Bill Jeffers

Agentka Nelly 173. Miláčku, vrať se!

Ta zatracená lumpárna začala v úterý 16. prosince v 16 hodin 30 minut. Dva hlídači vyvedli Saula Havemana z jeho cely, aby ho doprovodili z obytného traktu uzavřeného nervového sanatoria Na zelené louce do pavilonu, ve kterém měl být jako každý den podroben léčbě elektrošoky. Ani šoky, ani psychofarmaka jako megaphan nebo decentan však mladíkův duševní stav nevylepšovaly. Bez účinku zůstávaly i jiné metody. Kdyby Saulovi nebylo teprve jednadvacet let, byli by ho lékaři pravděpodobně již označili za beznadějný případ.

Mezi dvěma obrovitými hlídači Saul vypadal jako trpaslík, přestože měřil metr sedmdesát pět. Mlčky a s nehybnými tvářemi kráčeli po uhrabaném štěrku zahradní cesty.

Hlídač po Saulově levici náhle zasténal. Zastavil se, zvedl ruce a přitiskl si je na čelo. Potom pomalu klesl na kolena a sesunul se k zemi. Jeho tvář se zbarvila krví.

Saul Haveman se nad tím poněkud podivil. Druhý strážce byl šokován. Vytřeštěnýma očima sledoval, jak jeho kolega škube nohama.

„Sa… Same!“ vykoktal a pak jako by dostal silnou elektrickou ránu. Zkroutil se v křeči a jeho obličej se stáhl do odporného šklebu. Krev vytryskla z malé rány na spánku a zalila jeho pravou tvář. Udělal dva nejisté kroky směrem k Saulu Havemanovi. Ten stačil jen tak tak uskočit, aby ho kolos padající jako poražený strom nestrhl s sebou.

Chvíli se na mrtvé hlídače díval a pak nevěřícně zakroutil hlavou.

„Že by je někdo zastřelil? – Hm. Už je to tak. A oba dostali kulku přímo do hlavy.“

*

Její kůže byla jako hebký, do zlata vybarvený samet. Měla mechově zelené oči a dokonalá ňadra. Oděna jen svým půvabem klečela na hromádce písku. Za ní trčel vějíř palmových listů. Prudkým pohybem si přehodila dlouhé zářivé vlasy nazad a s lehce navlhčenými rty se usmívala do objektivu.

Za fotoaparátem stála Alice Porterová, fotografka z povolání, také blondýnka, stejně dokonalá a krásná jako její model. Výsledkem toho, co zde právě obě dívky dělaly, měl být jeden jediný snímek do kalendáře. Alice Porterová dostala zajímavou zakázku: najít pro každý měsíc jinou dívku, která by s ostatními měla společné jen jedno – hříšně krásnou nahotu.

„Nejsi špatná, Uršulo,“ řekla. „Jen jedna věc ti chybí. Nemáš tu správnou jiskru v oku. Rozumíš, co tím myslím?“

Německá girl se napřímila a nastrčila ňadra s temně hnědými bradavkami ještě blíž k fotoaparátu.

„Poslouchej Alice, dělám, co můžu, věř mi. A není to pro mě snadné.“

„Copak nemáš žádného přítele?“

„Mám jich tolik, že si je všechny ani nepamatuji.“ Blondýnka made in Germany se zachichotala. Už dva roky pracovala jako fotomodelka v New Yorku a mohla si vybírat jen z nejlepších nabídek. Její tělo opravdu nemělo nejmenší chybičku.

Alice Porterová se podívala na své obrovské náramkové hodinky. „Zkusíme to ještě jednou, ano?“

„Pro mě za mě, jak chceš. Ale být na tvém místě, netrvala bych na takových detailech, jako je jiskra v oku.“

„Představuj si, jak tě teď třeba Tony, Walter nebo Brian bere do náruče…“

„Nech toho, nebo na mě přijdou hříšné choutky!“ přerušila ji dívka se smíchem.

„Ale to je právě to, co potřebuji. Jedině tak se ti rozzáří oči tím správným způsobem!“

„Dobrá. Dám si tedy tu práci. Tak abys věděla jmenuje se Jimmy a je to cukroušek.“

Alice se spokojeně zašklebila.

„Představuj si toho cukrouška tak živě, abych ho mohla zachytit na film. Nechceš napřed kapku whisky?“

„Ne, s Jimmym se obejdu bez alkoholu,“ odpověděla Uršula a začala se soustředit. Tváře jí o poznání zrůžověly, její chřípí se lehce chvělo. Pootevřela ústa a slabounce zavzdychala. Sotva pozorovatelné pohyby jejích kyčli upozornily Alici Porterovou, že neřestné představy dlouhonohé Němky se blíží k vyvrcholení. A hle, už tu byla i ta správná jiskra v oku. Než vyhasla, stačila zkušená fotografka pořídit sedmnáct snímků.

„Tak a máme to,“ řekla. „Vidíš, že to šlo.“

Uršula si přejela dlaní po nádherně zaobleném zadečku. „Jen se mě prosím tě neptej, na co jsem myslela. To bys ani…“

„Tak si to nech pro sebe. Hlavní je, že mám obrázky.“

„Potřebuješ mě ještě?“

„Můžeš jít.“

Uršula se odlíčila a vklouzla do šatů. Alice vypnula reflektory. Pak vzala film a odcházela s ním do temné komory. U dveří zazvonil zvonek. Alice změnila směr, přistoupila k nim a otevřela.

Před očima jí vyrostl celý keř nádherně žlutých růží. Za ním se ozval jí dobře známý hrdelní smích.

„Franku!“ vykřikla potěšeně. „Ty ses zbláznil! To jsou nejmíň dva tucty růží! Proč to děláš?“

„Hádej,“ řekl Frank Prosky.

„Dneska přece nemám narozeniny.“

„Cožpak nemůžu krásné ženě jen tak zničehožnic přinést květiny?“

„Máš špatné svědomí?“

„Na to by květiny nestačily.“

„Máš něco ošklivého za lubem?“

Frank se zasmál. Vstoupil dovnitř, strčil jí růže do ruky, popadl ji za úchvatně úzké boky, zvedl ji do výše a zatočil se s ní dokolečka.

„Tak řekni, co to do tebe vjelo?“ chtěla vědět. „Takhle naloženého jsem tě už dlouho neviděla.“

Frank ji postavil zase na nohy. Byl to muž, jaký se líbí každé dívce. A jeho džob? Jezdil po světě a sháněl senzace pro několik amerických obrázkových časopisů a celou řadu deníků, které se předháněly v tom, kdo za jeho články nabídne větší honorář. Vlasy měl černočerné, ostrý úzký nos, důlek na bradě jako Kirk Douglas a byl vždy oblečen tak elegantně, jako by vystoupil z módního žurnálu.

Uršula se objevila právě v tom okamžiku, kdy se Frank chtěl své dívky zeptat, jestli je sama.

„Nazdárek, hrdličky!“ zavrkala.

„To je zase můj Jimmy,“ řekla Alice a zamrkala na ni.

„Tak se tu hezky bavte!“ zašklebila se Uršula. Pak pleskla Alici po zádi, protáhla se kolem Proskyho a byla na chodbě.

Jakmile za ní zaklaply dveře, otočil Frank klíčem.

„Proč to děláš?“ zeptala se Alice, přestože moc dobře znala odpověď.

Frank ukázal na dveře.

„Cožpak nám právě nepopřála, abychom se tu hezky bavili?“

Alice se zachichotala.

„Ta je hrozná!“

„Ale milá.“

„Líbí se ti?“

Prosky ji něžně kousl do ušního lalůčku. „Ne tak jako ty,“ zašeptal, a Alice pocítila příjemné mrazení v zádech. Chtěl ji obejmout, ale se smíchem se mu vykroutila.

„Napřed se musím postarat o kytky. Ty chudinky přece nemůžou za to, že mám tak příšerně vášnivého milence. Potřebují vodu.“

Zatímco Alice aranžovala růže do mohutné mramorové vázy, Frank Prosky se rozhlížel po jejím hypermoderně zařízeném bytě. Téměř všechno tu bylo na knoflíky. Na stisknutí tlačítka reagovaly záclony, větráky, domácí bar se rozsvítil a vyjel z táflované stěny, nápoje se mixovaly automaticky. Byla tu elektronická kuchyně – celý obytný ateliér vypadal tak trochu jako řídící stanoviště vesmírné lodi. Alice si potrpěla na moderní hračky.

Když byla s květinami hotova, dostala od Franka martini. Vylovila olivu, okusovala pecičku a potom tak dlouho otáčela sklenici v prstech, až se Prosky neudržel Popadl Alici do náruče a po spirálovitých schodech ji vynesl do ložnice.

„Proč tolik růží?“ zeptala se ještě jednou.

„Na oslavu.“

„Čeho?“

„Na oslavu rozhodnutí.“

„Můžu být ještě zvědavá? Jakého rozhodnutí?“

„Napíšu knihu. Opravdovou knihu.“

„O Franku, to je prima!“ Alice se smíchem ukázala na postel. „Bude to milostný román?“

„Politický thriller.“

„Ale! A nechceš mi o tom ještě něco povědět?“

„Teď ne,“ řekl Prosky zastřeným hlasem.

A jedním rázem stáhl Alici přes hlavu lehký svetřík, pod nímž už neměla nic. Nádherná ňadra vyklouzla, Prosky se sklonil a zabořil mezi ně obličej. Pak, opět bez dlouhého otálení, nahmátl uzávěr zipu na její sukni a zbavil ji i této části oděvu. Pomáhala mu přitom a nedočkavě a rozechvěle se k němu tiskla.

Zavřela oči. Její kyčle se začaly krouživě pohybovat.

Frank se chvatně svlékl. Jejich těla se propletla, převalovali se spolu po široké posteli. Když pocítila, že do ní vnikl, vydala Alice slabý, chraptivý výkřik. Ze skrytých reproduktorů, jakoby z veliké dálky, k nim pronikala zvláštní, vzrušená, zneklidňující hudba. Vzdechy a sténání se rozléhaly prostorem. Pro omámeného muže a horečně rozechvělou dívku přestal existovat okolní svět.

Po několika minutách si oba zapálili cigaretu. Frank si podložil hlavu loktem. Černé vlasy měl rozcuchané, Alicina frizúra byla v naprostém nepořádku.

„Nakladatel mi řekl,“ vrátil se Frank ke své knize, „že by ode mě takový román chtěl. Je to člověk, který zná všechno, co jsem kdy napsal. Tak dobře, když si myslí, že bych to dokázal…“

„Taky mám radost, Franku. Tys přece vždycky chtěl napsat knihu.“

„Ano. Ale až dosud jsem neměl nakladatele, který by mi k tomu dodal odvahu.“

„Bude ten tvůj román mít reálné pozadí?“

Prosky přikývl. „Hodně lidí se v něm pozná, jestliže si ho přečtou pozorně. Vezmu si na mušku pěkně zkorumpovanou smečku. Však už taky bylo načase. Na tuhle příležitost jsem čekal dlouho.“

„Není to nebezpečné, Franku?“

Políbil ji na levé ňadro. Příjemně ji to zašimralo.

„O nic nebezpečnější, než jít v noci Centrálním parkem,“ řekl.

Dole se rozezněl telefon.

„K čertu, kdo to otravuje!“ zabručel Prosky.

Alice sklouzla z postele a sešla po točitých schodech dolů. Frank slyšel, jak zvedla sluchátko a řekla své jméno. Pak zavolala:

„Franku! To je pro tebe!“

Nahněvaně zamáčkl cigaretu v popelníku a seběhl k Alici.

„Kdo je tam?“ zeptal se dřív, než vzal sluchátko.

Alice pokrčila rameny. Objal ji levou rukou v pase a ohlásil se.

„Člověče, kde my už vás všude hledali,“ ozval se ze sluchátka kdosi skřípavým, určitě změněným hlasem. „U vás doma, u dvou vašich přátel, v restauraci, kam obvykle chodíte. Je zatraceně těžké vyšťourat vás, když je vám třeba něco zajímavého povědět.“

Prosky se soustředil na ten hlas. Pokoušel se najít v něm něco charakteristického, podle čeho by poznal, s kým má tu čest. Ptát se by bylo zbytečné. Když už si někdo dá tu námahu a mění hlas, má k tomu určitě důvod.

„Myslíme si, že byste byl rád první.“

„U čeho?“ zeptal se Prosky suše. Stále ještě držel Alici kolem pasu, ale byl už od ní na míle vzdálen.

„Mohl byste z toho udělat prima story, Prosky.“

„O co jde?“

„O nejbáječnější senzaci, jakou si můžete představit.“

„Buďte už konečně konkrétní, chlape!“ zavrčel Frank netrpělivě.

„Fentona Havemana přece znáte, ne?“

„Senátora Havemana?“

„Senátora. A teď našpicujte uši. Havemanův potrhlý synáček zdrhnul ze špitálu. Mám vám prozradit, co to znamená? Od toho okamžiku, co je Saul Haveman na čerstvém vzduchu, žádná holka v celém New Yorku a okolí není v bezpečí. Vy víte, že neplácám hlouposti, Prosky. Kdekdo ví, proč Saula Havemana strčili do ústavu. Chtěl zabít sousedovu dceru a pokusil se zaškrtit hospodyni svého tatínka. A tenhle idiot je na svobodě. Takové eso, jako jste vy, má jistě dost fantazie na to, aby si dovedlo živě představit, co se teď všechno asi semele.“

A konec. Dál už nic. Neznámý prostě zavěsil.

Prosky několikrát poklepal na vidlici.

„Haló!“ zakřičel vzrušeně do mluvítka. „Haló!“

Žádná odpověď. Alice, která vše slyšela, se na něj tázavě podívala.

„Jak to, že si ten člověk vzpomněl zrovna na tebe?“

„Protože mám kontakty skoro se všemi redakcemi.“ Prosky popadl telefonní seznam a začal v něm horečně hledat číslo nervového sanatoria. Jakmile je měl, začal vytáčet. Telefonistka, na kterou narazil, však byla pevnější než betonová zeď. Informovala ho pouze o tom, že mu žádné informace nepodá, a to ani v tom případě, že by byl čínským císařem. Rozzlobeně praštil sluchátkem.

„Promiň, drahoušku, musím pryč!“ vyrazil ze sebe. Pak vyběhl po točitých schodech do ložnice, aby se oblékl.

Se Saulem Havemanem to pokračovalo následovně: U jeho nohou leželi oba strážci – zastřeleni kýmsi neznámým. Saul se pátravě rozhlédl. V dohledu nebyla lidská duše. Pak ale schizofrenní mladík přece jen objevil něco zajímavého: provazový žebřík přehozený přes vysokou kamennou zeď, jíž byl ústav obehnán. Bez váhání se k němu rozběhl a v tu ránu byl nahoře. Vytáhl žebřík, shodil ho na druhou stranu a seskočil za ním na silnici. Pak žebřík sroloval a pospíchal k autu. Ano – stálo tam auto. Tmavěmodré, s blýskavým chromováním. Boční okénko bylo staženo, rádio hrálo. Na zadním sedadle ležel pánský oblek. Klíčky byly v zapalování. Saul se dlouho nerozmýšlel. Ještě se ohlédl, ale vzduch byl čistý, zatím ho nikdo nepronásledoval. Skočil za volant, provazový žebřík hodil za sebe a nastartoval. Motor naskočil okamžitě. Saul opatrně sešlápl plynový pedál. Silný stroj zařval jak rozzuřená šelma.

Duševně chorý mladík se zatajeným dechem zařadil rychlost a pomalu se rozjížděl. Když míjel roh ústavní zdi, rozkvílela se poplašná siréna.

Mrtví už byli objeveni. Saul se zachechtal a v očích mu škodolibě zablýskalo. Ani ho moc nezajímalo, kdo ho to vlastně ze sanatoria vysvobodil. Hlavně, že je venku.

Nervózně pošilhával do zpětného zrcátka. Po dvou ulicích zahnul doprava, aniž by pro to měl zvláštní důvod – prostě jen tak zahnul. Pak ho napadlo, že má na sobě ústavní oděv. Začal se rozhlížet po nějakém místě, kde by se mohl nepozorovaně převléknout. Asi o tři sta yardů dál je objevil. Parkoviště se dvěma odstavenými nákladními vozy. Vjel do mezery mezi nimi a zabrzdil.

Tmavomodrý Ford model třiasedmdesát měl nádrž plnou benzínu. Saul tedy nechal motor běžet, vystoupil a chvatně se převlékl. Ústavní stejnokroj hodil na provazový žebřík. Na sobě měl teď béžové módní kalhoty, bělostnou košili s proužkovanou kravatou, černé sako se stříbrnými knoflíky. Usmál se. Byl sám se sebou spokojen.

Náhle sebou trhl. Zaslechl vytí policejní houkačky. Vrhl se do auta a lehl si na přední sedadla. Obličej tiskl do polstrování. Roztřásl se hrůzou. Marně se pokoušel polknout. V ústech měl najednou sucho.

„Ne, už nikdy,“ zasípěl. „Do sanatoria už mě nedostanou!“

Po chvíli, která mu připadala nesnesitelně dlouhá, se vytí ztratilo v dálce. Se zrudlým obličejem a zpoceným čelem se mladík opět posadil za volant. Jeho pohled těkal nedůvěřivě kolem. Nikde nikdo. Ulehčeně vydechl. Zařadil rychlost.

Teprve po půlhodině – právě projížděl Brooklynem – ho napadla dost podstatná otázka: kam. Kam? Až do tohoto okamžiku jen tak uháněl městem. Směr měnil podle nálady. Teď mu ale došlo, že to takhle nepůjde věčně, že musí mít nějaký cíl.

Hudba ztichla, rádio se na okamžik odmlčelo a pak se ozval sympatický, lehce zastřený ženský hlas: „Vážené dámy a vážení pánové, přerušujeme váš oblíbený pořad Čaj o páté, abyste mohli vyslechnout mimořádnou zprávu. Dnes v 16 hodin 30 minut uprchl z nervového sanatoria Na zelené louce nebezpečný pacient Saul Haveman. Je mu dvacet jedna let, má rezavě hnědé vlasy, výška 175 centimetrů, úzké, mírně sešikmené oči, odulé rty. Oblečen je v ústavním oděvu. Policie žádá…“

Saul vypnul rádio a hlasitě se rozesmál. „Ano, správně, Saul Haveman má na sobě ústavní oděv. Saul Haveman jde pěšky – chachá! Dopadnout ho bude docela snadná záležitost. Poldové žádají. Hohó! Co kdybych jim zavolal? Ano, to udělám. Řeknu jim, kde jsem. A pak si s nimi zahraju na kočku a na myš. Tady mě máte, chyťte si mě! Ne ne, kdepak, do toho vašeho sanatoria už mě nezavřete! Nikdy! Už ne!“

Začalo se stmívat.

Saul Haveman nakonec policii nezavolal. Rozmyslel si to. Jeho fordka ho zavezla do čtvrti, kam chodí lehké holky na štrych. Kolem několika z nich projel pomaleji, aby si je mohl prohlédnout. Měly většinou docela milé tvářičky. Některé, se sukněmi vyhrnutými až k rozkroku, se vystavovaly ve dveřích, jiné stály jen tak opřené o domovní zeď, další se kolébaly po chodníku na neuvěřitelně vysokých podpatcích a provokativně pohazovaly kabelkami. Dvě nebo tři snaživější se mu dokonce pokusily zastoupit cestu. Mají to těžké, chudinky, řekl si. Je jich víc než zákazníků.

A pak, spatřil dívku tak pěknou, tak zajímavou, že zatajil dech a zastavil. Ó, něco takového by i normálního člověka připravilo o rozum!

Tmavovláska měla na sobě chundelatý kožešinový kabátek a černé síťované punčochy. Byla dost mladá, proto jí hříšné povolání ještě nepokřivilo tvářičku. Zatím ne, ale to je otázka času. Za rok, nanejvýš za dva, její výraz zesuroví, ale teď se podobá dětské panence.

Srdce se mu rozbušilo. Jeho oči se zúžily na nepatrné čárky. Zastavil vůz a pozoroval dívku, která se opírala o sloup pouličního osvětlení. Světlo na ni dopadalo tak, že se zdálo, jako by sama celá zářila. Kouřila cigaretu.

Saulovi na čele vystoupil studený pot. Zvlhly mu dlaně. Nemohl od zázračného zjevení odtrhnout pohled. Dýchal přerývaně. Měl pocit, že se dusí. Zvedl ruce ke krku a třesoucími se prsty začal rozvazovat kravatu. Potom ji natáhl a vyzkoušel její pružnost. Ano, udělá to kravatou.

Srdce mu bušilo až v hrdle. Schoval kravatu pod sedadlo, zařadil rychlost a pomalu se dívce přibližoval. Ta právě odhodila nedopalek doprostřed silnice. Otočila hlavu a zadívala se na Saula…

V tom okamžiku se na rohu ulice objevil podsaditý chlap, nějaký dělník z doků, do široké tlamy si vrazil dva prsty a pronikavě zahvízdal.

Girl se obrátila.

„No, Cilly,“ zařval maník, „jak to bude s náma dvěma?!“

„Máš floky?“ zeptala se tmavovláska líbezným, jen trochu zastřeným hlasem.

„Dneska bych si moh dopřát tři takový, jako jsi ty, a ještě bych nebyl švorc!“

Hromotluk s přehnanou úklonou nabídl prodejné krásce rámě, ta se do něj zavěsila a odcházeli spolu – on za zábavou, ona za prací.

Saul se za nimi díval a skřípal zuby. Sprostě zaklel a pak pořádně sešlápl plyn.

*

Barcelona, téhož dne, tedy 16. prosince.

Do telefonu stojícího vedle bílé francouzské postele byl vmontován miniamplión, z něhož se ozývalo uklidňující tango. V širokém, panoramatickém okně se pohupovaly palmové listy. Díky bezvadně fungující klimatizaci mohla Nelly Moorová ležet tak, jak ji pánbůh stvořil, aniž by si při tom uhnala celkové nastuzení nebo alespoň zánět horních cest dýchacích. Jinými slovy: byla oděna pouze vůní svého parfému a na jejích ušních lalůčcích se klimbaly platinové kroužky – dárek od Pedra Ramireze, slavného matadora, s nímž se Nelly poznala na večírku pořádaném jedním americkým tajným agentem.

Ramirez byl skvělý, ohnivý milenec. Jeho tělo bylo poseto jizvami. Upomínkami na býčí zápasy, které ho málem stály život.

Teď právě ležel vedle ní a tak jak ona popíjel šampaňské a čas od času strčil do úst jahodu.

Najednou se vzepřel na lokti a vzal jí z ruky sklenici. Jeho pohled prozrazoval jediné: nezřízenou vášeň.

Ach, bože, to byla dovolená! Takovou Nelly Moorová nezažila už celé roky.

Pedro jí začal zlehounka hladit ramena, pak ňadra. Temperamentní Nelly přivřela uhlově černé oči a klesla do polštářů. Ne, nikdy se nenasytí něžností citlivého Španěla. Věděl přesně, co má udělat. Nelly rozkoší téměř ztrácela vědomí. Zapomněla, kdo je, zapomněla na své nebezpečné povolání, jako by na celém světě byla jen ona a matador, jemuž se odevzdávala tak naplno, že to hraničilo se sebeobětováním.

Zpočátku ležela úplně klidně. Pak ucítila na kůži Pedrův horký dech. Když se začal špičkou jazyka dotýkat jejích erotogenních zón, jako by oživla. Zvedla kolena. Pedrova ruka pomalu putovala vzhůru po vnitřní straně jejího stehna. Druhou rukou jí opatrně podložil zadeček.

Srdce se jí rozbušilo tak, že měla dojem, že to musí být slyšet po celém hotelu.

Bezděčně vykřikla. Kousla se do spodního rtu a divoce se zmítajíc házela hlavou ze strany na stranu. Záplava černých vlasů se rozlila po bílých polštářích. A pak – pak se jí na tváři objevil úsměv. Přitiskla se k muži a obě těla splynula. Růžový koneček jazyka se vynořil mezi jejími třpytivými zuby. Znovu, ještě silněji zasténala. Sevřela Pedra stehny, jako by ho vzala do kleští, a vyrazila celou sérii výkřiků, které přešly v krátký, hrdelní chropot. Pak se uvolnila a po několika vteřinách otevřela oči, které snad ještě více potemněly.

Někdo zaklepal na dveře.

Zmalátnělým hlasem se zeptala, kdo je tam.

„Boy, slečno Moorová.“

„Co je?“

„Mám pro vás telegram, slečno.“

„Strčte ho pod dveře!“

„Prosím, slečno.“

Ozvalo se šramocení a na červeném koberci u dveří se objevil bílý papír.

Nelly se nezvedla. Chtěla ještě alespoň chvíli ležet a vychutnávat pomalu doznívající rozkoš. Pedro ji líbal na chodidla. Rozesmála se, protože to lechtalo.

Pedro vstal, zvedl papír a přinesl jí ho.

„Telegram pro vás, slečno Moorová,“ řekl.

Vrhla na něho pobavený pohled. „Nahý posel? To je velmi neobvyklé, pane. Pro jakou společnost pracujete? Je váš zaměstnavatel tak chudý, že vám nemůže opatřit uniformu?“

„To je schválně, madam,“ odpověděl Pedro svou nenapodobitelnou američtinou. „To my takhle kvůli ženskejm zákaznicím, aby s náma byly jako spokojený, víte?“

Nelly roztrhla slepené okraje telegramu a četla:

Očekávám vás okamžitý návrat stop Zbytek dovolené se odkládá na jindy stop Dawton

Ruka s telegramem klesla. Nelly se zadívala na Pedra smutně, nebo ještě spíš zoufale. Takového milence nenajde každý den.

„Co je? Co se stalo? Nějaká nepříjemná zpráva?“ zeptal se.

„Nepříjemná pro nás oba,“ odpověděla krásná agentka. Odhodila pramen havraních vlasů padající jí do očí a podala telegram Španělovi.

„To je konec naší lásky,“ řekla.

Pedro jí papír vrátil.

„Musíš se sem někdy vrátit, Nel.“

Přikývla. „Ano, Pedro. Ale pochybuji, že to bude stejně pěkné jako teď. Něco tak krásného se nedá opakovat, to přece dobře víš. Jsi muž, po jakém každá dívka zatouží – než se vrátím, obšťastníš jich tolik, že už si na mě ani nevzpomeneš.“

Pedro rozhodně zavrtěl hlavou. „Jiné ženy mě nezajímají, Nel. Budu na tebe čekat.“

„Může to trvat hodně dlouho.“

„Tak tedy budu čekat dlouho.“

„Možná že se mě nedočkáš. Nemá smysl čekat na agentku tajné služby, Pedro. A pak – nic jsme si přece neslíbili.“

„Zpočátku jsem v tobě viděl jen tu nejkrásnější ženu, kterou jsem kdy potkal, Nel. Ale teď jsem do tebe blázen, věř mi.“

„Musíme se chovat rozumně, Pedro.“

„Proklatě, cožpak se můžu chovat rozumně, když jde o tebe, Nel?“

„Prosím, Pedro, nezačínej teď s tím, že beze mě nemůžeš žít. Stejně mě nezdržíš ani o chviličku déle. Musím se vrátit do New Yorku tak rychle, jak je to jen možné.“

„Slíbilas, že se vrátíš!“

„Pedro! Svět, ve kterém žiji, je nebezpečně přesycen olovem. A mezi nepřátelskými agenty je spousta odporných týpků, mizerů, kteří nemají skrupule. Naučila jsem se žít zatraceně nebezpečně – ale i tak se můžu jednoho dne stát odepsanou položkou, vždyť stačí jedna jediná kulka do hlavy. S něčím takovým musím pořád počítat. Proto nemůžu nikdy nikomu nic na sto procent slíbit. Ani tobě, rozumíš?“

Pedro Ramirez se zachmuřil. „Proč děláš zrovna tuhle práci, Nel?“

„Každý máme nějaký džob, Pedro. A ten můj nepatří k těm nejméně užitečným.“

„Proč to nezkusíš u filmu? Tam to přece není ani zdaleka tak nebezpečné.“

Nelly Moorová změřila pohledem jeho dokonale zformované tělo a pomyslela si: tuhletu otázku jsem už tolikrát slyšela… A skoro vždycky v situaci, jako je tato.

Pokrčila rameny a řekla tiše: „Myslím, že jsem se narodila proto, abych žila nebezpečně.“

Rozčarovaný Pedro se začal oblékat. „Co je to vlastně za člověka, ten tvůj Dawton? Jakto, že má na tebe takový vliv i na dálku?“ Nelly si v duchu Charlese Dawtona představila. Ten tlouštík teď právě jistě dřepí – jako skoro pořád – v padesátiposchoďovém mrakodrapu v srdci Manhattanu u svého obrovského psacího stolu, na němž se nachází málem všechno, co patří k moderní komunikaci. Občanským povoláním, to jest povoláním, které má zastřít to pravé, je právním a obchodním poradcem ve vyšších společenských kruzích. Ve skutečnosti však už dlouhá léta pracuje pro CIA. Jeho úkolem je získávat důvěryhodné lidi z různých firem, hospodářských společenství a politických organizací ohrožovaných velkými gangsterskými klany. Zajišťuje spolupráci FBI, CIA, Pentagonu a ministerstva spravedlnosti. Co se těmhle organizacím společně nedaří, to musí zpravidla zařídit tlustý Dawton se svým energickým spolupracovníkem Crewem. A pak, když už jsou tlouštíkovi lidé v akci, tak to lítá. Nelly Moorová patří k vybrané skupině – k nejlepším z nejlepších. A když si ji Dawton volá do New Yorku na pomoc, pak je jasné, že jde do tuhého.

„Ty na Dawtona žárlíš?“ zeptala se Španěla se smíchem.

Svraštil obočí. „Možná.“

„Víš, jak vypadá Buddha?“

„Kdo by to nevěděl?“

„Charles Dawton by mohl být Buddhovým dvojčetem. A ty nemáš nejmenší důvod k tomu, abys žárlil právě na takhle korpulentního pána.“

„Dáváš mu přede mnou přednost.“

„Dawton mě nikdy nevolá zbytečně. Jestliže mi posílá telegram až sem, do Barcelony, pak mě doopravdy potřebuje. A nejen on.“

„Vždycky jsem si myslel, že andělé spásy jsou plavovlasí. Teď vidím, že mohou být i černí. No dobrá – doprovodím tě na letiště, má krásko.“

„Jsi poklad, Pedro.“ Nelly vstala z postele, a zatímco se matador s potěšením a s lítostí naposledy díval na její úchvatné tělo, oblékala se.

*

Barcelona v prosinci. Trochu jiná než jindy. Méně lidstva a nesnesitelný letní žár je jen čímsi ve vzpomínce. Všude samí Španělé a těch několik málo cizinců, na které tu narazíte, nemá s prázdninovými výletníky vůbec nic společného.

Když se Nelly česala, zajistil jí Pedro telefonicky letenku do New Yorku. Ten dobrý chlapec se tvářil tak sklíčeně a zklamaně, že jí ho bylo upřímně líto. Tihleti jižané si vždycky všecko tak berou k srdci, pomyslela si, ale sama na tom nebyla o moc lépe. Pocit štěstí se může změnit tak rychle v bolest, až je to neuvěřitelné.

Zavolala clo recepce, aby jí připravili účet. Pedro měl na sobě mořsky zelený sametový oblek, nabíranou košili a velkého motýlka pod výraznou bradou. Světák od hlavy až k patě.

Nelly Moorová vypadala perfektně – přesně tak, jak vypadat měla: jako luxusní callgirl, dívka na telefon. To bylo totiž její krycí povolání. Dawtonův nápad – zajistit si takhle přístup k nepostradatelným informacím, které se často v postelích získávají snáze než jinde.

Nelly bylo tedy přisouzeno to nejstarší povolání na světě.

Když byl zaplacen hotelový účet a boy odnášel zavazadla do Pedrova Seatu, podívala se Nelly ještě naposledy k Mont Juich. Tam nahoře se nacházel nádherný zábavní park s výhledem na celé město i na přístav.

„Tak co, pojedeme, Nel?“ zeptal se Pedro smutně.

„Ani jsem se nestačila rozloučit,“ řekla s úsměvem. Už byla zase ve své kůži.

Posadila se k Ramirezovi do leknínově žlutého Seatu.

Za chvíli byli na letišti. Postarší nosič zmizel s Nellyinými kufry. Dvě čtrnáctileté dívenky poznaly slavného matadora a začaly kolem něho nadšeně poskakovat. Na hlavičkách se jim přitom natřásaly plavé koňské ohony.

„Seňore Ramirezi, seňore Ramirezi, dejte mi autogram!“

„Mně taky, done Pedro!“

Nelly se ušklíbla. „Ještě jsem ani neodletěla a ty už jsi zase na roztrhání!“

Jedné z dívek naškrábal Ramirez své jméno na bílou kabelku a druhé na obnažené předloktí. Obě omdlévaly blahem. Pak se od nich odvrátil, pohlédl na zlaté hodinky na svém zápěstí a řekl: „Ještě máme čas na drink, Nel.“

„Fajn.“

Vstoupili do letištní restaurace. Nelly nechala sklouznout norka z ramen, Pedro ho zachytil a pověsil na věšák. Usadili se na vysokých stoličkách u baru.

„Co si dáš?“ zeptal se. „Whisky? Old Bourbon?“

„Nebylo to bacardi, co jsem pila ten večer, kdy jsme se seznámili?“

„Bylo.“

„Tak chci bacardi. Při bacardi to začlo, ať to při něm taky skončí – – kdybychom se již neviděli,“ dodala rychle, když viděla, že se matador opět zasmušil.

Luskl prsty. Přiběhl chlapec s černými vlasy a olivovou pletí.

„Prosím, seňore Ramirezi?“

Pedro objednal dvakrát bacardi.

Nelly se rozesmála. „Poslouchej, je ve Španělsku někdo, kdo by tě neznal?“

„Jsem něco jako národní hrdina.“

„Jako El Cordobes?“

„Ano.“

Drink byl na stole. Nelly zvedla sklenici. „Na nás dva, Pedro!“

Španěl se jí zadíval hluboko do očí a řekl chraptivě: „Bude se mi po tobě stýskat, Nel. Jsi první žena v mém životě, o které mohu říci, že na ni nikdy nezapomenu.“

Krásná agentka se pousmála: „Ty ale umíš lichotit. A já se musím přiznat, že mi to dělá dobře.“

O padesát minut později bylo ohlášeno její letadlo. Teď už se s loučením nedalo otálet. Nu což. Pedro ji doprovodil až k odbavovacímu oddělení.

„Dávej na sebe pozor, Nel,“ řekl.

Přikývla a vzlykla.

„Co bys tomu řekla,“ pokračoval, „kdybych tě v New Yorku navštívil?“

„Měla bych radost,“ řekla. „A ty se vyhýbej rozzuřeným býkům, ano? A taky rozvášněným ženám!“ Skrze slzy viděla Pedra rozmazaně.

„Ty zase kulkám, má milá.“

*

Nelly Moorová měla v letadle dost času na to, aby se pořádně prospala. Do New Yorku dorazila v té nejlepší formě. Když se probudila, jet právě kroužil nad městem a připravoval se na přistání.

Dole byly známé čtvrti: Staten Island (tam Nelly bydlela), Brooklyn, Manhattan, Bronx, Queens…

Letadlo zvolna klesalo. V dohledu se objevilo Kennedy International Airport. Už jenom malá chvíle a kola se dotkla přistávací dráhy. Tady bylo – největší a nejmodernější letiště v celé Americe, vzdušná brána Spojených států. V odbavovací budově byl takový provoz, jako by jedna polovina všech Američanů právě odlétala, zatímco druhá se vracela domů.

U novinového stánku si Nelly nemohla nepovšimnout palcových a hodně křiklavých titulků Proskyho článků:

SENÁTORŮV SYN UTEKL Z BLÁZINCE!

SCHIZOFRENIK SAUL HAVEMAN NA SVOBODĚ!

VRAZI VYSVOBODILI BLÁZNA!

BLÁZNI Z POVOLÁNÍ?

DUŠEVNĚ CHORÝ NA ÚTĚKU!

Koupila si všechny listy, které se tímto tématem zabývaly. Jak se dalo čekat, výhradním autorem trháků dne byl Frank Prosky. Zprávy obměňoval či pouze zabarvoval vždy podle politického zaměření toho kterého plátku. A pokaždé se to četlo dobře. Dokonalý řemeslník, tenhle Prosky, to se musí nechat. Ne nadarmo byl ve svém oboru považován za jednoho z nejschopnějších.

Nelly Moorová se z Kennedyho letiště nechala dopravit vrtulníkem přímo k budově společnosti Pan–Am na Manhattanu. Dál jela taxíkem.

Cestou si znovu, tentokrát velmi pečlivě, pročetla Proskyho články. Než dorazila do Richmondu, kde u West Shore, poblíž Springvillského parku, vystoupila, věděla o spektakulárním útěku potrhlého Saula Havemana mnohem víc, než bylo psáno.

Taxikář byl tak spokojen se spropitným, že jí odnesl kufry až do výtahu. Teď už stačilo jen stisknout tlačítko a vznášela se ke svému mondénně zařízenému bytečku.

Jakmile vtáhla kufry dovnitř, otevřela dveře na terasu, aby do dlouho nevětraného prostoru vpustila čerstvý vzduch. Hned nato vytočila číslo firmy Hertz a pronajala si vůz. Na otázku, kde si auto vyzvedne, odpověděla, aby je nechali stát v podzemní garáži. To dispečerovi stačilo – nebylo to poprvé, co si Nelly Moorová najímala vozidlo této firmy.

Pak zamkla dveře, nastavila klimatizaci na 22 stupňů celsia, svlékla se, napustila vanu vlažnou vodou a pak, schovaná pod horou voňavé pěny, zavřela oči a snila o Španělsku, o Pedrovi a chvílích, které se sotva kdy navrátí…

Když potom vylezla z vany a osušila se, zadívala se do zrcadla na svoji bezvadnou postavu, na ideální ženské proporce a řekla si, že Pedro neměl ten nejhorší nápad, když se jí zeptal, proč vlastně raději nešla k filmu. Bylo by to méně namáhavé, méně nebezpečné a rozhodně lépe placené. Neboť ve srovnání s Raquel Welshovou a ostatními supersexbombami nebyla Nelly žádná chudinka.

Vklouzla do flaušového koupacího pláště, šla k baru, namíchala si Manhattan, protože teprve teď, po koupeli, si připadala konečně jako doma, a postavila si sklenici tak, aby ji měla po ruce, až bude telefonovat.

Dawtonovo číslo si nebylo těžké zapamatovat. Přesto však je znal jen málokdo. Jen několik zasvěcených mělo aparát, který umožňoval přímé spojení s tlouštíkem.

Nelly vzala sluchátko z vidlice a vytočila číslo. Už byl nejvyšší čas, aby se ohlásila.

V okamžiku měla „Buddhu“ na drátě. Tak jako pokaždé, když mu zavolala. Bůhví, snad za tím vězel nějaký indický trik nebo co – tlouštíkovi se vždycky, ať už to bylo ve dne nebo v noci, podařilo zvednout sluchátko hned po prvním zazvonění. Pokaždé, když to bylo třeba, seděl na svém místě. K jeho stolu se musely informace jen hrnout. Vždycky věděl o všem, co se kde šustlo. Ale jak a od koho si ty informace opatřoval, to patřilo k nejpřísněji střeženým tajemstvím.

„Nelly Moorová hlásí návrat do těchto chmurných končin, pane Dawtone.“

Tlouštík si velmi slyšitelně oddechl. Pak zafuněl: „Je mi strašně líto, že jsem přetrhl vaše líbánky…“

(I o Pedrovi už se tedy nějak dozvěděl.)

„… Nel, mám pro vás velmi důležitý úkol,“ pokračoval. „Jistě víte, že k vám nechci být bezdůvodně krutý…“

„Nemusíte se přece omlouvat, takové věci mi děláte stále, už dávno jsem si zvykla.“

„Jste hodná, Nel.“

„Jsou to tři roky… nebo je to už šest let, co jsem měla svou poslední dovolenou?“

„Předloni jste byla na Bahamách.“

„Ano, máte pravdu, na Bahamách. Přesně čtyřiadvacet hodin. Pak jste byl přesvědčen, že máte případ, který nemůže vyřídit nikdo jiný než já. Vzpomínáte si? – A před tím jsem byla celých šest hodin v Alžíru, než jste mě zavolal zpátky do New Yorku. A nepobyla jsem taky tři hodiny v Paříži?“

„Poslouchejte, Nel. Vím dobře, jakou nepříjemnost jsem vám právě způsobil. Ale jinak to nešlo. Potřebuji vás – tentokrát možná ještě o něco víc než jindy mám tady džob, pro který se z mých lidí opravdu nikdo nehodí lépe než vy.“

„Lichotíte mi.“ Krásná agentka se zasmála. „Dobrá. Zapomeňme na mé strasti. Copak vám leží na srdci?“

„Mohla byste být za půl hodiny v Centrálním parku?“

„Centrální park je velký.“

„Západní vjezd z Osmdesáté šesté ulice.“

„Za půl hodiny? Kdybych uměla lítat, byla by to pro mě hračka.“

„Tak tedy – řekněme – za pětačtyřicet minut.“

„Pak ale přijedu nahá.“

„Jste nahá? Běda, Nel. Dávám vám tedy ještě dvě minuty na to, abyste se oblékla.“

„Budu tam,“ řekla a zavěsila.

Natáhla na sebe teplý šedý kostým, na zápěstí a na krk si pověsila nějaké to kočičí zlato, na rty nanesla trochu růže, dotkla se tužkou obočí a vklouzla do červených lodiček.

Auto firmy Herzt už bylo jistě na svém místě. Jako vždy – žemlově žlutý Ford Mustang s telefonem, přehrávačem kazet, rádiem, stereoreproduktory a s těmi nejpohodlnějšími sedadly na světě, která je možno pouhým stisknutím tlačítka změnit v báječné lože. O záclonkách na okně a dalších náležitostech se netřeba zmiňovat.

Nelly však až do podzemní garáže nesjela. Vystoupila z výtahu v přízemí, vyběhla na ulici a kývla na taxíka. Vsoukala se na zadní sedadlo a řekla:

„Centrální park, západní vjezd z Osmdesáté šesté ulice. Rychle, prosím.“

„Jó, no jó, paničko,“ odpověděl chlapík se sukovitým obličejem. „Ale bude to trochu dražší, jó?“ A stáhl si štítek čepice do čela – gesto, které znamenalo „tak a teď se připrav na pekelnou jízdu.“

Byli na místě za třicet minut. Dawton už na ni čekal. Seděl ve svém přepychovém voze opatřeném všemi možnými vymoženostmi a především bohatě zásobeným barem.

Přísně a velmi pozorně si ji prohlédl. Pak se jeho kulatá, pomilováníhodná tvář roztáhla v přátelském šklebu.

„Dovolte, abych vám pogratuloval, milá Nel. Ve Španělsku muselo být nádherně. Vypadáte skvěle.“

Nelly si vzpomněla na Pedra Ramireze a vzdychla. Pak řekla: „Ráda bych vám ten kompliment vrátila, pane Dawtone. Ale nemohu, protože nechci lhát. Vy vypadáte velmi unaveně.“

Tlouštík přikývl. „Jsem unavený, Nel.“ Zařadil rychlost a dali se do pohybu.

„Kam jedeme?“ zeptala se Nelly.

„K senátoru Havemanovi.“

„Ale,“ řekla Nelly překvapeně. „Pak tedy tuším, co mě čeká. Chcete, abych polapila bláznivého juniora a dopravila ho zpátky do sanatoria Na zelené louce.“

Dawtonem to škublo. Zadíval se na ni málem vyjeveně.

Rozesmála se. „Stačila jsem si přečíst všechny články od Franka Proskyho. To je tajemství mé vševědoucnosti. Ví se už alespoň, kdo tomu mladíkovi pomohl k útěku?“

Dawton zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl a sevřel rty.

Vůz plul pomalu vzhůru po Hudson Parkway. Řada aut, ve které byli uvězněni, se zdála nekonečná.

„Jak to vlastně s tím mladým Havemanem doopravdy je?“ zeptala se.

„Nemůžete si to domyslet?“

„Chtěla bych to slyšet od vás.“

„Hm. Senátor už je celá léta středem pozornosti. Je to neobyčejně podnikavý a odvážný člověk, náš člověk, který se rád pouští do nejpalčivějších záležitostí. Dá se říct, že se čas od času připlete do rány nejrůznějším dost vlivným zájmovým skupinám. Ale až dosud ze všeho vycházel se zdravou kůží. Jeho prozatím dobrá pověst se silně pošramotila, když jeho milovanému synáčkovi jednoho krásného dne přeskočilo v hlavě. Tohle nemají voliči rádi. Chlapec mazal do ústavu a senátor udělal pochopitelně všechno pro to, aby se celá věc zaretušovala. Ale veřejnost se dozví všechno. Haveman to neměl snadné, když své voliče přesvědčoval, že nemůže za to, co kde vyvádí jeho nepovedený potomek. Vystupoval před nimi jako nebohý otec, kterého zasáhla krutá rána osudu, a podařilo se mu nakonec vzbudit takový soucit, že to dokonce vylepšilo jeho volební vyhlídky.

Samozřejmě také zpočátku věřil, že lékaři klukovi pomohou. Ale Saulova schizofrenie se zhoršovala. Saul nesmí vidět hezkou holku. Nedokáže potlačit své agresívní sklony. V sanatoriu se mu málem podařilo uškrtit ošetřovatelku. Dostal svěrací kazajku a zavřeli ho do zvláštní cely. S tím, že by se jeho stav alespoň zlepšil, se nedá počítat.

A teď… teď nám tenhleten zvláštní případ pobíhá po New Yorku. Umíte si představit, co to pro senátora znamená. Jeho synek se zase dostal na první stránky novin. Jakmile dojde k vraždě, bude mrtvolou taky Fenton Haveman. Politickou mrtvolou. To je tak jisté, jako amen na konci Otčenáše.

Senátor vypsal 5000 dolarů odměny pro toho, kdo by ho alespoň přivedl na Saulovu stopu. Nemá to snadné. Na jedné straně by si přál, aby už Saula někdo chytil, na druhé se bojí, aby mu ho nějaký horlivý polda nezastřelil. Chce kluka živého, to dá rozum. A řeknu vám, Nel, není to moc hezká představa, jak policajti z celého New Yorku pořádají honičku na nemocného ubožáka. To se ví, že většina z nich by ho s chutí zastřelila jako vzteklého psa. Proto se na mě senátor obrátil s prosbou o pomoc. A já zase na vás, Nel. Myslím, že jen vy toho chlapce dokážete najít a dopravit zase tam, odkud mu neznámí gauneři pomohli.“

Po Cross Bronx Expresway se dostali k senátorovu pozemku. Dveře velkého, ne právě skromného domu s filigránskými věžičkami jim neotevřel sluha, ale sám Haveman.

Nervózně pomrkával. Byl to muž nesporně vznešeného zjevu, s impozantní, jak ze dřeva řezanou tváří a příjemnýma, přívětivýma očima.

Na Nelly Moorovou tento sympatický padesátník dělal ve skutečnosti ještě lepší dojem než na televizní obrazovce a novinových fotografiích, přestože vypadal dost unaveně. Zřejmě celou noc nespal. O tom svědčily především kruhy pod očima.

„Jak se vám daří, pane senátore?“ zeptal se Dawton.

Senátor mávl rukou. „Kdybych řekl, že špatně, vychloubal bych se. Cítím se hůř než mizerně.“

Vedl je do pracovny. Dům byl zařízen s luxusem, který nebylo možno přehlédnout. Bělostnou kůží potažená křesla lehounce zavzdychala, když se všichni posadili.

„Tohle je slečna Moorová,“ řekl tlouštík. „Jeden z mých nejlepších mužů.“

„Těší mě.“ Žert nezabral. Senátorovi zjevně nebylo do smíchu.

„Požádal jste mě o pomoc,“ pokračoval Dawton. „Slečna Moorová je to nejlepší, co vám mohu nabídnout.“

Fenton Haveman si agentku nevěřícně prohlédl. Připadala mu příliš křehká, něžná a senzibilní. A hlavně zbytečně krásná.

„Vy si myslíte, že dostanete Saula zpátky do ústavu?“ zeptal se jí skepticky.

„Vynasnažím se, pane senátore,“ odpověděla. „Ale nejdřív vám položím několik otázek, když dovolíte.“

„Samozřejmě,“ řekl Fenton Haveman. Ukázal na krabici s cigaretami: „Vemte si, prosím… Nebo se chcete něčeho napít?“

Moorová i „Buddha“ s poděkováním odmítli.

„Tak tedy… někdo vás chce zničit?“ zeptala se.

Senátor přikývl.

„Víte kdo?“

„Mí političtí odpůrci.“

„Mohl byste mi říci jejich jména?“

Senátor se zachmuřeně zahleděl na špičky svých bezvadně vyleštěných bot. „Nevím, jestli by mělo smysl jmenovat všechny. Je spousta lidí, kteří mi podrážejí nohy, lidí, kteří by rádi viděli, jak ryju nosem v zemi.“

„Ale to, co se stalo teď, je něco víc než obyčejná strkanice na politickém parketu. Jedná se o zločin, sprostý zločin. Kdo z vašich odpůrců je něčeho takového schopen?“

Senátor zvedl hlavu a podíval se jí zpříma do očí. „Když už se tedy ptáte takhle, tak především Ellery Faith.“

Tlouštík se v křesle zavrtěl. „Pan Haveman,“ spustil, „má v úmyslu rozjet v senátu velkou kampaň proti obchodníkům s narkotiky. To už je veřejné tajemství. A ví se taky, že právě k drogám má Ellery Faith hodně blízko. Ne, že by je bral. To, co bere, jsou peníze od narkomafie. Je to takříkajíc její člověk v senátě. Mají ho v hrsti. Ellery Faith má rozhodně všechny důvody pro to, aby senátora Havemana zničil dřív, než plánovaná kampaň vypukne.“

Senátor přisvědčil: „Ano, Ellery Faith je můj nepřítel číslo jedna.“

„A kdo je číslo dvě?“ zeptala se Nelly.

„Barry Dietel. Chce získat mé křeslo v senátu,“ odpověděl Haveman.

A Charles Dawton, bezedná zásobárna informací všeho druhu, ho opět doplnil: „Styky s gangstery má Barry Dietel už dávno. Byl před časem zamotán do jedné zatraceně nepříjemné aféry s podloudníky, ale měl štěstí. Soud ho osvobodil pro nedostatek důkazů. Ta záležitost už zarostla travou. Dnes si sotva někdo vzpomene na Dietelovy špatné časy. Teď se činí v politice a je váženým občanem, dokonce tak váženým, že si může dovolit mířit hodně vysoko. Kdyby se mu podařilo posadit se na křeslo po senátoru Havemanovi, jeho strana ho bude delegovat do Washingtonu.“

To bylo asi tak všechno, co Nelly Moorová potřebovala vědět. Pohodlně se opřela, přehodila nohu přes nohu a vrátila se k oběma senátorovým nabídkám, to jest zapálila si a požádala o malý „prosím ale hodně malý“ Snowball.

Rozkošnicky vyfoukla kouř. „Kdepak se Saul teď asi schovává. Nemáte aspoň tušení o tom, kde by mohl být, pane senátore?“

Haveman pokrčil rameny. „S tím si lámu hlavu od té chvíle, co vím, že uprchl. Nic mě nenapadá.“

Nelly pozorovala kolečko dýmu stoupající ke stropu.

Bláznivý případ. Někdo chce znemožnit populárního politika, odpráskne tedy dva hlídače, aby se politikův bláznivý synáček dostal ze sanatoria. Víc už nemusí dělat – co potřebuje, se dřív nebo později stane tak jako tak. Saul touží jen po jediném – zabít, a to pokud možno hned, nějakou dívku. Jeho touha je tak silná, že využije první příležitosti, která se naskytne. A Fenton Haveman bude jednou provždy vyřízen.

„Váš syn přece musí už z dřívějška znát nějaký úkryt,“ řekla a znovu rozkošnicky potáhla z cigarety. „Je tady někde poblíž nějaký opuštěný dům, o kterém ví, na který by si mohl v případě potřeby vzpomenout?“

Havemanovo čelo se zakabonilo. „Ne,“ řekl po chvíli přemýšlení. „Je mi líto, ale opravdu o ničem takovém nevím. Ještě před tím, než u něho propukla ta děsná choroba, přerušil kontakty se všemi svými přáteli. Nechával jsem ho na pokoji, domníval jsem se, že je to jen takový rozmar, který ho brzy přejde. Bohužel jsem se mýlil.“

Senátor zalapal po dechu, vyskočil a rozběhl se k pootevřenému oknu. „Omluvte mě,“ pravil po chvíli. „Není mi dobře. Je to příšerná představa, že můj syn… můj jediný syn třeba právě teď někde…“ Nedořekl.

Vraždí, pomyslela si Nelly Moorová.

*

Stmívat se začalo již o půl páté. St. John’s Cemetery, hřbitov, ležící mezi mezi Woodhavenským bulvárem, Metropolitan Avenue, Dry Harbor Street a Furmanville Road, byl tou dobou liduprázdný a ticho jako cosi podivně hmotného těžce spočívalo na potemnělých hrobech a hrobkách. Chumáče mlhy se povalovaly v křoviskách, na cestičkách a po pomnících, zahalovaly modlící se postavy z leštěného mramoru. A tlumené šumění automobilového provozu sem doléhalo z dálky jako hudba sfér.

A najednou se ozvalo cosi, co v tuto hodinu bývá na hřbitovech slyšet jen málokdy: lidský dech. Pak zaskřípaly kroky, utichly, za chvíli zaskřípaly zase… Z křoví se vynořil stín. Štíhlá ruka se zabělala na černé hraně jednoho z náhrobků. Mlžné cáry zavířily – jak položivé, neklidné bytosti. Plazily se po mramorech a braly na sebe hrozivé, bizarní podoby. Nic příjemného na pohled.

Saul Haveman se nejistě a opatrně rozhlížel. V několika lucerničkách se třepotaly plamínky svíček. Mladík si setřel pot z horního rtu.

Na konci hřbitova stál chatrný jednopatrový domek. V přízemí se svítilo. Havemanovy oči se zúžily. Odlepil se od náhrobku. Blížil se ke světlu. Štěrk pod nohama strašidelně skřípěl.

Domek nebyl dál než deset yardů. Deset yardů – deset kroků. Jeden, dva, tři, čtyři…

Saul Haveman teď stál mezi dvěma okny. Opřel se o vlhkou, oprýskanou zeď a pokoušel se dýchat klidně. Chvíli to trvalo. Pak se pomalu a tiše posunul k jednomu z oken. Kdyby se muž sedící uvnitř u stolu otočil, spatřil by Saulův křídově bledý obličej přitisknutý na sklo. Byl však zaměstnán počítáním peněz. Bral bankovky z jedné strany stolu a pokládal je na druhou. Jeho rty se pohybovaly.

Hlídač hřbitova by svým zjevem mohl vylekat i hodně kurážného chlapíka. Měl úplně plochý obličej, v něm úzké oči a malá, nepřirozeně zkřivená ústa. Lícní kosti napínaly bledou, papírovitou kůži, zdálo se, že ji protrhnou. Kudrnaté, negerské vlasy trčely do všech stran. A neuvěřitelně malý nos vypadal jako rozvařený knedlíček.

Ten muž se jmenoval Momo Curella.

Jednou rukou si přidržoval brýle, které se na jeho obličeji téměř neměly čeho zachytit.

Saul pomalu zvedl ruku. Ohnul ukazováček a kloubem zaklepal na sklo.

Hlídač vyskočil, jako kdyby ho kousla tarantule. Bleskurychle shrábl peníze, strčil je do kapes u kalhot a zle se zamračil na okno. Nebál se. Ani na okamžik ho nenapadlo, že by klepal jeden z těch mrtvých tam venku. Už celá léta bydlel tady na konci hřbitova a věděl, že mrtví nekoušou.

Saul zaklepal znovu, tentokrát silněji a netrpělivěji.

Curella ještě chvíli nerozhodně stál, pak přistoupil k oknu a otevřel je.

„Nazdar, Momo,“ řekl mladík a nervózně se při tom zašklebil.

Hlídač, který měl světlo za zády, trochu uhnul, tak, aby nestínil návštěvníkův obličej.

„Ty mě neznáš?“ zeptal se Saul a křečovitě se zachechtal. „Haveman. Já jsem Saul Haveman.“

„Vždyť už je tma,“ zabručel Curella.

„Párkrát jsem od tebe koupil marihuanu.“

„Jo, já vím. Co chceš? Co děláš na hřbitově?“

„Chci s tebou mluvit, Momo!“

Curella se zamračil. „O čem?“ zeptal se mrzutě.

„To ti řeknu uvnitř, ano? Otevři mi!“

Hřbitovní hlídač se zamyšleně poškrábal za uchem.

„No tak dělej, otevři!“ žádal Saul energicky. „Chceš, abych tady venku dostal zápal plic?“

Curella přibouchl okno tak prudce, že Saulovi málem rozbil nos. Teprve po delší době se otevřely dveře a hřbitovní hlídač vpustil netrpělivého nočního návštěvníka do svého příbytku.

„Viděl tě někdo, jak sem jdeš?“ zeptal se.

„Jen mrtví,“ odpověděl mladík s úšklebkem.

Posadil se na rozviklanou židli.

Prkenná podlaha vrzala, mokré skvrny na stěnách vypadaly jako mapy. Třínohá komoda byla podložena knihami. Na ní stála řada prázdných lahví od whisky.

Curella, snad proto, aby svému hostovi předvedl, jak dobře je informován o všem, co se děje ve světě, rozevřel obrázkový časopis a šoupl ho po desce stolu Saulovi pod nos. Saul spatřil svou fotografii. To, co si pod ní přečetl, mu bylo už známo. Jen jedno ještě nevěděl – že každý, kdo by policii oznámil, kde se dotyčný Saul Haveman právě zdržuje, dostane 5000 dolarů odměny.

Hřbitovní hlídač se zašklebil. „Tvůj tatík na nějakej ten doláč nekouká, že jo? Jen když budeš zpátky ve cvokárně.“

„Všichni říkají, že jsem blázen, Momo. Ale já jsem úplně normální. Kdo by to měl vědět líp než já. Kdybych byl šílenec, už dávno bych si toho musel všimnout, ne? Jsem stejně normální jako třeba ty. Čert ví, proč mě v ústavu drželi tak dlouho. Poznali přece, že je se mnou všechno v pořádku.“

Curella si přidržel brýle na očích. Chvíli si mladíka pátravě prohlížel. „Jo, vypadáš docela normálně,“ řekl. „No a kdo ti pomoh ven? Víš, kdo odbouchnul hlídače?“

„Nemám tušení.“

„Tys nikoho neviděl?“

„Ne.“

„To sebou jen tak sekli a bylo po nich?“

„Ano… A pak jsem uviděl provazový žebřík.“

Momo Curella uhodil pěstí do stolu a hvízdl. „To je ale trochu zvláštní. Nebo ne?“

„Mě nezajímá, kdo mi pomohl,“ řekl Saul. „Hlavně, že jsem venku. Hrome, Momo, ty si přece dovedeš představit, jak to v takovém sanatoriu vypadá. Člověče, myslel jsem si, že už to nevydržím. Zacházeli se mnou hůř než se psem.“

Hlasitě se rozesmál. – „Je to neuvěřitelné, ale jsem na svobodě, Momo! Už nikdy se do ústavu nevrátím! Tam už mě nikdo nedostane. Nikdo, to mi věř!“

„Pátrají po tobě, jako kdybys ukrad nejvyšší státní tajemství, kamaráde. Každej polda má v kapse tvou kontrfej. Co chceš dělat?“

Mladík potřásl divoce hlavou. „V žádném případě se nevrátím do ústavu!“

„To je moc hezký předsevzetí. Ale první polda, kterýho potkáš, na tebe vytáhne bouchačku a pomažeš.“

Saul zaskřípal zuby. „Policajtů se nebojím. Jsou slepí. Dneska jsem si to vyzkoušel. Okolo tří jsem přešel tak, aby si mě mohli dobře prohlédnout. Byl jsem u nich tak blízko, jako teď u tebe, a žádný z nich si mě ani nevšimnul.“

„To bylo dneska. Ale zejtra nebo pozejtří tě dostanou. Nakonec dostanou skoro každýho.“

Saul Haveman na chvíli zavřel oči. „Ty teď fandíš policajtům, Momo?“

„Já?“ rozčílil se Curella. „Já? Člověče, jak jsi na to přišel?“

„Momo,“ řekl Saul zastřeným, ale naléhavým hlasem. „Momo, musíš mi pomoci.“

Hřbitovní hlídač se vylekal.

„Tak počkej… nechceš toho ode mě trochu moc, kamaráde?“

„Nebylo by to zadarmo,“ řekl Saul spěšně.

Curella nastražil uši. „Máš peníze?“

„Něco jsem našel v autě.“

„Tys ukrad auto?“

„Ne. Připravili ho pro mě.“

Hřbitovní hlídač užasl. „Cože? Oni ti dokonce dali auto?“

„Myslíš si, že bych jinak tak snadno zmizel? Jen jsem přelezl zeď, už začal poplach.“

Curella si zamyšleně mnul bradu. Oči upíral na rozevřený časopis. 5000 babek! Slušná hromádka peněz. Pět tisícovek! A skoro za nic. Venku na zdi je telefon. Stačí vyjít ven a zavolat na policii…

„Tak co, Momo, pomůžeš mi?“ zeptal se Saul netrpělivě.

Curella se na něho utrhl: „Sakra, chlape, můžeš mi říct, proč ti nepomůžou tví kamarádi? Dostali tě z cvokárny, dali ti auťák, peníze a zapomněli na tebe? Není to divný? Tady něco nehraje! Když už pro tebe tolik udělali, měli by se taky postarat, co s tebou bude dál!“

Saul zaťal pěsti. „Takže ty mi nepomůžeš?“

„To jsem neřek. Uklidni se. Jen bych rád věděl, do čeho mě to vlastně chceš zatáhnout.“

Saulovi se rozklepala čelist. „Nepomůžeš?“

Panebože, ten mi rozbije lebku, pomyslel si Curella. Je úplně v hajzlu a kouká na mě jako vrah.

„Povídám ti, Saule, uklidni se. Co se hned vztekáš? Copak si nemůžeme v klidu podiskutovat?“

Hlídači se rozbušilo srdce. Dostal strach.

„Promiň, Momo, nejsem ve své kůži,“ řekl Saul Haveman. „Celou včerejší noc jsem proseděl v autě. A bylo pořádně chladno. Je prosinec.“

„Proč sis nepustil topení?“

„Nefungovalo. Hele – spát v autě už prostě nemůžu, rozumíš? A pak – auto není nejlepší úkryt. A tady mě nebude nikdo hledat. Policajti nemají ani tušení o tom, že se s tebou znám.“

Momo Curella se snažil nedat najevo své vzrušení. Saul je prostě cvok, i když sám o sobě prohlašuje, že je normální. Nikdo neví, co může v příštím okamžiku udělat. Dobře, v novinách píšou, že vraždí mladé dívky, kde je ale psáno, že by se v případě nouze nespokojil s hlídačem na hřbitově?

Ne, o takový konec Momo Curella nestál. Ale jak se má Saula Havemana zbavit? Poslat ho jednoduše pryč? To by byla sebevražda.

Půjdu na to diplomaticky, řekl si Curella. „Co si dáš k pití, Saule?“ zeptal se.

„Necháš mě tu?“

„Ale to se ví. Chceš skotskou? Gin? Koňak? Pro takové hosty, jako jsi ty, mám v domě všechno.“

Saulovi se viditelně ulevilo. „Dej mi skotskou.“

Curella odzátkoval láhev, vytřel sklenice podolkem košile a naplnil je po okraj.

„Na zdraví!“ řekl a vypil svou whisky jako vodu. Potřeboval se v té zpropadené situaci něčím posilnit. Už se mu začínala třást kolena.

Kořalka příjemně hřála. Honem si nalil druhou. „Tak tě tu tedy vítám jako podnájemníka, Saule!“ řekl a snažil se při tom tvářit hodně přátelsky.

Saul pil jen o trochu pomaleji. Když byly obě sklenice prázdné, naplnil je Curella znovu. Je známo, že hrobaři na celém světě se bez alkoholu jaksi neobejdou, a tentokrát měl Curella o důvod víc k tomu, aby si přihnul.

„Jak dlouho tady chceš zůstat?“ zeptal se.

„Jen tak dlouho, dokud se na mě nezapomene, pak si najdu něco jiného.“

„To nebude hned.“

„Za chvilku policajty přestanu zajímat.“

„Tak tedy ještě na poldy – aby je blbost nikdy nepřešla!“ řekl hlídač a zvedl sklenici.

„Jsem rád, žes mě nevyhnal,“ řekl Saul vážně.

„Ale jdi! Když je kamarád v nouzi, musí se mu pomoct, ne? Kam bysme se dostali, kdybysme si navzájem nepomáhali, že jo? Pamatuj si, že já, Momo Curella, jsem rozenej samaritán!“

„Tak tedy na tvé zdraví, Momo!“ řekl Saul a pil.

Curella pošilhával po časopisu. 5000 babek! Milej Momo, tak snadno sis peníze ještě nikdy nevydělal. A ještě ke všemu tolik. Stačí zavolat a je z tebe boháč. Jinej, lepší člověk. Stačí zavolat.

Saul strčil ruku do kapsy u kalhot a vytáhl svazek bankovek omotaný gumičkou. Podal ho Curellovi.

„Tumáš, Momo, to je pro tebe.“

Curella užasl. „Pro mě?“

„Řekl jsem přece, že to nechci zadarmo.“

Curella váleček trochu, ale jen trochu odstrčil. „Poslouchej, přece nebudu brát prachy od kamaráda, kterej je v průšvihu!“

„Jen si je vem. Nechci od nikoho žádné milosti.“

„Jakýpak milosti, co blbneš? Nechám tě tu bydlet, to je všechno.“

„Chci, aby sis je vzal.“

„Kolik je to?“

„Pět set.“

„Tolik?“ podivil se hřbitovní hlídač a oči se mu rozzářily. „To je moc, to nemůžu vzít!“

„Ale co bys nemohl. Kdybych měl víc, dal bych ti víc. To, cos teď pro mě udělal, je k nezaplacení.“

„No, když to vidíš takhle,“ zašklebil se Curella, „tak si je teda vezmu.“ Chtivě popadl peníze a honem je strčil do kapsy k těm, které předtím shrábl ze stolu. „Můžeš se nastěhovat do mý ložnice,“ řekl velkomyslně. „Já si lehnu tady.“

Na řadu přišla další láhev. Hřbitovní hlídač pozoroval mladíka koutkem oka.

Jenom ho, kluka, nepodcenit! Kdepak, ten má cenu, panečku! 5500 doláčů. Pět set už mám v kapse. A pět tisíc vyplázne starostlivej papínek. Doufám, že mi to dají všecko. Nebo mi strhnou něco na daně? Ne, to by mě naštvali, to by byl podvod! Ale to se ví, že mi něco strhnou – malej poctivej člověk nemá ve světě zastání.

Ve druhé láhvi už zbývalo jenom něco na dně. Saul se však ještě držel. Ne, že by vypadal střízlivě, ale podle Curellova předpokladu už měl dávno ležet pod stolem. Že by ten hošík snesl tolik jako starý borec Momo? No tak to ne! Teď už jde taky o čest, řekl si Curella a vypravil se do vedlejší místnosti pro další flašku.

Když se s ní vrátil, přinesl ještě něco: ve zpocené dlani skrýval malý sáček s rychle působícím a hodně silným uspávacím prostředkem.

Musel by bejt slon, aby ho tohle nesložilo, pomyslel si a postavil se tak, aby mu Saul neviděl na prsty. Rychle vykouzlil z komody jiné skleničky, do jedné z nich nasypal prášek, papírek zmačkal, upustil na zem a odkopl stranou.

Byl pořádně vynervovaný. Saul se pohnul a Curella pocítil mrazení v zádech.

Krev mu bušila ve spáncích. Polekal se, že mladík vstane a povšimne si bílého prášku ve sklenici.

Konečně byla nová skotská otevřena. Momo Curella se zatajeným dechem naplnil Saulovu sklenici a uspávací prášek v ní rozmíchal prstem. Pak nalil také sobě.

Obrátil se a postavil sklenice na stůl. Pozor – tahle je jeho, tahle moje, opakoval si v duchu. Při tom Saula upřeně pozoroval. Je možné, že by si ten kluk něčeho všiml? Ale ne – nemá tušení.

Saul Haveman seděl bez hnutí a hleděl k oknu.

„Z mýho baráku je trochu strašidelnej výhled, že jo?“ zachechtal se Momo Curella.

„Mně mrtví nevadí.“

„Mně taky ne,“ řekl hřbitovní hlídač a přistrčil sklenici mladíkovi k ruce. „Tak ještě jednou na zdraví! A ať nám to chutná, kamaráde!“

Saul jen usrkl.

Už moc nemůže, pomyslel si Curella. Ale to nevadí – času je dost. Nebudu ho nutit. Stačí, když vypije tuhle sklenici. Jo, to úplně stačí. Jen klid. Nic se nesmí uspěchat.

Olízl si suché rty, naklonil se k mladíkovi a zadíval se mu do očí.

„Člověče, to máš opravdu takovej vztek na mladý hezký holky, jak píšou v novinách?“

Hned jak to vyslovil, povšiml si, že udělal chybu. O takových věcech by se nemělo mluvit ani na hřbitově. Saul sebou trhl. Odtáhl se od Curelly a změřil ho chladným pohledem. Jeho oči se zúžily. Zuřivě odfrkl.

„O tom se s tebou nehodlám bavit, Momo. Už nikdy přede mnou nemluv o krásných… krásných… děvkách! O těch bestiích už ani slovo, rozumíš?!“

Momo omluvně zvedl ruce. „Dobrý, dobrý, kamaráde. Jako kdybych nic neřek. Vždyť mi do toho vlastně nic není, že jo? Tohle je jen a jen tvůj problém. Tak se napij, ať přijdeš na jiný myšlenky!“

Zvedl se a šel pro láhev, která zůstala na komodě. Hergot, to je cvok! říkal si v duchu. No jo – nejhorší jsou takoví, co o sobě tvrděj, že jsou úplně normální.

Když se zas posadil, s potěšením zjistil, že Saulova sklenice je prázdná.

„Ale žes to do sebe hodil! Ještě jednu?“

„Díky, už mám dost,“ zašklebil se Saul. „Nechci se pozvracet. To by se ti určitě nelíbilo.“

„Jo, každej musí vědět, kdy má dost,“ zamudroval Momo. A pomyslel si: ne, ne, jen žádný blití. Teď, když je prášek tam, kde má bejt.

Saul natáhl nohy, protáhl se a zazíval.

„Unavenej?“ zeptal se Curella.

„Trochu. Být na útěku není žádná legrace.“

„Ale už to máš za sebou. S utíkáním je konec, kámo.“

Saul přikývl a znovu zívl. Oči se mu klížily. Ještě se chvíli bránil spánku, ale pak si lehl horní polovinou těla na stůl, hlavu si podložil předloktím pravé ruky a za několik okamžiků už pochrupoval.

Vzrušený Curella si radostně mnul ruce.

A je to!

Pět tisíc doláčů! Panebože, pět tisíc!

*

Dům v Coroně, poblíž Flushing–Meadows–Corona Parku, stál na rozsáhlém pozemku obklopen kruhovým pásem stromů. Byla to – mírně řečeno – jedna báseň. Od střechy do základů super extra. V nevídaném stylu. Složitá střecha vzdáleně připomínala tibetskou pagodu. Před průčelím rostlo několik vysokých, štíhlých severských jedlí. Nádherný park určitě spolykal hromadu peněz.

Ale muž, který zde bydlel, měl peněz víc než dost.

Ellery Faith stál na skákacím prkně nad křišťálově jasnou vodou bazénu. Jeho svalnaté, vytrénované tělo se lesklo. Miloval velká a silná gesta, proto nemohl jen tak hupsnout do vody jako obyčejný smrtelník. Skok, ke kterému se připravoval, musel být mimořádný. Pozor – teď skáče Ellery Faith!

Ne, že by to byl nějaký krasavec. Byl dokonce dost ošklivý. Jeho široká hruď byla porostlá hustými černými chlupy, z nosu a z uší mu trčely prasečí štětiny. Přesto měl zvláštní vliv na krásné dívky. Čímsi je fascinoval. Čímsi, snad silou své osobnosti. Nejen svým bohatstvím. Nádherný park a luxusní dům tuto fascinaci jen umocňovaly.

Jeho skok byl vskutku dokonalý.

„Bravo!“ vykřikla Lis Krauseová, neobyčejně hezká dívka, která mu právě dělala společnost. Zatleskala jemnýma, útlýma rukama. „Bravo!“

Stála na okraji bazénu. Za širokým panoramatickým oknem byl pošmourný, škaredý den. Uvnitř bylo báječné teplo, umělé slunce zde hřálo jak na jihu. Jak v létě na Havaji.

Lis měla za zády velikou mramorovou mozaiku. Jakousi loveckou scénu s erotickými motivy. Napravo od této mozaiky byly dveře vedoucí do místnosti s horským sluncem. Odtud pak bylo možno sestoupit do podzemní tělocvičny nebo do finské sauny. Nic z toho, co činí pobyt na světě příjemným, neshledával senátor Faith příliš nákladným, mělo-li to sloužit jeho potřebě.

Několika mocnými rozmachy paží Faith připlaval ke své roztomilé rudovlásce. Ve vodě se pohyboval jako žralok – a také působil takovým dojmem. Lis zcela bezděčně ustoupila o krok.

„Udělej to po mně!“ přikázal a prudkým pohybem odhodil mokrou kštici z čela. „No, honem! Vylez na prkno a skoč!“

Lis zavrtěla hlavou, až se její ohnivá hříva rozletěla. „Ne, Ellery, namočila bych si vlasy!“

„No tak, Lis, nekaž hru. Potom si sem hned zavolám kadeřníka. Ten ti na hlavě vykouzlí třeba plesový účes, když budeš chtít. Dělej, nestyď se! Šup na prkno!“

Lis zdráhavě vystupovala po schůdcích a ohlížela se. Bylo jí pětadvacet, ale z takové výšky ještě nikdy do vody neskákala.

Faith pozoroval její drobnou, nádhernou postavu a cítil, jak vzrůstá jeho touha zmocnit se toho zázraku přírody.

Lis Krauseová byla tlumočnicí u Spojených národů. Perfektně, slovem i písmem, ovládala čtyři jazyky. A v posteli byla také perfektní.

Opatrně vstoupila na úzké, houpavé prkno a s rozpaženýma rukama dobalancovala k jeho okraji.

Při tom se, to se rozumí, pohupovala její nadmíru plná ňadra.

Ellery dýchal zrychleně. Chtivě se díval na Lisina snědá stehna, na vzrušující obliny a neobyčejně úzký pas. Představil si ji nahou.

Tak nějak by asi měla vypadat bohyně lásky.

„Tak už konečně skoč!“ zavolal a jeho hlas se zachvěl vzrušením.

Lis Krauseová se nešikovně odrazila. Prkno ji vymrštilo, vytřeštila oči, zamávala rukama a s pronikavým výkřikem spadla po nohách do bazénu.

Když vyplula, smála se.

„Hned jsem věděla, že to nedokážu!“

Faith připlaval těsně k ní. „Je to jen otázka cviku.“

Lis ukázala na své mokré vlasy: „Podívej se, jak teď vypadám.“

„Já nevím, co ti na tom vadí. Mně připadáš prostě rozkošná.“

„Přestaň si ze mě dělat legraci!“ zasmála se dívka a stříkla mu vodu do tváře.

„No počkej!“ zaprskal a chňapl po ní.

Bleskově se mu vysmekla a plavala ke schůdkům. Nechal jí jen malý náskok a krauloval za ní ze všech sil.

Když ji dostihl, vypískla a rozchichotala se. Ruka mu sjela po jejím kluzkém rameni, zcela neúmyslně ji chytil za podprsenku – a bylo to. Ňadra vyskočila jak čertíci ze škatulky. Zlatě se třpytila v čiré vodě.

Podprsenka se zvolna potápěla.

„Podívej, cos udělal!“ řekla vyčítavě.

„Dostaneš ode mě sto nových plavek, miláčku,“ řekl senátor rozechvěle. „Pojď ke mně, dej mi pusu!“

Lis mu pohrozila prstíkem: „Ty zlý, tak tohle jsi měl za lubem!“ přimhouřila oči. Byly kobaltově modré. A hrála v nich rozpustilá světélka. Faith už znal svou přítelkyni natolik, aby věděl, že tyhle ohníčky znamenají víc – že právě teď Lis bude svolná ke všemu.

Její útlé paže se mu jako hadi obtočily kolem krku. Když se líbali, vsunula jazyk do jeho pootevřených úst. Ztrácel rozvahu. Tahle vzrušující dívka ho pokaždé připravila o rozum.

Tiskl se k ní a dotek těžkých, pevných ňader bylo na chvíli jediné, co vnímal.

Jednou rukou se Lis pustila senátorova krku a hbitě ze sebe sloupla kalhotky. Pak stáhla plavky jemu. Dýchala zrychleně. Nohama pevně obemkla jeho kyčle a nabídla mu svůj rozpálený klín.

Voda kolem nich jako by vřela. Lis vzdychala a zmítala se jak pominutá. Prohnutá jak luk zvrátila hlavu nazad.

Zabořil tvář mezi rozvlněné prsy a tajil dech. Dívka náhle vydala několik neartikulovaných, téměř zvířecích skřeků. Sevření jejích stehen povolovalo. Když se od sebe oddělili, objevil se jí na rtech šťastný úsměv.

„Jsi prostě báječná,“ konstatoval nadšeně.

„Bez tebe by mi to tak hezky nešlo,“ vrátila mu kompliment.

Vtiskl jí polibek na usměvavá ústa, obrátil se a začal plavat jako o závod. Následovala ho, ale o hodně pomaleji. Než přeplula bazén, udělal už třetí otáčku. Milování Ellerymu Faithovi ani zdaleka nestačilo k tomu, aby vybil přebytečnou energii.

Vyrušilo je naléhavé bzučení. Na stěně se rozblikalo červené světélko.

Kolem bazénu byla umístěna tlačítka, tak, aby na ně Ellery Faith mohl dosáhnout z vody. Hmátl po jednom z nich a stiskl je. Z podlahy vyjela obrovitá obrazovka.

Rozsvítila se a objevil se na ní bezvýrazný obličej Faithova lokaje.

„Copak je, Waltře?“ zeptal se senátor.

Lokaj se nepatrně uklonil a sonorním hlasem oznámil: „Chce s vámi mluvit nějaká slečna Moorová, pane.“

Lis připlula k senátorovi a dlouhými nelily ho škádlivě lechtala pod pupkem.

Zamračil se na ni. „Nech toho, teď nemám čas.“

„Mám ji poslat pryč, pane?“ otázal se lokaj.

„V jaké záležitosti přišla?“ chtěl vedet senátor.

„Prý jde o Saula Havemana.“

Ellery Faith chvíli mlčel. Pak řekl drsně: „Že přijdu. Uveď ji dál.“

Stiskl tlačítko a lokaj zmizel. Obrazovka zajela mezi dlaždice.

Faith vylezl z vody. Blyštivé kapky stékaly po jeho do tmavohněda opálené kůži. Lis k němu zvedla hezký obličejíček a zeptala se:

„Kdo je to ta slečna Moorová?“

„Nemám tušení. Povím ti to, až se vrátím. Zůstaň zatím tady. Odbudu ji tak rychle, jak to jen bude možné. A pak si ještě trochu zaskotačíme, ano?“

S úšklebkem zvedl koupací plášť rozložený na ohřívané kamenné lavici. Přehodil si ho přes široká ramena a nohy strčil do měkkých pantofli. Učesal se před nástěnným zrcadlem a obrátil se k Lis. Její tělo jako by se v neklidné vodě rozplývalo.

„Za chvilku jsem zpátky!“ slíbil jí. A odkráčel směrem k obytným prostorům, do přijímacího pokoje.

Nelly Moorová seděla na sofa a tvářila se jako filmová hvězda. Okamžitě zaznamenala, že na senátora udělala dojem.

Vešel, spatřil ji a zůstal stát jako ochromený. Jeho pohled klouzal po Nellyiných dlouhých nohách, pak utkvěl na jiném detailu: na obličeji, jehož půvab jako by nebyl z tohoto světa. Ano, to, co měl senátor nyní před sebou, dalece přesahovalo vše, co si až dosud tento světaznalý muž dovedl představit pod pojmem krásná žena.

Trenčkot nechala lokajovi. To, co měla na sobě, byl nejnovější módní hit

- sukně z vlněné látky a blůza, která ledacos odhalovala; úbor maličko bláznivý, trochu extravagantní; jiná by v něm vypadala vulgárně, ale Nelly si mohla všecko dovolit. Byla šik.

V přijímacím pokoji se agentka necítila moc dobře. Bylo tu veliké terárium, na které nebyl příjemný pohled. V písku se líně povaloval had silný jako mužská paže. Boa constriktor. A necelého půl metru před jeho tlamou dřepěli dva bělostní králíčci a chroupali mrkev. Byla to jejich poslední hostina před popravou.

Ellery Faith se k Nelly Moorové blížil s úlisným úsměvem. „Promiňte mi můj úbor, slečno,“ řekl a ukázal na koupací plášť. „Právě jsem trénoval.“

„Doufám, že příliš neruším,“ odpověděla.

Na mramorovém podstavci vedle sofa byla umístěna bronzová soška – dívčí akt –, renesanční kousek, žádná kopie. Nelly si ji dobře prohlédla, když byla v místnosti sama. Ta soška měla jistě velkou cenu. A nejen ona – všechno v tomhle domě muselo stát příšerné peníze.

Kde je senátor bere?

„Ne, vůbec mě nerušíte,“ ujistil ji a posadil se vedle ní. Páchl chlórem. Na její vkus byl příliš hr. Pohledem mu to dala najevo. Ale Faith dělal jako by nic. Řekl: „Pro tak okouzlující dámu, jako jste vy, mám vždycky času dost.“ A upřel na ni nyvý pohled. Připadal jí neskonale odporný.

Odvrátila se, aby aspoň na chvíli neviděla jeho hnusný obličej. Koukala sice na terárium, ale had jí byl snesitelnější než pan senátor.

Faith to pochopil špatně a zeptal se. „Líbí se vám Lorna?“

„Lorna? Kdo to je?“

„Tak se jmenuje můj had.“ Senátor se ušklíbl – snad to byl pokus o líbezný úsměv. „Znal jsem kdysi jednu dívku, která byla zrovna taková jako hroznýš: studená, vypočítavá, nebezpečná a královská. Můj had se jmenuje po ní: Loma. Jaké je vaše křestní jméno, slečno?“

„Nelly. Doufám, že po mně žádného plaza nepokřtíte.“

Senátor se uchechtl. „Proč taky. Vy na mě neděláte dojem studené, vypočítavé a nebezpečné ženy.“

To se tedy pleteš, a pořádně, pomyslela si Nelly. Přesně taková dovedu být, když chci.

„Líbí se vám Lorna?“ zeptal se senátor ještě jednou.

„Nemám velkou slabost pro hady. A řekla bych, že lidé, kteří je chovají ve svém domě, jsou zlí a krutí.“

„Ale!“ zasmál se. „Teď jste mi tedy udělila vyznamenání! Proč si myslíte, že jsem krutý?“

„Není vám líto těch roztomilých králíčků? Vsadím se, že se rád díváte na to, jak je vaše milá Lorna polyká. To se vám nezdá kruté?“

„Celý svět je krutý, slečno Moorová. Na to jste ještě nepřišla?“

„Váš lokaj,“ změnila Nelly téma, „vám neřekl, proč jsem přišla?“

„Samozřejmě. Co pro vás mohu udělat?“

„Pověřili mě tím, abych Saula Havemana našla a dopravila zpátky do sanatoria.“

Ellery Faith se zatvářil užasle. Zvedl obočí a zeptal se: „Kdo? Kdo vás pověřil? Vy jste od městské policie? Nebo od FBI? Pracujete soukromě?“

„Tak něco mezi tím,“ odpověděla Nelly vyhýbavě.

Faith se zvedl a zeptal se agentky, jestli si dá něco k pití. Neřekla ne, a když ji požádal, aby si vybrala, rozhodla se pro Highball.

Nalil si totéž. Potřásl zamyšleně hlavou.

„To tedy máte džob, jaký vám nezávidím. Upřímnou soustrast.“

Aby získala senátorovu důvěru, usmála se Nelly tak bezmocně, jak jen uměla, a odpověděla: „Musím se vám přiznat, že sama pochybuji o tom, že toho chlapce dostanu do ústavu, ale chtěla bych se aspoň dozvědět, kde je.“

„New York je, slečno, ohromná kupka sena. A Saul Haveman? Jen malá jehlička v ní.“

„Pak to tedy můžu vzdát, to je jasné.“

Ellery Faith nyní viděl Nelly Moorovou jinýma očima. Přestala pro něho být obyčejnou girl, dívkou, které je snadné se zmocnit. Jakmile se dozvěděl, čím se živí, nápadně vůči ní ochladl. Zpozorněl a sledoval každé její slovo. Nelly to samozřejmě postřehla a úzkostlivě se držela své role: předstírala, že je naivní, bezmocná a poněkud přihlouplá osůbka. Chtěla, aby ji Faith začal podceňovat – jedině tak mohla oslabit jeho ostražitost.

Nelly byla dobrá herečka – skutečný talent.

Když pila, dělala to trochu, ale jen trochu nešikovně. Když přehazovala nohu přes nohu, působila trochu, ale jen trochu rozpačitě. Přitom se tvářila trochu, ale jen trochu beznadějně a z jejího pohledu nebylo těžké vyčíst úpěnlivou prosbu o pomoc. I největšímu tupci by muselo být jasné, že sama si se svým úkolem nepomůže.

„Saul Haveman by teď byl v sanatoriu, kdyby mu někdo neznámý nepomohl k útěku,“ řekla a zatvářila se nadmíru ustaraně. „Kdo to asi udělal? Jaký k tomu mohl mít důvod? To je záhada, kterou si nedokážu vysvětlit.“

Senátor jako by se ošklíbl. Zeptal se. „Už jste byla za Fentonem Havemanem?“

„To víte, že byla. U něho jsem začala.“

Teď se senátor zašklebil zcela nepokrytě. „Vsadím se, že vám napovídal spoustu hloupostí. Taky vám poradil, abyste se mi podívala na zoubek.“

„Nezlobte se, ale teď se vás zeptám: nemáte s tou věcí náhodou něco společného?“

Senátor její otázku prostě přeslechl. Místo odpovědi se pořádně napil ze své sklenice.

„Co si myslíte o senátoru Havemanovi?“

Senátor Faith se zamračil. Haveman se mu nezdál být dobrým tématem rozhovoru.

„Je to přinejmenším stejný cvok jako jeho synátor,“ řekl. „Patří oba do stejného pytle. To je můj soukromý názor.“

„Nemáte ho rád, protože se rozhodl skoncovat se syndikátem obchodníků s drogami.“

Ellery Faith ji změřil ledovým pohledem. „To máte od Havemana?“

Přikývla.

„Ach, tak. Ale to nic neznamená. Fenton Haveman se mě vždycky pokoušel očerňovat,“ řekl zlostně. Opět se zvedl. Z mahagonové skříňky vyňal krabičku cigaret.

„Vezmete si?“

Nelly odmítla.

Faith si zapálil. Ruka se mu chvěla. Byl očividně nesvůj. „Možná že se s Havemanem ještě sejdete,“ vyprskl. „Pak tedy buďte tak laskava a vyřiďte mu následující: jestli se svými infámními útoky na moji osobu nepřestane, může se stát, že toho bude velice litovat! Je to ničemný, zatracený lhář. Už celá léta šíří pomluvu, že mám něco společného s překupníky drog. To ovšem ani v nejmenším neodpovídá skutečnosti. Až dosud mi totiž nikdo nic takového nedokázal, slečno.“

To ovšem neznamená, že to není pravda, pomyslela si Nelly. Nanejvýš to ukazuje, že jsi pořádně mazaný, senátore.

Mile se usmála. „Pane Faithe, řeknu vám rovnou: ani ve snu by mě nenapadlo, že byste s lumpárnou, kvůli které jsem tady, měl cokoliv společného.“

Senátorovi se zjevně ulehčilo.

Nelly pokračovala: „Teď bych ze všeho nejvíc potřebovala poradit. Jak tenhle případ ukončit, aniž bych se shodila. Přece víte, jak to u nás detektivů chodí. Musím mít alespoň částečný úspěch, abych se úplně neznemožnila. Dalo mi to spoustu práce, než jsem se dostala tam, kde jsem. Musím teď v pátrání po Saulu Havemanovi postoupil alespoň o krůček.“

Najednou oněměla.

Zamrazilo ji v zádech. Lorna právě procitla. Ačkoliv to, co následovalo, bylo pořádně odporné divadlo, nemohla Nelly od terária odtrhnout pohled.

Plaz se spokojil s jedním králickem, druhého si nechal na potom. Ellery Faith agentku pozoroval se škodolibým úšklebkem. „Nevidíte, slečno Moorová, nic výjimečného. Na světě je to tak zařízeno: jedni jsou potravou druhých.“

Agentka vyprázdnila svou sklenici. Není to směšné, pomyslela si. Tolikrát se už nacházela v těch nejšílenějších situacích, mnohokrát málem dopadla jako ten bílý králíček. Velmi dobře znala jedno ze základních pravidel života: sežrat nebo být sežrán. A přesto na ni tragický konec nebohého hlodavce zapůsobil tak silně, až měla na sebe zlost.

„Jste příliš útlocitná,“ řekl Faith.

„Oškliví se mi divadlo, v němž má hlavní roli smrt,“ odpověděla.

„Když už mluvíte o divadle, slečno Moorová, nenapadlo vás, že by senátor Haveman onu odpornou komedii se svým synem mohl inscenovat sám?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Protože má Saula rád.“

„To říká. Ale musí to být pravda?“

„Myslíte si, že nerozeznám pravdu od lži, pane senátore?“

Faith se samolibě zasmál. Ano, právě tak to bylo – považoval ji za hlupačku, která nerozezná pravdu a lež. Nachytal se. Měla ho tam, kde ho chtěla mít.

Zadívala se na něj hodně bezelstně a zeptala se: „Proč by to senátor Haveman dělal? Poslal snad Saula do ústavu proto, aby ho odtamtud mohl zase dostat? Nezní to hloupě?“

Faith dále natíral svého rivala na černo: „To neznáte Havemana. Potřebuje publicitu. Je rád, když se o něm píše a mluví. Dovede to využít pro své politické cíle.“

Nelly zavrtěla hlavou. „Ne, tuhle možnost úplně vylučuji.“

„A proč?“ chtěl vědět Faith.

„Takhle by nanejvýš sám sobě zlomil vaz. Saul je… jak bych to řekla… Saul není úplně normální. Když potká mladou dívku, má takové nutkání… Však víte jaké. No a představte si, že by třeba někomu ublížil. To by přece pro senátora Havemana znamenalo konec kariéry. Nemám pravdu? Takové riziko si Fenton Haveman nemůže dovolit.“

Faith pokrčil rameny. „A co když si myslí, že jeho syn žádnou vraždu nespáchá?“

„Na to se přece nemůže spolehnout. Ale i kdybych na chvíli chtěla přistoupit na vaši teorii – dejme tomu, že Saul nikoho nezavraždí – co potom ti dva mrtví hlídači?“

Ellery Faith zamáčkl v popelníku nedokouřenou cigaretu a máchl rukou: „Hlídači nejdou na Saulovo konto.“

„To máte pravdu.“

„Fenton Haveman by teď mohl – a zřejmě se o to již pokouší – připsat vraždu obou hlídačů svým odpůrcům.“ Ellery Faith se uchechtl. „On i Saul by nakonec vypadali jako politováníhodní mučedníci, jako oběti hanebných intrik.“

Nelly Moorové bylo jasné, že senátor Faith využije každou, byť sebemenší příležitost přitlačit senátora Havemana hlouběji do bahna.

„Právě mě napadá,“ pokračoval, „že Fenton Haveman možná moc dobře ví, kde se teď jeho synáček schovává.“

„Co tím chcete říci?“

„Podívejte – Haveman najal vraha. Ten vyřídil dva hlídače a odvezl Saula do předem připraveného úkrytu. A pak začal rámus: ó, nesvědomití političtí odpůrci ukradli ze sanatoria choré dítě. Cyničtí dobrodruzi hodlají zničit osudem těžce zkoušeného otce. Ach, dobří lidé, najděte mi mého chlapce!“ Faith se zlomyslně zatvářil. „To se dobře poslouchá, ne?“

„Ne, pane senátore,“ řekla Nelly Moorová. „Takhle to určitě není!“

„Jak to víte?“

„Cítím to.“

„Milá slečno, i taková hezká dívka, jako jste vy, by se měla řídit raději rozumem než citem. Zvlášť vybrala-li si tak mužské povolání.“

Nelly se na Faitha podívala opět bezelstně: „A… má senátor Haveman nějakého nepřítele… Víte… skutečného, takového, který by byl schopen i zločinu?“

Faith zvedl sklenici. Něco tak pitomého, jako je tahle děvenka, se hned tak nevidí, pomyslel si. A rychle řekl: „Napadá mě jen jedno jméno, slečno Moorová.“

„Jaké?“

„Barry Dietel.“

„Znáte ho dobře?“

„Jen trochu.“

„Co je to za člověka?“

„Chladnokrevný, sprostý kariérista.“ Ellery Faith se zhluboka nadechl. Jeho čelo se zkrabatilo. „Dodávám, že Fentona Havemana nemám v lásce. S tím jsem se ostatně nikdy netajil – v senátu na něho při každé příležitosti zaútočím. Díváte se někdy na televizi, slečno?“

„Dívám.“

„Tak tedy víte, že já a senátor Haveman nejsme zrovna nejlepší přátelé. Ale… abych tak řekl… Haveman za zadkem je mi milejší než Dietel před očima.“

Agentka dokonale hrála překvapenou. Pak řekla jakoby vylekaně a pohoršeně: „Takže Barry Dietel by mohl…?“

Faitha potěšilo, že tak rychle skočila na jeho návnadu. Přikývl. „Být vámi, posvítil bych si na něj, slečno Moorová.“

Nelly Moorová se posadila do pronajatého Mustanga. Dokonale vyladěný stroj vrčel jak rozzuřený lev. Protože se právě začínalo stmívat, zapnula světlomety.

Cestou od Faithova domu se z toho, co zde viděla a slyšela, pokusila vytvořit přesnější představu: má senátor něco společného se Saulovým útěkem? Nebo se pouze obává, že by mohly vyjít najevo jeho čachry s narkotiky?

Pustila rádio. Řecká hudba jí připomněla Evropu, země ležící daleko za velkou louží – jako například Španělsko. Španělsko, kde Pedro Ramirez čeká na její návrat.

Mustang si to metl po Roosevelt Avenue k severu. Barry Dietel bydlel v Ridgewoodu. Aby se tam dostala, bylo nutno radikálně změnit směr. Projela 58. ulicí, překřížila Maspeth a za chvíli byla na místě.

(V témže okamžiku, kdy vystoupila z Mustanga a přibouchla za sebou dvířka, zaklepal Saul Haveman na okno hřbitovního hlídače Moma Curelly.)

Dietelův dům připomínal opevněnou tvrz někde ve Skotsku. Vysoké zdi z červených cihel trčely k nebi. Nad vchodem byla instalována kamera. Hned vedle domu stál psinec s velkým výběhem, jehož vrátka se otevírala automaticky. Ovládání bylo uvnitř domu – stačilo stisknout knoflík a psi se vyřítili.

Čtyři nádherné tygří dogy se proháněly ohradou. Když zpozorovaly návštěvu, vrhly se jako pominuté k plotu z ocelových tyčí a s děsným štěkotem se stavěly na zadní.

Běda tomu, kdo by se s těmito krvežíznivými bestiemi chtěl seznámit blíže.

Cenily nebezpečné tesáky a doširoka otevíraly krvavě rudé mordy. Zdálo se, že na světě v této chvíli nebylo nic, co by nenáviděly více než Nelly Moorovou.

To se ví, že při pohledu na ty rozběsněné čtyrnožce neměla dobrý pocit. Chvatně sáhla po držadle starodávného zvonku a zatahala. Netrpělivě čekala, kdy už ji Barry Dietel vpustí dovnitř.

Když se objevil, málem se rozkašlala, tak hustý byl kouř z jeho smrdutého brazilského doutníku.

Osušila slzy, které jí vytryskly z očí a pozorně si Dietela prohlédla. Vypadal jako idiot. Ale jen vypadal. Zkušená agentka ho okamžitě odhadla jako zatraceně mazaného a tvrdého chlapíka. Měl převislý spodní ret, což by mohlo svádět k domněnce, že je slaboch, jeho oči však svědčily o naprosté bezcitnosti.

Představila se a řekla, v jaké záležitosti přichází. Barry Dietel ji vyzval, aby vstoupila. Když mluvil, neobtěžoval se vyndáváním ožižlaného čvaňháku z úst. Huhlal tak, že mu bylo sotva rozumět, a vypadal přitom vskutku neodolatelně.

V přijímacím pokoji jí nabídl křeslo. Když si sedala, svlékal ji očima, prohlížel si ji tak nestydatě, že si neodpustila poznámku:

„Až s tím budete hotov, ráda vám položím několik otázek, pane Dietele.“ Řekla to hodně mrazivě, ale tohoto gentlemana zřejmě nebylo snadné urazit.

Tygří dogy venku ještě stále vyváděly jako divé. Zdálo se, že do půlnoci už se neuklidní.

„Máte nějaký program na dnešní večer, slečno?“ zahuhlal Barry Dietel.

„Mám toho hodně,“ odpověděla. Páchneš, pomyslela si. Všechno tu načichlo tvým zatraceným cigárem. Je mi z tebe nanic. Jak to, že se tím smradem sám nezadusíš, ty…

„A zítra večer?“

„Mám spoustu práce.“

Chladný tón její odpovědi Barryho Dietela neodradil. „Mohli bychom se sejít třeba odpoledne,“ pokračoval. „I s tím bych se spokojil.“

Zavrtěla hlavou. „Nenamáhejte se, pane Dietele.“

„Myslíte?“ zašklebil se. „Nenecháte mi žádnou naději?“

„Ne.“

„Připadám vám tak odporný?“

„Řekněme, že my dva nejsme naladěni na stejnou vlnu, pane. Měli bychom se už začít bavit o něčem jiném. Nezajímá vás, proč jsem tady?“

Dietel se konečně posadil a přemrštěně obřadným gestem odložil doutník do popelníku. „Prosím,“ řekl a šelmovsky přimhouřil oko.

Tebe jen tak něco z míry nevyvede, pomyslela si. A přešla k věci. Začala rovnou Saulem Havemanem a zmínila se o tom, že už byla za senátorem Faithem. Barry Dietel se zatvářil, jako by kousl do citrónu.

„Vsadím se, že vám Faith zahrál divadýlko. A pořádně mě očernil, proto se teď na mě mračíte, krásko.“

Dogy náhle utichly. Konečně. Patrně nastal čas krmení.

„V lásce vás nemá, pane Dietle. Ale to pro vás, jak vidím, není žádná novinka.“

„Ne,“ zachechtal se. „To tedy ne.“

„Vy ovšem máte pro strach uděláno?“

„Já? Možná. Ale Elleryho Faitha nikdy nepodceňujte, slečinko. Je to nejprohnanější mizera, s jakým se můžete setkat. Geniální herec a velký šprýmař. Na jeho žertíky občas doplácejí i mazaní páni senátoři.“

„To má být narážka? Myslíte si, že Ellery Faith by mohl být tím, kdo v případě Saula Havemana tahá za drátky?“

Cigáro opět uvízlo mezi mocnými čelistmi.

„Faith nosí bílou vestu, ale má na ní spoustu ošklivých skvrn, slečno Moorová.“

„Narážíte na jeho styky s narkomafií, ano?“

Přikývl.

„Ale ty mu, pokud vím, zatím nikdo nedokázal.“

Dietel se mečivě zasmál. „Ellery Faith není imbecil. Přesto však se mu nikdy nepodařilo přesvědčit veřejnost o své bezúhonnosti. A proč? Protože nemá čisté svědomí!“

Zato ty ho máš! pomyslela si Nelly a řekla: „Tohle může být pomluva, kterou dali do oběhu jeho političtí protivníci.“

„Není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Žádná pomluva se dlouho neudrží, když si ji jen tak někdo vycucal z prstu.“ Mohutně zabafal a na okamžik zmizel v kouřové cloně. Pak se olízl a zamlaskal. „Hledáte muže, který spáchal hnusný zločin, slečno. Já tvrdím, že tímto mužem je Ellery Faith. Je na vás, abyste mu to dokázala. Myslím si ale, že se vám to nepodaří. Na Faitha jste krátká. Ale snažte se, budu vám držet palce. A neztrácejte čas hledáním jiného viníka. Podívejte – Fenton Haveman je v senátě Faithovým nejvážnějším kontrahentem. Ti dva spolu vedou něco jako válku A jeden z nich jednoho dne zvítězí, o tom nemůže být pochyb. Teď právě, jak to vypadá, dostal Haveman pořádnou ránu. Možná že dokonce poslední, po které se už nezvedne. A bylo by víc než podivné, kdyby mu ji zasadil někdo jiný než Ellery Faith!“

Nelly se mu ostře podívala do očí. „Teď bych vám ráda položila nepříjemnou otázku, pane Dietele…“

„Ale prosím, jen račte. Nejsem malicherný. Jen hezky řekněte, co máte na jazyku. Nebojte se, nepředhodím vás psům, jestli se mi vaše otázka nebude líbit.“

„Jestli bude nucen senátor Haveman odstoupit, strana vás učiní jeho nástupcem, viďte?“

Dietel přisvědčil. „Ano, přesně tak.“

„Půjdete do Washingtonu.“

„Jistě.“

„Na Havemanovo místo. A to je přece váš dávný sen. Nebo ne? A teď jste téměř u cíle. Už chybí jen málo a budete senátorem.“

Dietel se pořádně zachmuřil. Bylo vidět, že se připravuje na Nellyn frontální útok. Nelly však zaútočila z boku.

„Jaký postoj hodláte ve Washingtonu zaujmout, pane Dietele?“

„Nerozumím vám,“ řekl.

„Budete pokračovat tam, kde Fenton Haveman přestane?“

„Kdybyste se vyjadřovala trochu zřetelněji, byl bych vám vděčen, slečno Moorová,“ zahuhlal Barry Dietel.

„Budete vystupovat proti narkomafii stejně důsledně a nekompromisně jako Fenton Haveman? Nepokusíte se najít schůdnější řešení? Co kdybyste se s ní nějak domluvil?“

Barry Dietel poznal, že je čas, aby vyložil své stanovisko. A to bez čvaňháku. Vytrhl smrdutý roubík z úst a zřetelně a jasně pronesl: „Slečno Moorová, vypadám jako někdo, kdo rád ustupuje?“

„Ne. Vlastně ne.“

Dietel se uklonil. Měla dojem, že se jí vysmívá. „Vřelý dík,“ řekl zlomyslně.

„Není zač,“ odpověděla jedovatě.

„Jako člověka Fentona Havemana nesnáším,“ řekl. „V jeho politice však hodlám pokračovat, protože si myslím, že je správná.“ Foukl agentce kouř do obličeje. „A budu ještě důslednější než on. Právě tohle si Ellery uvědomuje – proto se mi snaží podrazit nohy. Ale to se tomu licoměrníkovi nepodaří. Na mě nestačí. Na Elleryho Faitha možná, ale na mě ne!“

„Dobrá,“ řekla Nelly. „Vy jste tedy přesvědčen, že Ellery Faith najal vraha, který dostal Saula Havemana ze sanatoria?“

Přikývl a vycenil zuby. Oči se mu podlily krví. „Ellery Faith a nikdo jiný!“ zavrčel.

V té chvíli se podobal svým dogám. Otřásla se odporem. Už abych byla na druhé straně plotu, pomyslela si. Ne, tebe už raději dráždit nebudu.

„Nikdo jiný!“ opakoval vztekle. „Nebo si myslíte, že je tu ještě někdo, kdo by měl důvod spáchat takový zločin, slečno Moorová?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Ne,“ odpověděla. „V této chvíli o nikom takovém nevím.“

Spěšně se zvedla a rozloučila se.

*

V té chvíli, kdy Walter, Faithův lokaj, ohlašoval Nelly Moorovou, Lucius Pett, vrah obou hlídačů, seděl ve svém elegantním emgéčku a ujížděl k bance.

Pettovi bylo třicet a vypadal jako dobře situovaný manažer. Oděn s vybranou elegancí, voněl lehce nahořklým parfémem a v klopě měl svou oblíbenou květinu – bílý karafiát. Jeho vystupování bylo vždy bezvadné; choval se noblesně a sebejistě jako recepční prvotřídního hotelu. K řeči podsvětí, kterou ovládal přinejmenším stejně dokonale, se uchyloval jen ve výjimečných případech.

Pettův životopis by vystačil na několik senzačních scénářů pro Hollywood. Pronásledován lidmi i osudem, zakusil v mládí mnoho zlého, než se dal – jak se domníval – jedinou možnou cestou vedoucí k bohatství a spokojenosti.

Okamžitě, jakmile přijal a provedl první, mimochodem velmi dobře placenou vraždu, bylo mu jasné: tohle je životní dráha pro mě. Jedině takhle ve světě něco dokážu, jedině tak se uplatním a vyšvihnu.

Pokaždé, když si na tu první málem zhudlařenou vraždu vzpomněl, musel se smát nad tím, jaký byl tenkrát nešika. Ale co – učený z nebe nikdo nespadne. Od té doby se Lucius Pett v mnoha ohledech zdokonalil. Ve svém oboru již skutečně něco znamenal – a mohl si vybírat zákazníky. Zajímaly ho jen obzvlášť výnosné, a tudíž ne právě lehce splnitelné objednávky. Kdepak – hudlaření už měl dávno za sebou – teď byl někdo. Na kontě měl tolik, že by si mohl dopřát odpočinek, ale ne – milý Lucius myslel na zadní kolečka, na stáří, a pak – svou práci měl rád.

Tento den se vydařil. Lucius miloval publicitu a potěšilo ho, když zjistil, že všechny noviny se o jeho znamenitém činu zmiňují na první stránce. Zaměstnanci rozhlasových a televizních společností se rojili kolem domu senátora Havemana, který se zatím zmohl na pouhé „no comment“. Mluvčí městské policie stejně jako zástupce FBI prohlašoval, že to bude právě jeho instituce, která vnese do věci jasno.

Nicméně jediné, co zatím věděli, bylo, že Saul Haveman je kdovíkde a oba hlídači jsou zastřeleni winchestrovkou.

Víc toho nevypátrali. Hlavní zásluhu na jejich neúspěchu měl ovšem Lucius Pett.

Vrah zpomalil a nechal předjet dva nákladní vozy. Pak hodil blinkr doleva a odbočil na parkoviště před brankou. Postavil se na místo vyhražené pro zákazníky a vypnul motor. Otevřel dvířka a křepce vyskočil. Oklepl z rukávu smítko, dýchl si do dlaní a vykročil ke skleněnému portálu svého peněžního ústavu.

V té chvíli mu zprava zastoupil cestu slepec se zakloněnou hlavou a s bílou holí v ruce.

Byl to podsaditý muž střední postavy, se zcela bezradným výrazem na neoholené tváři. Na krku měl silnou vlněnou šálu, z roztřepených rukavic mu vylézaly prsty. Chtěl přejít ulici, ale nebyl tu nikdo, kdo by mu pomohl. A sám si netroufal, protože kolona aut řítících se kolem byla nepřetržitá.

Pett se k němu naklonil: „No, copak, dědo? Chceš na druhou stranu?“

Slepec přisvědčil: „Byl bych vám, pane, velmi vděčen, kdybyste…“

„Ale to je přece samozřejmé, dědo,“ řekl vrah přátelsky. Vzal slepého opatrně za loket, rozhlédl se nalevo a napravo a pak, jakmile se mezi auty objevila poněkud větší mezera, ho převedl na protější chodník.

„Děkuji vám. Jste hodný člověk,“ řekl slepec.

Pett se usmál. Chybělo málo a byl by se rozesmál nahlas, tak ho starcova slova pobavila.

„Slepému člověku dneska pomůže jen málokdo,“ lamentoval stařec. „Lidi už tak zvlčili, že bych se ani nedivil, kdyby mi jednoho dne někdo sebral hůl a nastavil mi nohu.“

„Nesmysl, dědo! Kdo by ti ubližoval? A proč?“

„Ale že je dneska zima, co?“ chtěl stařec pokračovat v konverzaci.

Pett sáhl do kapsy a vytáhl dvacetidolarovku. Vtiskl ji slepci do ruky. „Tady, dědo. Kup si pár grogů.“

Stařec bankovku nevěřícně ohmatával. „Ach, díky, pane. Vy máte opravdu dobré srdce.“

Lucius Pett mu poklepal na rameno, obrátil se a šel za svými záležitostmi. Stařec, ťukaje holí do zdi, zmizel za rohem.

V bance panovalo tropické vedro. Pokladník dřepěl za neprůstřelným sklem a vypadal jako muzeální exponát. Oči se mu přivíraly, šla na něj dřímota – neměl totiž právě nic na práci.

Pett bezděčně zpomalil a poškrábal se zamyšleně na nose. Bankovní loupež, napadlo ho, to by bylo něco pro mě! Ale ne – je to příliš primitivní. Já mám rád jemnou práci.

Světlovlasá dívka se zvedla od stolu, když se přiblížil k přepážce. Měla poměrně drobnou postavu, ale opulentní svačinky a čokoládové bonbóny jí nebezpečně chutnaly. To na ní bylo vidět.

Lucius Pett se na ni zářivě usmál. Pak se opřel dlaní o pult, který je od sebe odděloval, zadíval se do jejích srnčích očí a pravil: „Má cesta sem vedla parkem. Přesto však nepřináším žádné květiny. Představte si, že tady široko daleko neroste nic, co bych pro vás mohl utrhnout.“

„Vy pořád jen žertujete, pane Pette.“ Dívka se potěšeně zachichotala.

Pett vytáhl bílý karafiát z knoflíkové dírky. „Přijala byste ode mne alespoň tento květ? Bílá je barva nevinnosti.“

Dívka se poněkud začervenala, upejpavě si vzala karafiát a položila jej na psací stůl. Pett zamnul rukama a pravil: „Tak a teď budeme chviličku úřadovat, milé dítě.“

„Co pro vás mohu udělat, pane?“

„Vy pro mne? Mnoho. Především byste mi mohla ukázat výpis z mého konta.“

„Hned to bude, pane.“

Za chvíli měl žádanou listinu před sebou. Stačil jediný pohled, aby se nájemný vrah přesvědčil, že jeho zákazník je poctivý muž.

Zasloužených 10 000 dolarů již bylo poukázáno. Pett věděl, že v tomto ohledu nebudou žádné komplikace – poslední zákazník byl z těch, jímž je možno důvěřovat. Úspěšný řemeslný zabiják musí být dobrým znalcem lidí. A tím Pett bezpochyby byl. Velmi dobře poznal, od koho je třeba žádat celý obnos předem, od koho pouze zálohu a kdo zaplatí bez smlouvání i poté, co bylo vyhověno jeho objednávce.

Spokojený úsměv mu přelétl po tváři. Oznámil dívce, že si vezme pět stovek.

Vyzvedl si je u pokladníka. Rozpustile zabubnoval prsty na neprůstřelnou desku, popřál zasklenému bručounovi dobrý večer, zamával milé blondýnce a opustil banku.

Když přijel domů, odstavil emgéčko do podzemní garáže, převlékl se a vyrazil za zábavou.

V první putyce si dal dvakrát Hennessy, chvíli pozoroval několik legračních týpků u biliáru, pak jim předvedl pár šťouchů, které je uvedly v nadšení a úžas, a provázen obdivnými pohledy popošel o dům dál.

Ve druhé putyce dostal chuť na pivo. Hrací skříň mu vřeštěla zrovna u ucha, jiné místo však už u pultu nebylo.

Když zvedal pivo k ústům, položila se na jeho rameno tlapa – černá jak uhelná lopata a přibližně stejně velká. Obrovský černoch na něj zíral vyvalenýma buličíma očima.

„Hele, kamaráde, překážíš mi!“ zaryčel.

„To je mi líto,“ řekl Pett a nehodlal se chlapíkem dále zabývat.

„Hele, nemůžu kvůli tobě hodit niklák do automatu!“

„Aspoň tu bude ticho,“ řekl Pett.

„Hergot, hni trochu zadkem, povídám!“

Od stolu se zvedl druhý hromotluk. „Mosesi, trhni mu jednu a bude to. Třeba ti zazpívá něco lepšího i bez nikláku!“

Lucius Pett si příliš nepotrpěl na rvačky. Poodsedl tedy stranou a měl za to že už se může konečně napít.

Mýlil se však.

V okamžiku, kdy zvedl sklenici, zacloumal mu černoch ramenem. Pivo vyšplouchlo řemeslnému vrahovi do obličeje. Když černoch uviděl, jak se zmáčený Pett tváří, upřímně se rozřehtal. To neměl dělat. Pett, vzteky bez sebe, vstal a zasáhl pěstí obrovy rozšklebené rty. Plesk! Řehot ustal.

Ticho v lokálu.

Jen Sammy Davies junior ještě trylkoval z hudební skříně. Všichni přítomní napjatě čekali, co bude dál. Moses byl v tomhle podniku zřejmě známá firma. Na Petta se dívali jako na člověka, který se zakrátko promění v mrtvolu, neboť ten, kdo uhodil Mosese, musel počítat s nejhorším.

Hromotluk zuřivě odfrkl a zaujal hrozivý postoj.

Přiřítil se načepýřený hospodský. „Tak pozor, pánové! Ve svým podniku nechci žádný rvačky ani, že jo? Koukejte, jestli si spolu chcete něco vyřizovat, tak jděte ven! Rozuměli jste?“

Moses zaskřípal zuby. „Rozuměls, ty nažehlenej teplouši? Máme jít ven – to je dobrej nápad. Tady je stejně málo místa na to, co ti chci ukázat. Ale ty už máš asi plný kalhoty, že jo? Netroufáš si, co?“

Pett se rozhlédl kolem sebe. Napjaté tváře, zvědavé pohledy. Mnozí z těch lidí s ním měli soucit, to bylo vidět. Jiní mu škodolibě přáli to, co ho podle jejich přesvědčení venku čekalo.

„Jo,“ pronesl někdo tiše, ale zřetelně, „nebudeš první, z koho Moses udělá fašírku, chlapče.“

Lucius Pett zaplatil pivo. „Dobrá,“ řekl mrazivě. „Popovídáme si venku, Mosesi!“

Teď někteří hosté zakroutili nechápavě hlavami. Je ten cizinec tak naivní? Nebo je to takový idiot?

Moses se šklebil, jako by měl v úmyslu Petta venku sežrat i s botama. Ukázal na dveře a zavrčel: „Až po tobě, cizince.“

A Lucius Pett šel. Konečně se našel někdo, kdo zastavil hrací skříň. Zřejmě se mu Sammy Davies junior nezdál být vhodným doprovodem na poslední cestě. Všichni hosté se chytli svých drinků. Pak někdo navrhl, aby se zavolala policie a záchranka, nebo alespoň jenom záchranka, ale hospodský ho nepustil k telefonu. Do toho, co se děje venku, tady nikomu nic není. To je zásada, která platí v každém slušném lokálu.

Lusius Pett strčil pravou ruku do kapsy. Nahmatal drsnou ocel boxeru. Prsty vklouzly do otvorů a pěst se sevřela.

Obrovitý Moses svou „oběť“ dirigoval na zadní dvorek, kde se jejich záležitost měla odbýt beze svědků. Pett nečekal, až svalnatec zaútočí. Jakmile byli na dvorku, obrátil se a vší silou kopl Mosese do rozkroku.

Černoch zařval, zkroutil se a padl na zem. Sípavě lapal po dechu.

Pett se sklonil a udeřil obra boxerem do spánku. Ten se pokusil postavit na nohy, nepodařilo se mu to však a opět upadl. Vrah mu nyní chladnokrevně šlápl do obličeje.

Z černochova nosu prýštila krev. Byl grogy. Už se ani nezmítal. Pett svlékl z ruky boxer. Už ho nepotřeboval – Mosese už se nemusel bát.

Ještě jeden kopanec do hrudního koše – ozvalo se zapraskání a Moses obrátil oči v sloup.

Pett se k němu sklonil. „Teď bych tě měl vyřídit nadobro.“

„Ne!“

„Oddělat tě!“

„Ne!“ bědoval Moses zděšeně a pokoušel se prosebně sepnout ruce.

„Neboj se, neudělám to, nechci si ušpinit oblek. Ale dám ti radu: příště si lépe prohlédni toho, s kým si začínáš. Teď jsi měl štěstí, ale mohl bys také narazit na člověka, který tě zabije a nehne při tom brvou.“

Pro Petta tím byla věc vyřízena. Nechal černocha ležet a vyšel na ulici.

Neušel ani sto yardů, když zaslechl vzrušený křik. Hosté už Mosesa objevili a teď se nemohli vynadivit neočekávanému konci utkání. Jejich favorit byl na lopatkách. Ba co víc – ležel hrobařovi na lopatě.

Večer teprve začínal a Pett neviděl žádný důvod k tomu, aby nepokračoval podle původního plánu. Barů bylo v okolí víc než dost. Když se to tak vezme, měla Pettova dokonalost přece jen malou trhlinu, malou, ale trhlinu. Nu co – každý má nějakou chybičku. Pett se rád napil a dělal to často.

Pokaždé, když uspokojil některého ze svých náročných zákazníků, šel to – jak tomu říkal – oslavit, což skončilo zpravidla tím, že se zlil pod obraz.

V žádném baru, pravda, nevydržel dlouho – nikde si nedal víc než jednu dvě skleničky –, snad aby se nezdálo, že moc pije.

Nyní ho zaujal zelený nápis nade dveřmi podniku, v němž ještě nikdy nebyl: U KROKODÝLA.

Vešel, posadil se poblíž barového pultu ozdobeného vycpaným krokodýlem s dokořán otevřenou zubatou tlamou, a objednal si dvojitý Manhattan. Když držel v ruce sklenici, rozhlédl se kolem. Zaujali ho dva rozšklebení mladíci, upřeně pozorující docela obyčejné, červeně natřené dveře.

„Jde to tam jako na drátku!“ řekl jeden druhému, pak se oba zachechtali, zvedli se a zmizeli za dveřmi. Zvědavý Pett odložil sklenici a šel za nimi. Ocitl se v malém prostoru. U jedné zdi stála řada židlí, na protější bylo filmové plátno. Z otvoru nad židlemi vycházel světelný kužel a na plátno se promítal veliký stín.

Než Pett stačil pochopit, že ten stín je jeho, ozvalo se syčení. „Sednout! Nezaclánět!“ zavrčel někdo z temnoty.

Jakási ruka do něj strčila a srazila ho na židli. Na plátně se právě ukázal titulek:

KLEOPATRA A MLADÍK S FLÉTNOU.

Ozvala se podivná, pochmurná hudba. Pak několik kvílivých flétnových tónů a objevil se první obraz. Palác. Kamera projížděla dlouhými chodbami, nahlédla do ložnice, přiblížila se k posteli. Zde, velmi spoře oděna, ležela královna Kleopatra.

Aha, řekl si Pett, tak tohle znám, tady se předvádějí čuňárničky. Nu což, podíváme se, jestli má Kleopatra co nabídnout. A zůstal sedět.

Královna se probudila, protahovala se chvíli, pak otevřela oči černé jako noc.

Sklouzla z postele a přiblížila se k oknu. Jasné sluneční světlo oblilo její nádhernou postavu.

Koupel již byla připravena. Vstoupila do vlažného oslího mléka. Obsluhovaly ji tři černé dívky, nahoře bez.

Královně se zachtělo hudby. Dívky přivedly ostýchavého jinocha, oděného kousíčkem látky obtočené kolem boků. V ruce třímal flétnu a na královnu se neodvažoval pohlédnout. Ta si ho hladově prohlédla a nařídila mu, aby zahrál.

Posadil se na okraj vany a přiložil flétnu ke rtům. Královna naslouchala s přimhouřenýma očima zasmušilé melodii. Služebné poslala pryč. Zůstala s nesmělým hudebníkem sama. Vystrčila z oslího mléka nohu a dotkla se jí jinochovy hýždě. Vylekal se a přestal foukat. Kleopatřino chodidlo se sunulo vzhůru po jeho zádech.

Flétna upadla na zem. Překvapeně a vyděšeně vytřeštil oči.

Královna se zvedla, popadla ho za ramena a strhla ho k sobě do vany. Pohled na Kleopatřina ňadra v bílém oslím mléce byl jedinečný, mladík se mamě pokoušel vymanit se z jejího náručí.

Sténal, vzdychal, nevěděl, co si počít s rukama. Královna s ním však měla trpělivost. Vystoupila z lázně a ukázala mu, aby ji následoval. Přišli k úzkému lehátku. Položila se na břicho a požádala, aby jí namasíroval záda. Vyhověl jí tak nemotorně, až se její tvář zkroutila bolestí. Neřekla však jediné slovo. Ta bolest jí zjevně působila rozkoš. Mladíkovy ruce se pomalu blížily ke královniným bokům.

A tu se obrátila.

Pett přihlížel se zatajeným dechem. A pak si řekl: mám tady jenom tak koukat, jak si někdo užívá? Tak to ne, začínám si připadat jako zvrhlík.

Vstal a vrátil se do baru, aby si také našel nějakou Kleopatru. A hle, právě mu jedna kráčela v ústrety; vypadala sice úplně jinak než ta na plátně, byla však stejně žádoucí.

Oblečena byla v lasvegasském stylu. Hnědé vlasy měla po ramena. Její ňadra, to byla naprosto mimořádná atrakce – něco takového se jen tak nevidí, to tedy ne.

Vzal ji kolem pasu a řekl: „Nazdar, miláčku, mé jméno je Kačer Donald!“ a rejdoval s ní do nejbližšího prázdného boxu.

„Co si dáme k pití?“ zajímala se.

„Všecko, kromě vody,“ zazubil se na ni.

To se rozumí, že si ta lasvegasská loutka s chicagským přízvukem objednala šampaňské. Ale proč ne. Pett proti tomu nic nenamítal. Byl rád, že si našel děvče podle svého vkusu. A šampaňské lidi sbližuje rychleji. Dokonce tím rychleji, čím rychleji se pije.

Přiťukli si.

„Na co?“ zeptala se kráska jménem Margareta.

„Na znovuzrození jednoho člověka,“ řekl Lucius Pett. Myslel na Saula Havemana. „Ten chlapík už ležel v rakvi a já mu pomohl k novému životu.“

Margareta se na Petta zahleděla udivenýma modrýma očima.

„Ty jsi doktor?“

Lucius Pett se rozesmál, jako kdyby řekla mimořádně vydařený vtip.

„Doktor? Cha! Já a doktor? Ne, děvenko, já jsem pravý opak!“

„Jak to?“

„Doktor lidi uzdravuje.“ Pobaveně se zašklebil a zavrtěl hlavou. „Ale ne, teď se mi nechce mluvit o mém povolání. Chci si trochu odpočinout, potřebuji se rozptýlit, povyrazit. Člověk přece nemá v životě jen práci a povinnosti.“ Zadíval se své Kleopatře do výstřihu. Olízl si rty. „Máš zajímavou výkladní skříň, opravdu,“ řekl. Levičkou se dotkl pravého prsu.

Vypískla. „Líbí se ti mý zboží?“ zachichotala se.

„A jak!“ Zazubil se na ni.

„Můžeš mít obě.“

„Obě?“

„Jedno i druhý.“

„To nalevo i to napravo?“

„Jo. Napravo je jedno a nalevo druhý.“

Zamyslel se. Margaretino žvatlání jako by najednou mělo jiný, hlubší význam. „Ano,“ mumlal sám pro sebe. „Napravo a nalevo… Mohlo by se říct, že je to jedno a to samé, ale každé je jiné.“

„Co si to brbláš?“ tázala se udiveně.

Podíval se na ni, zavrtěl hlavou a řekl: „Nic, děvenko. Děkuji ti. To je prima nápad.“ Zvedl se od stolu.

„Hej, kam jdeš, Donalde?“

„Donalde? Proč mi říkáš Donalde?“

„Ty už nejsi Kačer Donald?“

Zasmál se. „Ach tak. Poslouchej: zůstaň tady hezky sedět na svém pěkném zadečku. A kdyby tě odtud chtěl někdo odvést, řekni mu, že už máš ctitele, ano?“

„A kam jdeš?“

„Musím teď rychle někam zatelefonovat.“

„Hergot; ztratila jsem s tebou spoustu času…“

„Nic jsi neztratila, za chvíli se k tobě vrátím. Než dopiješ láhev, budu zpátky.“

Vydal se hledat telefon. Cestou si zase začal mumlat: „Napravo a nalevo… Jeden prs je docela pěkná věc, ale co by byl bez druhého. Ano: přece se nespokojím jen s polovinou.“

Hned před vchodem do hospody U krokodýla stála telefonní budka. Vmáčkl se do ní a zaklapl za sebou dveře. Vhodil do automatu minci a několikrát se zhluboka nadechl, aby si okysličil přiopilý mozek. Pak pomalu, aby se nespletl, začal vytáčet číslo muže, který si od něho objednal vysvobození Saula Havemana z nervového sanatoria Na zelené louce.

Muž se nejprve vylekal, načež se pořádně rozzuřil. „Zbláznil jste se, Pette?“ zařval.

„Mám pro vás takový návrh…“ odříkával Lucius Pett ztěžklým jazykem.

„Víte, že mi sem nemáte volat?!“

„U… uklidněte se, pane kolego,“ pokračoval vrah. „Copak se máte zač stydět? Vždyť se nám to tak báječně povedlo.“

„Co si přejete?“ zeptal se muž chladně.

„Ale, pane kolego, proč tak přísně?“

„Na něco jsem se vás ptal!“

„A… aha. Nejsem hluchý, příteli.“

„Co chcete? Peníze už máte na kontě.“

„Děkuji. Srdečně vám za to děkuji, pane kolego. Platíte promptně, to je třeba ocenit. Už jsem byl v bance. Všechno je v nejlepším pořádku.“

„Domluvili jsme se, že my dva se nadále už nebudeme znát, Pette.“

Vrah si se zájmem prohlížel stěnu telefonní budky. Byla tu napsána a vyškrábána spousta čísel. A mezi nimi červenou propisovací tužkou jedno, k němuž byla připojena zcela speciální nabídka.

„Pette!“ zařval muž na druhé straně drátu, když se hrdlořez dlouho neozýval. „Pette!“

„Ano, tady jsem.“

„Řeknete mi už konečně, co chcete?“

„Před chvilkou jsem se, pane kolego, seznámil s Kleopatrou. Tedy, abyste věděl, ona to není Kleopatra, ale i tak je s ní docela legrace, víte? A… a tahleta dě… děvenka mi říká Kačer Donald. To ovšem není podstatné, důležité je, že má nádherná ňadra. A víte, kolik jich má? Představte si, má dvě! Já vím, že mi nebudete věřit, ale dvě!“

„Věřím vám, to je hezké, Pette, ale ani v nejmenším mě to nezajímá!“

„Nepřerušujte mě pořád, pane kolego!“ zabručel vrah. „Já jsem z toho děvčete úplně paf! Stejně, jako jsem byl před pár dny z vás, když jste mi vykládal, jak snadno bych si mohl vydělat 10 000 dolarů. Vzpomínáte si ještě na naše setkání?“

„Samozřejmě.“

„To je dobře. A víte, co mi Kleopatra řekla? Ne, to nebudete vědět – když jste u toho nebyl. Řekla: když se ti, Donalde, líbí jedno, musíš mít i to druhé. To je, co? Myslela tím, pane kolego, že jedno nemůžu mít bez druhého.“

„Vy jste opilý, co?“

„No… přiznám se, že jsem trochu nasával. Ale vím docela přesně, co říkám. Zato vy asi vůbec netušíte, kam mířím, viďte?“

„Ne.“

„To protože mi nechcete rozumět!“

„Ještě jednou vám, Pette, opakuji, že s vámi nechci mít nic společného!“

„To jste si měl rozmyslet dřív. Kdo si zahrává s neřádem, ten se zaneřádí.“

„Pette“

„Tak a teď dávejte pozor na každé slovo, které vám řeknu!“ okřikl vrah muže na druhém konci drátu. „Chci, abyste ke mně byl stejně milý jako královna Kleopatra, pane.“

„Ale…“

„Já vím, že nemáte prsa. A protože je nemáte, musíte si je vycpat. Pořádně, milý příteli, abyste byl jako Kleopatra! 10 000 babek, to byla vycpávka jen do jednoho, dejme tomu do levého. Takže zbývá ještě pravé!“

Ticho.

Pett se zlomyslně zašklebil. Popřál muži oddechovou pauzu. „Tak co?“ zeptal se po chvíli. „Jste tam ještě?“

Muž na druhé straně zařval, jako kdyby se posadil na mořského ježka. „Vy mě chcete vydírat?!“

Vrah se uchechtl. „Kdepak vydírat. Chci dalších 10 000 babek, to je všechno.“

„To by bylo dvacet tisíc, ale my jsme se dohodli jen na deseti!“

„Slyšíte se? Říkáte jen, z toho je zřejmé, že i vám ta suma připadá směšně malá!“

Ve sluchátku to zachrčelo, jako by se muž na druhé straně dusil. Když se vzpamatoval, řekl: „10 000 dolarů je přiměřený honorář za práci, kterou jste odvedl.“

„To říkáte vy.“

„Vždyť jste s tou sumou souhlasil.“

„No a? Teď jsem změnil názor. Lidé, jako jste vy, tomuhle říkají být flexibilní.“

„Nedostanete ode mě jediný cent navíc, Pette. Kdybyste se postavil na hlavu!“

„To neudělám, pane kolego. Nenávidím jógu. Mám jiný nápad: zavolám poldům a řeknu jim něco, z čeho budou mít radost.“

„Nebuďte směšný, Pette. Myslíte si, že sám budete z obliga?“

„A vy si myslíte, že poldům otevřu, až si přijdou zaklepat na dveře? Jakmile vás prásknu, zavře se nade mnou voda. Jsem jako ponorka, rozumíte? Já na rozdíl od vás dokážu zmizet. No a teď trochu rozumně zauvažujte: nebylo by přece jen lepší navalit dalších deset tisíc, než se zruinovat navždycky?“

„Nemám teď tolik v hotovosti…“

„Můžete mi je zase poukázat. Ale jestli ty peníze nedostanu do zítřejšího večera, nechám vás vybouchnout jako rachejtli,“ vpadl vrah svému zákazníkovi do řeči. Pak zavěsil.

Margaret na něj ještě čekala. Posadil se k ní a řekl: „To jsem rád, žes mi nezdrhla, poklade.“

Poklade. Ani netušila, jak si tu přezdívku zasloužila.

*

Vraťme se k Momovi Curellovi.

Hřbitovní hlídač se díval na pochrupujícího mladíka a radostně si mnul ruce. Klaplo to. Lépe to snad ani nemohlo dopadnout. Teď už zbývalo jen vyměnit spícího Saula Havemana za 5000 dolaru.

Musím zavolat, řekl si. V ústech měl sucho. Sáhl po láhvi, nasadil ji ke rtům, zaklonil hlavu a pořádně si lokl. Cítil se nesvůj – ještě nikdy předtím na policii nevolal. Tohle měla být premiéra. Momovu trému by bylo možno vysvětlit také tím, že policajty nijak zvlášť nemiloval.

Postavil láhev na stůl vedle Saulovy hlavy, vzal časopis s Proskyho článkem a opatrně se vykradl do tmy. Ve dveřích se ještě ohlédl. Saul se nehýbal.

K stařičkému telefonnímu automatu zavěšenému na zdi hlídačského domku to bylo pár kroků. Curella položil časopis na úzké ošoupané prkénko, nasadil si brýle a ještě jednou letmo pročetl článek.

Nechtěl se dopustit nějaké chyby. Vpravo dole, pod fotografií Saula Havemana, bylo uvedeno číslo policejního velitelství na Manhattanu, Centre Street 110.

Zvedl sluchátko a začal vytáčet. Několikrát číslo popletl, protože už byl dost opilý. Konečně se strefil. Tam, na druhé straně to začalo vyzvánět. Poprvé, podruhé, potřetí, počtvrté…

Teď. „Haló!“ vyrazil ze sebe Curella. „To je policie?“

Za jeho zády se najednou ozval šramot. Kdosi ho popadl za rameno a brutálně jím smýkl stranou. Vyděšený Momo Curella upustil sluchátko a otočil se. Před ním, s těžkým pohrabáčem v ruce, stál Saul Haveman.

„Jak… jak to, že nespíš?“ vykoktal ze sebe Curella. Nic lepšího jej v té chvíli nenapadlo.

Odpověď ani nečekal, ale Saul řekl drsným hlasem: „Ta tvá skotská se najednou nedala pít, Momo. I blbec by si všimnul, že něco není v pořádku.“

„Vždyť jsi ji vypil!“

„Nalil jsem ji do květináče.“

„A já myslel…“

„Ty svině!“ vyprskl Saul. „Ty zatracená, prašivá svině!“ Ve tváři mu nervózně zacukalo. „Chtěl jsi mě prodat za pět tisíc dolarů!“

Hřbitovní hlídač se tiskl zády ke zdi a s neskrývanou hrůzou se díval na pohrabáč v Saulově pravici. To je konec, pomyslel si zoufale. Zabije mě!

„Prosím tě, nedělej to, Saule! Dej mi ještě šanci! Nemůžeš přece jen tak oddělat starýho přítele Moma!“

„Přítele?“ opakoval Saul Haveman posměšně.

„Dej mi šanci!“ skuhral Curella.

„Jakou šanci jsi dal ty mně?“ zeptal se Saul.

„Já vím, udělal jsem chybu!“

„Tos udělal,“ řekl mladík a rozpřáhl se. Curella vyrazil zděšený výkřik a uskočil. Pohrabáč minul jeho lebku a udeřil do ho ramene. Curellův obličej se zkřivil bolestí. Pochopil, že už nemá co ztratit, a vyrazil hlavou proti Havemanovu žaludku. Víc než rána, kterou utržil, zaskočila Havemana Curellova náhlá odvaha. Curella využil momentu překvapení, rozběhl se a zmizel v mlze.

Když Saul Haveman popadl dech, všiml si sluchátka visícího na šňůře. Vrátil je do vidlice a rozběhl se za Curellou.

Ten se proplétal mezi náhrobky. Ledový vzduch mu dráždil plíce.

Saul Haveman ho neviděl, ale slyšel. Dlouhými skoky se přiblížil k vysoké mramorové hrobce, za níž se ozval šramot.

Zůstal stát a napjatě naslouchal. Ticho. Zatraceně, kde je Momo? Přece se nerozpustil ve vzduchu. Musí být blízko.

Zuřivě svíral v pěsti držadlo pohrabáče. Momo, ty bastarde, myslel si. Chtěl jsi mě prásknout policajtům. To ti neprojde!

Udělal pár kroků a znovu se zastavil. Vůbec nevnímal chlad prosincového večera. Po jeho rozpálené tváři stékal pot.

Tam! Zaslechl tlumené zakašlání.

Rychle se obrátil tím směrem. Pod podrážkami jeho bot skřípal štěrk. Když se chtěl protáhnout mezi dvěma hroby, chytil se podšívkou saka za ozdobně kovaný kříž. Zaklel a silným škubnutím sako uvolnil.

„Momo!“ vykřikl vztekle. „Neschovávej se, stejně tě najdu! Vylez!“

Curella na jeho výzvu nereagoval.

„Zatraceně, hajzle, jestli hned nevylezeš, tak si mě nepřej!“ zaječel.

Ale hřbitovní hlídač zůstával v mlze.

„Naposledy, Momo: pojď sem! Nic ti neudělám! Odpouštím ti!“

Nic. Ticho. Momo Curella si zřejmě o tomto prohlášení myslel své. Saul Haveman je blázen, který ani pořádně neví, co dělá, natožpak co říká.

„Jak chceš, Momo! Ale až tě najdu, zabiju tě! Protože jsem se teď právě přesvědčil, že opravdu nejsi můj přítel. Slyšíš? Až doteď jsem tě zkoušel. Ale teď vím, že nejsi můj přítel!“

Pátral mezi pomníky. Chvílemi tiše číhal, co se kde šustne.

„Momo, máš naděláno v kalhotách?“

Stál právě u vysokého štíhlého anděla z bílého kamene, když Curella znovu zakašlal.

Stačily tři skoky a měl ho. Hřbitovní hlídač dřepěl v černočerném stínu mezi dvěma nenápadnými kopečky hlíny a chvěl se hrůzou a zimou.

Saul Haveman se nad ním vztyčil jak anděl pomsty.

„Vstávej!“

„Ne!“ vykřikl Momo Curella a schoulil se do klubíčka. „Ne!“

Saul Haveman se nad ním rozkročil a zvedl pohrabáč.

„Ne…!“

Pohrabáč zasáhl Curellovu hlavu.

*

Někdy tou dobou, kdy Saul Haveman honil Moma Curellu po hřbitově, opouštěla Nelly Moorová dům Barryho Dietela. Tygří dogy se opět mohly vzteknout. Necitlivými hranatými tlamami s vyceněnými tesáky vrážely do ocelových tyčí, div nevyvrátily plot. Když agentka nastartovala, šílený štěkot se ještě zdvojnásobil.

Zabočila do Metropolitan Avenue. Nad silnicí visely šňůry barevných žárovek. Spěchající chodci měli plné ruce všelijakých balíčků. Vánoční shon byl v plném proudu.

Sáhla po sluchátku palubního telefonu a zavolala „Buddhovi“.

„Právě mám za sebou návštěvu u Barryho Dietela, pane Dawtone,“ oznámila a obratně se vyhnula splašenému motocyklistovi, jenž se jí náhle připletl do cesty.

„U Faitha jste už taky byla?“ zeptal se tlouštík.

„Ano, předtím.“

„Dozvěděla jste se od nich něco zajímavého?“

„Nic moc.“

„Mohl by některý z nich být zapleten do našeho případu?“

„To by mohli oba. Každý by k tomu měl své důvody. – Je to jak v Chaplinově grotesce: když má jeden z nich v ruce pumu s hořící zápalnou šňůrou, podá ji druhému, a ten kouká, komu ji honem strčit, aby se jí taky zbavil. To znamená: Fenton Haveman obvinil Elleryho Faitha a Barryho Dietela. Dietel zase Havemana a Faitha. A ten mi vylíčil Dietela jako padoucha k pohledání. Proto je teď těžké říci: tohle je muž, kterého hledáme.“

„Co navrhujete, Nel?“

„Vrah, který zabil oba hlídače, musel dostat dost peněz. Asi by nebylo od věci, kdybychom si prověřili poslední bankovní operace pánů Dietela a Faitha.“

„To by nemuselo být zas tak obtížné!“

„Tak. A vsadím se s vámi o co chcete, že jeden z nich v poslední době poukázal na cizí konto takových, no, deset tisíc dolarů.“

„Dobře, holčičko, ale dnes už se asi moc nedozvíme. Banky mají zavřeno.“

„Přesto navrhuji, abyste se hned spojil s Jerrym Armstrongem a Olem Erikssonem, pane Dawtone,“ řekla Nelly.

S Armstrongem a Erikssonem se před nějakým časem důvěrně stýkala – oba byli jejími víc než dobrými přáteli. Živili se jako zvukaři, aranžéři, tu a tam také doprovázeli na turné filmové hvězdy a slavné komponisty. A pokaždé vydělali spoustu peněz. Při tom všem pomáhali Dawtonovi vyřizovat horké případy. Nelly by se nikdy nemohla tak dobře etablovat jako callgirl, kdyby nepoznala život s takovými chlapíky, jako byli Jerry a Ole.

I nadále jí byli velmi užiteční. Čas od času bylo třeba využít jejich schopnosti. A také je měla vždycky po ruce, když někde něco hořelo.

„Fajn,“ řekl Dawton. „Zavolám si je. A čím je mám pověřit?“

„Jeden ať hlídá Elleryho Faitha a druhý by se měl postarat o Barryho Dietela. Je třeba vědět, s kým se teď ti dva budou kontaktovat. Není vyloučeno, že se jeden z nich setká s člověkem, který pomohl mladému Havemanovi k útěku.“

Nelly Moorová dorazila do Richmondu. Na West Shore zpomalila a rozhlížela se po nějakém podniku, kde by si dala pořádný biftek a moc se při tom nezdržela.

„Okay. Ať ty lumpy máme pod kontrolou. To je dobrý nápad,“ řekl Dawton.

„Bodejť by nebyl, když je můj!“ zasmála se Nelly.

„Oleho nasadíme na Elleryho Faitha a Jerry se bude dívat na prsty Barrymu Dietelovi.“

„Přesně tak. A policie ještě nic nemá?“

„Kdepak!“

„Co takhle alespoň stopu Saula Havemana?“

„Ani tu nejmenší. Celý newyorský policejní aparát je bezradný. A to se hned tak nezmění, milá Nel.“

„Zřejmě čekají, až se najde mrtvola nějakého děvčete.“

„Ano. Každou mrtvou ženu je třeba okamžitě nahlásit ústředí. A to i v tom případě, že se bude jednat o oběť dopravní nehody. Je to radost, vidět naši policii při takhle svědomité práci.“

„Aspoň něco. Synáčci senátorů neutíkají z blázince každý den. A Fenton Haveman by se policistům podíval na zoubek, kdyby jeho věci nevěnovali náležitou pozornost. Proto jsou tak horliví.“

„Jejich horlivost nám ovšem zatím není k ničemu.“

„Třeba nás Jerry a Ole přivedou o kousek dál,“ řekla Nelly.

Vyhodila blinkr a zabočila na parkoviště před restaurací. Mladíček v brčálově zelené uniformě poseté zlatými knoflíky a prýmky otevřel dveře jejího Mustanga.

*

S ďábelským úšklebkem stál Saul Haveman nad nehybným Momem Curellou. Zaskřípal zuby. V očích mu hořela zlá světélka. Je po něm, pomyslel si, aniž by se, byť jen trochu, zhrozil svého činu.

Rozhlédl se kolem. Mlha ještě poněkud zhoustla. Zamyslel se nad tím, jestli má Curellu nechat ležet mezi hroby, nebo jestli ho má odtáhnout do domu. To druhé by možná bylo lepší, řekl si. Tady by ho mohl najít někdo, kdo by zavolal policii. Ne, Momo musí domu.

Popadl bezvládné tělo a položil si je na hřbet. Kolena se mu podlamovala pod tíhou, ale poměrně rychle dopravil hlídače až do místnosti, ve které s ním ještě před chvílí popíjel whisky. Tak. A tady, pomyslel si, tady se teď na pár dní schovám i já a nikdo mě nenajde.

Hodil svou oběť na podlahu. Pak se ho najednou zmocnil zvláštní neklid. Celým tělem mu probíhalo nepříjemné mravenčení. Aniž by pořádně věděl, co dělá, prohledal všechny šuplíky. Peníze, které našel, si nastrkal do kapes, mezi nimi i těch 500 dolarů, které předtím Momovi vlastně vnutil. Pak ještě Moma prošacoval a vzal si bankovky z kapes jeho kalhot.

Dohromady to bylo asi 900 dolarů. S tím už se dá nějaký čas vydržet.

Znovu se prohraboval ve zběžně prohlédnutých zásuvkách komody. Najednou zatajil dech. Před ním ležel modročerně blyštivý revolver – model Colt Cobra. A krabička s náboji.

Vzrušeně si olízl rty. V očích mu zablesklo. Až do tohoto okamžiku Saul dělal jen to, co jeho pomatený mozek považoval za správné a nezbytné. Teď ale došlo ke zkratu na vedení. Pohled na zbraň v něm vzbudil vražedné choutky. Z hrdla se mu vydralo ostré, děsivé zachechtání. Hrábl po revolveru, chvatně ho nabil, zbylé patrony si nasypal do kapsy u saka.

Jeho smích byl stále děsivější.

*

Snad nikdy předtím Nelly Moorové biftek tak nechutnal. Pokrýval celý talíř, takže hrášek k němu musel být servírován ve zvláštní misce. Číšník dával nepokrytě najevo pochyby o tom, že by Nelly byla schopna takovou porci sníst. Jeho obličej se protáhl, když ho zanedlouho nad prázdným talířem žádala o účet.

O pouhých deset minut později zaparkovala Mustanga v podzemní garáži. Rychlovýtahem se za několik vteřin dopravila do svého bytu. Nestačila si ani namíchat drink, když se ozval telefon.

Na drátě byl tlouštík.

„Je něco nového, pane Dawtone?“ zeptala se.

„Ovšem.“

„Tak sem s tím!“

„Hned potom, co jste mi volala ze svého auta, jsem měl hovor s kapitánem Cleggem od městské policie.“

„Co vám řekl ten dobrý muž?“

„Na velitelství měli zvláštní telefonát. Asi tohoto obsahu: Prosím tě, nedělejj to, Saule! Dej mi ještě šanci! Nemůžeš přece jen tak oddělat starýho přítele Moma!“

„Saul?“ řekla Nelly překvapeně. „Saul Haveman!“

„Nemůže se jednat o nikoho jiného. Kapitán Clegg se domnívá, že ten Momo si chtěl vysloužit vypsaných pět tisíc dolarů. Ale Saul Haveman mu v tom zabránil.“

„Zabil ho?“

„To je zatím jen domněnka, Nel.“

„A kdo to vlastně je, ten Momo?“

„Řekl jsem si, že by to mohl vědět senátor Haveman. Zeptal jsem se ho, jestli měl někdy Saul přítele toho jména, a on si po chvíli přemýšlení vzpomněl, že ano. Jedná se o nějakého Curellu, hlídače na St. John’s Cemtery.“

„Jak k němu Saul přišel?“

„Curella občas prodává marihuanu. Saul od něho kupoval cigarety, dokud na to senátor nepřišel a nezakázal mu to. No a teď, v nejvyšší nouzi, Saul Curellu zase vyhledal. Dovedete si představit lepší úkryt než na hřbitově?“

„Vyrozuměl jste policii, pane Dawtone?“

Tlouštík se zasmál. „To myslíte vážně? Neměli bychom už konečně našim kolegům od městské policie přestat dokazovat, že jsme stále o celou délku nosu před nimi, Nel?“

„Rozumím,“ řekla agentka. „Máte na mysli můj nos, že ano?“

„Zavolejte mi hned, jakmile budete na hřbitově, Nel.“

„Zavolám,“ řekla a zavěsila.

Převlékla se do kalhotového obleku s teplou podšívkou, v němž se mohla pohodlně pohybovat. Potom vytáhla ze skříně příruční kufřík, v němž bylo vše, čeho je zapotřebí k tomu, aby člověk mohl během několika okamžiků zcela změnit podobu – líčidla, paruky a tak dále. Do kabelky strčila ještě náhradní zásobník s náboji pro svůj malý revolver a odjela na St. John’s Cemetery.

Hlídačský domek nebylo těžké najít. Hned jak se Nelly vydrápala z Mustanga, natáhla a odjistila revolver a vložila ho zpět do kabelky, kterou nechala pootevřenou. Pak se pustila ke dveřím domku.

Povšimla si telefonního automatu na zdi. Odtud zřejmě Curella volal policii. Tady ho Saul Haveman přistihl. Teď bylo sluchátko zase zavěšeno ve vidlici.

Opatrně stiskla kliku a pomalu otevřela. Se zatajeným dechem a s nervy napjatými k prasknutí se rozhlédla. Momo Curella ležel na zemi za stolem. Klekla si k němu, roztrhla mu košili a přiložila ucho k jeho hrudi.

Srdce tlouklo. Slabě dýchal. Musel mít ohromné štěstí. Zřejmě ho zachránilo pouze to, že ho Saul Haveman považoval za mrtvého.

Vstala a prošla celý domek. Chtěla mít jistotu, že je Saul Haveman pryč. Velmi nerada by zažila podobné překvapení jako ten, jenž tu teď ležel v bezvědomí.

Teprve pak začala hlídače křísit. Z auta si přinesla lékárničku, očistila ránu na hlavě a ošetřila ji. Změřila puls a začala s masírováním hrudního koše. Curellův dech se brzy upravil. Po dalších třech nebo čtyřech minutách Curella otevřel oči. Leknutím málem znovu omdlel. Bez brýlí, které ztratil někde mezi hroby, viděl Nelly Moorovou jen nezřetelně a považoval ji za Saula Havemana. Zděšeně vykřikl a zvedl ruce na obranu.

„Nebojte se, já nejsem Saul,“ řekla.

Curella na ni zíral jako na zjevení. „Kdo jste? Co tu děláte? Jak jste se sem dostala?“

„Jmenuji se Nelly Moorová a hledám Saula Havemana. Přišla jsem dveřmi, pane Curello. Saul se vás pokusil zabít, viďte?“

Momo Curella škytnul. „Co Saulovi chcete?“

„Musím ho dopravit zpátky do ústavu.“

Pokusil se posadit. Obličej se mu zkřivil bolestí. Zvedl ruku k zafačované hlavě – měl pocit, že se mu rozskočí. Nelly mu musela pomoci, jinak by se nezvedl. Nakonec, po značném úsilí, se jí podařilo dostat ho na židli. Opřel se a civěl do protější zdi.

„Chtěl jsem si vydělat pět táců. To je hodně peněz pro člověka, jako jsem já.“

„Pokusím se zařídit to tak, abyste ty peníze dostal, pane Curello,“ řekla Nelly.

Podíval se na ni ohromeně. „Myslíte?“

„Pomůžete mi dopadnout Saula?“

„Není nic, co bych neudělal pro pět tisíc doláčů, madam.“

„Cítíte se na to?“

„Počkejte, za chvilku budu v pořádku. Jen co se vzpamatuju. Teda – jestli ty prachy opravdu dostanu…“

„Dostanete. Povězte mi, co se tu všechno stalo,“ přerušila ho Nelly.

„Přišel ke mně a chtěl, abych ho tu schoval. Napřed jsem nechtěl, to víte, ale pak mě napadlo, že bych mohl zavolat poldům. Tech pět táců mi nešlo z hlavy. Nasypal jsem Saulovi do skotský uspávací prášek, ale on si toho všimnul…“

Momo Curella zasténal a ohmatával si hlavu. Měl pocit, že se mu zvětšuje, že už je přinejmenším dvakrát taková, než by měla být. Ze všeho nejraději by si šel lehnout, ale vzpomněl si na slíbené peníze a pokračoval ve vyprávění.

Když skončil, řekla Nelly: „Venku, mezi hroby, vás omráčil pohrabáčem a pak vás odtáhl sem. Máte tušení, kde by teď mohl být?“

„Jo, to kdybych věděl…“

„Myslíte, že se sem vrátí?“

Momo přikývl. „O tom jsem přesvědčenej. Říkal, že tady je len nejlepší úkryt.“

Agentka vyšla ven a zavolala Dawtonovi. Sdělila mu, jak se věci mají, a že se rozhodla počkat si na Saula Havemana zde, v hlídačově domku.

Když se vrátila do místnosti, stál Momo Curella před komodou.

„Hledal jsem náhradní brejle,“ řekl.

„No a našel jste je?“

„Jo. Jenomže…“ Odmlčel se.

„Co?“

„Tady v tom šuplíku jsem měl revolver. A teď je pryč. Saul si vzal můj revolver, slečno.“

„Ach bože, to nám ještě chybělo,“ povzdechla si.

*

Byla to nádherná jachta, jak vystřižená z obrázkového časopisu. Však se s ní Cole Jagger jaksepatří pyšnil. Na své lodi míval nepopsatelný pocit nespoutanosti a nezávislosti, který potřeboval k tomu, aby mohl žít. Kdykoli ho napadlo, zvedl kotvu a na nějaký čas zmizel na širém Atlantiku, kde si mohl podle libosti užívat samotu, kterou tak miloval.

Jagger byl obchodník. Společně se sestrou Sally vlastnil spousty módních butiků rozesetých po celém Západním pobřeží. Zboží nakupoval ve velkých evropských obchodních domech. Tedy – nakupovala Sally. Cole Jagger byl totiž zatraceně zahálčitý chlapík a mnohem lépe se cítil jako playboy, než jako ustaraný podnikatel s náběhem na infarkt. Cole Jagger užíval života plnými doušky a nezbývalo mu tudíž nic jiného, než svěřit svůj osud do sestřiných rukou. Koneckonců rozuměla obchodním záležitostem mnohem lépe než on.

K exkluzívní jachtě, stejně jako k muži, který ve světě svědomitě zastává nezastupitelnou funkci playboye, přirozeně náleží také krásné a přítulné dívky.

I v tomhle ohledu bylo vše v pořádku. Cole Jagger mohl jen lusknout prstem a krásky se málem ušlapaly, jak se draly o jeho přízeň.

Pro tuto noc byla jeho vyvolenou Tricia Walcottová, nádherné, vzrušující stvoření, které v něm vzbuzovalo hříšné choutky i tehdy, když bylo oblečeno. Tricia měla tmavohnědé vlasy a velké modré oči – tvářičku jak dětská panenka. A teď právě ležela na břiše na hedvábném prostěradle a byla nahá jak pramáti Eva za svého působení v ráji. Na jejím levém zápěstí se blyštěl masívní stříbrný náramek.

Čekala, až jí Cole, kutící cosi u baru, namíchá drink. Na stěnách i na stropě kajuty visely preparované ryby a části ryb – trofeje, na které byl Cole stejně pyšný jako na své úspěchy u žen. Když Tricia chtěla vědět, jak ulovil toho modrého mečouna támhle, nudil ji tím nejmíň hodinu. Poučena touto zkušeností, už se ho na ryby neptala.

Jagger se přiblížil se dvěma sklenicemi. Byl také nahý.

Jednou rukou si vzala whisky a druhou ho pošimrala na chlupatém břiše. Napil se a šelmovsky se zašklebil:

„Ještě jednou to samé?“

„Ne, byla bych opilá.“

Zasmál se. „Kdo tady mluví o pití?“

Obrátila se. Postavila sklenici na podlahu a nabídla Jaggerovi své smyslné rty k polibku.

Pevně ji sevřel do náruče.

Později, když se jejich zpocená těla od sebe oddělila, zeptala se Tricia: „Líbilo se ti to, miláčku?“

„Tys to nepoznala?“

„Poznala. Mám ale ráda, když se mi říká, že jsem báječná.“

„Jsi báječná.“

Podívala se na jeho náramkové hodinky. „Musím jít.“

„Ještě ne. Prosím.“

„Musím. Tatínek si dělá starosti, když jsem dlouho z domova.“ Vyskočila a začala se oblékat.

„Přijdeš zítra zase?“

„Jestli chceš.“

„To víš, že chci. Můžeme si vyjet na moře.“

„Prima. Tak si dej pozor, abych tě tu nenachytala s jinou. Musela bych vás oba zastřelit.“

Cole se posadil, zkřížil ruce na prsou a řekl: „Víš, co se mi na tobě líbí ze všeho nejvíc?“

„Co?“

„Že nejsi vůbec žárlivá.“

Tricia se zasmála, políbila ho na rozloučenou a vyšla na palubu. Ve tmě, ani ne dvacet yardů od jachty čekal její vínově červený Mercedes 230 SE. Nasedla a nastartovala. Vtom si uvědomila, že nechala na lodi kabelku.

Takže: vystoupit, vrátit se, popadnout kabelku, ubránit se nenasytnému playboyovi, který se ji pokusil svléknout, a honem na břeh. S pobaveným úsměvem na rtech se posadila zase za volant. Zařadila rychlost a rozjela se. Zamířila na Nothern Boulevard a za chvíli byla venku z města.

Najednou se příšerně vyděsila. Podívala se do zpětného zrcátka a nevěřila svým očím: na zadním sedadle byl neznámý muž.

Mráz jí přeběhl po zádech.

Saul Haveman jí přiložil chladnou hlaveň revolveru na zátylek.

„Dívka,“ zachroptěl a podivně se zasmál. „Mladá, krásná… A za chvíli bude mrtvá.“

Tricii selhaly nervy. Vykřikla a pustila řízení. Mercedes vyletěl ze zatáčky, bokem do čehosi vrazil, zřejmě do patníku, a Saul Haveman stiskl spoušť. Těsně před tím, než se auto zarazilo v silničním příkopu, si Tricia všimla, že projektil proletěl předním oknem. Pak přišel silný náraz, dívka udeřila obličejem do skla a ztratila vědomí.

Saulu Havemanovi se nestalo vůbec nic. Neměl ani škrábnutí. Chtěl vystoupit, ale vzpříčené dveře vozu nešly otevřít. Lehl si tedy na zadní sedadlo a po několikerém pokusu se mu podařilo dveře vyrazit nohama. S klením se vydrápal ven.

Tricia ležela na volantu a nehýbala se. Na skle a na palubní desce byla krev.

Je mrtvá? blesklo Saulovi hlavou. Možná, řekl si. Ale co když není?

Zvedl revolver a sevřel rty. Jeho oči se zúžily. Dýchal přerývavě. Mířil dívce doprostřed čela.

Tu ho náhle oslnilo ostré světlo dvou reflektorů. A zároveň se rozezněl klakson.

Automobil se rychle přibližoval. Saul Haveman strčil pistoli do kapsy a dal se na útěk. Dlouhými skoky zmizel ve tmě.

*

V nejlepším rozpoložení dorazil Lucius Pett domů. Obýval řadový rodinný domek poblíž McCarrenova parku. Když otevřel dveře, přiběhl mu s hlasitým mňoukáním naproti jeho zrzavě hnědý angorský kocour.

„Ano, Jacku, páníček je zase doma. Hned dostaneš něco dobrého.“

Lucius Pett zašel do kuchyně, vzal si z ledničky konzervu s kočičím žrádlem a naplnil misku. Do druhé misky nalil mléko.

„Dobrou chuť, Jacku!“ řekl vesele a odebral se do obývacího pokoje.

S Margaretou, tou pěknicí, která mi vnukla báječnou myšlenku, že by mohl svého posledního zákazníka zkasírovat podruhé, si náramně dobře porozuměl.

V jejím rozkošném bytečku se zbavil spousty přebytečné energie. Nyní se cítil báječně. K úplné spokojenosti mu scházel už jen drink a cigareta.

Se sklenicí v ruce si stoupl před zrcadlo a šelmovsky se na sebe zašklebil. Už od útlého mládí byl velice ješitný. To, co nyní v zrcadle viděl, se mu líbilo: atraktivní, pravda, poněkud podroušený, ale seriózní muž, kterého by nikdo ani omylem nemohl považovat za řemeslného vraha.

„Na tvé zdraví, milý hochu,“ přiťukl si se svým obrazem. „A zítra dostaneš dalších deset tisíc dolarů. To je, co?“ Skytl. „Udělal jsi nejlepší obchod ve svém životě. Dvacet tisíc za dvě rány!“

Jack přišel z kuchyně, vyskočil na židli a čekal, až ho pán poškrábe za krčkem.

U domovních dveří zazněl zvonek. Lucius Pett se na kocoura zamračil: „Copak? Čekáš snad nějakou návštěvu?“

Jack zamňoukal.

Vrah pokrčil rameny a šel otevřít. Jeho krok byl pružný, ale také poněkud nejistý.

Překvapeně a trochu pobaveně zvedl obočí, když za dveřmi spatřil svého zákazníka. „Ale! Vy mi ty peníze chcete předat osobně?“

„Smím dál, pane Pette?“ zeptal se muž chladně.

„To se přece rozumí, pane kolego!“

„Jste sám?“

„Ne tak docela. Je se mnou Jack.“

„Jack?“

„Můj kocour.“

„A tak.“

Napětí v tváři nočního návštěvníka povolilo. Následoval Petta do obývacího pokoje. „Váš telefonát mě přímo šokoval,“ řekl.

„Toho jsem si všiml. Ale věřte mi, že bych vůči vám žádný další požadavek nevznášel, kdybych si myslel, že vás tím přivedu na mizinu. Pro vás ale peníze nejsou velký problém, že? Máte jich přece až až.“

„Nedědil jsem po Onassisovi.“

„Máte slušné příjmy, pokud vím. Nelze o nich sice mluvit na veřejnosti, ale…“

„Nepřišel jsem si s vámi povídat o svých obchodech,“ přerušil Petta návštěvník.

„Výborně. Tak mi tedy dejte peníze a můžete zase jít. Přinesl jste mi peníze, ne?“

„Přinesl jsem ti tohle!“ řekl muž, sáhl pod kabát, vytáhl hrozivě vyhlížející Berettu a namířil ji na překvapeného vraha.

„Ne!“

„Musím tě zabít, Pette,“ vyštěkl muž a stiskl spoušť.

Pett, kterého kulka odhodila ke zdi, se chytil oběma rukama za břicho a díval se na návštěvníka vyčítavým pohledem. Po druhém výstřelu se svezl na kolena. Teprve třetí rána ho zabila. Kocour naježil srst a utekl.

V tom okamžiku se rozletěly dveře a do místnosti vrazil Ole Eriksson – modrooký, světlovlasý obr s revolverem značky Smith & Wesson v pěsti.

Pettův vrah se otočil jako na obrtlíku. Chtěl zabít také Erikssona, ten však byl rychlejší. Jeho výstřel vyrazil muži Berettu z ruky.

Muž překvapeně vykřikl. Než se stačil vzpamatovat, Ole k němu přiskočil a udeřil ho revolverem do spánku.

*

Telefonní automat na zdi Curellova domku se rozezvonil. Charles Dawton chtěl vědět, jestli se Saul Haveman už ukázal. Když mu Nelly řekla, že ještě ne, informoval ji stručně o tom, co se odehrálo na Eriksonově písečku.

Takže celý případ byl vyjasněn. Tajemným mužem v pozadí byl Ellery Faith. Eriksson se mu pověsil na paty a tak se dostal k Luciovi Pettovi. Zavraždění řemeslného vraha už Ole bohužel nemohl zabránit.

Faith se ke všemu přiznal. A celkem ochotně odpovídal na otázky. Ví se teď, že Pett se ho pokusil vydírat. Faith ovšem není z lidí, kteří by si něco takového nechali jen tak líbit, a proto se na Petta vypravil s Berettou.

To ovšem není všechno. Ještě je tu novinka, která by Nel mohla zajímat: Saul Haverman zanechal další stopu.

Agentka si vyslechla, co ten schizofrenik zase vyvedl. Tricia Walcottová měla štěstí. Vyvázla s několika šrámy na obličeji a s nervovým otřesem. Byla dopravena do nemocnice a policie poslala do terénu veškeré rezervy, aby pátraly po nebezpečném zvrhlíkovi.

Teď už zbývaly jen dvě možnosti: buď Saula Havemana polapí policie, nebo se to podaří Nelly Moorové.

„Kdyby ho zabásla policie, chci, abyste mě o tom rychle informoval, pane Dawtone,“ řekla. „Nerada bych tady na hřbitově slavila Nový rok.“

„Dal bych vám vědět,“ slíbil tlouštík a zavěsil.

Následovalo dvouhodinové, nervy drásající čekání. A pak…

Nejprve se ozvaly skřípavé kroky. Vrzly dveře, Saul Haveman vešel do domku. Rozsvítil. Nelly ho pozorovala pootevřenými dveřmi, ukryta v temnotě jedné z vedlejších místností.

Zamířil ke stolu a sáhl po láhvi. Jeho pohled sklouzl k místu, na kterém nechal ležet Moma Curellu.

Místo bylo prázdné.

Nezabil jsem ho! blesklo Saulovi hlavou. Začal se třást, jako v horečce. Sáhl pro kolt zastrčený za páskem kalhot.

„Momo?“ rozhlížel se opatrně kolem. „Momo!“ zařval. „Zatraceně, kam ses schoval, ty svině?!“

Ještě několikrát opakoval hlídačovo jméno, pak si lokl z láhve.

Najednou se otevřely dvoje dveře. A Momo Curella byl tu. Vstoupil zleva i zprava, jeden a týž Momo Curella. Bylo to stejně nepochopitelné jako neuvěřitelné, ale stalo se to.

„Ne!“ vykřikl Saul Haveman zděšeně. Zavrávoral a udeřil se několikrát pěstí do čela. „Ne!“ vrtěl hlavou, „ne, já nejsem blázen! Jsem přece úplně normální. Jak to, že tě vidím dvakrát, Momo?“

„Vrať mi můj revolver, Saule!“ řekl jeden z Curellů.

„Já nejsem blázen! Jsem normální! Úplně normální!“

„Vrať mi můj revolver!“

„Jsem normální, normální,“ zajíkal se Saul Haveman. „Do žádného sanatoria už nikdy…“ A pak – bleskurychle zvedl revolver, strčil si hlaveň do úst a stiskl kohoutek.

Nelly Moorová se odmaskovala. Brýle, falešný nos a černou kudrnatou paruku hodila na stůl a řekla: „Byl to přece jen ubohý, politováníhodný chlapec.“

Skutečný Momo Curella se na ni podíval a zeptal se: „A opravdu dostanu pět táců?“

*

Nelly Moorová neprodleně informovala Charlese Dawtona o nečekaném vyústění dramatu. Vyčkala v hlídačově domku příjezdu policie a seznámila ji s okolnostmi Saulovy smrti. Když podepsala protokol a rozjela se konečně domů, začínalo svítat.

Připadalo jí, že takhle ospalá snad ještě nikdy nebyla. Už ve výtahu se jí začaly klížit oči. K smrti unavená odemkla dveře svého bytu a rovnou zamířila k posteli. Cestou se začala svlékat. Stačila pouze sundat kabát a odhodit ho na koberec, když se ozval zvonek.

Koho to čerti nesou!? pomyslila si a vrátila se ke dveřím.

Na chodbě stál rozesmátý Pedro Ramirez. „Dobré jitro, Nel! Jak ses vyspala?“ řekl. „Bez tebe je v Barceloně smutno, miláčku!“