varuju vás: jestli se pustíte do křížku se mnou, dřív nebo pozdějc je po vás! Vo to se osobně postarám.“

„Pane, nebuďte tak strašlivě domýšlivý. Můžu vás odstranit stejně lehce jako všechny ostatní.“

„Mně se na kůži nedostanete.“

„A proč by ne?“

„Protože se můžu spolehnout na svoje prvotřídní tělesný strážce. Jsou to školený hoši, s těma si neporadíte. Je to pro vás nepřekonatelná překážka. Buďte chytrej a najděte si jinou oběť. Když se pustíte do mně, zajdete na to. Máte moje slovo!“

Pavouk se chraplavě rozesmál.

„Oukej, možná máte pravdu, pane Rezzo. Možná se k vám vážně těžko dostanu. Ale…“

Rezzo nervózně naslouchal. Zavřel oči a na pár vteřin nedýchal.

„Ale?“ zeptal se podrážděně.

„Co takhle Belinda Rhodesová? K tý se taky těžko dostanu?“

Rezzo strnul v solný sloup. Náhle se kolem něj všechno točilo. Byl blízko ztrátě rozumu.

Belindě se nesmělo nic stát. Její mladý život se nesměl dostat do nebezpečí.

Pavouk se suše rozchechtal.

„Nějak jste ztratil řeč, pane Rezzo. Já vím, že to děvčátko zbožňujete. A taky vím, že se radši rozloučíte s půl miliónem dolarů než s ní. To není ostuda, každýho to někdy takhle sebere. A že na Belindě visíte víc než na vlastním životě, je mi jasný, takže se nakonec dohodneme.“

Claudio Rezzo přemýšlel, jestli se mu to nezdá. Po těle mu naskočila husí kůže.

Zalapal po dechu. Vzrušení mu sevřelo hrdlo. Myšlenky létaly hlavou jak na kolotoči.

Tenhle telefonát byl tou největší drzostí, s jakou se v životě setkal. Mizerný, malý zločinec chtěl vydírat mocného gangsterského šéfa z New Yorku.

To bylo idiotské.

„Tak teď mě poslouchejte, vy mizernej hajzle!“ zařval Rezzo co nejhlasitěji.

Ale Pavouk si výbuch vzteku neposlechl. Tiché klapnutí prozrazovalo, že nebezpečný vrah zavěsil.

Rezzo se díval na sluchátko. Byl bez sebe.

To si ještě nikdo nedovolil. Vztekle praštil sluchátkem do vidlice.

Rozrušeně se napřáhl.

„Kdo to byl?“ zeptala se Belinda.

„Ale,“ řekl Rezzo a nervózně, hekticky mávl rukou, „to musel bejt nějakej blázen.“

Když Nelly Moorová zavolala na oddělení vražd, pomaličku stáhla z těla župan.

Pod očima měla stíny zoufalství. Hardyho smrt ji těžce zasáhla. Prořízla její duši, učinila ji nekonečně smutnou, zprostředkovala jí strašný pocit odporné prázdnoty.

Jak k té vraždě došlo? Proč nic nezaslechla? Co se to tu odehrálo?

Měla sucho v ústech. S potížemi polykala. Za jejím bledým čelem se formovaly legie otázek, na něž neměla odpověď.

Ten večer tak krásně začal.

A tak strašlivě skončil.

To, co milovala, ztratila navždy jednou brutální ranou osudu. Nelly pochybovala, že by někdy mohla k jinému muži pociťovat totéž jako k tomuto mrtvému.

Obrátila se a bylo jí do pláče.

Znovu přistoupila k telefonu.

Tentokrát vytočila číslo muže, jehož by bylo možno nazvat jejím šéfem. Pracovala pro Charlese Dawtona. On ale nebyl jejím nadřízeným. Pracovala pro něho, když to považovala za správné. On ji k tomu nemohl nutit.

Nelly vytočila třesoucími se prsty Dawtonovo číslo.

Byl pro ni vždy dosažitelný. Ve dne i v noci. Zdálo se, že ani nechodí spát, nikdy nevypadal unaveně, pokaždé to vypadalo, že je posedlý daným úkolem, jako to umí málokdo.

Jeho občanským krycím povoláním byla činnost právního poradce velkoprůmyslníků a hořejších deseti tisíc. Ale za kulisami šlo o velice rafinovanou šedou eminenci, pro níž pracovali jen ti nejkvalifikovanější agenti. Dawton a jeho parta byli něco jako hasiči. Když někde doma nebo v zahraničí vypukl požár, když „veřejné požární sbory“ na jeho plameny nestačily, postaral se Dawton.

Ve 200 případech 199 krát úspěšně.

„Nel!“ zvolal potěšeně. „Jak se vám daří?“

„Brečela bych,“ řekla Nelly upřímně. Dawton, muž o němž mluvila s přáteli jako o „Buddhovi“, se k ní choval jako otec. Měl pro její problémy vždy pochopení. Dělalo jí dobře, když si mohla popovídat s někým, kdo jí uměl trpělivě a účastně naslouchat.

„Co se stalo?“ zeptal se tlouštík starostlivě.

„Vy víte, že mezi Hardym F. Peyerem a mnou…“

„Z mnohých náznaků jsem to zřetelně vypozoroval. Upřímně řečeno jsem se obával, že mi vás jednoho dne Peyer sebere.“

Ledová dlaň sevřela Nellyino srdce.

„Už nemusíte mít strach, pane Dawtone.“

„Dal Vám kopačky? Ale Nelly, to je mi opravdu moc líto.“

„On… on… zavraždili ho!“ řekla Nelly zmučeně. S každým slovem musela zápasit.

„Ach Bože!“ ujelo Dawtonovi.

Nelly mu vyprávěla, jak probíhal večer. Tlouštík trpělivě naslouchal, nepřerušoval ji.

„Moje chudinko, chudinko,“ řekl, když skončila. „Jak vám teď asi musí být.“

„Pod psa.“

„To chápu. Vím, že tím nic nezměním, když vám řeknu, Nel, jak moc s vámi cítím.“ Vzdychl. „Je to k zblití. Někdy nám život uštědří takovou ránu, až se zdá, že už se z ní nevylížeme.“

„Hardy je už třetí oběť Pavouka,“ řekla Nelly ledově. Zkoušela přemýšlet jasně, tlačila svoji bolest do pozadí a snažila se na vše myslet jako na kriminální případ.

„O těch druhých dvou vraždách jsem slyšel,“ řekl tlouštík.

„Pavouk vraždil třikrát!“ vyrazila Nelly. „To už je přespříliš, pane Dawtone! Chci toho hnusného vraha zastavit. Já toho Pavouka chytím. To Hardymu dlužím. Jeho vrah už nikoho nesmí zabít. Už toho bylo dost, pane Dawtone,“

Tlouštík se ošíval.

„Pokud jsem o Pavoukových metodách informován, vždycky se se svoji obětí spojí, aby požadoval peníze. Když se mu nepodaří získat, co chtěl, přechází do útoku. Tím pádem se musel spojit i s panem Peyerem.“

„Jsem si jistá, že to tak bylo,“ řekla Nelly.

„Nic vám o tom neřekl?“

„Ne.“

„Měl ve vás přece neomezenou důvěru, Nel.“

„Možná že to nevzal vážně.“

„To by bylo vysvětlení.“

„Já už přijdu na to, kdo takhle odporně vraždí, pane Dawtone.“

„Může to pro vás být případně i nebezpečné, Nel.“

„Navzdory všemu nebezpečí,“ odpověděla Nelly. Vysunula tvrdohlavě bradu a byla rozhodnuta, že si neodpočine dřív, dokud nechytí vraha, který si říká Pavouk.

„Možná bych vás do toho dobrodružství neměl pouštět samotnou, Nel,“ řekl „Budha“ starostlivě.

„Nepotřebuju žádnou pomoc!“ odvětila Nelly bojovně.

„Vaši přátelé Ole Eriksson a Jerry Armstrong jsou právě v New Yorku. Jsou momentálně volní. Potěšilo by je, kdyby vám mohli být nápomocni.“

Nelly s podporou Ole Erikssona a Jerryho Armstronga souhlasila. Před jistým časem s nimi projezdila svět. Eriksson byl jedním z nejlepších amerických kytaristů. A Jerry Armstrong byl esem u bicích. Že tihle dva plnokrevní muzikanti ještě vedle toho řešili kriminální zápletky, věděla Nelly a kromě několika dalších zasvěcenců už, nikdo.

Byl to Dawtonův nápad, usídlit Nelly jako callgirl v Richmondu, neboť si od toho sliboval hodně informačního materiálu. Kromě toho byla Nelly unavená z těch věčných cest.

Měla radost, že se zase setká s Dlouhánem a s Prckem.

Právě v tuhle chvíli jí byla opora v podobě těchto dvou přátel vítaná.

„Ole a Jerry jsou u mně vždy vítáni, pane Dawtone,“ řekla Nelly tiše.

„Pošlu je hned zítra za vámi, s veškerými podklady, které o Pavoukovi seženu.“

„Mockrát děkuju, pane Dawtone. Moc jste mi pomohl.“

„Nesmysl!“ řekl tlouštík, jakoby se najednou obával, že před ní bude vypadat jako měkkota. „Dělám to hlavně proto, že naším úkolem je bojovat proti zločinu.“

Sám se sebou velmi spokojen vstoupil ve stejnou dobu Pavouk do svého temného obydlí. Ten muž rozsvítil na chodbě, poté co za sebou pečlivě zavřel dveře.

Svékl si pláštěnku a hodil ji přes věšák z bílé umělé hmoty. Pak vyklouzl z lehkých bot a natáhl si pohodlné pantofle.

Před zrcadlem se zastavil a prohlížel si svoji černou tvář.

„Budeš bohatej,“ řekl sám sobě. „Budeš zatraceně bohatej – zatraceně brzo. Noviny budou psát vo Pavoukových vraždách. Bude vo tom i v televizi. Sdělovací prostředky budou chrlit strach. Jestli tě doteď nebral nikdo vážně, napříště budou mít lidi, který zavoláš, srdeční záchvat a ze strachu po tobě budou těma prachama házet, abys je ušetřil.“

Chichotaje se, bezohledný vrah přikývl. Stáhl si rukavice a položil je na poličku pod zrcadlo.

Odešel do koupelny a svlékl se. Pomocí vaty a sádlovitého krému se začal zbavovat líčidla.

Budou hledat barevnýho – jestli mě někdy někdo uvidí. Budou si myslet, že to udělal nějakej negr. Černoch, né běloch. Mám v malíčku víc filipa než ty vostatní v celý lebce.

Vozidla oddělení vražd dorazila. Nelly otevřela dveře a vpustila policisty dovnitř.

Muž, který je přivedl, byl středně vysoký, měl otevřený pohled progresivně založeného člověka, hnědé vlasy a ocelově modré oči.

„Jsem inspektor Harrah,“ představil se. Pak ukázal na pohledného Huna a řekl: „A to je seržant Crutch.“

Nelly je nechala projít. Nastalo obvyklé hemžení zajišťovačů stop. Všude možně po knihovně nastříkali svůj bílý prášek a pátrali po otiscích prstů vraha.

Policejní lékař zatím prohlížel mrtvého. Byl to vyhublý muž, byl cítit mentolem, měl jednu nohu nějakou špatnou a pokulhával.

Inspektor Harrah s ním prohodil pár slov. Pak udělal policejní fotograf pár snímků mrtvoly.

Když měl snímky hotové, nechal si Laurence Harrah přinést černého pavouka, který byl dosud na spánku mrtvého.

Obracel tu ošklivou věc mezi palcem a ukazováčkem sem a tam. Jeho tvář vyjadřovala hnus. Podrbal se na nose.

„Na takovýho pavouka už umřeli před panem Peyerem jistej Elliot Winkler, to byl burzovní makléř, a Tom Pegg, výrobce limonád.“

„Můžu se podívat?“ zeptala se Nelly.

„Vopatrně!“ řekl Harrah. „Ta věcička je zatraceně nebezpečná. Stačí malej škrábaneček a je po vás.“

„Je na tom jed?“

„Jo. Jed druhu curare.“

Nelly si vzala od inspektora malého pavouka. Dívala se na malý trn, na němž nebylo nijak vidět, jak velmi je nebezpečný. Pavouk byl vyroben z měkkého materiálu připomínajícího peří.

Harrah ukázal na to umělé zvířátko.

„Tyhle černý bestie vystřeluje ze vzduchovky. Udělá to jen pfft. Nic víc. Žádná rána. Úplně nejtišší způsob vraždy. A stoprocentně smrtelný, jak vidíte.“

Sebral Nelly pavouka. Převzal ho seržant Crutch, položil ho do malé nádoby z umělé hmoty a předal ji kolegům.

Nelly se posadila na jedno křeslo sametového obýváku. Inspektor Harrah si přisedl. Peyera položili do zinkové vany. Šrouby víka skřípaly, když je muži zašroubovávali.

Když pan továrník navždy opustil svůj dům, inspektor Harrah požadoval od Moorové detailní líčení posledních hodin.

Vynechala jen nejdůležitější věci. Vše ostatní mu řekla. Poloha mrtvoly byla označena na zemi křídou. I to policejní fotograf zvěčnil. Seržant Crutch mezitím sledoval práci speciálního štábu. Pracovali na dveřích terasy.

„Peyerova smrt se vás dotýká velmi hluboce, že?“ zeptal se Laurence Harrah. Vytáhl z kapsy inhalační tyčinku a přitiskl si ji k levé a pak k pravé nosní dírce. „Zatracený sliznice. Když mi napuchnou, mám pocit, že se udusím,“ řekl omluvně.

„Hardyho jsem milovala,“ řekla Nelly upřímně.

„Měl před vámi nějaké tajnosti?“

„Hardy? Ne.“

„Ale že by se s ním spojil Pavouk, o tom vám neřekl.“

„Asi to nepovažoval za důležité,“ odvětila Nelly.

Harrah ukázal rozmáchlým gestem kolem dokola.

„Víte, kdo to všechno má zdědit? Včetně továrny samozřejmě a tak.“

„Nemám tušení. Snad jeho nevlastní bratr Keith Hawk. Myslím, že ho Hardy učinil v závěti dědicem.“

„Ona existuje nějaká závěť?“

„Myslím, že ano. Nikdy se mnou o tom nemluvil.“

„Proč ne?“

„Kdo mluví o svojí závěti, myslí na smrt,“ řekla Nel. „Když jsme Hardy a já byli spolu, nemysleli jsme na smrt. Zabývali jsme se životem.“

„Byla jste s ním často?“

„Tak často, jak to bylo možné.“

„Co budete dělat teď, slečno Moorová?“

Nelly pokrčila krásnými rameny.

„Život jde dál. Budu se muset naučit žít bez něho.“

„Nezdál se vám pan Peyer v poslední době divný? Myslím tím, že přece musíme předpokládat, že ho ten Pavouk zavolal. Nezměnilo ho to nějak?“

„Kdyby to bylo tak vážné, jistě by se mnou o tom promluvil, inspektore.“

„Když se to stalo, kde jste byla?“

„V koupelně. To už jsem řekla.“

„Ano. Jistě.“ Harrah si mezi palcem a ukazováčkem mnul ret. „Ale předtím – tedy předtím než jste šla do koupelny – jste byla s Panem Peyerem tady, v místnosti.“

„Ano.“

„Nezdálo se vám, že by vás někdo pozoroval? Myslím si, že se vrah támhletím oknem díval dovnitř, než vešel do knihovny.“

„Necítila jsem ničí blízkost,“ odpověděla Nelly.

„A když vylomil dveře…?“

„Stála jsem pod sprchou.“

„Tam to samozřejmě nemohlo být slyšet,“ řekl inspektor a přikývl. „Neznala jste náhodou taky Elliotta Winklera a Toma Pergga? Svět je malej, nemožný by to nebylo…“

„Znám obě ta jména pouze z novin.“

„Z hospodářské stránky nebo z komunálních zpráv o vraždách?“

„Tak – i tak.“

Harrah položil ještě další otázky. Mluvil klidně a rozvážně. Vypadalo to, jakoby ani pořádně neposlouchal odpovědi, ale přesto měla Nelly pocit, že tenhle nenápadný policista je mazaný jak liška, a že přesně ví, kudy vede cesta k cíli, který si stanovil.

Když už neměl další otázky, nabídl jí, že ji dopraví domů, ale s díky odmítla.

Telefonicky objednaný taxík ji dovezl do Richmondu, kde bydlela v mondénním činžovním věžáku, poblíž New Springville Parku u West Shore.

Stará moudrost říká, že po dešti přichází slunce.

Příští ráno se na blankytném nebi rozzářilo žhavé slunce, jakoby chtělo donutit občany New Yorku k tomu, aby zapomněli na včerejší slotu.

Když se Nelly vyhrabala z kanafasu, cítila, jak bolest v její hrudi ustoupila do tupého pocitu. Rána byla ještě otevřená, ale už nekrvácela.

Ole a Jerry zavolali v devět. Protože měli ještě důležitý termín u jednoho hudebního producenta, který jim chtěl vydat pěkný náklad desky, domluvili se s Nelly na oběd v jedné restauraci na kraji města.

Nelly sice neměla na jídlo ani pomyšlení, ale přesto se s nimi dohodla.

Přesně ve dvanáct zastavila auto vypůjčené u Hertze na parkovišti u restaurace a vystoupila z bělostného cadillacu. Stříbrné tělo letadla startujícího z Kennedyho letiště se zapíchlo do oblohy. O něco později jej vsálo slunce. Alespoň to tak vypadalo.

Po Interstate Highway 95 vládl v obou směrech silný provoz. Zeleň Pelham Bay Parku byla tím příjemnější. Nelly se chvíli kochala pohledem, pak se obrátila a vstoupila do restaurace.

Na zemi ležel vysoký červený koberec. Na zdech viselo mnoho cínového nádobí coby dekorace. Číšníci měli na sobě zelené kamizoly a černé kalhoty.

Příjemně tu voněla jídla, bylo slyšet spokojené hlasy, cinkání příborů a skla – to všechno vytvářelo výtečnou atmosféru.

Nelly nemusela dlouho hledat.

Chlapík téměř třicetiletý, blond, modrooký, atlet. Vyskočil ze židle, sotva Nelly vstoupila do lokálu. Šel jí vstříc. Měl na rtech široký úsměv.

„Ahoj, Nel, to jsme se dlouho neviděli, co…“

„Ahoj Ole!“

„Jak je?“

„No…“

„Dawton nám všechno pověděl. Smím ti říct, že je nám to líto?“

„Neříkej to ale moc často, jinak začnu bulit,“ odvětila Nelly.

„Hlavu vzhůru, Nelly, my tu svini chytíme!“

Eriksson vzal děvče za ruku a přivedl ji ke stolu, u kterého seděl Jerry Armstrong. Prcek byl obtloustlý a měl matně se lesknoucí pleš. Dělal melancholicky zasmušilý dojem. Ale to nic neznamenalo. Tak vypadal pořád.

Zvedl se a řekl, jakou má radost, že Nelly opět vidí.

Sedli si. Zatímco Ole s Jerrym vyjídali jídelní lístek odshora dolů a pak ještě odzdola nahoru, vystačila si Nelly s jedním ruským vejcem.

Po jídle pili víno.

A Eriksson položil na stůl složku, která mu byla předána rychlým poslem od Dawtona.

„Tady je všechno, co policie o Pavoukovi ví,“ řekl Ole a poklepal rukou na akta.

„Můžu se do toho podívat?“ zeptala se Nelly.

„Samozřejmě.“ Dlouhán jí složku podal. „Pan Dawton nám uložil, abychom tě poslechli na slovo. Řekni, co máme udělat. Kvůli tobě klidně převrátíme svět naruby, Nel.“

Pavouk strávil výtečnou noc. Měl za sebou hluboký bezesný spánek. Pak výborně posnídal a poté se věnoval svým „obchodním záležitostem“. Musel absolvovat několik telefonátů a donést na poštu dva dopisy. Pak měl dost času na přemýšlení o svých problémech.

Ve zprávách právě dávali informaci o smrti Hardyho F. Peyera.

A noviny poprvé přinášely obsáhlejší články o mysteriózní sérii vražd.

Pomalu vyrůstala zlá setba, kterou vrah zasel.

Strach je rostlina, která roste velmi rychle. Vrah si byl jist tím, že lidé, které teď donutí platit, už nebudou dělat žádné problémy.

Peyerova vražda byla velmi jednoduchou záležitostí. Protože se Peyerovou osobou zabýval už před vraždou, věděl samozřejmě i o Nelly Moorové.

Jenom myšlenka na tohle děvče jej trošku znervózňovala. Nedokázal říct proč. Jen cítil lehkou nevolnost, jakmile si na Nellyino jméno vzpomněl.

Nic neviděla a nic neslyšela. A přece vrah tušil, že mu od tohoto nenápadného děvčete hrozí velké nebezpečí. Čím více se touto myšlenkou zabýval, tím jistější si byl, že se nejedná o prázdné fantazírování.

Proto se rozhodl, že ji bude po určitou dobu sledovat.

V jedenáct předjel před dům, kde bydlela.

Protože nevěděl, co by měl podniknout dál, zůstal sedět ve voze a přenechal rozhodnutí na náhodě.

Ta atraktivní dívka vyjela z garáží v bílém cadillacu. Vrah dlouho nepřemítal a přilepil se se svým vozem na ni. Tímto způsobem dojel až k restauraci, ve které se Nel měla setkat se svými přáteli.

Přes velké sluneční brýle se pak díval okny dovnitř.

Seděla u stolu s jedním malým a s jedním vysokým chlapíkem. Vrah byl přímo posedlý touhou vědět, o čem si tam povídají. A byl schopen je odposlechnout.

Rychle utíkal ke svému autu, otevřel kufr a sáhl po výkonném směrovém mikrofonu, který stále vozil sebou.

Jakmile opět seděl ve voze, mikrofon nastavil. Přes sluchátka se stal svědkem rozhovoru, který Nelly Moorová, Ole Eriksson a Jerry Armstrong vedli v restauraci.

Nelly sklapla akta.

Charles Dawton skutečně vyhrabal vše, co bylo důležité. Žádná policejní zpráva nebyla lepší. Kromě toho Dawton přidal několik poznámek, které měly být návrhem, jak Nelly ulehčit práci. Tlouštík by se na ni v žádném případě nezlobil, kdyby se jeho rad nedržela a šla svou cestou. Věděl, že Nelly dokázala instinktivně najít to nejlepší řešení.

„Jak jste dopadli u toho nového manažera?“ zeptala se Nelly přátel.

Ole Eriksson vysunul spodní ret.

„Jenom nám ho moc nepřipomínej,“ zabručel Jerry Armstrong zlostně. „Za pět minut se z něj vyklubal parádní lump. Spousta řečí a nic za nimi. S takovými my žádné obchody neděláme. Máme na to příliš dobré jméno, rozumíš?“

„Kašli na to!“ řekl dlouhán. „Myslím, že máme momentálně jinej problém.“

Malý přikývl.

„Pavouka.“

„Jo, toho Pavouka.“

„Ano, Pavouka,“ řekl Ole. „Jak chceš proti tomu zákeřnému zločinci postupovat, Nelly?“

Nelly otáčela prázdnou sklenicí v dlaních sem a tam.

„Musím nutně promluvit s Peyerovým nevlastním bratrem Keithem Hawksem,“ poznamenala.

„S Hawksem, s tím budižkničemu?“

„Z čeho asi ta černá ovce tak dlouho žila?“ chtěl Jeřrý vědět. „Pokud vím, Hawkse odpuzuje jakýkoliv druh práce.“

„Každý měsíc dostal od Peyera šek,“ vysvětlila jim Nelly.

Dlouhán si zapálil cigaretu. Zatímco šlukoval kouř nosem, zeptal se:

„Můžu něco navrhnout?“

Nelly kývla.

„Zatímco si budeš s tím troubou povídat, rozhlédneme se tady s Jerrym po příbuzenstvu Elliota Winklera a Toma Pergga. Možná narazíme na něco zajímavýho.“

„Dobrý nápad,“ řekla Nelly. Tím jim k tomu dala svůj souhlas.

Nelly vešla do věžáku. Klimatizační zařízení se postaralo o příjemnou teplotu. Krásná agentka se odebrala do oblékárny a zvolila si nejlehčí letní šaty, které tam měla. Zatímco si hrála se zipem, druhou rukou si do sklenice nálévala pomerančový džus. Do toho kapku citrónové šťávy, dvě kostky ledu, čtyři kapky džinu. To pak vypila, aby se osvěžila.

Když sáhla po kabelce, ve které měla svoji malou pistoli, zadrnčel telefon.

Nejdřív k němu nechtěla ani jít, ale pak vyhrál smysl pro povinnost.

„Haló?“

Tichý dech.

„Halo!“ ozvala se Nelly znovu.

Odpovědí jí byl zadržovaný chechot. Nelly přejel přes záda mráz.

„Kdo je tam?“ zeptala se Nelly prudce.

„Tady Pavouk,“ zamručelo to ze sluchátka.

Nelly sebou cukla jako pod ranou bičem. Pavouk! Hardyho vrah. Na moment se jí rozrušením udělalo zle. Stěží se ovládala a oddechovala velmi přerývaně.

Měla pocit, že to sluchátko musí rozmáčknout. Okamžitě se objevila včerejší bolest.

„Co chcete?“ vyrazila Nelly. Křečovitě se snažila překonat ledový šok. Nechtěla, aby poznal, jak jí v té chvíli je.

Znovu ten odporný chechot, jenž Nelly zvláštním způsobem děsil.

„Chci vás varovat, slečno Moorová.“

„Mě varovat?“ Nelly se rychle vzpamatovala. Měla náhle jasnou hlavu. Najednou neměla strach a ani zlost. Byla stejně chladná jako vrah, s nímž mluvila.

„Včera to potkalo vašeho Hardyho,“ řekl Pavouk.

„Proč jste ho zabil?“

„Byl to bohatý muž.“

„To přece není důvod, abyste…“

„Chtěl jsem od něj pět set tisíc dolarů. Ale čím jsou lidi bohatší, tím jsou lakomější.“

„Hardy nikdy nebyl lakomý,“ bránila Nelly mrtvého milionáře. „Ale nedělal si nikdy nic z lidí jako jste vy.“

„Vidíte, a to byla přesně jeho chyba. Kdyby zaplatil, mohl by si s vámi užít ještě nekonečně mnoho krásných chvil. Já jsem se na vás díval.“

„Vy prase!“

Vrah se odporně zasmál.

„Musím přiznat, že jste nádherné děvče, slečno Moorová. Bylo by vás zatraceně škoda. Moc by mě mrzelo, kdybych musel poničit takovou krásu. Ale udělal bych to, kdybyste mě k tomu donutila.“

„Co to znamená? Co tím myslíte?“

Vrah se opět zasmál.

„Vy víte přesně, oč jde, vy mazaná osůbko. Dám vám dobrou radu, zlatíčko – nepodceňujte mě. To by se vám už v nejbližších dnech hořce nevyplatilo…“

„Tak k věci!“ požadovala agentka.

„K věci. Jak poroučíte,“ žertoval vrah. „Vy jste si umínila, že Pavouka chytíte.“

Nelly se vyděsila.

Odkud to ten chlap může vědět?

„Musím vám tento šílený úmysl vymluvit,“ řekl vrah. „Kdo se pustí do křížku s Pavoukem, je synem smrti. Nedokážu si představit, že by tak mladinká dívka jako vy toužila po smrti.“

„Jak jste na to přišel, že bych já…“

„Totéž platí samozřejmě i pro oba vaše mladé přátele,“ vpadl vrah dívce ostře do řeči. „Okamžitě je odvoláte! Rozumíme si?“

„A když to neudělám?“

„Pak,“ řekl vrah chladně a nedotčeně, „skončíte vy, Ole a Jerry stejně jako Elliot Winkler, Tom Pegg a Hardy F. Peyer!“

Ať se na to Claudio Rezzo díval z té či oné strany, nepřišel na to, kdo je Pavouk. Celé dopoledne jen hloubal a rozvažoval. Odřekl důležité termíny a vyhodil z pracovny dva muže, protože ho rušili při přemýšlení.

Výsledek: nulový.

Po obědě sáhl po telefonu. Na druhém Konci to třikrát zazvonilo: marně.

Pak se ozval ospalý hlas: „Mitchell.“

„No nekecej, chlapče, ty ještě spíš?“ zeptal se Rezzo.

„Jasně, šéfe.“

„Jakýpak jasně?“ zařval Rezzo naštvaně. „Žiješ podle divnejch hodin!“

„Poslouchejte, teprva ráno jsem se dostal do postele. Ten kousek spánku mi snad dopřejete, ne?“

„Nebuď drzej, hošánku!“ okřikl ho Rezzo. „Poslouchej, co teď bude! Skočíš do auta a přiletíš jako létající talíř. Jestli na tebe budu muset čekat dýl, jak čtvrt hodiny, tak něco zažiješ!“

Rezzo praštil sluchátkem do vidlice. Jeho oči dštily síru. Když člověk ty týpky hned nepodchytí, riskuje jejich drzost. Rezzovi to přišlo vhod. Mohl se vyvztekat.

Nervózně přecházel po kanceláři sem a tam. Stále se obracel k hodinám. Zatímco čekal na Mitchella, vykouřil tři cigarety, každou jen do půlky. Mezi šluky vypil sklenku whisky.

Čtrnáct minut poté, co mu zavolal, vstoupil Mitchell do jeho pracovny.

Col Mitchell byl nejmasivnější hora masa, jakou si lze představit. Byl to největší svalovec, jakého Rezzo kdy viděl. V lebce toho moc neměl, ale zato měl medvědí sílu. Lidé šli do kolen už při pouhém jeho křivém pohledu. Když pak ještě zabručel, bylo jen málo lidí, kteří se na pětníku neotočili a neutíkali do dálav.

To byl Col Mitchell.

Pracoval pro Rezza už čtyři roky. Předtím měl úspěchy jako zápasník catcher. Od té doby co stálo jeho jméno na výplatní listině Rezzovy firmy, už toho pro svého šéfa udělal spoustu.

Rezzo se posadil za psací stůl. Mitchell se posadil před něj a vypadal jako maják. Svýma šedozelenýma očima se díval na šéfa a čekal na pokyny.

„Mám pro tebe jeden vošajstlich džob, Cole,“ řekl Rezzo.

Mitchell se přihlouple pousmál.

„Čím víc vošajslich práce, šéfe, tim rači ji dělám. Protože…“

„Proč?“

„Protože taková práce bejvá líp placená.“

„To neni blbý.“

„Že jo? Tak co to máme, šéfe?“

„Chci, abys od teď sledoval každej krok Belindy Rhodesový.“

Mitchell se uchichtl.

„To je eště ke všemu příjemnej džob. Ta Rhodesová je pastvina pro voči…“

„Krucifix, neptal jsem se tě, jak se ti líbí, Cole!“ zařval Rezzo na tu horu masa. „Okamžitě pojedeš k ní a nehneš se vod ní!“

„A co když to nebude chtít?“

„Nehneš se vod ní, jasný?“

„Jasný jako facka.“

„Tak vypal!“

„Oukej šéfe. A jak dlouho si mám hrát na němýho pozorovatele?“

„Dokud vode mně nedostaneš jinej příkaz,“ odvětil Rezzo vážně. „Vode mně!“ zdůraznil. „A ne vod Belindy nebo někoho jinýho, jasný? Jenom vode mně! A sice vode mně osobně. Po telefonu se dá muj hlas snadno napodobit.“ Mitchell se usmál.

„To je chytrý, šéfe. Fakt chytrý. Na to bych já nikdy nepomyslel.“

„No právě. K přemejšlení jsem tady taky já. A teď mazej!“

Mitchell se obrátil. Když už byl téměř z pracovny venku, zavolal ho Rezzo:

„Cole!“

Ex-catcher se otočil k šéfovi.

„Ano?“

Claudio Rezzo mu pohrozil pěstí.

„Jestli se Belindě Rhodesový i přes tvojí vochranu něco stane, můžeš se hned na nejbližší lucerně voběsit. To na tom budeš mnohem líp, než kdybyses mi dostal pod ruku!“

Z podkladů, které Dawton dodal, bylo mimo jiné zřejmé, že první oběť Pavouka – Elliot Winkler, úspěšný burzovní makléř – byl úzce spřátelen s advokátem Hughem Glenvillem.

Ole Eriksson byl na cestě za tímhle Glenvillem.

Bydlel v prostém domku v Coroně, nedaleko Flushing Meadow Parku. Vzduch tam byl kořeněný a čistý, ačkoliv byl park rozříznut Grand Central Parkwayem a Van Wyck Expresswayem.

Hugh Glenville byl muž něco pod padesát. Tenisový typ, dělal dojem fyzicky obratného muže, vypadal vyrovnaně a vstřícně.

Eriksson ho našel u růží. Stříhal je.

„Přicházíte ke mně kvůli Elliottovi?“ zeptal se Glenville překvapeně.

Pozval blonďatého Švéda do domu. Prošli kolem velké dřevěné máselnice, kterou si Glenville přivezl kdysi z Evropy.

„Pochází z Kitzbühelských Alp,“ řekl s narůstající majitelskou pýchou. „Už jste někdy byl v Rakousku, pane Erikssone?“

„Dvakrát.“

„Nádherná země. Doufám, že se tam ještě jednou podívám.“

Posadili se.

Dlouhán poprosil právníka, aby mu vyprávěl o Elliotovi.

Hugh Glenville se zamyslel.

„Když jsem se dozvěděl o jeho smrti, byl jsem z toho paf, to mi můžete věřit, pane Erikssone. Byli jsme blízcí přátelé a měli jsme hodně společných zájmů. Dvakrát v týdnu jsme si zahráli šachy. Radil jsem mu ve všech otázkách práva… nikdy nezapomenu na ten den, kdy jsem ho čekal na šachy. Všechno bylo připraveno na příjemný večer. Víno bylo chladné, popelník stál připraven.“ Glenville se trochu pousmál. „Elliott byl nepolepšitelný kuřák. Už jsem dávno vzdal vysvětlování, že šedesát cigaret denně je příliš. Byl velmi pyšný, že nikdy nepřišel pozdě. Ten večer jsem na něho čekal mamě. Nejdřív jsem si myslel, že se někde zdržel, tak jsem si připravil pár jízlivostí, ale když uplynula půlhodina, zavolal jsem k němu domů. Nikdo to nebral. Po dalších dlouhých třiceti minutách jsem znovu zavolal… To už v jeho domě byla policie. Řekli mi, co se mu stalo. …Zasáhlo mě to jako blesk z čistého nebe.“

„Co víte o Pavoukovi, pane Glenville?“ zjišťoval Eriksson.

„Myslím, že o Pavoukovi nevím o nic víc než vy a než všichni ostatní lidé v tomto městě.“

„Muž, který si říká Pavouk, Elliota zavolal a požadoval od něj peníze, je to tak?“

„Ano. Elliott mi to říkal.“

„Kdy?“

„Dva dny před smrtí.“

„Co vám říkal, pane Glenville? Můžete zhruba zopakovat, co řekl?“

Právník si při přemýšlení přejel rukou přes tvář a pak přes bradu.

„Když přišel, byl poměrně značně rozčilen. Zlobil se a vykládal, že mu zavolal nějaký šílenec, který vyžadoval pět set tisíc dolarů. Můj přítel si tak měl vykoupit svůj život. Kdyby nezaplatil, zemřel by, řekl ten, co mu volal.“

„Mohl pan Winkler tolik peněz uvolnit?“ chtěl vědět Eriksson.

Advokát váhal.

„Nevím, jestli s vámi o tom mohu mluvit.“

„Ty peníze by k dispozici měl, že ano?“

„Ano. A já jsem mu radil, aby alespoň zdánlivě přistoupil na podmínky toho vydírání, když už neměl záměr se s těmi penězi rozloučit. Ale ani o tom nechtěl Elliott nic slyšet. Mluvil jsem do něj hodinu. Nakonec jsem ho zpracoval. Chtěl přistoupit na podmínky Pavouka, někde se s ním sejít, přemoci jej a odevzdat ho policii.“

„Proč se s policií nespojil hned po telefonátu?“

„Protože o tom chtěl nejdřív mluvit se mnou.“

„Neporadil jste mu, aby se ohlásil na policii?“

„I to jsem mu říkal. Ale vy jste Elliotta neznal. Byl tvrdohlavý jako osel. Když něco nechtěl udělat, nehnul byste s ním.“

„Takže se rozhodl, že přistoupí na Pavoukovu hru?“

„Ano.“

„Jak to vypadalo, pane Glenville?“

„Ten neznámý mu ještě jednou zatelefonoval. Elliott řekl, že je připraven zaplatit. Ten chlap ho pozval do Jackson Heights…“

„Kam přesně?“ skočil mu Eriksson do řeči.

„79. ulice. Tam je prázdný dům. Znáte to. Jedna z těch barabizen, do nichž se bojí vkročit i tuláci, protože se bojí, že jim to všechno spadne na hlavu.“

„Tam měl Winkler přinést peníze?“

„Ano.“

„Ale?“

Hugh Glenville si povzdechl a pokrčil rameny.

„Co vám budu vykládat. Elliott se najednou úplně zbláznil. Že se na to vykašle, ten mizera ať si trhne nohou. Nebude se už o něj starat a nechce o něm už mluvit. Zkusil jsem skutečně všechno, abych jej přemluvil, to mi můžete věřit, pane Erikssone. Ale jak jsem řekl, byla to palice dubová. Nejel tam. A o den později se stala ta katastrofa. Dnes můžu už jen říct, že se těch pěti set tisíc mohl klidně raději zbavit.“

Dlouhán se podíval překvapeně.

„To myslíte vážně, pane Glenville?“

„Smrtelně vážně. Elliott by ještě žil. Bylo by to tak špatné?“

„A ten ďábel, co si říká Pavouk, by měl půl miliónu dolarů!“

„Policie by se potom mohla vydat po jeho stopě. Dřív nebo později by toho bláznivého chlapa chytili. Myslíte, že by stačil ty peníze utratit? Sotva. Můj přítel by valnou část těch peněz musel dostat nazpět. Těch pár dolarů, co by ten chlapík utratil, by Elliott snadno přežil. Je to škoda, hrozná škoda, že tak špatně odhadl situaci. Byla to od něj hrozná chyba, že mě neposlechl.“

Ole Eriksson se zvedl.

„Víte, co mi dodává optimismu, pane Glenville?“

„Co?“

„Že i Pavouk udělá jednoho dne chybu. V podstatě nemusíme dělat nic jiného než na ni čekat.“

Rita Montgomeryová byla z těch dívek, které se již v mládí dostaly na šikmou plochu a kterým byly pojmy morálky na hony vzdálené. A Rita moc nepřemýšlela, když se dostala s mužem pod jednu přikrývku.

Za dvě coly s Bacardi se zúčastnila každé legrace, která jí byla nabídnuta. Od svého dětstvícvccv

Byla hrdá na své dlouhé nohy, na obličejíček panenky, na svá malá, ale pevná ňadra. Byla hrdá, na to, že si ji chlapi předcházeli a že ji obdařovali jednoznačnými pohledy. Že ji, když si vzali, co chtěli, zase poslali nazpátek na ulici, ji netrápilo. Na tyhle způsoby si zvykla.

Měla dlouhé černé vlasy.

Zelené oči.

Nosila spodní kalhotky barvy lososového masa. Ale nikdy jí na těle nevydržely, když byla s Keithem Hawkem.

To odpoledne k tomu došlo znovu. Keith jí zavolal a pozval ji k sobě.

Byl to rozkaz.

Keith ještě nikdy o nic neprosil, vždycky všechno požadoval.

Rita přišla do jeho malého špinavého bytu, aby potěšila jeho i sebe.

Netrvalo dlouho a leželi spolu v posteli.

Její chichotání mu šlo na nervy. Kdyby neměla tak pěkné tělo, jehož se mohl nabažit, kdykoliv chtěl, už dávno by ji poslal do háje. Nesnášel její hloupé chování, když byli spolu, když se předváděla, když vzdychala a sténala.

Na druhé straně se Rity nechtěl vzdát. Potřeboval ji, aby bylo přírodě dáno, co vyžadovala…

Rita jej pevně objala.

Hawk líbal její tělo. Rita se ponořila do svých pocitů a dala mu všechno. Vášeň se v ní stupňovala. Když ji téměř připravovala o smysly, vydala ze sebe ostrý výkřik.

Po chvíli se oddělili.

Hawk si zapálil doutník.

„Smím si taky potáhnout?“ zeptala se Rita.

„Ty nemáš cigarety?“

„Sebou ne.“

„Zatraceně, já to nemám rád, když mi slintáš na doutník.“

„Promiň, Keithi.“

Rita otočila zpocenou tvář ke stropu. Po zdi lezl malý pavouk. Zhnusilo ji to, obrátila se zpět ke Keithovi.

Hawk byl podsaditý chlapík se zřetelnými asiatskými rysy. Přesto byl rodilým, pravým Američanem.

Americký Mongol.

Jeho oči byly daleko od sebe, vsazené do tukového polštáře jako mandle, dívaly se většinou chladně a znuděně, jakoby pro něj byl svět tím nejhnusnějším, co existuje, a jakoby žádný člověk nestál za to, aby se na něj podíval.

Jeho hlas nebyl příjemný.

Byl celkově velmi nesympatický.

Proč s ním vůbec spím? ptala se Rita. Vždyť se mi vlastně vůbec nelíbí.

Někdo zaklepal.

Keith Hawk odložil doutník na okraj nočního stolku, aby oharek přesahoval. Pak vyletěl z postele. Skočil do džín a opustil ložnici, aniž by za sebou zavřel dveře.

Když otevřel, jeho tvář se zkřivila do odporného šklebu.

„Jaká záře padá na můj ubohý příbytek!“ řekl. „Nelly Moorová, přítelkyně mého bratra.“

„Smím vstoupit?“ zeptala se černovlasá žena. Shledávala Hawka příšerným.

Udělal dvorné gesto.

„Ale jistě, jen dál, jen dál. Mám sice dámskou návštěvu, ale to vás jistě nebude rušit. Rita a já jsme koneckonců totéž co vy a Hardy F. Peyer.“

Nelly se na Hardyho nevlastního bratra podívala jako ledovec.

„Jste nevkusný člověk, Keithi.“

„Proto jste mě navštívila?“

Nelly vstoupila do bytu. Nevedl ji do obýváku, ale do ložnice. Rita ležela nahá na posteli. Vzala si doutník a s chutí kouřila.

„Smím vás představit?“ řekl Hawk, jemuž se ta situace očividně líbila. „Rita Montgomeryová – Nelly Moorová. Hardyho milenka – moje milenka. Obrovský rozdíl, to se musí nechat.“ Podíval se na Ritu a posměšně svěšenými koutky úst. „Zatraceně, ty špindíro, podívej se, jak má vypadat děvče. Podívej se do zrcadla, Rito, a pak mi řekni, co všechno ti schází.“

„Jsi sprostej, Keithi,“ pípla Rita uraženě.

„Nelly, ta má formát. Na rozdíl vod tebe je na ní všechno na správným místě.“

„Přestaň se mnou takhle mluvit, Keithi! Co jsem ti udělala? Já přece nemůžu za to, že jsem taková, jaká jsem!“

„Vezmi si ty svoje hadry a rychle vypadni!“ napadl ji Hawk.

„To vod tebe neni fér, Keithi!“

„Padej!“

„Před chvílí jsi na mě byl úplně jinačí.“

„Předtím není teď. Chci, abys konečně vypadla.“

Hawk ji chytil za paži a strhl ji z lůžka.

„Nechte ji přece na pokoji!“ řekla Nelly pohoršeně.

„Je vám jí snad líto?“ zasmál se Hawk.

„Takové zacházení si nezaslouží.“

„Jak to můžete tvrdit? Vždyť ji vůbec neznáte. Posoudit to můžu já, ne vy.“

„Co to má znamenat, Keithi?“ křičela Rita rozčileně. „Můžete mi říct, co to do něj vjelo, slečno Moorová? Proč se najednou chová jako blázen?“

„Možná mi chce dokázat, jaký je senzační chlap,“ odvětila Nelly opovržlivě.

„Musím mluvit s naší návštěvou,“ zabručel Hawk vztekle. „Tak už konečně vypal.“

Popletené děvče si posbíralo svých pět švestek.

„Vobleč se venku, na chodbě,“ požadoval Hawk kousavě. „Jenom rušíš náš rozhovor.“

Rita Montgomeryová opustila místnost se slzami v očích.

„Proč s ní jednáte jako s kusem hadru?“ zeptala se Nelly pošklebujícího se muže. „Tím nejmizernějším způsobem zneužíváte její situaci.“

„Nelamte si kvůli mně hlavu. Vy si žijete svůj život a já taky. Mám pravdu. Rito?“

„Ale, víš co mi můžeš…“

„Nono, snad nakonec nebudeš vodmlouvat!“ zařval Hawk.

Rita si pospíšila, už aby byla pryč. Teprve venku si zapnula šaty. Její kroky byly slyšet na chodbě, pak utichly.

„Té jste se žbavil jednou provždy,“ řekla Nelly.

„Omyl!“ zakřenil se Hawk. „Až jí zejtra zavolám, přijde stejně jako dneska. Rita to v sobě dlouho nenosí.“

„Jste mizera chlap, Hawku.“

Podíval se na Moorovou, jakoby ji chtěl zakousnout.

„Ale prosím pěkně. Nenuťte mě, abych vám jednu vrazil.“

„To můžete zkusit. Možná vám přitom zlomím ruku.“

„Vy? Pche!“

„Proč spolu nemůžeme mluvit jako dva dospělí lidé, Keithi?“

„Oukej.“ Hawk se zašklebil a posadil se na rozválenou postel. „Oukej, pojdte, sedněte si ke mně. Mluvme jako dva dospělí lidé.“

Nelly následovala jeho pozvání.

„Nemáte strach, že vás tady znásilním?“ zachichotal se Hawk.

„To byste nezvládl,“ odvětila agentka chladně.

„Berete asi pilulky na sílu, co?“

„Možná.“

„Co vás ke mně přivádí?“

„Zabili Hardyho.“

„To dávno vim. Byli tady poldové.“

„Vám vůbec není líto, že se mu to stalo?“

„Co má znamenat to sentimentální tlachání, Nelly? Zaprvý to byl brácha jen napůl, jak víte. A jinak jsme byli a žili jako dva úplně cizí lidi.“

„Vám, cizímu člověku, posílal Hardy každý měsíc šek.“

„Ach,“ žertoval Hawk, „jak velkorysé, že mi posílal šek. Vy si myslíte, že si ty peníze, co mi posílal, utrh vod huby? Ten to ani nepoznal. To byla jen malilinkatá dlouhodobá smlouva, nic víc. Kromě toho mi ty prachy stejně nestačily. Podívejte se, jak musím bydlet. Kdyby mi posílal víc, měl bych hezčí byt v lepší čtvrti. Ale s tím je teďzaplať Bůh konec. Už žádnej šek, kerej by mě ponižoval. Už nepotřebuju vod bráchy žádný almužny. Teď dostanu všechno. Všechno, co mu patřilo, mi spadne do klína. Není to nádhera? Nemusím se zahazovat s děvčaty jako je Rita Montgomeryová. Můžu si dovolit ty nejfajnovější a nejdražší věci.“

Hawk se uchichtl a spokojeně si zamnul ruce.

„Dědím milióny, Nelly. Kdo ví, možná že zdědím i vás.“

Nelly se už déle nedokázala ovládat. Vrazila tomu chlapovi pořádnou facku. Chtěl jí totiž krátce předtím sáhnout na ňadro.

Ta prudká rána jej odmrštila dozadu na postel.

Zůstal ležet a drbal si pálící tvář.

„Zatraceně, Nelly. Tuhle facku vám jednoho dne vrátím, na to můžete vzít jed!“

Claudio Rezzo stál u okna a díval se na pěstěnou zahradu, jež obklopovala jeho dům. Po štěrku příjezdové cesty přicházeli dva muži. Povídali si a stále se rozhlíželi. Byli to dva z Rezzovy osobní ochranky. Pravé „bedny“ s očima jako ostříži. Nic jim neuniklo. Na druhém konci zahrady byli další dva. A v domě další dva, kteří k Rezzovi nepustili ani neozbrojenou myš, pokud jim k tomu nedal výslovný příkaz.

Přemýšlivě si prohlížel své nehty, pak si chvíli mnul prsty. Zvyk z mládí.

Myslel na Belindu Rhodesovou a na to, jak ji co nejlíp uchránit před Pavoukem.

Kdyby se od ní dokázal na čas odloučit, bylo by to to nejlepší řešení! Mohl by ji poslat na Bahamy nebo do Afriky. Někam, jedno kam, hlavně daleko od Pavouka. Ale nechtěl být bez Belindy ani den. A aby s ní cestoval, na to momentálně neměl čas. Bylo tu spousta nevyřízených záležitostí, jejichž dokončení bylo otázkou právě těchto dní. Záviselo od nich mnoho. Rezzo se momentálně nemohl nikam vzdálit.

Rezzo se udeřil pěstí pravé ruky do otevřené levačky.

Zatraceně, všechno by šlo líp, kdyby Belinda nebyla tak hrozně ctižádostivá. A taky nemá rozum.

Rezzo jí nabídl, aby u něj určitou dobu bydlela, ale Belinda nechtěla ani slyšet. Říkala, že nechce mít pocit, že sedí v luxusní kleci. Chtěla být svobodná a chtěla se svobodně pohybovat. A chtěla chodit do svého zaměstnání, které ji bavilo, možná i proto, že tím pádem nebyla závislá na Rezzových penězích.

Rezzo si nervózně okusoval ret.

Col Mitchell byl dobrý hlídací pes. Ale byl v tomto případě dostačující? Neměl by jich Rezzo povolat víc?

Ozval se telefon.

Gangsterský šéf sebou cukl. Přivřenýma očima se nepřátelsky díval na Bellův vynález.

„Rezzo!“ ozval se ostře.

„Dobrý den, pane Rezzo.“

Gangsterovi ztuhla krev v žilách.

„Zatraceně,“ vypadlo z něj.

„Tady Pavouk, pokud jste mě nepoznal hned.“

Rezzo se začínal ve svém vzteku vařit. Potil se. Nenacházel slova na tak velkou drzost.

„Pět set tisíc dolarů, Rezzo!“ řekl ten hlas. „Měl jste dost času si všechno rozmyslet. K jakému jste došel rozhodnutí?“

„Zničím tě, hade!“ zařval Rezzo přeskakujícím hlasem. „Nechám tě roztrhat na kousky!“

Pavouk se pobaveně usmál.

„Ale pane Rezzo, měli bychom si zachovat chladnou hlavu.“

„Jste nejsprostší člověk, kterýho jsem…“

„Takže co,“ ozvalo se ostře ze sluchátka, „budete platit nebo ne?“

„Nikdy! Nedostaneš vode mně ani cent, ty mizero!“ řičel vzteklý Rezzo do membrány.

„No, když je to tak…“

„Táhni k čertu!“

„… tak jste vyslovil ortel smrti nad Belindou Rhodesovou!“ domluvil Pavouk.

Ve sluchátku to klaplo. Zavěsil.

Výrobce limonád Tom Pergg byl druhou Pavoukovou obětí. Jerry Armstrong se mravenčí pílí propracoval až k Peggově společníkovi Grahamu Milesovi.

Milesovi patřila polovina továrny na limonádu. Teď mu patřila celá – po odečtení daně z dědictví. Ale nezdálo se, že by tím byl nějak příliš nadšen, protože s firmou se na jeho útlá ramena navalily také všechny starosti a on se obával, aby se z toho všeho brzy nezhroutil.

Miles byl nervózní manažerský typ, jenž se neustále někde drbal, protože ho kůže pořád někde svrběla.

Měl řídké, blonďaté vlasy, předkus a štvaný pohled člověka, který neustále počítá s tím, že se něco hrozného stane.

Jerry našel Milese v golfklubu. Seděli spolu na rozlehlé terase pod barevným slunečníkem a srkali nealkoholické nápoje.

Před nimi se rozprostíralo zelené golfové hřiště.

„Jediné hobby, které si dopřeju,“ řekl Miles a ukázal směrem k osmnácti jamkám. „Když už to tady vynechám, jsem buď na smrt nemocnej nebo mrtvej. Nějak se člověk musí koneckonců odreagovat. Při golfu sbírám nový síly na ten zatraceně tvrdej existenční boj.“

Armstrong si masíroval pleš.

Šikovně zavedl řeč na Toma Pergga. Miles posmutněl.

„Pořád říkal, že se dožije sta let. A taky nebyl nikdy nemocnej.“

„Hovořil s vámi o Pavoukovi, pane Milesi?“

Výrobce limonád vážně zavrtěl hlavou.

„Dva dny před tím, než se stala ta hrozná věc, byl nějaký divný. Dnes už vím, že měl strach. I tenkrát jsem se to domníval. A zeptal jsem se ho, čeho se bojí, ale nechtěl o tom mluvit. I k tomu mu chyběla odvaha.“

Jerry usrkl svého džusu.

„Tlačil jsem na něj,“ pokračoval Miles. „Myslel jsem si, že ho něco tíží a že s tím dřív nebo později přijde. Pokud by ne, byla by to jeho věc. Myslím jako, že jsem ho nemohl nutit, aby se mnou mluvil o svých problémech,“

„Ani vám nenaznačil, co ho souží?“ ptal se Jerry.

Miles se opět začal drbat na nejrůznějších místech.

Člověk by si myslel, že má blechy, pomyslel si Jerry.

„On – ptal se mě, co bych dělal, kdyby si z firmy vzal pět set tisíc dolarů.“

„Co jste mu odpověděl?“

Miles přejížděl rukou po orosené sklenici.

Pokrčil rameny.

„Netušil jsem, na co ty peníze potřebuje. Řekl jsem mu, že když si z firmy Vezme půl miliónu, že můžeme zavřít. Obávám se, že jsem byl ten den příliš prudký. Ale musel jsem mu vysvětlit své stanovisko. Tom byl v určitých ohledech snílek, víte? Byl to fantasta, který nikdy nestál oběma nohama řádně na zemi. Pořád zkoušel sahat po hvězdách. Kdyby nebylo mě, dávno bychom museli ohlásit bankrot. To já jsem brzdil jeho úlety. Bůh ví, že to nebylo lehké. Často jsme se kvůli tomu hádali. Když teď chtěl ten půlmilión, byl jsem samozřejmě proti. Nesmíte si myslet, že jsem uvažoval z egoistických pohnutek. Co jsem řekl Tomovi, bylo v zájmu továrny. Ten půlmilión by nám zlomil vaz, pane Armstrongu. Nemohl jsem prostě říct, oukej, Tome, vezmi si své peníze,“

Miles několikrát potáhl brčkem. Náhle ho prudce vytáhl a vypil džus rovnou ze sklenice jako žíznivec.

„Tom mi nechtěl říct, na co ty peníze tak nutně potřebuje. Kdybych jen tušil, co se stane, udělal bych všechno, abych zachránil jeho život. Ale nejsem jasnovidec.“

Miles otřeseně zavrtěl hlavou.

Jerry viděl před sebou muže, který se v určitém ohledu cítil být vinen smrtí svého obchodního partnera. Armstrong mu ty výčitky nezáviděl.

Prázdný dům na 79. ulici vypadal jako zcela zdevastovaný. Fasáda byla na mnoha místech popraskaná. V oknech byly jen střepy. Vstupní dveře bylý vylomené a zasypané harampádím. Tlusté trámy podpíraly budovu, aby nespadla na ulici na chodce.

Ole Eriksson vystoupil z auta.

Jestliže chtěl vstoupit do domu, musel si najít nějaký boční vchod. Tady vpředu to nešlo. Velké tabule varovaly kolemjdoucí, aby se domu vyhýbali. Tlusté šipky ukazovaly, aby přešli na druhou stranu. Ale ani tam by člověk nebyl v úplném bezpečí, kdyby se ten barák měl zřítit.

Ole sem zajel hned po návštěvě u Glenvilla, aby se podíval, kam Pavouk pozval Elliotta Winklera.

Sem tedy měl makléř přinést půl miliónu. Proč právě do téhle životu nebezpečné budovy?

Dlouhán přelézal sutiny a shnilé dřevo podél domu. Zrezavělý plot mu bránil v další cestě. Ale byla v něm velká díra, kterou Ole snadno prolezl.

Když se dostal za dům, obklopilo jej podivné ticho. Jeho nos ucítil tisíc nedefinovatelných zápachů.

Ole se otočil.

Okolní domy nebyly o nic hezčí než tento. Ale ještě se v nich bydlelo. Rodiny s mnoha dětmi byly rády, že měly vůbec kam skrýt hlavu.

Eriksson se propracoval po spadlých cihlách k otevřeným dveřím. O okamžik později vešel do domu. Bylo tam chladno. A strašlivě to tam zapáchalo. Po zemi ležely rozházené papíry, mezi nimi pobíhaly krysy, všechny dveře byly vyhozeny z pantů.

Bylo tam temno a vlhko.

Náhle se ozvalo temné dunění. Olemu spadl na hlavu kus omítky. Instinktivně skočil ke stěně, čekal, že se zřítí strop, ale nezřítil se.

Dunění ale zesílilo.

Ole znal tento druh motoru. Produkovaly jej silné motorky. A kdo na nich jezdil?

Rockeři!

Stroje utichly. Tlumené výkřiky. Pak těžké kroky. Holinky dupaly po spadlé omítce.

A pak se vynořili.

Bylo to sedm mužů, nebezpečných chlapíků. Každý z nich jako živá výčitka lidské společnosti.

Jejich oči zlověstně svítily. Měly těžké kožené vesty a tmavé džíny, na kterých se leskly kila nýtů. Mladé tváře byly staženy do grimasy posměchu, nenávisti a sprostoty. Předvá děli se, jakoby jim patřil svět a obzvlášť tenhle ubohý dům.

Každý z nich byl nějak ozbrojen – železnou tyčí, řetězy, velkými prsteny na rukou.

A vypadalo to, jakoby přišli extra kvůli Olemu.

Belinda Rhodesová vstoupila zcela nahá do pěny koupele. Posadila se pomaličku do vany, se zasněným úsměvem na rtech. Zvolna se nořila do bílé záplavy. Stále více se v ní to krásné tělo ztrácelo. Nakonec se ponořila i její obdivuhodná ňadra.

„Konec!“ vykřikl režisér.

Belinda spokojeně opouštěla vanu.

Jakási dívka jí podala froté župan. Belinda se do něj zabalila.

Jedna z největších reklamních firem země natáčela ve vlastním studiu sérii šotů pro americkou televizi. Propagovaným výrobkem byla pěna do koupele. A Belinda ho měla vychválit.

Zvukař se zašklebil.

„S vaším sexappelem můžete prodat všechno,“ řekl.

Asistent režie důležitě zatleskal.

„Přátelé, dopřejte si krátkou přestávku! Pak pokračujeme se záběrem číslo sedmnáct. Výprava ho zatím může připravit.“

„A to my pauzu mít nebudem?“ ozval se jeden z oslovených.

„Jistě, ale až na pracáku, až i budeš hledat nové místo,“ zaštěkal na něj asistent režie jedovatě. „Mějte na vědomí, že vás je jako písku v moři. Stačí, když promluvím se šéfem.“

„To známe. Vy si umíte dovolit leda na chudáky.“

„Drž hubu, nebo si můžeš rovnou pro papíry na osobní!“

Belinda se osušila a překračovala v měkkých froté pantoflích nesčetné kabely ležící po zemi studia.

Štíhlý řežisér políbil Belindě ruku.

„Bylas velkolepá, děvče. Jen tak dál. Jednoho dne se z tebe stane někdo velký!“ Několik ateliérových kulisáků stavělo sprchový kout. Belinda šla ke Colu Mitchellovi, jenž ji sem doprovodil a dle jejího přání se držel v pozadí. Vzala si od něj cigaretu. Zapálil jí. Sledovala ho, jako by chtěla vědět, co se v něm odehrálo.

„Líbila jsem se ti, Cole?“

„Jste třída, jste vobrovská třída, slečno Rhodesová!“

Župan se na krásném Belindině hrudníku rozevřel.

„Všichni říkají, že mám spoustu talentu.“

Col zíral na její křivky a fascinován mumlal. „Jojo, to teda máte. Moc, moc – talentu.“ Belinda pohodila hlavou a tiše se usmála.

„Stop, Cole, stop! Vždyť ti vypadnou oči z hlavy!“

„Zatraceně, vy jste krásná, slečno Rhodesová.“

„To bys neměl říkat, každopádně ne tak, jak to říkáš, Cole.“

„Jakpak to říkám?“

„Je slyšet, co si u toho myslíš.“

„Panebože, myslet si přece můžu co chci.“

„Ty mě chceš vzít do svých silných paží a líbat mě, že?“

Mitchell zrozpačitěl. Zíral na špičky svých bot a houpal se dopředu a dozadu. Belindu jeho rozpaky bavily. Ráda koketovala s muži.

„Co myslíš, že by s tebou Claudio udělal, kdybys to zkusil?“ zeptala se.

„Radši na to nemyslet,“ vzdychl Mitchell a otřel si pot z čela.

„Máš děvče, Cole?“

„Jistě. To je přece nejnormálnější věc na tomdle světě. Ale ona není tak zatraceně krásná jako vy, slečno Rhodesová.“

„Miluješ ji?“

„No, asi jo. Myslím, že bysme měli mluvit vo něčem jiným.“ Belinda se tiše usmála.

„Jsi milý chlapec, Cole.“

„Díky, slečno Rhodesová. Těší mě, že to říkáte.“

„Proč mě Claudio nechává sledovat a hlídat?“

„Von vám to nepošeptal?“

„Ptala bych se tě, kdybych to věděla?“

„Pak,“ řekl Col Mitchell mezi úzkými rty, „o tom taky nechci mluvit – když dovolíte.“

Mrakodrap, ve kterém sídlila reklamní firma, která udělala – na pokyn Claudia Rezza – smlouvu s Belindou Rhodesovou, stál na jižním konci Broadwaye, nedaleko Battery Parku. Z vyšších pater bylo vidět na Governors Island a za ním ležící Buttermilk Channel.

Vrah přijížděl Brooklyn-Battery Tunnelem. O něco málo minut později byl Pavouk u mrakodrapu.

Vůz předjel ke vjezdu do podzemních garáží. Dlouhý předek se sklonil. S pískajícími pneumatikami vůz sjížděl do podzemí.

Zastavil se na jednom z míst vyhražených návštěvníkům.

Muž nevystoupil hned. Nejprve se ujistil, že v blízkosti nikdo není.

Vtom garážemi proletěl rudý jaguár. Před výjezdem rozsvítil reflektory. Pak ten playboy vyjel ve své káře směrem na ulici.

Vrah opatrně zavřel dveře. Když vystoupil, vytáhl z pouzdra v podpaží svoji vzduchovou pistoli. Byla nabitá. Téměř láskyplnně pohladil její hlaveň. Pavouk opět zasahuje.

A že bude mít opět úspěch, mu bylo více než jasné. Byl o tom zcela přesvědčen.

Rychlými kroky prošel garážemi. Míjel drahé křižníky silnic. Brzy si také bude moci něco takového dovolit. To a mnohem víc.

Jako hrozivá živá zeď se blížilo těch sedm dobrodružných postav. Ole Eriksson se opřel o stěnu, aby si kryl záda.

Hoši po něm vrhali ďábelské pohledy. Točili kolem sebe různými předměty, jimiž byli vyzbrojeni.

V očích měli něco, co nemělo nic společného se soucitem nebo milosrdenstvím. Jejich vlasy byly mastné, dlouhé, neudržované. Dva z nich měli dlouhé vousy, v nichž vězely zbytky jídel.

Neříkali nic. Proč taky? Jim bylo všechno jasné.

„Hele, co to znamená?“ zeptal se jich Eriksson beze strachu. „Co vode mně chcete?“

Jeden rocker si lenivě sundal sluneční brýle. Složil je a strčil si je pomalu do kapsy. Zaskřípal mohutnými zvířecími zuby. Byl větší než jeho přátelé a způsob, jakým se pohyboval a jak se na něj ostatní dívali, Olemu prozrazoval, že jde o jejich šéfa.

Ten hoch měl modrobílou kostkovanou košili a koženou vestu. Kolem mohutného krku se točil červený pruh. Zvláštní jizva.

Rocker tasil ocelovou tyč.

Teď to bude zatraceně vážný, pomyslel si Eriksson.

Šéf bandy mírně kývl.

A bestie v lidské kůži se vrhly na svoji oběť.

Ole sportoval, kdy mohl a byl výborný v každé disciplíně. Byl v boxerském ringu stejně dobře doma jako v karatistickém sále. A rockerům nedaroval vůbec nic. Když ho poprvé udeřili, rozjel se. Vrhl se proti kožené bandě naprosto beze strachu a okamžitě dva z nich poslal k zemi.

Mlátil kolem sebe, jakoby na něm závisela další existence naší planety.

Tu udeřil do brady, tam přes krk, tu do nosu nebo na oko.

Mručení, dupání, nadávky. Zkoušeli ho chytit. Divoce je setřásl. Obklíčili ho, takže zkoušel mezi nimi uniknout. Ale bylo jich prostě příliš mnoho. Jakmile jednoho srazil, jiný vstal.

Dávali mu do těla řetězy a jinými nebezpečnými předměty. Ztratil rovnováhu, zakolísal, chytil se jedné kožené vesty, chlapa zvedl a mrštil jím proti ostatním.

Vtom zasvištěl šéfův ocelový prut a trefil Oleho za ucho. Byla to pekelná bolest. Ole se otočil. Chtěl se na toho chlapa vrhnout, ale dostal ránu do hlavy zezadu. Ole se křečovitě snažil udržet na nohou. Zuřivě se obracel ze strany na stranu. Chtěl se zmocnit toho prutu.

A najednou mu bylo, jako by se pohyboval ve stavu beztíže v nějakém temném mraku. Tuhle silnou ránu už nedokázal překonat. Před očima mu naskákaly hvězdičky. Rockeři mu splynuli do mlhavých postav, jež přišly, aby ho pod sebou zahrabaly. Že upadl, už nevěděl.

Vrah opustil garáže a vešel do výtahu. Vystoupil z něj ale hned v přízemí mrakodrapu.

Vedle výtahových dveří stálo do zdi zapuštěných šest telefonních kabin. Vrah otevřel skládací dveře do šesté kabiny a vmáčkl se dovnitř. Rychle stáhl sluchátko z háku.

Když vhodil niklák, vytočil 226-2000, číslo policejní prefektury v Centre Street.

Žádal kancelář inspektora Harraha.

Ozval se seržant Crutch.

„Inspektor tam není?“ zeptal se vrah zklamaně.

„Momentálně ne. Mohu pro vás něco udělat?“

„Raději bych mluvil přímo s inspektorem,“

„To je mi líto. Jsem jeho zástupce a řeknu mu, že jste…“

„Vy mu vyřídíte, že jsem telefonoval?“

„Jistě. Smím vědět vaše jméno?“ Vrah se zasmál.

„Ale prosím vás, seržante. Co komu řekne nějaký jméno?“

„Chcete zůstat anonymní?“

„Ó ano, na tom mi velmi záleží.“

„Chcete učinit nějakou výpověd?“

„Tak by se to dalo téměř říct. Snad bych vám a vašemu nadřízenému mohl dát jednu radu. Seržante, je možné vám poradit, že?“

„Záleží na tom, jaká je to rada,“ odvětil Thornton Crutch.

„Chtěl bych vám jen přiblížit, že je nesmysl nechat si fušovat do řemesla těmi třemi mladými lidmi, seržante. Kam bychom přišli, kdyby to dělal každý.“

„Obávám se, že vám nerozumím. O čem mluvíte? O jakých mladých lidech?“

„Tak jste teda poldové nebo ne?“

„Poslechněte…“

„Tak na co tam jste, když za vás dělaj jiný?“

„Řekněte stručně a jasně, oč vám jde, člověče!“ požadoval Crutch podrážděně.

„Chci, aby se dodržovala pravidla hry, můj milý. Tady vrah – tam policie. Nic mezi tím, jasný? Nelly Moorová, Ole Ericksson a Jerry Armstrong nemají v tomhle příběhu místo. Vyjádřil jsem se dost jasně? To přece nejde, aby si na detektiva hrál každej, kdy se mu zachce.“

„Můžete mi konečně prozradit, kdo jste?“

Vrah se chraptivě zasmál.

„Ale ano, seržante. Když vám na tom tak záleží, mohu to pro vás udělat. U telefonu Pavouk.“

Pavouk!

Tornton Crutch se cítil, jako by jím projel elektrický šok. A ten zatracenej chlap je ještě tak drzej, že si z nás dělá srandu, pomyslel si.

Ve vedení to klaplo.

„Haló!“ křičel Crutch rozčileně. Přitiskl si sluchátko silněji k uchu. Prsty měl vlhké. „Haló! Počkejte!“

S nadávkou, již tu nelze opakovat, aniž by člověk neublížil pověsti newyorské policie, mrštil seržant sluchátkem do vidlice.

Zatraceně, že ho hned nenapadlo zapojit telefonní pátrání po účastníkovi. To by alespoň věděl, odkud vrah volal.

Vztekle vyskočil ze židle. Pobíhal po kanceláři jako rozdivočelé zvíře. Ten chlap byl čím dál drzejší. Nestačilo mu, že třikrát úspěšně vraždil. Chtěl ještě protistraně dokázat, jak je neschopná, jak je lehké tančil na špičce jejího nosu.

„Pavouk!“ syšel seržant vzteky. „Ten zatracenej pavouk!“

Myslel na to, co vrah říkal. Jemu osobně bylo jedno, kolik lidí se podílí na lovu zločince. Čím víc, tím líp.

Bude jedno, kdo tu chladnou bestii zastaví. Jakou to už hraje roli, komu se to podaří?

Probuzení bylo zhruba to nejhorší, co Ole Eriksson kdy zažil. Měl pocit, že je namočen v asfaltu a posypán peřím. A pak, že leží v kotli plném horké lávy. Nenašel na těle zdravé místečko. Dokonce v malíčku u nohy pulsovala bolest.

Jazyk byl chlupatý a lepil se na patro. Měl problémy s rovnováhou a když se sténaje zdvihl, naplnila jeho ústa chuť krve.

V uších mu hrozivě hučelo. Bolesti končetin, hlavy, křeče žaludku… to všechno z něj dělalo ubohou hromádku neštěstí.

Ole byl v životě zvyklý přijímat rány, ale rockeři mu naložili příliš. Každého jiného by bývali zabili.

Eriksson seděl a snažil se posbírat síly. Ptal se sám sebe, i přes nepřekonatelné bolesti, co tím ti rockeři sledovali. Proč ho prostě a obyčejně brutálně zmlátili? Aby mu dali najevo, že v tom domě nemá co pohledávat? Proč ho ale, když upadl do bezvědomí, neodtáhli pryč? Kamkoliv. Třeba na smetiště.

Možná, že to udělali jenom proto, aby se odreagovali.

Tihle zakomplexovaní troubové jsou přecpáni agresivitou, které se nikde nedokáží zbavit. A když už dostanou šanci vyřádit se, aniž by to spatřil někdo, kdo by mohl zavolat policii, tak se prostě vyřádí.

Ole tam posedával deset minut.

Dlouhých deset minut si dával ty nejhloupější i nejchytřejší otázky. A na každou tu otázku našel deset odpovědí. Ovšem žádná z nich mu nepřipadala správná.

Když se z toho trochu probral, donutil se vstát. Na rozklepaných nohou se vydal dokončit obhlídku domu. Vystoupil až do čtvrtého patra a podíval se do každé místnosti. I ve sklepě to probádal.

Že by dům byl sídlem rockerů? Nenašel nic, co by tuto domněnku potvrdilo.

Unaveně vyšel ven. Ostré slunce v očích zabolelo. Přidržel si nad nimi dlaň.

Když seděl v autě, natočil zpětné zrcátko tak, aby se v něm viděl. Frankensteinova příšerka byla proti němu vyslovený krasavec. Svým současným vzhledem by vyděsil i nejodvážnějšího psa.

Očistil si pomocí vaty z lékárničky obličej od krve. Proti opuchlinám nemohl podniknout nic. Neustále měl dojem, že mu kdosi tajně nacpal do úst tenisák.

Ole zasténal a nastartoval motor.

Vůz se pomalu rozjel. Ole nepřidával plyn. Nechtěl dojet brzy, nýbrž v pořádku.

Když projížděl Brooklynem, udělalo se mu špatně. Užuž zastavoval, když se jeho stav zlepšil. Od té chvíle se mu pozvolna vracely síly a dělalo se mu stále lépe.

Jako stařec se sunul k výtahu, když konečně dorazil do Richmondu. Výtah jej vyvezl k Nelliným dveřím.

Zazvonil a otočil se zády.

Nelly otevřela. Usmála se.

„Krásná záda taky ráda,“ řekla.

„Máš doma něco na posílení krevního voběhu?“ vyrazil ze sebe Ole.

Nel jej vzala za ramena a opatrně ho otočila k sobě. Oči se jí rozšířily. Na čele se objevily soucitné vrásky.

„Ole! Bože, Ole!! Jak to vypadáš?“

„Poznalas mě podle oděvu nebo po hlase?“

„Pojď dál!“

„Vypadám, jako bych se srazil se soupravou podzemní dráhy, že?“

„Co se stalo, ty chlape?“

„To ti povím hned po prvním drinku.“

Nelly dovedla přítele do obýváku. S povzdechnutím klesl do křesla.

„Na co máš chuť?“ zeptala se ho od baru.

„Musí to bejt tekutý a musí to bejt pořádně cejtit alkoholem. Všechno vostatní je fuk,“ pravil Dlouhán se zmučeným úsměvem. Rty měl napuchlé tak, že si myslel, že mu brzy prasknou. Ale naštěstí se to nestalo.

Nel donesla dva bourbony.

„Takže příšerka měsíce mockrát děkuje.“ Ole se zašklebil a vyprázdnil sklenku.

Pak musel vyprávět. Jeho příběh netrval dlouho, protože ho každé slovo bolelo. Nel mu podala láhev bourbonu, aby se obsloužil sám. Blonďatý Švéd se do ní hned pustil. Nelly přinesla z koupelny lékárničku a začala se odborně věnovat početným odřeninám po těle přítele.

„Poznal bys je znova?“ ptala se Nelly.

Dlouhán povystrčil spodní ret.

„Tihle hoši vypadaj všichni tak nějak stejně. Jen jednoho, toho bych poznal mezi statisícem rockerů. Má kolem krku rudej prstenec, nějakou jizvu.“

„Jizvu? Od čeho?“

„Možná ho někdo chtěl oběsit. Nebyla by to příliš velká ztráta pro lidstvo,“ dodal Ole zlostně.

Vešel Jerry Armstrong.

„Poslechni, nezkoušel tys náhodou přeprat medvědici?“ žertoval mrňous.

„Ty bys chtěl vypadat jako já?“ oponoval dlouhán. „Tak si mě klidně chvilku dobírej!“

Nelly převzala úlohu vypravěčky a pověděla Jerrymu, co se jeho příteli stalo. Jerry pak informoval o své návštěvě u Grahama Milese. Vyměnili si své názory a postřehy. Obrázek se vyjasnil. Jerry si dopřál dva drinky a pak prohlásil, že se vydá k domu na 79. ulici, k onomu domu, kde Ole málem přišel o život. Bude ho pozorovat z bezpečné vzdálenosti, to se rozumí, protože Jerry byl vším možným, jen ne bláznem.

Ole si přehraboval kapsy a hledal cigarety. Vytáhl balíček a vžal si jednu cigaretu.

V tom strnul.

Mezi balíčkem a kricí fólií byl zasunut lístek. Ole si ho tam nedal, to věděl určitě.

Zvědavě lístek vytáhl.

Rozbalil ho. Někdo na něj napsal, pravděpodobně kuřecí nebo můří nohou:

A VOD TEĎKA SE STAREJ JEN VO SVÝ VĚCI!

Filmový ateliér se nacházel ve 120. patře.

Vrah vystoupil se stoickým klidem z výtahu a jistým krokem se vydal ke správným dveřím.

Vyšla mu vstříc půvabná dívka. Byla vylepšená, měla na tvářích příliš mnoho růže, voněla růžemi a měla na sobě svetřík, jenž zvýrazňoval její proporce.

Dívka se na něj ani nepodívala a zmizela v jedné z kanceláří na patře.

Vrah šel dál.

Ve studiu právě skončila přestávka. Asistent režie přivolával tleskáním aktéry. Režisér se posadil na svůj drahocenný zadek. Kameraman zaujal své místo.

Belinda Rhodesová opustila Cola Mitchella.

Vrah ji sledoval ohnivými zraky. Vstoupila do ostrého světla reflektorů. Tam se jí ujal maskér. Belinda spustila župan na zem. Maskér jí pudroval krk a pak rozprášil pudr i na její těžká ňadra.

Druhý kameraman přišel s metrem, aby změřil přesnou vzdálenost kamery od objektu. Následovaly dvě zkoušky. Skriptka – prastará ženština – čtyřikrát předrmolila drobný text, který měla Belinda říct. Pak režisér zvedl paži.

„Můžeme jet, Belindo, miláčku?“

„Jsem připravená.“

„Ticho!“ vykřikl režisér.

„Ticho!“ vykřikl jeho asistent. A pak nastalo skutečně ticho.

Začali natáčet. Belinda vešla houpavým krokem do obrazu. Pěkně se usmála do kamery. Láhev s pěnou do koupele držela náhodou tak, že zakrývala obě bradavky svých ňader.

Pak přišel její text.

Musela otočit kohoutkem sprchy.

Náhle vyrazila ostrý výkřik.

„Stop! Konec. Stop!“ vykřikl režisér. Vyděšeně nadskočil. „Co se ti stalo, Belindo, bejby!“

„Ty hovada připojili sprchu na studenou vodu!“ postěžovala si dívka.

Všeobecný neklid. Asistent režie zmizel. Našel viníka a přede všemi mu vynadal. Chyba byla napravena. Záběr se opakoval.

Žádnou lepší než tuhle šéf nikdy neměl, pomyslel si Col. Olízl si rty. Kruci, kdybych tak já moh…

Měl oči jen pro nahou dívku, která teď stála pod sprchou a prozpěvovala si. Neviděl temný stín, jenž se přibližoval.

Vrah opatrně našlapoval. Nepospíchal. Dokud se točilo, dívali se všichni ná tu krásnou dívku.

Vrah překročil svazek kabelů a přiblížil se na pět kroků Belindinu hlídači. Zadržujíc dech udělal další krok.

Plynulým pohybem vytáhl z kapsy pistoli.

Belinda Rhodesová kroutila svými marcipánovými křivkami sem a tam. Sklonila se. Jako vlna se ke kameře rozjely její ňadra.

Ještě tři kroky ke Colu Mitchellovi…

Hora masa vzrušeně polkla. Sakrasakra, pomyslel si, zatímco se mu dělalo pekelně horko, to je ale show!

Vraha dělily od oběti už jen dva kroky.

Mitchell si náhle koutkem oka všiml nějakého pohybu. Hlava se instinktivně obrátila tím směrem. A hned se zase chtěl podívat na Belindu. Vtom ho vyděsila pistole, kterou držel vrah v ruce.

Col byl znám svojí rychlou reakcí. Byla rychlejší, než jakou mu vzhledem k jeho váze přisuzovali.

Ale nebyla dostatečně rychlá.

Vrah využil vteřinu překvapení s ledovým klidem. Stiskl spoušť. Udělalo to „pfft“. A náhle seděl na pravé Mitchellově tváři pavouk.

Obrovy oči se rozšířily hrůzou. Vyjel pravačkou ke krku, popadal dech, zapotácel se, zakýval se a spadl.

Vrah už mu ale ukázal záda a byl na cestě k východu ze studia.

Jerry Armstrong dorazil na 79. ulici. Zařídil se tam na delší čekání. Z jednoho snack baru si donesl čtyři plechovky piva, dva hamburgery a kelímek smažených hranolků s kečupem. Když se uvelebil ve voze, odložil potraviny na sedadlo a začal ládovat své tělo, jež v sedu vykazovalo šest záhybů na břiše. Pak si dal své první pivo. Bylo dobré.

Potom otevřel kaslík, v němž schovával dalekohled. Za jeho pomoci si přiblížil dům, jenž zamýšlel pozorovat, na dosah ruky.

Ani známky po rockerech. Ale, jak si říkal Jeny, co není může být.

Spolu s Colem Mitchellem spadla i kulisa koupelny, o niž se opíral. Vydalo to strašnou ránu, která zničila nahrávku zvuku. A protože Belinda vyděšeně vyskočila ze sprchy, nedal se použít ani obraz.

„Hrom a blesky!“ vykřikl režisér bez sebe vzteky a kdyby to uměl, jistě by se kousl do zadku.

„Krucifix vy vymaštěnci, kdo to dělá takovej randál?“ řičel asistent režie dozadu.

„Někdo tady upad!“ ozvalo se mu.

„Proboha, musela ho klepnout pepka právě tady?“ ječel asistent.

„Col!“ vykřikla Belinda. „Col Mitchell!“

Dvě ruce ji podávaly froté župan. Odstrčila ruce i župan a utíkala nahá ateliérem. Vrazila do každého, kdo jí stál v cestě a udýchaně přiběhla k mrtvému kolosu. Mitchell ležel na boku. Tvář měl staženou úlekem. Ústa byla připravena vykřiknout.

„Cole!“ vzlykala dívka. „Panebože, Cole!“

Klesla vedle mrtvoly na kolena, chytila ho třesoucí se rukou a opatrně ho otočila. Ještě nikdy se nedotkla mrtvoly. Myslela si, že by to nikdy nedokázala. Ale teď, když to dělala, jí ani nepřišlo na mysl, že by se měla bát.

Stlačené plíce mrtvoly pustily vzduch. Col Mitchell vydal svůj poslední vzdech.

„Cole!“ sténala Belinda Rhodesová. Náhle se její oči rozšířily nekonečnou hrůzou.

Vyrazila ostrý výkřik a chytila se za bledé tváře.

„Ne!“ vykřikla. „Neeee!!“

A za ní někdo pravil: „Pavouk! Zabil ho ten Pavouk!“

Chladnokrevný vrah se vydal ke dveřím ateliéru ještě ve chvíli, kdy se Mitchell chystal padat. Když Col Mitchell prorazil kulisy, rozrazil vrah dveře a utíkal ven. V tu chvíli nastal ve studiu chaos.

Muž se o to nestaral. Pospíchal, aby byl pryč. Jeho princip zněl – bleskově zasáhnout, bleskově zmizet. Tak docílil nejvyšší možnou účinnost.

Ale tentokrát mu náhoda postavila do cesty zlou překážku, kolem které nemohl proběhnout. Musel ji přeskočit.

Z výtahu vystoupil nějaký muž. Vrah si ho všiml příliš pozdě. Když uslyšel jeho kroky, lekl se. V ateliéru lidé křičeli jeden přes druhého.

Jejich úděs bylo slyšet až ven na chodbu. Ten muž sice nevěděl, oč tam jde, viděl ale vraha, poznal, že má naspěch a automaticky se mu postavil do cesty.

„Pomalu, kamarádíčku! Co se to tam děje? Proč tak pospícháš? Copak jsi proved?“ syčel muž.

Vrah strnul.

„Uhněte mi, člověče. Mám naspěch!“

Muž se zakřenil.

„To si umím představit. Vypadáš jako chlapeček, kterej rozbil vokno a teď chce hrozně rychle utýct.“

„Uhněte přece!“ sykl vrah nervózně.

V ateliéru byly hlasy čím dál vzrušenější.

„Cos proved?“

„Nic,“ vyrazil vrah rozrušeně. Náhle mu to zapnulo. „Tam uvnitř se stala vražda. Musím rychle informovat policii,“

„Vražda?“

„Jo!“ vrah se chtěl kolem muže protáhnout.

Ale ten to nedovolil.

„Zůstaneš tady!“ zasyčel. „Nejdřív chci vědět, kdo jsi.“

Vrahovy nervy povolily. Napjal dlaň a udeřil muže hranou do krku. Muž vyrazil bublavý zvuk. Jeho rysy se stáhly bolestí. Lapal po dechu. Oči vystoupily z důlků. Okamžitě ztratil vědomí, skácel se dozadu a praštil sebou o zem. O deset minut později zemřel, aniž by přišel k vědomí.

Vrah mohl pokračovat v útěku. Spěchal k požárnímu schodišti, seběhl několik pater, skočil pak do expresního výtahu, sjel do podzemních garáží a o několik minút později seděl ve svém autě, které na hvízdajících pneumatikách šnekovitě vyjíždělo vzhůru.

Claudiu Rezzovi nikdy neseděla role pasívního pozorovatele. Vadilo mu, když musel složit ruce do klína a čekat, co život dá. To ho nebavilo. Nejraději přebíral iniciativu a rozhodoval o svém osudu sám.

To byl ten důvod, proč do svého domu pozval dva profesionální zabijáky.

Dostali od něj úkol informovat se v podsvětí. Pokud by našli někoho, kdo by je přivedl na Pavoukovu stopu, měli toho grázla, jenž Rezzovi znepříjemňoval život, napumpovat olovem.

„Kolik za to?“ zeptal se jeden z těch dvou vrahů, nenápadný mužík se smutným pohledem hrobníka.

„Dva tisíce,“ odpověděl Rezzo.

„Pro oba?“ zeptal se tentýž muž zklamaně.

„Hlupáku. Pro každého přece.“

„Fajn!“ odvětili vrahouni a zmizeli.

Rezzo nervózně okusoval spodní ret. Rozehrál už všechny své trumfy? Co ještě by proti Pavoukovi mohl podniknout?

Z úvah ho vytrhlo zvonění telefonu.

„Ano!“ zabručel do sluchátka neslušně.

„Claudio!“ vzlykal do sluchátka dívčí hlas. Claudio sotva poznal, že je to Belindin hlas.

„Copak je?“ ptal se znepokojeně.

„Claudio…“

„Tak se seber, Belindo! Co se děje?“

„Col…“

„Co je s Colem?“

„Je – je mrtvej, Claudio.“

„To snad né!“

„Byl zavražděnej… udělal to Pavouk.“

Gangsterskému šéfovi přeběhl mráz po zádech. Zase ten Pavouk. Ten zatracenej chlap vedl proti němu válku nervů. Zbavil se dívčina ochránce. Jako další mohla být na řadě ona.

Rezzo se otřásl.

„Poslouchej, Belindo!“ vydal ze sebe gangster. „Okamžitě se posadíš do taxíka a ihned přijedeš sem ke mně!“

„To – to nejde, Claudio!“

„Zatraceně!“ vzkřikl Claudio zlostně. „Uděláš, co ti říkám!“

„Nemůžu to udělat.“

„Proč pro všechny svatý?“

„Nikdo nesmí opustit studio.“

„Kdo řek?“

„Musíme počkat, než přijedou z oddělení vražd.“

Rezzo si otřel pot z čela.

„Eště to!“ zasténal. Pak si narovnal záda. „Dávej pozor, Belindo! Poslouchej, co řekneš poldům…“

Ole Eriksson se pod starostlivou a odbornou péčí Nelly Moorové rychle zotavoval. Náplasti tu a tam, modřina tady a támhle. Bolesti svalů – nic víc z dobrodružství v domě na 79. ulici mu nezůstalo. Opuchliny většinou opadly. Ole se osprchoval. Mezitím Nel vyčistila jeho oblečení.

Když pak dokonce stvořil jeden ze svých nenapodobitelných úsměvů, zeptala se ho: „Připraven k dalším ostudným činům?“

„Koho mám naučit se bát?“ odpověděl mohutný chlapík se smíchem.

„Myslela jsem, že se budeme držet toho rockera.“ Oleho oči se překvapeně rozšířily.

„Co, i ty?“

„Proč ne já?“

„Pořád seš jen holka.“

„To je mi novinka.“

„Poslouchej, Nel, ty chlapi jsou schopný pěknejch sviňáren!“

„To z nich vyženeme,“ odvětila. „Chci vědět, na čí zakázku tě ti rockeři zmlátili, Ole. Proto se k nim musíme dostat. Znám pár lokálů, kde se tihle hoši scházejí. I když nejsou všichni mezi sebou kamarádi, většinou se znají. Chlapík s nápadně rudou jizvou kolem krku se musí přece najít, ne?“

„Možný to je,“ zamumlal Dlouhán.

„A až ho najdeme, zeptáme se ho na to, co chceme vědět,“ řekla Nelly, jakoby to byla ta nejjednodušší věc na světě.

Ole ji chtěl přemlouvat, aby toho nechala, ale když si Nelly něco umínila, vymluvit jí to nešlo.

Vklouzla do džínového obleku, nasadila si kudrnatou afroparuku a upravila se tak, že mohla být klidně jedna z těch rockerských nevěst.

Dlouhán vyjádřil svůj obdiv.

„Děvče, já neznám nikoho, kdo by byl lepší herec než ty. Jsi lepší než chameleón.“ Nelly na to nereagovala.

„Tak jdeme,“ řekla s úsměvem.

Nejeli nápadným bílým cadillacem od Hertze. Nelly si nechala od stejné firmy přistavit sporťák značky MG. V něm vyrazili za rockery do New Yorku.

Ve dvou hospodách se nedozvěděli nic.

Ve třetí hospodě se objevily nečekané potíže. Nelly se vyhoupla na barovou stoličku. Žvýkačku v ústech, hodně černidla na řasách, hodně rtěnky na rtech. Kalhoty těsně obepínaly její zadeček a stahovaly tak na sebe pozornost mnoha mužů. Nelly si ještě ke všemu pořádně rozepnula blůzku a nabídla zájemcům pohled do tmavého údolí mezi svými ňadry.

Rockeři v zaplivané hospodě záviděli Olemu tu krásku.

Sklidil hromadu jedovatých pohledů.

Nervózně si přejel přes zátylek.

„Kruci, Nel, neměla bys ty nadržený chlapy tady tak provokovat. Představ si, kdyby je to napadlo všechny najednou. Až mě umlátěj, uvidíš, jak se jim sama ubráníš.“

„Nech je ať se dívají, Ole,“ odvětila Nelly pobaveně. „Myslím že si toho víc nezkusí.“

„Jen aby,“ povzdechl si.

„Musím si odskočit.“

Ole sebou cukl.

„Tak na to v tý svý krásný hlavince ihned zapomeň, Nel.“

„A co mám dělat?“

„Nemůžu tě přece nechat samotnou…“

„Poslouchej, ale taky sotva můžeš jít se mnou. Teda jako, jsme dobří přátelé, ale to by bylo trochu příliš.“

„Doprovodím tě až ke dveřím s holčičkou, oukej?“

„Pro mě za mě.“

Sklouzli ze stoliček. Sledovaly je pichlavé pohledy. K toaletám vedla úzká chodbička. Dlouhán měl zvláštní pocit v žaludku. Vtom se u „pánů“ rozlétly dveře. Vystoupil z nich vousatý chlap.

Byl opilý. Jeho skelný pohled padl na Nelly a zahloubal se do jejího výstřihu. Eriksson se to snažil nevidět.

Opilec vykročil k Nelly.

„Pane jo, ty seš normálně královna prsatek,“ zachichotal se a hned si chtěl posloužit.

„Ruce pryč!“ zasyčel Ole.

„Vypadni, blbej člověče!“ zamručel rocker. „Co tě zajímá, co si dělám tady s holčičkou.“

„Patří ke mně.“

„Tak mi ji holt přenecháš.“

„Kdepak.“

„Já ti ji nerozbiju,“ chichotal se opilec a tuplem si sáhl.

Erikssona to vydráždilo. Chytil vousáče a odtrhl jej od Nelly. Prudkým švihem ho poslal chodbičkou. Na jejim konci rocker narazil do zdi. Vydal nespokojené zamručení. Ruka mu cukla ke kapse na zadnici.

„Ole!“ vykřikla Nelly.

Ale nemusela ho varovat. Jeho školené oko okamžitě spatřilo ocelový prut. Poslední dobou byl Ole na tyhle věci alergický. Skočil proto na opilce rovnýma nohama. Překvapený rocker švihl, ale minul. Prudká rána jej málem vyhodila z bot. Šel k zemi a než se rozhlédl, seděl Ole na něm a svíral předloktím jeho krk.

„A teď,“ zasyčel dlouhán do ucha rozdováděného rockera, „máš možnost volby mezi náma a poldama.“

„Poldama…?“ Ole cítil, jak rockerem otřásl strach až do morku kostí. „Prosím tě, proč mě děsíš k smrti? Já přece tvojí panenku nechám bejt. Ani se jí nedotknu, fakt že ne. Jen mě pusť, nemůžu dejchat! Přece mě nezabiješ jenom proto, že se mi líbí něco krásnýho.“

„Měl bych na tebe pár otázek,“ řekl Eriksson řezavě.

„To nemám v kompetenci,“ zavrtěl rocker hlavou. „Cizejm lidem já zásadně neodpovídám na otázky.“

„Takže tě dovedu na policii.“

„A proč?“ ptal se rocker krákoravě. „Hele, dej už tu ruku z mýho krku. Dyť mě vodkrágluješ.“

„Ani by tě nebyla škoda.“

„Mám se tý panence vomluviť?“

„Na tom si nezakládá.“

„Tak je všechno oukej.“

„Deme za poldama nebo mi zodpovíš pár votázek?“ vrtal do něj Eriksson dál.

„Takže, když už mám na vybranou, tak radši ty otázky.“

„Velmi moudré!“ přidal si Ole. „Hledám chlápka, kterej má zvošklivenej krk – takovou rudou jizvou.“

„Tak jako kolem dokola?“

„Jo. Znáš někoho takovýho?“

„To může bejt jen Gary Mass,“ řekl vousáč. „Má partu šesti, vosmi lidí. Je to tvrdej borec. Tvrdej k sobě a eště tvrdší k druhejm. Jestli chceš skřípnout tohodle chlápka, tak se na to radši vykašli. Ten tě vyřídí raz dva.“

„Vodkaď má tu jizvu?“

Opilec se zachechtal.

„Gary Mass si už něco prožil. Chceš vědět, vodkaď má tu jizvu? To ti můžu říct: podala si ho jiná banda. Ty to znáš, pořád jsou nějaký hádky – kvůli území, kvůli panenkám, kvůli všemu možnýmu. Zkrátka a dobře si ho podali, zatáhli ho do nějaký vodlehlý fabriky a pověsili ho. Naštěstí ho jeho kámoši mohli eště včas vodříznout. Ani se neptej, co Mass udělal s těma hochama, co mu hodili na krk voprátku.“

„Kde Garyho najdu?“ chtěl Eriksson vědět.

„Vyznáš se v Brooklynu?“

„Jako ve svý kapse.“

„Sheepshead Bay…“

„Znám,“

„Jerome Avenue. Číslo 77. Bydlí tam v suterénu. A udělal bys pro změnu něco pro mě?“

Dlouhán rockera pustil.

Vousáč se křenil a vrtěl hlavou.

„To jsem nemyslel. Na tvojí ruku jsem si už zvyk. Nejlíp bude, když zapomeneš, co jsem ti vo Garym Massovi řek. Zapomeň, žes byl v týhle hospodě, zapomeň, že my dva jsme spolu mluvili.“

Ole přikývl.

„Na tebe a na tuhle knajpu zapomenu, to ti slíbit můžu.“

Rocker si ulehčeně oddychl.

„Smím už jít?“

„Ale jo.“

Vousáč se mezi Nelly a Erikssonem protlačil ven. Ole pak ukázal na dveře k dámám a řekl:

„Teď už tvýmu záměru nic v cestě nestojí.“

Nel s lítostí pokrčila rameny.

„Je mi líto, Ole, ale teď už nemusím.“

Začalo se stmívat. Tmy pozvolna přibývalo. Rozsvítily se pouliční lucerny. Blížil se večer.

Jerry Armstrong stále ještě seděl ve svém voze. Z rádia vycházela tichá hudba. Jerry zazíval a vytáhl dalekohled. Nasměroval kontrolní pohled k prázdnému domu. Přejel přes fasádu a přes prázdná okna, sjel dolů a… zaznamenal nějaký pohyb. Jerry se snažil držet dalekohled co nejpevněji.

Přes sutiny se k domu blížil stín. Postava byla vidět jen krátce, pak zmizela.

Jerry rozhodně otevřel dveře auta a vystoupil. Protřepal si ztuhlé nohy. Pak přezkoušel, jak mu sedí pistole v pouzdře v podpaží.

Z kapsy kalhot vytáhl malou ruční svítilnu. Sice nedávala moc světla, ale tam uvnitř bude něco jako malé slunce.

Jerry bleskově přeběhl přes 79. ulici. Jeho srdce mu bilo až někde v krku. Byl všechno ostatní než hrdina. V tomto ohledu se s Olem Erikssonem nemohl vůbec rovnat. To byl odvážlivec od hlavy až k patě.

Jerry byl od přírody velmi citlivý a měkkosrdcatý. Revolver k němu nepasoval a už vůbec k němu nepasovalo zaměstnání, které vedle svého hlavního povolání čas od času vykonával. Ale přesto tuhle práci dělal. Čert ví proč.

Jeho odpor ke krvi se stal téměř příslovečným. Stejně tak i skutečnost, že s sebou neustále nosil srdeční kapky pro případ, že by se mu udělalo nevolno.

Přesto ale nebyl Jerry Armstrong zbabělec.

Nervózně doběhl k rezavému plotu. Rychle proklouzl dírou. Pak tasil pistoli, protože ze zkušenosti věděl, že muž s revolverem dělá dojem. Proto se tohoto trumfu nezbavoval.

Po chvíli stál u zadního vchodu do domu.

Byl na stopě Pavoukovi?

Vykročil vpřed. Co chvíli zůstal stát a naslouchal. Ještě nepoužil svítilnu. Nechtěl se předčasně prozrazovat. Náhle zaslechl chraplavý dech. Zcela zřetelně pocítil blízkost jiného člověka. Okamžitě tím směrem namířil světlo.

Stiskl knoflík a svítilna se rozsvítila.

Pistoli držel tak, aby byla ve světle vidět. Tak bylo ihned jasné, kdo je tady šéf.

Světlo padlo na velice ošklivou tvář. Byla to démonická tvář, která Jerryho vyděsila. Ale majitel té tváře se cítil stejně. Leknutím mu z ruky vypadla láhev whisky. Jeho oblečení mluvilo jasnou řečí: Jerry měl před sebou tuláka, nevinného člověka, který sem do domu vlezl, aby tu přenocoval.

„Zapřísahám vás, nechte mě žít!“ prosil ošklivec a spínal špinavě ruce.

Jerry schoval pistoli a několikrát se zhluboka nadechl.

„Už je to dobrý, hochu. Nechtěl jsem tě vylekat.“ Jerry sáhl do kapsy a hodil tulákovi pělidolarovou bankovku. „Tady. Něco jako bolestný. Nezlob se na mě kvůli tomu výstupu.“

Velká stolní lampa připomínající houbu rozlévala světlo po Rezzových třesoucích se rukou. Jeho tvář byla ve stínu. Už hodinu čekal na Pavoukovo zavolání. Bylo jasné, že ho ten mazaný zločinec po vraždě Cola Mitchella nenechá na pokoji. Teď ho Pavouk musel dorazit, to bylo Rezzovi jasné. Když zadrnčel telefon, Rezzova ruka vyletěla ke sluchátku.

„Ano?“

„Tady Pavouk, pane Rezzo.“

Gangsterský šéf téměř pocítil úlevu. Spadlo z něj napětí, které ho nutilo okusovat si nehty. Hlava se mu vyjasnila. Klid naplnil jeho hruď.

„Počítal jsem s tím, že mi zavoláte,“ řekl Rezzo s ledovým klidem.

„Gangster jako vy se samozřejmě dokáže lépe vcítit do myšlení jiného zločince,“ žertoval Pavouk.

„Nevoláte snad proto, abyste se mi vysmíval, že?“

„Ne, pane Rezzo. Volám proto, abych vám nabídl poslední šanci.“

„To vy jste zabil Cola Mitchella.“

Pavouk se zasmál.

„Ále, vy to už víte?“

„Belinda mi volala.“

„Tak vidíte, pane Rezzo. Stejně lehce, jak jsem zabil Mitchella, mohu zabít i Belindu. Už konečně chápete, že jste zranitelný?“

Rezzo dostal žaludeční křeče. Byl velmi rozezlen, že se mu ten neznámý tak snadno dostal na kobylku. Spolkl knedlík, který ho dusil a rezignovaně pravil: „Oukej, vy ďáble, nemůžu na vás. Chci Belindu, a proto vám zaplatím.“ Pavouk se na druhém konci potěšeně zasmál.

„To je velmi rozumné rozhodnutí.“

„Já nevím…“

„Ale ano, ale ano. K tomu se vám dá pouze gratulovat.“

„Už mám dost vás a dost starostí o Belindu. Už se tím nechci zabývat. Utíkaj mi kšefty. Dostanete svoje peníze. Ale doufám, že jste alespoň tak fér, že mi potom dáte pokoj.“ Pavouk se znovu zasmál.

„Na to vám mohu ihned dát svoje slovo.“

„Kam mám ty peníze dovézt?“

„To vám povím zítra.“

„Kdy?“

„Zavolám vám.“ Cvak. Konec.

Někdo zaklepal na dveře. Rezzo zavěsil. Přejel si rukama přes oči. Znovu někdo zaklepal.

„Jo!“ zařval Rezzo vztekle. „Zatraceně, co je zase!“

Dveře se otevřely. Objevil se jeden z těch strach nahánějících mužů Rezzovy ochranky.

„Co chceš?“ zeptal se ho Rezzo.

Gorila odpověděla chraptivě: „Poldové, šéfe! Inspektor Harrah a seržant Crutch z oddělení vražd – a slečna Rhodesová, šéfe.“

Razzo vyskočil, až shodil křeslo, ve kterém seděl.

„Ať jdou dál,“ poručil.

„Vstupte!“ předala gorila zprávu pro příchozí.

Horrah a Crutch vstoupili do pracovny obávaného gangstera, který byl znám tím, že uměl velmi dobře vodit policii za nos.

Rezzo rozsvítil světlo u stropu. Belinda stála bezradně mezi Harrahem a Crutchem. Šok jí ještě pevně seděl v zátylku. Když jim Rezzo dal pokyn, vyrazila k němu na ztuhlých nohou.

Rezzo si měřil oba policisty.

„Proč jste přišli?“ zeptal se číhavě.

„Col Mitchell je mrtev,“ řekl inspektor.

„Já vím,“ odpověděl Rezzo a ukázal detektivům na křesla, aby se posadili. I Belinda si sedla. Zmateně zírala před sebe. Rezzo si sedl na opěrku jejího křesla, položil paži přes její vibrující ramena a přitiskl ji k sobě. Krátce se mu podívala do očí. Jeho pohled jakoby jí říkal: teď se nemáš čeho bát, teď jsi u mně.

„Honíme se za bestiálním vrahem, který si říká Pavouk,“ započal Thornton Crutch rozmluvu.

Rezzo přikývl.

„Aha.“

„Co víte o tom vrahovi?“ zeptal se Crutch přímo.

„Nic víc než každej druhej člověk v New Yorku,“ odvětil Rezzo. „Co vím, mám z novin.“

Harrah se pousmál.

„Máte nás za úplné trouby, že?“

„Nikdy bych si nedovolil…“

„Hele Rezzo. Nechte toho divadýlka!“ vpadl mu Harrah do řeči a netvářil se přitom přívětivě. „Pavouk zabil jednoho z vašich ochránců,“

„Chcete tím říct, že nějak patřím do kupy s tím mizerným Pavoukem?“

„Ne nějak, Rezzo!“

„Nýbrž?“

„Ne nějak, ale úplně přesně jste s ním v kupě. Tvrdím, že se na vás ten chladný vrah obrátil.“

„Poslouchejte, inspektore, to je úplnej nesmysl!“

„Pavouk zpravidla požaduje půl miliónu dolarů. Předpokládám, že máte zaplatit stejnou sumu.“

Rezzo se trhavě zasmál.

„Teď si s váma ale vaše fantazie pohrává, inspektore.“

Laurence Harrah vytáhl z kapsy inhalační tyčinku a uyolnil si dýchací cesty.

„Col Mitchell byl váš muž, Rezzo,“ pokračoval inspektor. „Je sotva možné, že by Pavouk vydíral jeho. Od Mitchella by toho moc nedostal. Ale vy disponujete slušnými sumami.“

„To moje příjmy odhadujete velmi špatně, inspektore Harrahu,“ řekl Claudio Rezzo a nervózně se usmál.

„Je to vod vás zatraceně nerozumný, že nám nechcete říct pravdu, Rezzo,“ rozjel sé seržant Crutch. „Dokážu si přesně představit, o čem přemejšlíte. Že to s Pavoukem sfouknete i bez policie. Ale já vám tvrdím, že se mejlíte. Ta bestie je mazaná a zákeřná. Zabila Mitchella jenom proto, aby vám nahnala strach. A aby vám předvedla, co umí. A příště se pustí do Belindy. A když ani to nepomůže, dá se do vás.“

Belinda Rhodesová se otřásla. Vzlykla. Rezzo ji k sobě přitiskl ještě pevněji. Nenávistně si měřil seržanta.

„Je to bezpodmínečně nutné, abyste děsil slečnu Rhodesovou?“ zeptal se ostře. „Říkám vám ještě jednou: Pavouk po mně nechtěl žádný prachy! A teď odejděte, prosím! Obávám se, že jste mé pohostinnosti užívali přespříliš.“

Harrah a Crutch opustili gangsterův dům. Když seděli ve svém služebním voze, seržant se otočil k oknům Rezzova domu.

„Sežeru metrák nehtů, jestli říkal pravdu.“

Inspektor Harrah nastartoval.

„Rezzo má strach, že bysme se dostali na kobylku jeho kšeftům. Proto se to pokusí vyřešit všechno sám.“

Atlantik ležel před Brighton Beachem jako zrcadlo. Nelly řídila svůj malý anglický vůz po State Highway 27 A. Jako hladové zvířátko se hnal MG kupředu. Silný motor pracoval tiše.

Když dorazili k Sheepshead Bayi, namířila si to směrem k Jerome Avenui. V blízkosti domu číslo 77 objevila místo k zaparkování.

Ole vyskočil z vozu. Nel ho oběhla. Nacházeli se na jedné z ulic, které nebyly právě výstavní. Počišťovači ji očividně neměli ve svém plánu prací. I městští popeláři tudy zřejmě nejezdili.

Vstoupili do domu číslo 77.

„Asi nebude mít smysl, když my oba budeme klepat na jeho dveře,“ řekla Nelly.

„Nýbrž?“

„Půjdu na dvůr a chytím ho, kdyby ti zkusil utéct.“

Dlouhán přikývl.

„V pořádku, Nel. Ale dej na sebe pozor!“

„Jsem snad mimino?“

„Byl bych docela rád, kdybys byla, to bych si tě posadil na klín a… Nesmysl. Tak, jak vypadáš teď, vypadáš báječně,“

Rozdělili se.

Ole Eriksson sestupoval po kluzkých schodech dolů k suterénnímu bytu Garyho Masse. Rockerský boss byl doma. V jeho bytě hulákalo přenosné rádio. Přede dveřmi to páchlo po odpadcích. Světélko na stropě dávalo minimum světla. Zdi byly vlhké a plesnivé.

Nelly vyšla na temný dvorek. Někde štěkal pes. Měsíc, žlutý jako máslo, byl zpoloviny přikryt špinavým mrakem.

Agentka si našla nejlepší místo. Pak vytáhla malý revolver a trpělivě čekala, až Gary doběhne k jeho ústí.

Eriksson udeřil pistolí do dveří. Uvnitř někdo vyskočil. Rádio ztichlo. Ke dveřím se šouraly kroky. Ole naslouchal a zaslechl chlapcův dech. Náhle v něm zaplála touha zmlátit ho jako on a jeho parta zmlátili jeho.

„Kdo je?“ zeptal se Mass stísněně.

„Hele, votevři, Gary!“

„To seš ty, Chipsi?“

„Jó, sakra.“

„Tak moment!“

„Jak dlouho mám eště čekat? Pusť mě dál!“ pravil Erikson netrpělivě. Svědilo ho to v prstech, v zátylku a v nohách. Nemohl se dočkat, že vrátí to, co Massovi dlužil.

Gary Mass nebyl žádný hlupák. Když Eriksson zaklepal, ležel právě na posteli a kouřil. Po zaklepání vyletěl, sel ke dveřím a uslyšel cizí hlas. Proto se zeptal: jsi to ty, Chipsi?

A muž za dveřmi přitakal.

A Mass věděl, na čem je. Neznal totiž žádného muže, který by si říkal Chips. Tak jednoduché bylo zjistit, co člověk potřebuje vědět.

Mass rychle odešel ode dveří, cestou si vzal svoji koženou bundu, hodil si ji přes rameno a otevřel okénko, které těsně pod stropem vedlo na dvůr. Rychle byl venku. Po břiše vyklouzl ven a pak se vztyčil. Šklebil se. Než si ten chlapeček za jeho dveřmi uvědomí, že mu Gary utekl, narostou mu fousy a to už milej Gary bude dávno za horama.

Udělal pár rychlých kroků po dvoře. Vtom mu někdo zastoupil cestu. Mass si nejdřív myslel, že je to chlap, ale pak viděl typicky ženské rysy, afro-look a ňadra.

Děvčátko!

Kráčel proti Moorové. Namířila pistoli proti jeho svalnaté hrudi.

„Zůstaňte stát, Massi!“

„Jo tak vy ste dvá,“ řekl rockerboss chladně. „Jeden zepředu, druhej zezadu. Co má bejt, panenko? Proč mi držíš před frňákem tu bouchačku? Nemůžu si vzpomenout, že bysme se my dva někdy někde potkali. A to mi věř, něco tak pěknýho jako seš ty bych jen tak nezapomněl!“

„Řekla jsem, že máte zůstat stát!“ pravila agentka ostře.

Mass ji šklebě se poslechl a zvedl ruce nad hlavu.

„Oukej, oukej, když ti tím udělám radost. Co seš zač? Jenom mi netvrď, že si ženskej polda, jinak začnu pochybovat vo světě. Tak už kápni božskou, panenko. Co chceš?“

Dveře na dvůr se rozletěly. Objevil se Ole Eriksson. Gary Mass zneklidněl. Když poznal Oleho tvář, věděl, na čem je.

A jednal okamžitě.

Jeho pravá noha kopla a vykopla Moorové pistoli. Pak po ní skočil. Nelly jeho skok využila. S džudistickým obratem ho chytila a praštila jím o zem.

Ale Gary Mass byl jako gumový balón. Sotva se jeho tělo dotklo země, už byl zase na nohou. A pak zkusil utéct hlava nehlava.

Nel zvedla svoji pistoli.

„Massi!“ křikl Eriksson. „Zůstaňte stát!“

Ale rocker utíkal dál, přehoupl se přes zeď a zmizel.

„Za ním!“ zvolala Nelly. „Nesmí nám utéct.“

Běželi ke stěně. Když ji přelezli, uviděli Masse, jak utíká přes prostranství připomínající sklad sběrných surovin. Jeho předností bylo, že se tu vyznal líp než pronásledovatelé.

Eriksson mu zkusil nahnat strach varovným výstřelem. Ale výstřel rockerovi dodal na rychlosti. Udýchaně přelezl hromadu harampádí. Každý jeho krok byl doprovázen kovovým šramotem. Jeho pravá noha uvízla v roli ostnatého drátu. Trhal za ni. Kůže bot se roztrhla. Mass ztratil rovnováhu, upadl, zvrtnul si přitom kotník, ale utíkal dál.

Ostré zahvízdání vlakové soupravy mu vnuklo nápad.

Jak jen rychle mohl, přelezl plot. Přes koleje pomalu projížděl nákladní vlak. Mass kulhal po úzké uličce, která vedla k prastarému nadchodu pro pěší. Mass se šplhal po rezavých schodech nahoru.

Zvuk přijíždějícího vlaku sílil.

Nel a Ole utíkali tou uličkou. Konečně doběhli k nadchodu.

Rocker nahoře právě přelézal zábradlí. Pod ním jel nekonečně dlouhý vlak.

„Kruci, von to stihne!“ konstatoval Ole.

Nelly to brala po dvou schodech. Když byla nahoře, Mass se předklonil. Jeho štvaný pohled se soustředil na střechy vagónů.

Agentka utíkala k němu.

Rocker se na ni podíval, vyrazil ze sebe plechový smích a normálně se pustil. Vlastně dolů spadl.

Dopadl na zraněnou nohu. To byla jeho smůla. Vykřikl a upadl na bok. Jako válec se kutálel po střeše a nemohl se zastavit. Pak chvíli zůstal viset ve vzduchu a nakonec spadl do temné škvíry mezi vagóny.

Jeho řev byl strašný. Nelly s Olem utíkali dolů. Vražedná škvíra Garyho vyplivla.

Ještě žil. A byl při plném vědomí. Ale byl sotva k poznání. A sám věděl, že brzy zemře. Nezůstala na něm zdravá kost. Jeho údy byly nepřirozeně povadlé. Trápily ho pekelné bolesti.

Bylo mu devatenáct.

Brečel.

„Zastřelte mě!“ chrčel. „Střelte mě do hlavy! Prosím! Nenechte mě tak trpět!“

„Zavolám záchranku,“ řekl Ole.

„Idiote. Žádnou záchranku!“ chrčel umírající. „Pohřebák…“

Ole utíkal pryč. Nelly se otřesena sklonila nad chlapcem.

„Proč jste nezůstal stát, Gary?“

„Eriksson…“

„Vy a vaši přátelelé jste ho zmlátili.“

„Jjjooo.“

„Proč, Gary?“

„Za prachy.“

„Kdo vám zaplatil?“

„Nějakej – chlap.“

„Jaký chlap? Povězte mi jeho jméno! Garý, je to pro mě hrozně důležité. Ten muž si říká Pavouk.“

„… neznám… jeho jméno. Přišel – k nám do putyky – a – říkal, že má pro nás – práci… dvě stovky – pro každýho. Za to – uděláme – všechno. Měli jsme – seřezat Erikssona – a – udělali jsme to…“

„Můžete toho muže popsat, Gary?“

„Pavouka?“

„Ano.“

„Girlie!“ vykřikl Gary Mass náhle nepřirozeně hlasitě. „Pomoz mi – já – umírám!“

Jeho zlomené ruce se chtěly zvednout, ale už nesebral sílu. Jeho tvář poznamenala smrt. Z roztržených úst vyšel poslední vzdech. Pak jeho tělo ochablo. Dotrpěl.

\

Belinda Rhodesová se svlékala.

Claudio Rezzo se na ni díval. Ale tentokrát ji sledoval jinýma očima. Netoužil po jejím nádherném těle.

Měl starosti.

Belinda si natáhla lehounkou noční košili. Vklouzla k Rezzovi pod přikrývku. Objal ji a dal jí vášnivý polibek.

„Na co myslíš, Claudio?“ zeptala se a položila si hlavu na jeho chlupatou hruď.

„Na tebe,“ řekl Rezzo bez chuti.

„Ani ti neumím říct, jak mi bylo, když jsem viděla toho hnusnýho pavouka na Coleho tváři.“

„Zkus na to už nemyslet, Belindo.“

„Mám to pořád před očima,“ špitla.

Rezzo hladil její nahou paži.

„Musíš zapomenout, bejby. Na všechno. Na všechno. Zatím zůstaneš tady u mne v domě. Můžeš si říkat co chceš, ale já tě nikam nepustím. Budou si natáčet ty svoje přiblblý filmečky bez tebe. Promluvím si s patřičnejma lidma. Ty tím neutrpíš, neboj se.“

Belinda se poprvé podřídila. Cítila, že by bylo nebezpečné, kdyby Rezza neposlechla. Claudio věděl, co řídá a ona cítila, že je vedle něho bezpečnější.

„Claudio?“

„Hm?“

„Kdo je ten muž?“

„Jakej muž?“

„Ten muž, co zabil Colea.“

„Říká si Pavouk.“

„To vím. Myslela jsem, že mi o něm povíš víc.“

„Zejtra, bejby. Zejtra budu vědět víc. A zejtra, Belindo, už nebude žádněj Pavouk existovat. Pokusím se ho rozšlápnout.“

Aby dodržela slušnou formu, informovala Nelly inspektora Harraha o rockerově smrti. Laurence Harrah byl pak nucen pozvat Nelly a Oleho na prefekturu. Tam sepsali protokoly, jež pak všichni museli podepsat. Aby bylo vše jasné, ještě tu noc Nelly požádala Dawtona, aby inspektorovi vysvětlil situaci. Od té chvíle se Nelly a její dva přátelé před přísnými zraky policie objevili v lepším světle.

Do postele se Nelly dostala až po půlnoci.

Když ráno v osm zadrnčel telefon, měla sto chutí ho chytit a vyhodit z okna.

„Proč do těch aparátů zabudovali zvonky?“ vzdychala, když se probouzela.

Byl to Dawton.

„Vy fakt nikdy nespíte?“ ptala se agentka zívaje.

„Spím častěji a průběžně,“ odpověděl tlouštík. „Je mi líto, že jsem vás vzbudil.“

„Ale, to skoro vůbec nevadí. Stejně jsem musela vstát, protože zvonil telefon.“

„Doufám, že jste v pořádku, Nel?“

„Kromě toho, že sotva držím oči, ano.“

„Studená sprcha vás probere.“

„V, podstatě jsem mínila opět vklouznout pod deku.“

„Z toho nic nebude. Ole a Jerry jsou už na cestě k vám. Právě jsem s nimi hovořil.“

„Přátelství může být občas namáhavou záležitostí,“ řekla Nelly a promnula si oči.

„Včera v noci jsem si delší dobu povídal s inspektorem Harrahem.“

„Všiml jste si něčeho na jeho jméně?“

„Čeho?“

„Dá se číst zepředu i zezadu. Zůstane stejné.“

„Chtěl bych s vámi mluvit o Pavoukovi, Nel,“ řekl Dawton vážně.

„Něco nového?“

„Domnívám se, že teď se Pavouk pustí do gangstera Claudia Rezza. Bude jistě výhodné, když se tomu muži budeme věnovat.“

Sprchovali se společně. Claudio Rezzo si nedal vzít příležitost umýt Belindě záda. Nejdřív ani nechtěla, protože věděla, co z toho mytí zad nakonec bude. Ale pak to Claudiovi dopřála. A došlo i k tomu, co předpokládala.

Zapomněla na všechny své starosti.

Poté si dopřáli bohatou snídani. A když během ní zazvonil telefon, Rezzo věděl, s kým bude mít tu čest.

„Máte ty peníze, pane Rezzo?“ ozval se Pavouk.

„Je to tady, v mém domě,“ řekl gangster vážně. „Malé bankovky, žádné průběžné číslování. Nechci vám dělat potíže. Přeju si jen, aby to už bylo za námi.“

„To je i v mém zájmu.“

„Jak se k těm prachům chcete dostat?“

Pavouk se zasmál.

„Tak poslouchejte – v deset se posadíte do auta, sám samozřejmě. A s penězi. Sednete si do auta a pojedete po Interstate Highway 78.“

„Až kam?“

„To vám řeknu.“

„Kdy?“

„Spojím se s vámi přes autotelefon.“

„Oukej. Interstate Highway sedm – osm.“

„Ano, pane Rezzo. Možná to není nutné, ale přesto bych vás rád varoval. Jenom žádné triky. Já bych na ně stejně přišel. A pak víte, co by se stálo. Ještě ve stejnou hodinu bych pak zabil Belindu Rhodesovou!“

Nelly Moorová byla stálým zákazníkem firmy Hertz.

Právě si nechala dovézt nenápadný šedý Ford Granadu. Ole Ericksson seděl ve Fordu Mavericku Coupé a Jerry Armstrong si půjčil malého, ale silného japonce. Byli roztroušeni kolem pozemku Claudia Rezza.

Přesně v deset vyjel z brány Thunderbird a v něm Claudio Rezzo osobně za volantem. Vedle něho nikdo neseděl. To bylo více než podivné. To byla senzace. Rezzo už léta nikam nejezdil sám. Všude se objevoval přinejmenším se dvěma ohromnými strážci.

Nell to ohlásila svým dvěma přátelům vysílačkou.

„Viděli jste ten bourák?“

„Zrovna kolem mě projel,“ řekl Jerry Armstrong.

„Já se snad zblázním,“ přidal se Ole. „Naše zlatíčko v tom je samo.“

„Pojedem jako štafeta,“ přikázala Nelly. „Jerry, první, Ole za ním. Já nakonec. Po zhruba deseti ulicích přeberu vedení. Pak po deseti ulicích mě předjede Ole. Tak si snad nevšimne, že ho sledujeme.“

Vyrazili.

Rezzo byl velice nervózní. Klimatizace v jeho voze pracovala sice perfektně, ale vedro, které ho sužovalo, vycházelo z něho, z jeho těla. Proti tomu byla klimatizace bezmocná.

Gangster se dvakrát za minutu podíval do zpětného zrcátka. Zároveň zkoumal silnici před sebou. Nenapadlo jej, že by měl být sledován. Neustále vyhlížel Pavouka. Ale nic a nikdo neprobouzelo jeho pochybnosti. Přesto byl Rezzo přesvědčen, že bestie je nablízku.

Neklidně pokukoval po autotelefonu. Byl němý. Gangster se kousal do spodního rtu. Ptal se sám sebe, jestli bylo skutečně dobře, že vyrazil sám. Vůz se dvěma, třemi ozbojenými muži v bezpečném závěsu by jej uklidnil.

Ale na tom se teď nedalo nic měnit. Pavouk požadoval, aby přijel sám, tak to akceptoval.

Na sedadle vedle řidiče ležel malý, černý kufřík. Byl úplně nový. Gangster se pousmál. Teď už půjde tomu zatracenýmu Pavoukovi vo kejhák.

Kruci, říkal si Claudio Rezzo, proč se konečně už nehlásí? Jsem přece na Interstate Highway 78. Jak mám vědět, kam mám jet dál?

Náhlá starost o Belindu jej donutila pokrčit čelo do vrásek. Byla sice u něj doma pod ochranou jeho mužů, ale byla tam bez něj, bez Claudia. Ale co – přece přistoupil na všechny podmínky. A chce platit.

Sundal nohu z plynu. Vůz zpomalil. Nemělo cenu jet rychle.

V tom zabzučel telefon. Rezzo jej okamžitě strhl z držáku.

„Ano?“ řekl jedním dechem.

„Jsem s vámi spokojen, pane Rezzo,“ řekl Pavouk.

„Konečně!“ zamumlal ganster. „Už jsem myslel, že se neozvete.“

Pavouk se zasmál.

„Vy si myslíte, že bych se vzdal pěti set tisíc?“

„Jak mám jet dál?“

„Jeďte až ke Springfield Boulevardu.“

„A pak?“

„Odbočte doprava. U Springfield Parku krátce zastavíte. Je tam malé parkoviště. Tam prostě vyložíte kufr s penězi.“

„Jenom tak?“

„Jenom tak.“

„A co když ho někdo sebere? Ještě jednou tolik peněz neseženu.“

„Bez starosti, pane Rezzo. Kufr si přeberu osobně.“

„V to doufám.“

„Ještě něco, pane Rezzo…“

„Ano?“

„Jakmile len kufr vyložíte, pojedete okamžitě a rychle domů! Je to jasné? Nezůstanete nikde stát, abyste si zjistil, kdo pro ten kufr přijde. Pojedete domů… Kdybych přišel na to, že mě pozorujete…“

„Hergot přestaňte mi vyhrožovat. Přijel jsem, abych si s váma zahrál tohle divadlo. Nestačí vám to? Dostanete peníze a co nejrychlejc na sebe zapomeneme.“

Pavouk se tupě zasmál.

„Souhlasím, pane Rezzo.“

Gangster zasunul sluchátko do držáku a namířil Thunderbird daným směrem. Brzy našel zmíněné malé parkoviště, na němž stálo několik aut různých velikostí a typů.

Prudce zabrzdil, zastavil, rozhlédl se a vyskočil z vozu. Otevřel dveře a postavil na zem černý kožený kufřík. Pak se opět posadil do vozu a odjel.

Když parkoviště zmizelo ze zpětného zrcátka, objevil se v jeho tváři nenávistný úsměv.

„Teď seš vyřízenej, Pavouku,“ zasyčel škodolibě. A vyrazil ze sebe plechový smích.

Kufřík stál minutu osamoceně na parkovišti. Pak k němu přijel vůz. Vrah se opatrně rozhlížel na všechny strany. Vzduch se zdál být čistý. Bleskurychle stáhl kufřík do vozu.

Spokojeně poklepal na víko. Nejradši by ho otevřel, ale chtěl nejdřív zmizet. Co kdyby… Rezzo je mazaný gangster.

Boháč! Jsi boháč! říkal si vrah. Vlastníš půl miliónu dolarů!

V bezvadné náladě zařadil jedničku. Jeho vůz se rozjel.

Ale nedojel daleko.

Rostoucí zvědavost mu nedopřávala klidu. Chtěl konečně vidět svoje peníze.

Zastavil a prohrabal kaslík. Našel šroubovák. Kufřík si nechal na kolenou a otočil ho k sobě oběma chromovanými zámky. Zastrčil šroubovák mezi zámek a klapku. Prudce zabral a klapka odskočila. Druhá šla taky dobře.

Hodil šroubovák nazpátek. Zadržel dech. Srdce mu radostí bušilo až v krku.

Teď! řekl si.

Plný vibrujícího napětí zvedl víko kufříku.

Kufřík na něj vyplázl pekelný jazyk. Bylo to, jako by vrah otevřel padací dveře do pekla.

Spalující plamen se zdál být nekonečný.

Nelly a její přátelé spatřili explozi z dálky. Nápadně jasný žár ohně ve vrahově voze. „Pane jo!“ vzkřikl Jerry ve vysílačce. „V kufříku byl tedy pěkně hnusný ohňostroj!“

„Chtěl od Rezza peníze a dostal peklo,“ řekl Ole Eriksson.

„Co když to přežil?“ ptala se Nelly.

„Nejlepší bude, když se tam podíváme,“ navrhl Dlouhán.

Nelly rozjela svůj jako myška šedý Ford.

A vtom se stalo něco, s čím naše trojice nepočítala: motor vrahova vozu zařval. Auto prudce couvlo. Vrah vyrazil, jakoby chtěl utéct sám před sebou.

Ďábelským tempem projel Inwood a Cedarhurst, bez ohledu na ztráty. Ostatní účastníci pro něj neexistovali.

Nel a její přátelé nedokázali jet tak zběsile. Nesměli nikoho ohrozit. Odstup mezi vrahem a jejich vozy se vteřinu za vteřinou zvětšoval.

„Dyť se zabije!“ křičel Jerry úplně perplex. „Taková jízda nemůže dobře dopadnout. Dřív nebo pozdějc přistane na nějakém stromě, na lucerně nebo narazí do jiného auta.“ Až k Woodmere měli ten vůz v dohledu. Silný provoz jim ho pak ale sebral. Zastavili. Jerry a Ole se posadili do Granady. Nelly ohlásila Hertzům, kde si mají vyzvednout jejich vozy. „A co teď?“ zeptal se Jerry.

„Už jsme ho měli na dosah,“ dodal Ole.

„Viděl někdo z vás jeho tvář?“ zeptala se Nelly.

Jerry zakousl řezáky do spodního rtu.

„Na moment se mi zdálo, že vidím černocha.“ Dlouhán rozhodně zavrtěl hlavou.

„Pavouk není černoch.“

„Jak to můžeš tak jistě tvrdit?“ ptal se Jerry.

„Myslím, že teď vím, kdo je Pavouk,“ řekl Ole vážně.

„Radostí se rozpláču!“ vyrazil ze sebe Jerry.

„Proč si to myslíš, Ole?“ zeptala se Nelly.

„Napadla mě jedna maličkost…“ Jerry se zasmál.

„To je fajn, že tě něco napadlo. Ale už ven s tím. Nenapínej nás! Kdo je Pavouk!“

„Jeden těžce raněný muž.“

„To víme. A jméno?“ chtěl Jerry vědět.

Dlouhán řekl to jméno.

Jerry doširoka rozevřel oči.

„Jseš si jistý, Ole?“

„Na devadesátdevět celých devět desetin procenta.“ Jerry přikývl.

„To by mělo stačit,“ řekl.

Těžce raněný a krvácející vrah se potácel chodbou. Spatřil v zrcadle svůj bolestí stažený obličej.

„Idiote!“ zařval na sebe. „Ty zatracenej idiote! Jak jsi moh bejt tak strašně důvěřivej!!“ Strašná křeč jej strhla k zemi. Přes potrhané rty vyšlo kuckáni. Obě paže přitiskl k tělu. Byl to zázrak, že ještě žil. Exploze jeho tělo příšerně poničila.

„Nechci umřít!“ sténal, zatímco nemilosrdná smrt přeřezávala nitky jeho života. Dopotácel se do obýváku. Připadalo mu hrozně těžké udržet se na nohou. Několikrát se otočil. Kam se podíval, všude byla krev. Krev, nic než krev. Jeho krev.

Člověk jí má pět až šest litrů.

Kolik? Kolik jsi už ztratil, ptal se vrah. Jeden litr? Dva? Kolik?

V nitru explozí rozbitého těla se usídlilo tisíc ďáblíků. Mučili ho a činili mu umírání co možná nejtěžším.

Když byla bolest nesnesitelná, řval.

Pak se složil. Ztratil rovnováhu a upadl dopředu na obličej. Zůstal ležet. Třásl se, cukal, sténal. Nebyl schopen vstát.

Čím horší to byly bolesti, tím více toužil po smrti.

„Pojď! Pojď už!“ chrčel. „Pojď si pro mě!“

Ale smrt si dávala na čas. Muž, který si říkal Pavouk, si ještě neprotrpěl své. Otočil se na záda. Zíral na strop.

„Umřít!“ vzdychal. „Nechci, ale musím…“

Padl do náruče mdlob. Myslel si, že je to smrt, ale mýlil se.

Sytá zeleň Flushing Meadow Parku se objevila na obzoru. Nelly a její přátelé dorazili do Corony. O dvě minuty později Nelly zastavila před malým domkem.

„Konečná,“ komentoval to Dlouhán.

Jerry ukázal na dům a řekl: „Hlavně pro něj.“

„Pojďte, podíváme se tam! Když už dojel až sem, určitě nutně potřebuje pomoc,“ řekla Nelly.

Vystoupili z vozu a kráčeli k domu. Vstupní dveře byly otevřeny. Nelly ukázala na širokou krvavou stopu.

„Pavouk je tam,“ řekla vážně.

Ole vytáhl pistoli. Ale Nelly zavrtěla hlavou.

„To podle mě není potřeba, Ole. Vcházíme do domu umírajícího – nebo mrtvého.“

Stačilo sledovat krvavou stopu. Vedla do obývacího pokoje.

Tam ležel advokát Hugh Glenville. Pavouk. Ležel na zádech. Oči měl zavřené, ruce přitisknuté k tělu.

„Je mrtvej,“ řekl Jerry Armstrong, aniž by si muže prohlédl zblízka.

„Ty sis přece myslel, že je to černoch,“ řekl Ole a ukázal na černou tvář.

„Skoro jsem měl pravdu,“ odpověděl Jerry.

Nelly Glenvilleho prohledala.

„Ještě žije!“ zvolala vzrušeně. „Jenom je v bezvědomí.“

Ole spěchal k telefonu a vytočil 440-1234, číslo, pod kterým v New Yorku seženete sanitku.

Tělem Glenvilleho projel mohutný třas, muž pak vzdychl a otevřel oči. Nebyl překvapen přítomností Moorové a jejích přátel.

„Vy tři… já tušil, že se ke mně dostanete. Bál jsem se toho.“

„Proč jste vraždil, pane Glenville?“ zeptala se Nelly vážně.

„Chtěl jsem konečně mít peníze. Celý život jsem, byl k dispozici lidem, kteří je měli. Jen luskli prsty a měli mě. Já – já jsem taky chtěl luskat prsty. Na to jsou ale zapotřebí peníze… jak jste mě vypátrali?“

Dlouhán řekl: „V podstatě jste mě poslal do toho domu na 79. ulici. Sice jste mě tam výslovně neposlal, ale mluvil jste o něm tak, abych se o něj zajímal. Nikdo kromě vás nevěděl, že tam jedu. Když nám umírající Mass řekl, že ho najal nějaký muž, spočetl jsem si, že jedna a jedna jsou dvě.“

Glenville chtěl něco říct. Ale místo slov z jeho úst vyšla krev. Kašlal a to uspíšilo jeho konec.

„Kruci, kde je ta sanitka?“ ptal se Jerry nervózně.

„Mně – žádný doktor – nepomůže,“ řekl Glenville tiše. „Nic si – nenamlouvám…“

Vlna bolesti projela jeho tělem. Zoufale vykřikl.

Pak kloktavě řekl: „Byla to chyba, že jsem – se pustil do – křížku s Rezzem… osudná chyba…“

Jeho začerněná tvář ztuhla, tělo se prohnulo. Smrt přišla rychle. Křičíc mlátil kolem sebe. Z jeho ran vytékalo stále více krve.

Nelly pomyslela na Hardyho F. Peyera, kterého milovala a jehož ztratila vinou tohoto muže. Nechtěla mít s Glenvillem soucit. Ale cítila ho. Smrt navodí atmosféru odpuštění.

V hodině své smrti ten muž zkusil za všechny své zločiny.

Když se saniťáci od mrtvého Glenvilla distancovali a tělo si pak odvezli černým vozem funebráci, opustila Nelly s přáteli advokátův dům.

„Sahal moc vysoko,“ řekl Dlouhán.

„…a spadl hlouběji než kdo jiný,“ dodala Nelly s povzdechem.

„Jeho nová adresa zní: 400 East, 29. ulice,“ řekl Jerry. „To je márnice.“

„Jsi u cíle, Nelly,“ řekl Dlouhán. „Chytila jsi Pavouka.“

Nelly zavrtěla hlavou.

„Nebýt Claudia Rezza, neměla bych ho. Kdyby mu nepřibalil tu bombu.“

„Nezašel přitom příliš daleko?“ přerušil ji Jerry.

„Zašel, Jerry. Tohle nesměl udělat. Naplnil tak skutkovou podstadu zločinu. Jinými slovy jsme dostali dvě mouchy jednou ranou. Nikdo nesmí sám ze sebe dělat soudce, to Rezzo nebral v potaz. Poprvé v životě udělal Rezzo chybu. A za pomoci téhle chyby ho sundáme z jeho gangsterského piedestalu.“

Inspektor Harrah pozorně vyslechl Nellyin příběh. Když skončila, rozrušením v prstech zlomil tužku.

„Je to všechno vážně pravda?“ zeptal se a oči mu planuly.

Nelly se usmála.

„Stačí vám tři svědci, inspektore?“

„Vy tři jste všichni viděli, jak Claudio Rezzo odložil na parkovišti kufřík pro Pavouka?“

„Zcela zřetelně, inspektore.“

„Vás mi seslalo samo nebe!“ zvolal Laurence Harrah nadšeně. „Víte jak dlouho toho lišáka už honím? To jsou roky. Roky, za který mi narostly šediny, slečno Moorová. Nějak mi nejde do palice, že ho konečně mám!“

Harrah sáhl po telefonu. Krátce si promluvil se seržantem Crutchem. Ten byl právě v laboratoři u chemiků. Pak se dal spojit s Districkt Attorneyem a nechal vystavit zatykač na Claudia Rezza.

„A jste si jist, že se vám Rezzo nevysměje, až mu ukážete váš zatykač?“ ptal se státní návladní.

Harrah se zasmál.

„Bez starostí, pane. Tentokrát ho mám.“

„Nechceme se blamovat.“

„Mám tři svědky.“

„Oukej, inspektore, pak vám musím gratulovat.“

Když Rezzo zaznamenal příchod policie, úplně se zbláznil. Místo aby se vzdal, opevnil se v dome. Tři jeho gorily zemřely pod kulkami policistů. Nakonec postřelili i Rézza, aniž by to bylo smrtelné, jeho ochranka vyvěsila bílý prapor.

Od té chvíle bylo v New Yorku o jednoho gangstera méně.

Televize oslavovala inspektora Harraha jako hrdinu.

Nel, Ole a Jerry se na to dívali u Nelly v bytě. Jerry se chichotal.

„Chudák inspektor. Vůbec se necítí dobře.“ Zazvonil telefon.

„Výtečná práce, Nelly!“ řekl Charles Dawton. „Zrovna se koukám na inspektora Harraha,“

„Já taky, pane Dawtone.“

„To je fuk. Je to váš úspěch,“ řekl Dawton. „Můžete na něj být pyšná.“ Nelly vzdychla.

„Byla bych radši, kdyby tenhle případ nikdy neexistoval a Hardy mohl žít.“

„Hlavu vzhůru, děvče. To zvládneme!“

„Budeme muset.“

„Pozdravujte Oleho a Jeryho. Řekněte jim, že jsem s nimi velmi spokojen.“

„Vyřídím,“ řekla Nelly a zavěsila. „Dawton,“ řekla a ukázala na telefon.

„Co říkal?“ zeptal se Dlouhán.

„Je s vámi spokojen.“

„To bych taky prosil,“ poznamenal Jerry a pohladil se přes matně se lesknoucí pleš.