Bill Jeffers

Agentka Nelly 181. Speciální servis

Washington 50 50 50 – to je telefonní číslo, které s oblibou volají dámy z nejvyšších kruhů. Hledají ukojení, netušíce nic zlého; jednoho dne však vybuchne bomba.

*

Rick Redcliff se s požitkem převaloval na lehátku, které si postavil na balkón. Protahoval svalnaté tělo, vězící v přiléhavých plavkách, a stavěl své tělesné přednosti do optimálního osvětlení.

Důvod Redcliffovy námahy stál na balkóně protějšího domu. Jakási věčná Eva, protřásající své dlouhé splývavé vlasy ve slunci, si svého pozorovatele všimla příliš pozdě, takže Rick si mohl důkladně prohlédnout její nahé, nádherně tvarované tělo. Pochopil – i vzdor koupelnové osušce, kterou teď zahalila své obliny – že za pokus by stála.

Sesunul si sluneční brýle na modré oči, aby mohl lépe sledovat, co se na protilehlém balkóně odehrává. Zřejmě jeho námaha přinesla první úspěch, neboť přikrývka se jakoby náhodně porozhalila. Objevilo se hedvábně lesklé nahé stehno, ale zase zmizelo.

Rick Redcliff se spokojeně ušklíbl. Slunce nad Washingtonem pálilo. Mnohé muže vedro unavovalo, ale jeho nikoli.

Nedbale zdvihl pravou ruku a pokynul mladé ženě. Udiveně svraštila čelo, pak se usmála a pokynutí opětovala.

Rick neměl nejmenší tušení, kdo to je, ale pevně se rozhodl, že ještě před setměním prožije s touto svůdnou kráskou několik žhavých hodin. Musel však přirozeně být jako vždy opatrný, protože se za žádnou cenu nesměla dozvědět, čím se vlastně živí.

Zatímco vstával a přistupoval k pažení svého balkónu, cítil se sám se sebou i se světem spokojený.

Drnčení telefonu, který ležel vedle něho, neurvale přerušilo jeho myšlenky. Rick Redcliff se mrzutě sklonil a ohlásil se stručným „haló“.

„Prima, že jsem vás zastihla, Ricku,“ zazněl z druhé strany drátu chladný, obchodnicky znějící hlas. „Jste připraven k akci?“

Rick potlačil zaklení. Šéfová! A její dotaz nebyl vůbec otázkou, ale rozkazem, na nějž existovala pouze jediná odpověď.

„Přirozeně,“ potvrdil Rick. „Já jsem vždy připraven, paní šéfová.“

„Dobře. Poznamenejte si tuhle adresu.“ Ženský hlas udal bydliště, které vyvolalo Rickovo uznalé hvízdnutí. „U paní Clarkové? To je nejluxusnější čtvrť Washingtonu,“ pravil.

„Velmi správně.“ Do hlasu volající ženy se vloudil ostrý přízvuk. „Vyřídíte zakázku ihned, dokonale a bez problémů. Žádné stopy!“

„Nejsem přece zajíc,“ ujelo Rickovi uraženě.

„Vůz stoji před domem,“ přešla velitelka jeho námitku. „Jde o speciální televizní servis.“

Rickovy oči se zúžily do tenkých štěrbin. Na zlomek vteřiny se mu zrychlil i srdeční tep, pak se znovu úplně uklidnil. Tu plavovlásku musí sice nechat přešumět, ale za to se mu dostane dvojnásobného až trojnásobného odškodnění.

„Už jsem na cestě, paní šéfová,“ ohlásil, zavěsil sluchátko a pozdvihl aparát. Lítostivými gesty naznačil objektu svého flirtu, že telefon zkřížil jeho původní plány. Krasavice ve svém zklamání vůbec nezaregistrovala, že její zahalení znovu popojelo nebezpečně dolů. Ani Rick si toho nevšiml, protože už běžel do bytu a spěšně se oblékal.

*

Automobil kombi s označením jedné televizní servisní služby už skutečně parkoval před vchodem.

Rick, oblečený do bílých přiléhavých džínsů a červeného tílka, se posadil za volant, popojel o několik bloků a zastavil. Vlezl dozadu, nasoukal si na své černé kudrnaté vlasy šedou montérskou čepici a vklouzl – vzdor washingtonskému parnu – do široké a nenápadné kombinézy stejné barvy. Teprve potom pokračoval v jízdě.

Dal se jednou z dálničních přípojek, která procházela vnějším městským obvodem, zvolil správnou odbočku a dorazil do ztichlých, pečlivě udržovaných ulic. Bydleli v nich jen samí boháči, jejichž jména proslula v celých Státech.

Rick s uspokojením pokývl a nasadil si sluneční brýle. Zběžně přehlédl montážní brašnu na vedlejším sedadle, přehodil si ji přes rameno a vykročil po dlážděném chodníčku k bungalovu. I kdyby ho sousedé zpozorovali, vzpomněli by si později pouze na kombík a na televizního opraváře. Dokonalé maskování!

Když mladík stiskl tlačítko zvonku, rozezvučel se v domě melodický gong. Za několik vteřin se dveře rozletěly.

Žena zůstala stát v předsíni, takže ji nikdo z náhodných svědků nemohl spatřit. „Přejete si?“ zeptala se lehce chvějivým hlasem.

„Přicházím kvůli vašemu televizoru, madam.“ Rick se v pozdravu dotkl štítku čepice. „Vyžaduje speciální servis.“

Paní Clarková uvolnila vchod. Rick Redcliff vstoupil do haly, která se rozlohou rovnala tenisovému dvorci. Vrhl letmý pohled na vzácné vázy a goblény, pak obrátil zrak na ženu. Kvůli ní přišel. Paní Clarková byla asi čtyřicátnice. Její pleť byla opálená a velké šedé oči si ho zpovzdálí pozorně měřily. Okrouhlé rty se jí vlhce leskly. Měla na sobě široké domácí šaty, které dosahovaly až na zem. Když ho předcházela do obývacího pokoje, zapleskly její bosé nohy na podlaze. Rick by se klidně vsadil, že pod šaty je nahá.

Taška s nářadím, kterou potřeboval ke splnění svého zvláštního poslání, se pronášela, když ji vlekl k televiznímu aparátu. Mlčky začal vybalovat různé nástroje a rozkládal je kolem sebe.

„Kolik je vám?“ zeptala se žena bez okolků.

Rick překvapeně vzhlédl. Nebyl zvyklý, aby jeho zákaznice před výkonem hovořily. Většinou se chovaly tiše a postávaly vyčkávavě opodál.

„Čtyřiadvacet, madam,“ odpověděl podle pravdy.

„To ještě nemáte toho nářadí dost?“ zajímala se paní Clarková netrpělivě.

„Ještě chybí oscilograf,“ zazubil se a odhalil svůj neposkvrněně bílý chrup. Postavil plechovou skříňku oscilografu na televizor a stiskl knoflík. „Jinak mi říkají Rick, madam.“ Bez chvatu vystoupil z overalu a vypjal svou svalnatou postavu, která v těsně přiléhavém obleku působila zvlášť přitažlivě.

Žena si olízla rty. Třesoucíma rukama uchopila své šaty a bez váhání si je přetáhla přes hlavu. Skutečně pod nimi byla nahá – pevné prsy, rovné břicho, pěkné oblé boky, opálená stehna.

„Pojď už konečně!“ vydechla a nechala se položit naznak na širokou válendu. „Potřebuju tvůj speciální servis!“

„Na to tu také jsem, madam,“ pousmál se Rick Redcliff, svlékaje si tílko a kalhoty.

Na několik vteřin jí umožnil, aby se pokochala jeho vypracovanou postavou, pak se vnořil do jejího horkého objetí, cítil její hladkou kůži a tlak jejích prsů.

Jejich rty se potkaly ve vášnivém polibku.

*

Bříška prstů té ženy klouzala takřka něžně po šedých skráních muže, který se na terase natáhl na molitanové lehátko.

„Nač teď myslíš, Excelence?“ zeptala se Nelly Moorová s pobaveným zajiskřením v temných očích. „Vypadáš, jako by tě napadl nějaký dobrý vtip.“

„Žádný vtip,“ zaprotestoval. „A neříkej mi, prosím, excelence, když jsem u tebe. Rád bych vedle tebe zapomněl, kdo a co jsem. Chci být jen padesátníkem, který má to štěstí, že potkal tak okouzlující ženu, jako jsi ty.“

„Ujednáno – budu ti tedy říkat jen George.“ Nelly položila ruku na jeho hrudník, porostlý šedými chloupky. „Na co tedy myslíš?“

Jakoby v rozpacích sklopil zrak.

„Myslel jsem právě na tvé vlasy. Pošetilé, viď?“

Nelly sáhla po číších, v nichž perlilo suché šampaňské.

Muž upil jediný doušek, odložil sklenici a vzal dívce z ruky její drink. S jemným povzdechem ulehla a úplně se poddala jeho zkoumavým, zkušeně pátravým rukám, jeho citlivým prstům, které spolehlivě vyhledávaly ty nejvnímavější oblasti a vyvolávaly Nellyinu žádostivost a vášeň.

Telefon pronikavě zadrnčel.

„Nech to být,“ prosil George, skláněje svá ústa na její prsa. „Teď ne.“

Ani Nelly si v té chvíli nepřála nic jiného než nebrat telefon v potaz, civět jen do modrého nebe nad New Yorkem a těšit se z blaženého mrazení v těle. Nicméně když zvonění nepřestávalo, vyskočila z lehátka. „Je mi to opravdu líto Georgi,“ řekla a běžela do rozlehlého obývacího pokoje. Mrzutě strhla sluchátko na ucho. „Co je?“ prskla jako podrážděná kočka. Její tělo toužilo po rukou a rtech muže, který ležel venku na terase.

„Konečně, Nelly!“ Ten hlas patřil Tlouštíkovi. Jmenoval se vlastně Charles Dawton, ale Nelly toho tajemstvím opředeného člověka, od něhož dostávala příkazy, nazývala většinou jen jeho přezdívkou. „Už jsem myslel, že k tomu aparátu nikdy nedojdete.“

„Je to opravdu tak důležité?“ vyzvídala dívka.

„Přijďte laskavě ihned ke mně a uvidíte!“ zaprosil Dawton; dočkal se však odmítnutí, což se mu stávalo zřídka.

„Vyloučeno,“ rozhodla Nelly. „Můžu se uvolnit tak nejdřív za hodinu.“

„Ale,“ chtěl protestovat, avšak Nelly mezitím zavěsila. Pohupujíc se v bocích vyšla na terasu, kde její zákazník doléval šampaňské.

„Netvař se tak zle, Excelence,“ zaprosila Nelly s úsměvem. „Promiň, Georgi! Bylo to opravdu důležité. Ale teď už zůstanu s tebou.“ Z náhlého popudu bujnosti vylovila z kbelíčku kousek ledu a upustila ho na jeho břicho. George jej odhodil, objal ženu a stáhl ji na sebe.

„Nelly,“ šeptal, zatímco jeho dlaně hladily se vzrůstající žádostivostí její bezvadně tvarované tělo. „Odnynějška zapomeň na jakýkoliv telefon, i kdyby vyzváněl celou hodinu.“

„Podle rozkazu, Excelence!“ Nelly se zasmála a nechala se položit naznak.

Její tělo vášnivě dotvrdilo slib, který dala její ústa.

*

Ačkoliv Rick Redcliff bral své poslání naprosto vážně a snažil se své zákaznice plně uspokojit, musel přece jen vrhnout občasný pohled na tiše bzučící oscilograf, který stál na televizoru a jehož matnice byla zaměřena na onen kout místnosti, v němž se všechno odehrávalo.

Jaké štěstí, uvažoval Rick, zatímco vydával všechnu sílu svého svalnatého těla, jaká klika, že většina lidí málo rozumí technice a nevědí, že oscilograf sám od sebe nevydává žádný šum.

Paní Clarková se k němu tiskla jako tonoucí. Ne nadarmo se Rick Redcliff spoléhal na svou přitažlivost. Pro určité věci dostal od přírody velké nadání. Proto nebylo divu, že ho šéfová nasazovala na nejchoulostivější zakázky.

Pro „speciální servis“ bylo totiž určeno ještě dalších čtrnáct chlapců, kteří tvořili manažerčin artušovský „kruh rytířů na zavolání“. Avšak pro zvláštní úkoly si šéfová vybírala pouze nejschopnější příslušníky jejich skupiny. K nim patřil i Rick Redcliff.

Společně sdílená vášeň obou nynějších milenců vyvrcholila vlnou rozkoše, která jim dala zapomenout na všechno ostatní.

„Ricku,“ šeptala pak paní Clarková jeho jméno a pohladila jeho potem zrosené čelo. „Ricku – byl jsi fantastický, nádherný, báječný!“

„Bylo to jedinečné, madam.“ Rickovi vždycky připadalo komické, když musel klientky oslovovat madam, jenže šéfka kladla velký důraz na zachovávání určitého dekoru.

„Přijdeš zase?“ hlesla.

„Budete-li si to přát, madam,“ odpověděl trochu chraptivě. Jeho pohled se přenesl k oscilografu, který mezitím zmlkl. Věděl najisto, že lže. Nepřijde, nikdy už nepřijde. Žádný člen jejich týmu se nevrátí, i kdyby tahle paní vytáčela tajné číslo stokrát. „Speciální televizní servis“ byl prostě vždycky tou poslední službou. Co přijde po ní, o to se Rick nestaral, ani ho to nesmělo zajímat. Věděl, že jinak by riskoval život, a to pro něj byla příliš vysoká cena za trochu utajené zvědavosti.

Paní Clarková vstala a chvilku se zabývala kapsami jeho kalhot. Slyšel šustění papíru, děkovně pokývl a vklouzl do šatů. Ačkoli šéfová s ním pevně stanovený honorář zúčtovávala, záleželo na obsloužené dámě, jak projeví svou dodatečnou vděčnost. Rick vrhl krátký pohled na šek. Podle jeho výše byla paní Clarková spokojená naprosto výjimečně.

Maskován montérkami, čepicí a brašnou zavěšenou přes rameno, opustil dům. Nikomu nemohlo být zvlášť nápadné, že televizní opravář strávil v domě dvě hodiny. I svému muži mohla klidně namluvit, že přístroj měl závadu, jejíž odstranění chvíli trvalo.

Motor kombíku naskočil s jemným předením.

Rick nakrátko zastavil před drogérií a zavolal tajné číslo. „Úkol splněn,“ ohlásil velitelce.

Všechno ostatní proběhlo jako vždy. Dojel k rugbyovému hřišti a zastavil auto na severním parkovišti. Vůz paní šéfové tam už stál. Vyměnil si s ní montérskou tašku za obálku s penězi a přesedl do třetího vozu, v němž seděli dva hranatí chlapci, kteří ho pak dopravili k nejbližšímu stanovišti taxíků.

„Speciální televizní servis“ skončil. Alespoň pro něj.

Když Nelly Moorová vstoupila do tajné kanceláře, ležící vysoko nad ulicemi Manhattanu, okamžitě zaregistrovala, že Charles Dawton má špatnou náladu. Pobíhal jako rozzuřený tygr sem a tam, a jakmile před ním stanula, vyjel na ni.

„Konečně!“ zvolal a zavířil rukama ve vzduchu. „To to nešlo rychleji?“

„Ne,“ odpověděla chladně Nelly. Nebyla na takové jednání zvyklá a také se dosud téměř nikdy s Tlouštíkem nehádala. „Měla jsem zákazníka.“ Sklouzla do židle, přehodila nohu přes nohu a uhladila si námořnickou sukni.

„No a?“ Dawton se před ní zastavil. „Mně hoří půda pod nohama. To jste nemohla toho chlapa vyhodit?“

„Ne!“ Tentokrát zazněl Nellyin hlas ostře. „Abych zachovala tajemství svého skutečného povolání, musím aspoň příležitostně přijímat známé a vlivné osobnosti, když si to se mnou předem domluví. Nebo snad chcete, aby se rozneslo, že dáma na telefonu 2000 vyhazuje své zákazníky, jakmile zazvoní jistý pan Dawton? To bych moc brzo přišla o dobrou pověst a s utajením by byl konec. Nebo mám těm lidem rovnou oznámit, že jsem zvláštní agent…?“

„Lituji, Nelly,“ vpadl jí Charles Dawton do řeči a zdvihl omluvně ruce. „Ale brzo pochopíte sama, že…“

„Nemáte tu doušek tequily?“ zeptala se Nelly už rovněž se smířlivým úsměvem.

„V tomhle vedru ještě tequilu?“ zasténal Dawton, obrátil oči v sloup, ale přesto podal žádaný drink z barové skříňky.

Zatímco si atraktivní agentka nalévala a usrkávala ze skleničky, stiskl Dawton několik tlačítek, která byla umístěna na jeho psacím stole. Neprůhledné žaluzie spadly přes okna, promítací plátno se spustilo ze stropu a skrytý projektor zamžikal.

Film nebyl zvukový – ani to ale nebylo potřeba. Scény byly víc než srozumitelné.

„Proč mi promítáte právě tohle?“ zeptala se Nelly udiveně a ukázala na plátno, na němž se jakási žena a štíhlý mladík váleli na podlaze v extatickém objetí. „Když po takových věcech zatoužím, zařídím si je rovnou in natura. Tyhle filmy se mi protiví.“

„Zato já se o ně zajímám,“ prohlásil Charles Dawton ledově. „Stejně jako tajná služba, FBI a několik vysoko postavených pánů ve velevýznamných úřadech.“

„To je to tak důležité?“ pozdvihla Nelly zvědavě obočí.

„Všechno pochopíte, až vám řeknu, jak se ta žena na filmu jmenuje,“ pravil Dawton, a uvedl příslušné jméno. Nelly překvapením převrhla půl skleničky na koberec.

„To je přece…“ nedořekla a pronikavě hvízdla.

Dawton vzdychl. „Přesně tak, Nelly. Manžel té ženy je, jak oba víme, obzvlášť veliké zvíře ve Washingtonu. Kdyby se ten snímek dostal na veřejnost, nastalo by – bez přehánění – zemětřesení středního stupně. Téhle okolnosti chtějí zřejmě vyděrači využít. Spojili se s manželem, informovali ho o existenci filmu a poslali mu ho poštou. Přirozeně pouze v kopii. Pak mu telefonicky sdělili své požadavky. Má jim předat důležité a přísně tajné informace ze svého resortu. Takže v konečných důsledcích něco jako vlastizrada!“

„Byl při ní přistižen?“ naklonila se Nelly s napětím dopředu.

„Film dorazil poštou dnes ráno. Po hodině se onen politik, jehož jméno nesmí v žádném případě nikde padnout, spojil s tajnou službou. Byla vyrozuměna nejvyšší místa. Muž vychází z rozumného stanoviska, že jeho kariéra sice skončila, ale že se nechce navíc dopustit žádného zločinu. O toho politika se tudíž nemusíte starat, Nelly. To už zařídí jiní. Mí spolupracovníci už rovněž připravují krycí materiál, který má vydíraný předat, aby protivník nepromluvil a film nezveřejnil.“

„A co tedy zbývá na mne?“

„Vy zjistíte, kdo je ten mladík ze snímku, jak se dostal do styku s tou dámou a kdo ho poslal.“

„Maličkostmi mě tedy opravdu nezatěžujete.“

„Ti vyděrači také nejspíš pracují ve velkém. Kamera byla zřejmě umístěna v pokoji. Ale ta dáma zároveň nepřipouští, že by se filmovalo. Jde tedy podle všeho o speciální aparát, který dokázal ten chlapík propašovat dovnitř nějakým trikem. Všechno dohromady vypadá zatraceně profesionálně. Což otvírá obrovské pole všemožným dohadům.“

Nelly se zahryzla do nehtu svého levého ukazováku. „Domníváte se, že tenhle trik použili už víckrát?“

„S největší pravděpodobností ano. A ještě jedna důležitá věc. To – ehm – setkání oné paní s tím mládencem se konalo v jejím domě, uprostřed Washingtonu.“

„Manžel byl zřejmě na služební cestě,“ přikývla Nelly. „Až sem to je běžná banalita. Jedno mě ale na celé věci zaráží.“

„A to?“ Dawton pozvedl obočí v očekávání, zatímco Nelly se ladně zdvihla a odplouvala ke dveřím.

„Ten chlapec měl hrozně špinavé nohy,“ smála se. „Obstarejte mi letenku do Miami a pak do Washingtonu. Balím.“

*

Ačkoli Washington už zahalil ochranný plášť noční tmy, měla ta žena na očích velké, tmavě zbarvené brýle. Bezvadně padnoucí zrzavá paruka by oklamala kteréhokoli pozorovatele. Na sobě měla nenápadný šedý kalhotový kostým a pohybovala se těsně podél domovních zdí ve spoře osvětlené ulici.

Beze spěchu minula vchod banky, přistoupila k vedlejším dveřím dvacetiposchodové budovy a odemkla. Vrhla rychlý pohled na obě strany. Nikdo nebyl nablízku. Obchodní čtvrť zůstala liduprázdná.

Jako stín vklouzla žena do věžového domu; nerozsvítila – spokojila se odleskem slabého pouličního osvětlení.

Nebyla to její první chůze zdejší halou, takže se tu bez námahy orientovala. Místem schůzky byl vždy týž dům, ale jiná kancelář.

Tentokrát vyjela do dvanáctého poschodí, našla příslušnou kancelář, zaklepala v domluveném rytmu a počkala, až se zevnitř asi po minutě ozval tentýž signál. Teprve potom vstoupila.

Jako vždy vzplanulo v místnosti ostré světlo a úplně ji oslepilo, takže nemohla rozpoznat muže, který se tak bohatě odvděčoval za její zvláštní služby.

„Šlo všechno hladce?“ ozvalo se ze tmy.

Přikývla a otřásla se. Ten hlas totiž vždycky zněl podivně. Pisklavě, skřípavě, chřestivě. Znala ten zvuk. Takhle mluvili lidé, kterým vyoperovali hrtan a nahradili ho umělým.

„Příkaz byl proveden,“ odpověděla chladnokrevně. Pomalu vyndala z kabelky zalepenou kovovou krabici. „Tady je film.“

„Položte ho na stůl!“ zaskřípal hlas. V příštím okamžiku jí k nohám dopadla tlustá obálka; zvedla ji a neotevřenou zastrčila do kabelky. Nebylo zapotřebí nic přepočítávat, výplata vždy do puntíku souhlasila.

„Máte pro mne další úkol?“ zeptala se.

„Zase se vám ozvu. Teď už ale jděte.“

Žena se bez námitek podřídila příkazu.

Jako vždy pocítila velkou úlevu, když konečně dosedla do vozu a odjela zpátky do svého přepychového bytu.

A téměř jako při každé takové jízdě se ptala, zda se nepustila do hry, která jí pomalu přerůstá přes hlavu. Ale teď už nebylo cesty zpět.

*

„Co jen ti lidé na Miami mají?“ mumlala Nelly, když odcházela z letiště na Miami Beach a ohlížela se po taxi. Dusno padlo jako vlhký obklad na její obličej a paže, takže rozmrzele stáhla ústa.

Po deseti minutách seděla už v taxíku a mířila k jedné z nejdražších klinik v zemi, kam se na radu svého právního zástupce uchýlila manželka vydíraného washingtonského politika. Před zamřížovanou branou zaplatila a taxík zase odjel.

Sanatorium leželo mimo hustě osídlené oblasti. Osvětlení ulic tu neexistovalo, a z vlastní budovy nebylo proto mnoho vidět. Teprve po chvilkovém hledání a tápání nalezla agentka knoflík zvonku a stiskla ho.

Mezi keři problesklo světlo.

Starší paní v úboru ošetřovatelky a mladý, silný muž dorazili k bráně.

Jim přednesla Moorová své přání mluvit s paní Smithovou z Washingtonu. Pod tímto jménem se tu totiž dotyčná dala zapsat.

„Vyloučeno,“ vyhrkla sestra ledově. „Paní Smithová nesmí přijímat žádné návštěvy, její stav je kritický.“

Nelly věděla své. Charles Dawton jí před odletem ještě jednou ujistil, že ta žena je v bezvadném zdravotním stavu a že prostě jen udělala všechno pro to, aby unikla případným dotazům.

„Poslyšte…“ začala agentka, ale vložená energie vyvanula do prázdna. Sestra i mladík se najednou obrátili a zmizeli ve tmě.

Nelly za nimi vztekle zírala. „Takhle na mě nesmíte,“ zasyčela; několika přírazy se vyšplhala na mříž a s odpérováním dopadla na druhé straně.

Rychlými kroky překonala vzdálenost k budově a pozorně prohlížela bílou přední frontu, zdobenou sloupy. Za kterým oknem je asi ta žena, s níž musí bezpodmínečně mluvit?

Nejdřív bylo třeba dostat se do budovy. Hlavní vchod sice střežila noční sestra, ale nikoli postranní dveře pro personál. Cylindrický zámek, pro průměrného zloděje příliš komplikovaný, nebrala Nelly nijak vážně; vsunula do něj speciální klíč a zkoušela jednotlivá stavítká tak dlouho, až ten malý zázrak dveře odemkl.

Nelly se vplížila jako pardál schodištěm do nejhořejšího patra. Aparát domácího telefonu, zavěšený na schodišti, ji přivedl na nápad.

Proč by to v téhle nemocnici mělo chodit jinak než jinde na světě? Péče o pacienty byla v noci zřejmě svěřena ošetřovatelkám; proto nevyvolá u noční služby v recepci ženský hlas žádné podezření.

Nelly zvedla sluchátko, vyhledala na přiloženém seznamu číslo recepce a vytočila je. Po čtvrtém zazvonění se sestra ozvala.

„Rychle,“ řekla Moorová, předstírajíc zděšení, „paní Smithová má srdeční záchvat. Paní Smithová z Washingtonu,“ doplnila pro případ, že by tu existovala ještě jedna pacientka téhož jména.

Uslyšela polekaný výkřik, pak se spojení přerušilo. Nelly s uspokojením zavěsila a naslouchala hektickému řinčení poplašného zvonku. Hned nato spěchaly kroky dvou mužů po chodbě o patro níž, kde pak Nelly zahlédla běžet dva lékaře v bílých pláštích.

Sešla po schodišti, schovala se za jedním pilířem a bavila se účinkem poplachu.

Doktoři vnikli do pokoje; brzy však zjistili, že naletěli na nějaký špatný vtip.

První překvapení je čekalo, když se dveře rozletěly a žena v županu je počastovala několika hrubými výrazy kvůli rušení nočního klidu. Druhé následovalo hned nato, když zjistili, že nikdo z personálu o pomoc nevolal.

V úkrytu na půdě uslyšela Nelly dva ošetřovatele, jak spolu hovoří.

„Profesor je přesvědčen, že to udělala jedna z těch bohatých dam, které se nudí,“ tvrdil první. „Vzhledem k tomu, že všechny dveře a okna byly zkontrolovány a zamčeny, jiná možnost ani neexistuje.“

„Určitě,“ potvrdil druhý. „Z personálu to jistě nikdo neudělal. Žádná sestra neriskuje ztrátu zaměstnání, když je dobře placena.“

Přesto považovala Nelly za vhodné zůstat v úkrytu ještě aspoň chvíli. Teprve po půlnoci vyšla a potichu se přesunula až ke dveřím pokoje paní „Smithové“ z Washingtonu. Přiložila zvídavé ucho ke klíčové dírce.

„Co tu děláte?“ zeptal se náhle nějaký muž za ní.

Agentka byla dostatečně duchapřítomná, aby se leknutím neprozradila. Pomalu se vztyčila a usmála se na ošetřovatele. „Hledám svůj pokoj, nemohu se upamatovat,“ vysvětlila s netečným výrazem v obličeji.

„Ještě jsem vás tu nikdy neviděl, madam,“ řekl muž uctivě. „Jaké číslo má váš pokoj?“

„Nemohu si vzpomenout,“ opakovala Nelly a obeznale imitovala totální zmatení.

„Zeptám se v ústředně,“ zamumlal a zamířil k telefonu.

Sotva udělal dva kroky, jeho chůze skončila. Jak se obrátil k Nelly zády, nemohl spatřit lítostivý výraz, který ženě přelétl přes tvář a s nímž mu zasadila dobře vypočítaný úder karate; ten ho asi na dvě hodiny vyřadí ze hry. Delší dobu ani k provedení svého záměru nepotřebovala.

Uložila zřízence do komory na prádlo, prohlédla mu kapsy a našla univerzální klíč. Tím byl vyřešen problém, jak se dostat do pokoje paní „Smithové“.

Tentokrát si Nelly lépe obhlédla okolí. Vklouzla do tmavé místnosti. Světlo vzplanulo.

Paní „Smithová“ seděla na posteli, oči doširoka otevřené úlekem, ruku ještě držela na vypínači noční lampičky.

„Přináším vám čaj, madam,“ vysvětlila agentka, i když její oblek vůbec nepřipomínal ošetřovatelský úbor. Získala tím však tolik času, kolik ho potřebovala k tomu, aby dveře zevnitř zamkla a třemi rychlými kroky dorazila k lůžku.

„Budete-li křičet,“ zasyčela na ženu, která chvatně odtáhla ruku z blízkosti tlačítka zvonku, „prozradím tady v domě všem, kdo skutečně jste a proč se tu zdržujete. Proto vám radím, abyste mlčela.“

„Já… zůstanu potichu,“ zakoktala žena. „Kdo jste?“

„Posílá mě – v určitém smyslu – váš muž.“ Nelly se chladně usmála a usedla na postel. Opatrně, tak aby neprozradila příliš mnoho o sobě, dodala: „Obrátil se na nás o pomoc. Vy už víte proč. Myslela jste, že se tu můžete schovat a mlčet, viďte? Ale to vám nepomůže.“

Moorová se přisunula trochu blíž. Její tmavé oči se nemilosrdně upřely na paní „Smithovou“.

„A teď mi budete o všem vyprávět. O všem!“ Nelly udělala varovné gesto, když žena chtěla vztekle vybuchnout. „Vím nejen přesně, oč jde, ale viděla jsem i ten film. To je ovšem záležitost, do níž mi nic není. Ale moc se mě dotýká, když skrze vaše soukromé choutky upadá tato země do nebezpečí. Tak mluvte!“

Ať už to byl pocit osamění v sanatoriu, či samo překvapivé vynoření agentky a zmínka o filmu, tak či onak se paní „Smithová“ vzdala odporu. Zhroutila se do sebe, podepřela si hlavu rukama a přikývla.

„O.K.,“ zašeptala, „povím vám celou tu historii.“

Nelly si ze srdce oddechla, vyndala z kabelky dvě cigarety, zapálila je a jednu podala ženě, která po ní třesoucími se prsty sáhla.

*

Jméno Clark je ve Spojených státech zcela běžné a Washington v tom netvoří výjimku. Jestliže se však hovořilo o Haroldu Clarkovi, pak si každý okamžitě připomněl jeho působení v parlamentu, především útoky, které vedl proti údajnému úpadku mravů. Jednu z takových obžalob pronesl Clark i na své okružní cestě ve Filadelfii. Hned nato cestu přerušil a letěl zpátky do Washingtonu. Donutil ho k tomu telegram z ústředí jeho strany. Očekávali ho brzy ráno příštího dne na jakési veledůležité konferenci.

Manželka byla jeho předčasným návratem domů překvapena, avšak nikoli vylekána. Přijala jeho neočekávaný příchod stejně lhostejně jako jeho odjezdy na služební cesty.

„Dnes večer mám ještě volno,“ vysvětloval Harold. „Zůstanu doma. Ale zítra ráno začíná zase obvyklý kolotoč.“

I k tomu zaujala paní Clarková očividně nezúčastněný postoj.

Když v deset hodin večer zazvonil telefon a její manžel ho zdvihl, zdržovala se právě v jiné místnosti přepychového bungalovu, takže nemohla vidět, jak se výraz Haroldova obličeje náhle změnil a napjal.

„Kdo volá?“ zeptal se ochraptělým hlasem. „Haló!“

„Na tom vůbec nezáleží,“ ozvalo se z druhé strany. „Podívejte se před domovní dveře, balíček už tam leží. Abyste se neobával bombového útoku, použil jsem průhlednou kazetu. Doufám, že oceníte mou ohleduplnost. Promítačku doma jistě máte.“

„Ano…, ale…“

„Tak ji nejdřív použijte. Pak si promluvíme znovu.“

Aniž to jeho žena zpozorovala, otevřel Harold Clark vstupní dveře; jako zhypnotizovaný se strnule zahleděl na průhlednou kazetu u svých nohou, zdvihl ji a zmizel s ní ve své pracovně.

Za půl hodiny z ní vyšel bledý jako křída. Jeho manželka, která mezitím usedla ke krbu, překvapeně vzhlédla.

„Carol, pojď prosím se mnou do mé pracovny,“ požádal ji Harold cize znějícím hlasem. „Chtěl bych ti něco ukázat“

Udiveně šla za ním a ke svému překvapení uviděla připravený projektor a spuštěné plátno.

Harold jí pokynul k jednomu křeslu, sám se posadil k psacímu stolu a stiskl spínač promítačky.

Harold Clark nespustil svou ženu ani na okamžik z očí. V rozpacích pozoroval, jak sebou nejdříve trhla, jak se však potom její oči rozšiřují a jak do nich vstupuje podivné jiskření.

Nakonec hluboko zaklonila hlavu a hlučně se rozesmála.

„Buď zticha!“ zařval Harold a jediným úderem smetl projektor se stolu. „Buď zticha, proboha!“

Rozsvítil a vzrušeně pozoroval svou ženu, která se konečně přestala smát a chladně opětovala jeho pohled.

„Carol, nechci ti dělat scény,“ šeptl ochraptěle. „Dovedu si taky představit, jak se všechno odehrálo.“

„Po tom filmu k tomu ani žádnou velkou fantazii nepotřebuješ,“ poznamenala Carol ledově.

„Pro mne je to smrtelně vážná záležitost!“ Přes Clarkovo čelo sjížděly těžké kapky potu. „Před chvílí někdo volal. Nějaký muž mi sdělil, že před vchodem do domu najdu tenhle film. Až ho prý zhlédnu, předloží mi nějakou nabídku. Nabídku! Umíš si představit, co to znamená?“ Jeho hlas bobtnal. „Bude vydírat! Určitě bude chtít vydírat!“

Neodpověděla, jen se na něj vyčkávavě dívala.

„Tobě je jedno, co se mnou – s námi – bude?“ pochopil Harold.

„Ano,“ zazněla nevzrušená odpověď. „Je mi to úplně lhostejné. Můžu ti v krátkosti vysvětlit, jak k tomu došlo. Nemyslíš už léta na nic jiného, než na tu svou politiku. A protože nepřipouštíš, abych se na tvé práci podílela, nudím se. Je to starý dojemný příběh bohaté manželky, která umírá nudou, protože ji její muž zanedbává a protože ona sama nemá vůbec nic na práci. Proto jsem se chopila příležitosti, když mi do ruky padlo telefonní číslo servisu „chlapců na zavolání“. Dala mi ho jedna přítelkyně, která služeb tohoto servisu s úspěchem využila. Setkala jsem se postupně s několika těmi hochy a mohu ti říct, že každý z nich mi byl daleko bližší než ty. Platila jsem jim a oni mě za to hýčkali. Byl to čestný obchod. Nepředstírali, že se mnou udržují bezúhonné manželství, zatímco pro tebe jsem zřejmě pouze kusem zařízení tohoto bungalovu. Ale nejspíš bylo v té věci přece jen něco shnilého. Ten poslední opravář měl s sebou skrytou kameru – to mi teprve teď došlo. Musel to být ten přístroj, který stál na televizoru.“

Harold Clark takřka nedokázal promluvit. Musel to několikrát zkusit, než konečně mohl souvisle říci: „Pokud jde o nás dva, nebylo ještě vyřčeno konečné slovo, Carol. Ale nyní jde…“

Odmlčel se, když se telefon na psacím stole rozdrnčel, zbledl a zvedl sluchátko. Celou minutu jen poslouchal, pak zavěsil.

„Vyděrač,“ vydechl. „Mám mu bez prodlení dodat důležitý materiál o mé vlastní straně, jinak film zveřejní.“

„Proč na mě tak zíráš?“ trhla Carol rameny. „Chceš snad říct, že mě najednou potřebuješ? Že ti mám pomoci? Dobře, zavlekla jsem tě do nepříjemné situace, ale nejsi tím vinen ty sám?“

Harold Clark sotva udržel láhev, když si naléval bourbon. Zato to ale zopakoval hned dvakrát po sobě.

„Carol,“ zapřísahal ji. „O našich manželských problémech si můžeme pohovořit později. Teď jde o to, zabránit nejhoršímu. Půjdu-li za svými přáteli ve straně nebo na FBI, je po mé kariéře veta. Jestliže dodám tomu neznámému požadovaný materiál, skončím dříve nebo později ve vězení. Prosím tě, Carol, pověz mi všechno, co o těch chlapících na telefonu víš! Znám jednoho soukromého detektiva, ten tu věc uvede do pořádku. Ale musíš být ke mně upřímná.“

„Ano, proč ne.“ Žena pokrčila lhostejně rameny. „Začalo to tím, že jsem se dozvěděla ono telefonní číslo…“

*

„Ten servis bylo možné zavolat přes jedno telefonní číslo,“ vyprávěla paní „Smithová“, jejíž pravé jméno bylo tak známé, že se ho Nelly neodvážila vyslovit nahlas. „Tip jsem dostala na jednom večírku… Musím uvést jméno toho diplomata?“

„Není třeba,“ odmítla Nelly. „Jaké to bylo číslo?“

„50 50 50,“ hlesla paní „Smithová.“

Skoro stejně tak dobré jako moje 2000, pomyslela si Nelly pobaveně.

„Ta dobrá známá,“ paní „Smithová“ uvedla její jméno, „která mi tip dala, soudila, že ta služba není zrovna levná, ale zato velmi spolehlivá, kvalitní a…“

Rozpačitě se odmlčela a vzala si jednu z vlastních cigaret.

„Vedlo se mi asi jako většině manželek vlivných mužů – nudila jsem se. Když byl manžel zase na služební cestě, prostě jsem zavolala 50 50 50. Ohlásila se nějaká žena. Řekla jsem jí…“

Agentka si vštěpovala do paměti každé slovo. V hlavě jí už zrál šílený plán, k jehož provedení musela jen ještě shromáždit nutné informace.

„Uvedla jste nějaké jméno? Své vlastní? Nebo své přítelkyně? Nebo nějaké vymyšlené?“

„Vůbec žádné.“

„A ta žena se po něm neptala?“

„Ne. Domluvily jsme si schůzku. Měla jsem přijet do motelu na dálnici 721, tam že prý nás s mým průvodcem nikdo nebude rušit. Chtěla jen, abych jí popsala šaty, které budu mít na sobě. To jsem udělala a ona slíbila, že mě nějak osloví.“

„Existovalo nějaké heslo, abyste poznala, že se k vám neobrací někdo pouze náhodně?“ pátrala Moorová.

„Ten muž se měl zeptat: Je libo speciální servis? A to se také potom stalo. Dojela jsem do motelu a posadila jsem se tam v malém restaurantu. Dostavil se přesně. Jmenoval se Juan.“

„Jak často jste ten servis používala a především kdy?“

„Třikrát. Vůbec nevím, proč se vám s tím vším svěřuji, ale bude to asi proto, že mi prostě dělá dobře, když si o tom mohu s někým popovídat.“

„Nedělejte si žádné násilí,“ Nelly se povzbudivě usmála. „Neříkám to pouze proto, abych vás přiměla k povolnosti, ale poněvadž to myslím upřímně. Vaše chování plně chápu.“

„Děkuji,“ pokusila se paní „Smithová“ úsměv opětovat. „Ano, bylo to třikrát. Po tom španělském Juanovi jsem se setkala s mužem, který si říkal John. Taky v motelu. Pak uplynuly asi tři týdny, než jsem znovu zavolala. Zmínila jsem se, že můj muž bude na služební cestě, načež mi ta paní z telefonu navrhla návštěvu v domě. Nejdřív jsem se lekla, ale ona tvrdila, že domácí prostředí má svůj půvab a že je to absolutně bezpečné. To byla poslední schůzka. A nato – přišel ten film. Bylo to hrozné.“

„Kdo ten film natočil?“ zeptala se Nelly chvatně, když zpozorovala, že paní „Smithová“ při té vzpomínce ztrácí nervy. „Myslím, zda se někdo nevkradl do domu? Nebo to byl ten člověk sám? Jak se vlastně jmenoval?“

„Znám pouze jeho křestní jméno – Rick. Byl štíhlý, měl tmavé…“

„Děkuji, viděla jsem ho.“

Paní „Smithová“ se začervenala. „Ach ano, pravda. On musel filmovat, nikdo jiný tam nebyl. Docela určitě ne.“

„Tedy skrytá kamera.“ Agentka krátce zauvažovala.

„Měl s sebou Rick nějakou brašnu? Kufr? Nebo nějakou skříňku?“

„Brašnu na nářadí,“ zněla odpověď.

„Montážní brašnu?“ Nelly zpozorněla.

„Copak jsem neřekla, že Rick přišel v převleku za televizního opraváře? Přinesl si brašnu a na televizor nastavěl spoustu přístrojů. Řekl, že si tak kryjeme záda, kdyby náhodou někdo přišel. Mohli bychom se pak prý rychle obléknout a nevypadalo by to podezřele.“

„Jaké přístroje to byly? A jak vypadaly?“

Paní „Smithová“ potřásla hlavou. „Já bohužel z techniky nerozumím ničemu,“ přiznala. „Je zbytečné se mě ještě na něco vyptávat, už opravdu nic nevím. Přísahám, že nic netajím. Moment! Rick použil výrazu oscilograf, ale já si s tím nevím rady.“

Nelly vrhla pohled na hodinky a vstala. „Musím odejít dřív, než se můj přítel v komoře na prádlo probudí.“ Pousmála se na zmatenou paní „Smithovou“. „Proč jste to vlastně neřekla už těm lidem od tajných? K čemu ten útěk sem do sanatoria?“

Paní „Smithová“ sklopila oči. „Já – já jsem se styděla. Ale takhle – žena ženě – to bylo snažší.“

Nelly ukázala na telefonní aparát na stole. „Můžete volat přímo, nebo jde každý hovor přes centrálu?“ vyzvídala.

„Mám vlastní linku.“

„Prima. Prokažte mi tedy laskavost a zavolejte z Miami taxi. Ať mě řidič vyzvedne u silnice.“ Nelly odcházela ke dveřím, zatímco paní „Smithová“ zdvíhala sluchátko. „A ještě něco. Až objednáte to taxi, zavolejte svému muži. Myslím, že od nynějška bude mít na vás víc času.“

*

„Posloucháte mě vůbec?“ ověřoval si Harold Clark se svraštělým čelem. „Připadáte mi roztěkaný!“

„Cože?“ Monty Lauderdale, povoláním soukromý detektiv, kterého Clark uprostřed noci vytáhl z postele, se s leknutím vytrhl ze svých myšlenek. „Samozřejmě že vás poslouchám, pane Clarku.“

„Musíte mi nejprve slíbit absolutní mlčenlivost, pane Lauderdale!“ pronesl důrazně.

„Jako by se stalo,“ ušklíbl se Monty.

Harold Clark se zhluboka nadechl a pak to z něho vypadlo. Všechno.

„To je sousto,“ konstatoval po vyslechnutí celého toho příběhu detektiv. „Takové by se mělo co nejrychleji něčím zapít. Kdyby bylo čím.“

Harold Clark vytáhl předem vyplněný šek a přistrčil ho Monty Lauderdalovi pod nos. „Peníze nehrají roli,“ ubezpečil ho. „Hlavně vyřiďte všechno diskrétně! Opatřte mi originál i všechny kopie filmu! Pak dostanete…“

Detektiv vrhl pohled na šek. Oči mu zvlhly.

„A teď podrobněji,“ vyzval Clarka.

Po hodinovém důkladném výslechu Clark odešel a Monty se dopotácel do ložnice.

„Když tě člověk takhle vidí, mohl by si myslet, žes mi byl v té své kanceláři celou hodinu nevěrný,“ konstatovala jeho přítelkyně Betty zvědavě a posadila se tak prudce, že jí pokrývka sjela až k bokům. Monty se proto nemohl rozhodnout, zda má zírat na šek v ruce nebo na Bettiny prsy. Ale ona mu rozhodnutí usnadnila tím, že deku vytáhla až ke krku. „Ukaž! Co to máš?“

Monty jí šek podal, a zatímco ona němě a okouzleně civěla na pětimístnou sumu, pozoroval se detektiv v zrcadle u postele.

Ale jo, můžeš být sám se sebou spokojený, myslel si, když svlékal župan. Dvacet šest let, černé vlasy, knírek, ohnivě černé oči, vytrénovaná široká ramena, úzké boky.

„Proč se tak prohlížíš?“ přivolala ho Betty zpátky do reality normálního života.

„Jenom mě tak napadlo, kolik bys byla ochotna zaplatit za hodinu lásky se mnou.“

„A nezbláznil ses náhodou?“ vytřeštila na něho Betty oči.

„Proč hned zbláznil?“ ušklíbl se Monty. „Prostě mě jenom napadlo, že se možná začnu živit jako chlapec na telefonu.“

*

Angele Saintmarieové patřilo apartmá ve věžovém domě, odkud měla úchvatný výhled na Kapitol a na Bílý dům.

Ironie osudu, pomyslela si s úsměvem a odsunula kadeř stříbrných vlasů z obličeje. V těch budovách sedí muži, kteří si lámou hlavu problémy, o nichž ani v nejmenším netuší, že jim je coby manažérka „kroužku rytířů na zavolání“, způsobuje velice často právě ona.

Když byl totiž manžel některé z jejích klientek dostatečně zajímavý pro jejího utajeného chlebodárce, nasadila na tu ženu některého ze svých specialistů. Tím sice zákaznici ztratila, avšak bohatá odměna od muže, jehož tvář nikdy nespatřila, tuto ztrátu plně vyvažovala.

Manželky vydíraných mužů se naštěstí střežily svěřovat jiným ženám, neboť měly obavu, že by uškodily svému manželovi a samy sebe kompromitovaly. Když už některá z nich o speciálním servisu hovořila, pak vždycky jen pochvalně. Telefon 50 50 50 tak v jistých kruzích získal svou popularitu.

Angeliny úvahy přerušilo zazvonění telefonu. Svěží a vláčná, zdaleka nevypadající na svých třiatřicet let, šla pružně k psacímu stolu, zdvihla sluchátko a ohlásila se pouhým „Ano?“ Usedla a přehodila dlouhé nohy přes sebe.

„Dobré jitro, já…“ žena na druhém konci drátu zaváhala.

Tohle Angela znala. Takhle mluvily při prvním telefonátu všechny – nejistě, rozpačitě.

„Co pro vás mohu udělat, madam?“ vyšla jí proto vstříc. „Máte nějaké zvláštní přání?“

Ze zkušenosti věděla, že tohle vždycky zabere. Ani u této volající laskavost vyzařující z jejího hlasu neselhala. Zatímco si Angela přitahovala prázdný kartotéční lístek a malovala na něj číslo 347, trpělivě poslouchala.

„Získala jsem vaše telefonní číslo od dobré přítelkyně. Od paní…“

„Pst!“ přerušila ji Angela rychle. „Žádná jména! Chceme přece zůstat diskrétní, viďte?“

Ve vedení se ozvalo ulehčení oddechnutí. „Máte úplnou pravdu. Tak tedy: slyšela jsem o speciální službě, která – no, která… doufám, že mě chápete…?“

„Samozřejmě že vás chápu.“ V tomhle směru Angela ani trochu nelhala. Původně totiž opravdu zařídila svůj servis jen proto, aby mohla vyhovět přáním osamělých žen a přitom dobře vydělávat. Že se pak otevřela ještě další možnost výdělku, byla pouhá náhoda. „Která denní doba by vám nejlépe vyhovovala? Před polednem?“

Angela Saintmarieová zběžně pohlédla na termínový kalendář. Z jejích patnácti spolupracovníků byli tři připraveni k nasazení. „Dojeďte k motelu Sunshine na dálnici číslo 263, madam,“ navrhla. „Sedněte si v restauraci. Přesně v jedenáct hodin vás někdo osloví. Zeptá se vás, zda si přejete speciální servis. Popište mi nyní prosím šaty, které budete mít na sobě. Zúčtování provedete přímo s mým spolupracovníkem.“

Poznamenala si klientčiny údaje, stiskla vidlici a vytočila zpaměti číslo. Ohlásil se jasný mužský hlas.

„Jsem ráda, Billy, že jsem tě zastihla.“ Angela Saintmarieová přivřela oči a představila si ho – třiadvacet, donedávna neúspěšný profesionální boxer, okouzlující, vzdělaný. „Mám pro tebe úkol.“

Zákaznice, na jejímž kartotéčním lístku zatím figurovalo pouze číslo 347, bude jistě spokojená.

*

Někteří lidé tvrdí, že Washington je nudné město. Nelly Moorová tento názor nikdy nesdílela. Žila v přesvědčení, že nudná místa prostě neexistují. Vždycky záleží na tom, co člověk kde dělá – a v tomto smyslu si nemohla stěžovat. Už vzhledem ke svému povolání všude prožívala něco zvláštního.

Bylo však jedno město, k němuž její srdce obzvlášť lnulo, a to byl New York, v němž si našla své nádherné podkrovní apartmá. Tak krásné ubytování tady ve Washingtonu, kam dorazila za svítání, sice nenajde, ale stačilo pár telefonátů a získala adresu prázdného apartmá blízko Bílého domu. Najala si ho na neurčitou dobu. Ještě na letišti uzavřela další smlouvu, a to na stříbrošedý bentley, vůz, který měl být speciálně pro ni přistaven z centrální půjčovny vozidel. Mezitím si Nelly poručila krabí koktail a půl láhve šampaňského. Když se posilnila, zavolala Charlese Dawtona do New Yorku a informovala ho o dosavadním stavu pátrání.

„Způsob, jímž se člověk může spojit s tímto kruhem, je tak jednoduchý, že tu šéfovou budu brzo znát,“ tvrdila mu. „Obtížnější bude dokázat jí to skryté natáčení a její spolupráci s mužem v pozadí.“

Uslyšela Dawtonovo udivené zvolání. „Jak jste došla k názoru, že šéfová tohoto kroužku půlnočních kovbojů sama nevyhodnocuje a nepoužívá získané kompromitující materiály?“

„Ale, ale!“ Nelly káravě zamlaskala. „Přemýšlejte! Opravdu věříte, že by někdo z mezinárodní špionážní centrály nechal pod rukou kolovat své telefonní číslo? Ta ženská je zcela určitě jen figurka. Skutečným nepřítelem je ten velký Neznámý, který stojí za ní a kterého musím odhalit.“

„Prima,“ pochválil ji Charles Dawton po chvilce váhání. „Hlavně už se do toho ale pusťte!“

Když se Nelly vrátila k půjčovně, stál už stříbřitý bentley před vraty. Převzala papíry i klíče a řídila to superfáro se samozřejmostí člověka, který odmalička nedělal nic jiného.

Vyznala se ve Washingtomu natolik, že své apartmá brzy našla. Prohlédla si tři zařízené pokoje, koupelnu i balkón. Pak se vysoukala ze šatů, natáhla se nahá na gauč v obývacím pokoji a začala vytáčet telefonní číslo.

Padesát–padesát–padesát!

„Ano?“

Nelly dodržovala pravidla hry, o nichž se dozvěděla od paní „Smithové“. Žena na druhém konci vedení jí slíbila obsluhu – dostaví se k ní za hodinu.

„Máte ještě nějaké jiné přání?“ informovala se neznámá.

„Neposílejte mi žádného začátečníka,“ zaprosila Moorová. „Jsem – abych tak řekla – rozmazlená.“

„Domnívám se, že mám to nejvhodnější i pro nejzhýčkanější vkus, madam,“ poznamenala žena.

Zatímco si Nelly stoupla pod horkou sprchu, netušila, že právě dostala číslo 348.

Ale za hodinu, když s vlhkými vlasy a třpytivými kapkami na kůži otvírala v krátkém bílém županu dveře bytu, věděla už alespoň, koho manažerka na akci nasadila.

„Nazdar!“ usmála se na snědého mladíka, o hlavu vyššího než ona, jehož pokožka se leskla jako leštěné dřevo.

„Vy si přejete speciální servis?“ ujistil se. „Jmenuju se Jack.“

„Pojď dovnitř, Jacku,“ vyzvala ho agentka se zářivýma očima. Župan jí sklouzl z ramenou, když dveře zavírala. Jackova kukadla se rozšířila, jakmile spatřil její bezvadné tělo. „A teď mě miláčku můžeš trochu polaskat.“

Nelly k němu přitiskla své nahé tělo.

„Na co čekáš?“ zašeptala. „Doufám, že mi to uděláš tak, abych si na tebe nemusela u tvojí šéfové stěžovat.“

*

„Nechceš přece ještě odejít?“ zeptala se Nelly po dvou hodinách erotických hrátek. „Vždyť jsme teprve začali.“

Jack na ni vrhl unavený pohled. „Šéfová nevidí ráda, když se jí vracíme jako poloviční invalidi a na několik dní nejsme k ničemu,“ zašklebil se. „Nejste jediná klientka, madam.“

„Tvoje šéfová tu teď není a nemůže nás vidět,“ namítla Moorová energicky. „A to ostatní jí ráda vysvětlím, až se spolu někdy…“

„Snad si nemyslíte, madam, že se se šéfovou někdy setkáte?“ Jack trhl širokými rameny a kradmo pohlédl k barové skříni.

Nelly vstala. Nahá se pohybovala se stejnou samozřejmostí a nenuceností, jako kdyby na sobě měla nejhezčí pařížský model.

„A pročpak ne?“ zeptala se číhavě, zatímco oběma nalévala drink. „Třeba tě jednou navštívím a odvedu si tě. Máte přece nějaký klub nebo místo, kde se všichni potkáváte, ne?“

Jack vděčně přijal sklenku a ani na vteřinu nezaváhal s odpovědí. „Šéfka nás volá, jen když má pro nás úkol,“ informoval ji bezelstně. „Viděli jsme ji, jen když nás přijímala do práce, pak už nikdy. Ani mezi sebou se nesmíme stýkat. Několik z nás na to sice kašle a…“

„Kolik je vás vlastně celkem?“ chtěla Nelly vědět, ale v téže chvíli zalitovala, že tu otázku vyslovila. Kdyby teď pojal podezření, nedozvěděla by se už nic.

„No, já znám dalších sedm a někteří zase znají jiné.“ Jack rychle přepočítával. „Dohromady je nás nejmíň dvanáct, možná o něco víc.“

Nelly položila nohy na stůl a s požitkem usrkla drink. Bylo jí jen vhod, že Jackovy oči pořád klouzaly po jejím těle a že ho její nahota odváděla jinam. Tak se mohl i podřeknout, pokud ovšem vůbec něco o těch tajně snímaných filmech věděl.

„Dovedu si představit,“ řekla Nelly nezávazně, „že hodně klientek má poněkud extravagantní přání. Například převleky. Musíš někdy přijít jako někdo jiný, třeba mlékař nebo pošťák?“

Jack nepřítomně potřásl hlavou. Jeho myšlenky, soudě ze směru jeho pohledu, se totiž upínaly jen na její pozoruhodné prsy.

„Ne, ještě nikdy,“ zavrtěl hlavou. „Na čem většině těch paní záleží, je trochu něžnosti, pozornosti. Člověk jim musí vnuknout pocit, že jsou žádoucí a obdivované. To jim totiž většinou u jejich manželů chybí.“

Nelly si potají vzdychla. To, jak vypadají mnohá manželství – a nejen manželské svazky prominentů – ji v tu chvíli vůbec nezajímalo. Aby to však nebylo nápadné, setrvala ještě okamžik u daného tématu, ačkoli už pochopila, že Jack asi s těmi vyděračskými filmy nemá nic společného. Pravděpodobně touto metodou pracuje pouze několik zasvěcenců. Pak ji však přece jenom ještě něco napadlo.

„Kde se vlastně setkáváte? V nějakém bytě? Nebo na diskotéce?“ zeptala se.

„U stříbrného stromu.“ Jmenoval ten lokál bez zaváhání. „Je to jakási směsice baru a diskotéky, hezký podnik. Najde se tam spousta příležitostí k zábavě.“

Víc nepotřebovala Nelly znát. Od Jacka se ještě dozvěděla, že může požádat přímo o něho, kdyby si zamýšlela znovu objednat speciální servis, avšak věděla najisto, že její příští volba nepadne určitě na něho. Ne proto, že by ji zklamal, ale jednoduše z toho důvodu, že se musela dostat k někomu, kdo by její pátrání dovedl dál. Koneckonců nepřijela do Washingtonu za zábavou.

*

To, že si Angela Saintmerieová vyhledala apartmá tak vysoko nad městem, v tak krásné poloze a tak stylově zařízené, neplynulo pouze z jejího vkusu. Z profesionálních důvodů se většinu dne zdržovala ve svém bytě, a proto vložila velkou část svých příjmů do jeho zařízení.

Toho dopoledne však neměla čas těšit se z bytu. Musela se postarat o stálé zákaznice, které jí nadiktovaly své požadavky pro příští dny, musela jim přidělit své mládence a dbát na to, aby její tři specialisté pro televizní zakázky byli stále pohotově. Neznámý muž v pozadí mohl kdykoli projevit zájem o natočení dalšího kompromitujícího filmu.

Jeho přání se rovnalo rozkazu. Jednou na tuto akci nasadila nešiku, který film ztratil. Teprve za tři týdny ho pak propustili z nemocnice po nočním přepadu nějakým neznámým pachatelem.

Jeden z telefonátů onoho dne ji však poněkud překvapil, přestože už byla na ledacos zvyklá.

„Jmenuju se Monty Lauderdale,“ prohlásil totiž mladistvě znějící hlas na druhém konci drátu.

„Těší mě. Co pro vás mohu udělat, pane Lauderdale?“

„Já – dozvěděl jsem se od jedné známé vaše číslo, madam,“ pokračoval volající poněkud váhavě. „Zajímá mě vaše speciální služba.“

„Ach tak!“ Angela Saintmerieová trhla ramenem. „Doposavad jsme měli jen zákaznice. Ale uvidíme, co se dá dělat.“

„Nerozuměla jste mi.“ Hlas tohoto Monty Lauderdala zazněl pobaveně. „Nechci utrácet peníze, ale naopak nějaké vydělat.“

„A jak?“ Hlas Angely Saintmerieové zledovatěl. Už dvakrát se ji kdosi pokoušel vydírat, ale jí se v obou případech podařilo z tohoto ohrožení uniknout.

„Nemáte důvod mě podezírat,“ zasmál se Lauderdale hlasitě. „Zamýšlím pracovat pro váš spolek. Určitě přece potřebujete nové spolupracovníky. A já bych byl dobrý spolupracovník, smím-li to se vší skromností tvrdit.“

Angela se uklidnila, ale přesto to nedala znát. Její hlas zněl stejně chladně a lhostejně jako předtím. „Než mi dáte svá data, pane Lauderdale, předkládám následující návrh: setkáme se v osm hodin v baru hotelu U radnice. Souhlasíte?“

„Budu přesný,“ slíbil Monty. „Jak vás najdu?“

„Já si vás vyhledám sama, pane Lauderdale,“ zdůraznila Angela. „Budete pít martini s dvěma olivami a do kapsičky si zastrčíte papírový ubrousek.“ Zavěsila.

Než mohla vyřídit další plánovaný telefonát, zazvonil aparát znovu. Billy, bývalý profesionální boxer, byl na drátě.

„Příkaz proveden,“ hlásil spokojeně.

Manažerka zanesla do kartotéčního lístku č. 347, na němž zatím nebyl žádný záznam, příslušnou poznámku. „Znal jste tu klientku?“ položila ještě Angela důležitou otázku.

Billy zaváhal s odpovědí. „Připadala mi povědomá, ale nemůžu si teď vybavit její jméno,“ hlásil rozpačitě.

„Dejte mi vědět, jestli si přece jen vzpomenete!“ nařídila mu. Pak hovor ukončila a zavolala hotel U radnice, v němž si na následující noc objednala pokoj.

Poledne probíhalo horečnatě. Půl minuty po tomto rozhovoru volal Jack, který obsloužil nově získanou zákaznici.

„Paní šéfová, to snad byla rozžhavená kamna,“ horoval do telefonu. „Od ní bych se mohl nakonec i něco přiučit.“

Angela sešpulila rty k posměšnému úsměvu. „To bych pak té dámě za to snad dokonce musela doplatit. Ještě něco pozoruhodného?“

„Ta žena sama o sobě byla pozoruhodná,“ opáčil Jack a požitkářsky zamlaskal.

„Děkuji, zase se vám ohlásím,“ upadla Angela Saintmerieová do svého navyklého manažerského tónu. Na kartotéčním lístku č. 348 namalovala otazník a zakroutila hlavou.

To se ještě nikdy nestalo, aby některá klientka tak zaimponovala jednomu z jejích mládenců.

*

Snad na mně nikdo nepozná, že se celý chvěju, kojil se nadějí Monty Lauderdale a přidržoval se křečovitě číše svého martini. Bál se tohoto setkání. O ženě, která ho sem pozvala, nevěděl nic. Znal jen její telefonní číslo a skutečnost, že vedla kroužek callboyů.

V tu dobu byl bar hotelu U radnice jen zpola obsazený. Mohl si proto vybírat mezi třemi ženami, které přicházely v úvahu jako dotyčná osoba. Jedna z nich byla černovlasá, měla zajímavý obličej a kradmo ho pozorovala. Ta druhá se brzy po něm posadila k baru. Její pohledy k němu zalétaly prostřednictvím zrcadla umístěného za regály a láhvemi. A konečně třetí se se svým pánským doprovodem uchýlila do jednoho výklenku. Která z těch tří to asi je?

Monty Lauderdale se rozechvěle podíval na hodinky. Nesmím se prozradit, uvažoval. Zpozoruje-li, že jsem nervózní, nevezme mě. Proč mě pozvala do baru? Dokonce hotelového? Něco je ve vzduchu, to zřetelně cítil.

To, co na Montyho ve vzduchu čekalo, bylo však prozatím pouze zklamání. Zdržel se víc než hodinu přes smluvený termín, déle už to v baru nevydržel. S námahou schrastil drobné na útratu, protože počítal s tím, že účet zaplatí hostitelka. Pak sklouzl z barové stoličky a zamířil k východu.

Očními koutky zahlédl, že se z jednoho výklenku zdvihla nějaká žena se stříbrnými vlasy a zelenýma očima, kterou dosud nezaregistroval. Tehdy už mu bylo jedno, že jeho záměr patrně ztroskotal.

V hale ho ta žena dohonila. „Pojďte, pane Lauderdale!“ vyzvala ho. „Půjdeme do mého pokoje.“

Byl tak zmatený, že šel bez odporu s ní. Vzpamatoval se teprve ve výtahu.

„Nikde v baru jsem vás neviděl a ani jste do něj nevstoupila. Kdepak jste byla schovaná?“

„Pořád na tom samém místě,“ prohlásila smějíc se. „Tři ženy se o vás zajímaly. Působíte nesmírně přitažlivě.“

„I na vás?“ ověřoval si nově probuzenou sebedůvěru.

Její zelené oči ho zkoumavě svlékaly. „O tom si promluvíme dodatečně,“ rozhodla.

Prostě mě převezla, uvažoval Monty. Tahle ženská je formát a jeden se před ní musí mít na pozoru. Jestliže si nedám pozor, posadím se holým zadkem do kopřiv.

Z luxusní kabelky vyndala žena klíč od pokoje, vtáhla Montyho za sebou a zamkla.

„Má to snad být praktický test?“ zeptal se soukromý detektiv a křivě se zašklebil. Neměl nic proti tomu pobýt s krásnou ženou v hotelovém pokoji, ale všechno nabralo takové otáčky, že mu to na náladě moc nepřidávalo.

„Chcete-li pracovat pro mou organizaci, pane Lauderdale, zapamatujte si jedno: otázky tu kladu já, vy jen odpovídáte!“

Zbytek jeho erotického zanícení přišel vniveč; o poslední studenou sprchu se postarala neznámá kráska, když z kabelky vyňala papír a pero, obojí položila na stůl a pánovitým pohybem ruky na to ukázala. Monty nemohl uvěřit vlastním očím, když rozpoznal předtištěný formulář k vyplnění osobních údajů. Poněvadž mu však velmi záleželo na tom, aby pronikl do té organizace a aby mohl shromažďovat další informace, se skřípěním zubů se podřídil.

Ale už za minutu praštil perem vztekle na stůl. „Poslyšte, madam!“ prskl a vyskočil. „Chápu, že si mě chcete důkladně zrentgenovat, než mě přijmete. Chápu rovněž, že toho o mně chcete vědět co nejvíc a že mi proto předkládáte dotazník. Ale nepochopím, jak si představujete, že ho budu vyplňovat, zatímco se svlíkáte.“

Kolísaje mezi vztekem a stále silněji spalující vášní, sledoval neznámou, která už na sobě neměla nic než úzkou podprsenku a kalhotky.

Dráždivými kroky připlula k detektivovi. Její dlouhé, štíhlé prsty rozvazovaly uzel na jeho kravatě, její stehna se přitiskla k jeho nohám.

„Můžeš to dopsat později, Monty,“ šeptla a s pootevřenými rty se k němu přitiskla. Dejme přednost praxi před teorií.

V prvním okamžiku byl Monty v pokušení její výzvě vyhovět, ale pak jím projel nápad. Chtěl hned na začátku ukázat, že nemá v úmyslu dělat aportujícího pejska.

„Nejdříve práce, pak zábava,“ citoval jiné heslo. „To byla vždycky má zásada, kterou mi na cestu životem vštípil dědeček.“

Odstrčil ji a nechal stát uprostřed pokoje; vrátil se ke stolu a věnoval se s předstíraným zápalem vyplňování dotazníku.

Koutkem oka pozoroval, jak jí zacukaly rty. Potom jí však přes obličej přelétl úsměv. Šla k posteli, vklouzla pod pokrývku a svlékla si i oba poslední kusy oděvu.

Montymu vyrazil na čele chladný pot. Nedokázal se soustředit na formulář a musel se násilím nutit, aby prostě nevyskočil a nelehl si k té atraktivní ženě. Jen myšlenka na prohru ho zadržela.

Konečně byl hotov, ze samé radosti napsal pod dotazník tři křížky a s uspokojením pozoroval své veledílo. Jako povolání udal popravdě „soukromý detektiv“. Tahle žena měla jistě možnost si údaje ověřit. Na to, aby si vymyslel nějaký stínový život, měl příliš málo času. Proto se rozhodl napsat pravdu.

Ostatně hodina pravdy nastala i v jiném ohledu. Monty povstal, vypnul svaly a předvedl té ženě, jejíž jméno dosud neznal, svlékací kouzlo; v několika vteřinách stál, jak ho pánbůh stvořil a bez fíkového listu před svou přísnou zkušební komisařkou. Pak k ní přilehl a přitáhl si ji do náruče.

„Mám doma tři pořadače s děkovnými dopisy,“ zamumlal, přivíraje oči. „Jestli chceš, okamžitě je přivezu.“

„Vzdej se!“ zahrozila se smíchem. „Zabiju tě, jestli dnes v noci ještě jednou z téhle postele vylezeš!“

Vyhráno! jásal Monty v duchu. Obrátil ji na záda a chvilku obdivoval zázrak ženského těla, jež bylo plné svodů. Ta vzrušující situace ho zcela ovládla a přivedla mu krev do varu. Už se neovládl. V opojení na ni sklouzl a žádostivě si proklestil cestu mezi jejími hebkými stehny. A zatímco bouřlivě líbal pružné prsy a svíral je v rukou, pojala Angela, blaženě vzdychajíc, do sebe jeho mocně ztopořený úd.

*

Hlodavý hlad zahnal Nelly Moorovou do kuchyně, kde vyplenila ledničku. Jak si tak opékala k snídani tlustý steak, bilancovala, čeho zatím dosáhla.

„Do řiti!“ Její nepříliš ušlechtilé zvolání patřilo zároveň rozpálenému tuku, který jí stříkl na ruku, i faktu, že se nedostala takřka ani o krok dál. Kromě poznatku, že kroužek těch rytířů na telefon má přinejmenším jednoho vynikajícího člena, nezjistila agentka zatím nic.

Nelly švihem přehodila steak na talíř a odnesla ho na balkón, kde začala hladově zápolit s napůl propečeným kusem masa.

Mohla přirozeně objednávat jednoho callboye za druhým. Jestliže však nechtěla vzbudit šéfčino podezření, směla si na den vyžádat vždycky pouze jednoho mládence a to při množství těch hochů znamenalo velkou časovou ztrátu. Každý den, každá hodina mohly znamenat mnoho. Neměla tušení, na jak dlouho byla tajná služba schopna zajistit, aby pan „Smith“ předával vyděrači zfalšované doklady. Kromě toho tu existoval ještě jeden problém, a to podezření, že kromě pana „Smitha“ byly pomocí filmů vydírány přes své rozpustilé manželky ještě jiné vysoce postavené osoby. Žádná z nich se sice neobrátila na tajnou službu s prosbou o pomoc, avšak proto takovou možnost nešlo předem vyloučit.

Pátrání po dalších vydíraných sice rovněž běželo na vysoké obrátky, jak ji Dawton ujistil, ale mohlo trvat příliš dlouho. A v mezidobí už přitékal tajný materiál do protivníkových rukou.

Aby se tomu zabránilo, musel být vyděrač zneškodněn co nejrychleji.

Teprve teď si Nelly uvědomila, že už pozřela celý steak. Strčila poslední sousto mezi své bezvadně bílé zuby a rozhodla se přejít do útoku. Bylo třeba se obrátit přímo na manažerku.

Přenesla si aparát na balkón, vytočila padesát–padesát–padesát a nechala ho celou minutu vyzvánět. Zklamaně zavěsila, když se nikdo neozval.

Po hodině, ležíc na slunci v bíle kvítkovaných přiléhavých bikinách, se pak pokusila zavolat znovu. Tentokrát úspěšně.

„Těší mě, že jste se v tak krátké době znovu rozhodla pro náš speciální servis,“ uslyšela vemlouvavý, lichotivě přátelský hlas.

Nelly zamžourala do slunce. „Dnes mám úplně zvláštní přání, madam,“ prozradila. „Chtěla bych speciální servis s televizním opravářem. Je to přece vaše specialita, či ne?“

Ticho. Agentka zaslechla jen prudké zalapání po dechu.

„Chci, aby ke mně přišel televizní technik, nastavil v bytě své přístroje a… Aha, já jsem vám neřekla, že jsem už ve čtyřech letech chtěla k filmu. Protože se ze mne nestala druhá Shirley Templeová, rozhodla jsem se dnes ráno, že se k filmu dostanu tímto způsobem,“ zakoktala šéfová, ale nebyla schopna dopovědět.

„Jestli vás nic nenapadá, vrhněte jedním ze svých oken pohled na Bílý dům nebo na Kapitol,“ doporučila jí Nelly. Byla by dala strašně moc za to, aby spatřila šéfčin obličej; určitě se vyděšeně ptala, odkud volající ví, jaký pohled se jí naskýtá z jejího bytu. Angela Saintmarieová přece nemohla tušit, že pro Charlese Dawtona bylo snadné nechat zjistit byt, k němuž příslušelo utajené číslo Washington 50 50 50.

„Kdo jste?“ ozvala se konečně nevyhnutelná otázka.

„Mé jméno vám určitě nic neřekne, slečno Saintmarieová,“ vynesla Nelly svůj poslední trumf. „V jednom vás však můžu ubezpečit: nejsem policajtka.“

To sice souhlasilo, i když to bylo jen půl pravdy, ale ani v nejmenším to nezmenšilo Angeliny obavy.

„Navrhuji, abychom se sešly a popovídaly si,“ navrhla Nelly. „Přijďte ve dvanáct ke Zvonu! Znáte tu restauraci? Budu sama a položím krabičku cigaret na prázdný talíř. Dohodnuto?“

„Ano,“ zaskřípěla Angela Saintmarieová zuby a zavěsila.

Nelly chvíli přemýšlivě pozorovala sluchátko, než je vrátila do vidlice. Doufala jen, že bude schopná dovést své blafování do konce, aniž ji předtím někdo zabije.

*

Nelly se pokoušela odhadnout ženu se stříbřitě odbarvenými vlasy a zelenýma kočičíma očima, která k ní zamířila. Číšníkův obličej, zmatený neobvyklou objednávkou cigaret na prázdný talíř a odkladem jídla na pozdější dobu, byl v té chvíli zapomenut. Pryč byla i starost, aby jí Saintmarieová nenastražila nějakou past.

Hleděla vstříc krásné ženě, pravděpodobně rovnocenné protivnici.

Pokývly si na pozdrav, posadily se a zaťaly do sebe pohledy.

Nelly moc zajímalo, která z nich souboj vyhraje, ale číšník je vyrušil.

Objednala si ústřice, nato humra a potom nákyp, vybrala si z nápojového listu nejlepší víno a dala té stříbřité pokynem hlavy na srozuměnou, že je na řadě.

„Totéž pro mě,“ poručila si stručně Angela.

„Správně,“ pochválila ji Nelly, jakmile se číšník vzdálil. „Totéž pro mě – to je přesně ta správná věta. Obě máme stejné zájmy, pročež jsem si jista, že si dobře porozumíme.“

„Stejné zájmy?“ opáčila Angela Saintmarieová ozvěnou. „Vysvětlíte mi laskavě, jaké zájmy máte na mysli?“

„Peníze!“ Nelly obrátila oči v sloup. „Vy máte ráda co nejvíc peněz, já rovněž. Vám jsou při tom metody k jejich získání úplně lhostejné, mně také. Rozdíl je pouze v tom, že já disponuji větším množstvím nápadů než vy.“

Až dosud nesvedla agentka vykřesat ze své stříbrošedé společnice žádné viditelné vzrušení. Možná že jednání bude obtížnější, než očekávala, napadlo ji.

„Protože od nynějška budeme spolupracovat,“ pokračovala, „nastal čas, abyste se se mnou seznámila blíže, neboť já už o vás vím všechno. Jmenuji se Nelly Moorová, pocházím z New Yorku, kde je moje telefonní číslo vysoce v kursu.“

„Dva tisíce,“ řekla Angela Saintmarieová s napjatým úsměvem.

„Jak, prosím?“ zmátla se Nelly.

„Řekla jsem telefon číslo 2000, Nelly. Ano, jsem v obraze.“ Angela měla viditelný požitek z toho, že i jí se podařilo svou obchodní partnerku vyvést z konceptu.

Nelly se rychle vzchopila. „Moc mě těší, že jste tady ve Washingtonu o mně už slyšeli.“

Angela Saintmarieová si zapálila cigaretu a vyfoukla kouř v drobných kroužcích ke stropu. „V naší branži se přece hovoří o každém, kdo dosáhl určité úrovně.“

„Já naopak jsem o vás až donedávna neslyšela, Angelo.“

„Zřejmě jsem kladla větší důraz na diskrétnost než vy, milá kolegyně,“ zasadila Angela Saintmarieová kousavou ránu.

„Ale zato neposílám svým zákazníkům po aktu žádné filmy.“

Angelin obličej se při Nellyiných slovech okamžitě stáhl. „Televizní opraváře ode mne nikdo nepožaduje.“

Ústřice vnesly do rozhovoru krátké přerušení. Nelly s požitkem vysála první a pokynula povzbudivě Angele. „Vynikající! Měla byste ochutnat. Nebo vás přešla chuť?“

„Co ode mě vlastně chcete?“ znervózněla Angela. „Vyrukujte s tím už konečně!“

Nelly si dala přes dvě ústřice na čas. „Chci peníze,“ prohlásila s absolutním klidem.

Angeliny zelené oči se zúžily. „Vydírání?“

„To je vaše parketa, ne moje. Už jsem přece naznačila, že mám lepší nápady. Proč vždycky oklikou přes manželku nějakého hlavouna? Proč si nezařídíte televizní službu přímo pro manžely?“

„K čemu by to bylo dobré?“

„K tomu, že vy budete nadále provozovat svůj kroužek jako dosud, ale já se na tom budu podílet. Znám celou řadu vysoce postavených osob, o nichž vám mohu dodat dostatek materiálu. To spolu s vašimi filmečky vydá na pěkný vzrůst příjmů. Co vy na to?“

„Jak jste vůbec připadla na mě?“

Nelly pokrčila rameny.

„Víte, Angelo, jistí pánové se u mě rádi vypláčou, když mají žal. A pan ‚Smith‘ ho měl tentokrát pořádný. Svěřil mi všechno o své ženě, o jistém Rickovi i o jistém filmu.“

Moorová se naklonila přes stůl, poněvadž skutečné jméno pana „Smitha“ se i ona odvážila pouze zašeptat.

Teď se u Angely poprvé projevil opravdový zájem. „Toho jste také hostila?“

Náznak hluboké úcty kmitl v jejím hlase. „Jste si úplně jistá, že při tom nejde o past?“

„Mně tak snadno nikdo past nenalíčí,“ prohlásila Nelly a potají zadoufala, že se to nestane ani tentokrát.

Angela Saintmarieová byla jako vyměněná. Zjevně začínala Nellyině historce věřit. Uvolnila se, téměř rozveselila. Chvilku žvatlaly o společných profesních zkušenostech a pak se Angela opět vrátila k věci. „Myslím, že ten nápad je dobrý, Nelly, ale musím si to ještě rozvážit. Dám vám vědět.“

To byl v Nellyiných očích důkaz, že se Angela nemůže rozhodnout sama a že se musí držet pokynů Neznámého.

„Nedávejte si ale moc na čas,“ varovala ji, „jinak si najdu něco jiného.“

„Do zítřka svou chtivost peněz jistě ukrotíte.“ Lákavé jiskření se vloudilo Angele do očí. „Zvlášť když vám – jako zálohu na možnou spolupráci – pošlu jednoho ze svých pracovníků. Můžete si vybrat – mohu nabídnout takřka všechno, dokonce i bývalého soukromého detektiva. Monty se sice ke mně vetřel teprve včera, ale to nic neznamená.“

„O začátečnících nemám valné mínění.“

„Kdepak, pan Lauderdale není žádný začátečník,“ ujistila ji Angela chvatně, takže Nelly pochopila, že jí na tom Montym Lauderdalovi záleží víc než na ostatních.

„Pošlete, koho chcete,“ usmála se sladce. „Jsem pro, pokud nebude chtít opravovat můj televizor.“

*

Angela Saintmarieová směla volat Neznámého jen v naléhavých případech. Měla přísný příkaz nejen to číslo někomu prozradit, ale dokonce si ho i poznamenat.

Příliš dobře jí nebylo, když ono číslo vytočila a ohlásila se. Zkreslení mužova hlasu přes telefon dosud neznala, protože aparát bral pokaždé někdo jiný.

„Prádlo je připraveno,“ hlásila Angela smluveným kódem. „Jenže u dodávky existují nějaké nesrovnalosti.“

„Děkuji,“ zněla stručná odpověď a muž zavěsil.

Angela si zapálila cigaretu. S každým tahem byla nejistější. Neměla tu Nelly Moorovou prostě odmítnout? Jí osobně připadal její nápad nadějný. Co si o tom ale pomyslí šéf?

Zatím se to nedozvěděla. Člověk, s kterým hovořila, zavolal a sdělil jí místo schůzky – jako obvykle v noci v tom kancelářském věžáku a v určené kanceláři.

Poprvé po dlouhé době strávila Angela velmi špatný den. Na schůzku vyjela o hodinu dříve, bezcílně bloumala liduprázdnými ulicemi obchodní čtvrti a konečně vnikla pomocí svého klíče do domu.

Kromě změny kanceláře proběhlo všechno obvyklým způsobem. Angelu oslepil silný reflektor a uslyšela chřestivý pískot hlasu Neznámého.

Podala zprávu o svém rozhovoru s Nelly Moorovou a doplnila k tomu všechno, co o této ženě věděla. Pak už jen napjatě čekala, jak její chlebodárce na Nellyinu nabídku zareaguje.

Když to čekání trvalo příliš dlouho, odvážila se vyslovit svůj názor. „Považuji Nelly za cenný přírůstek do našeho kroužku. Má vlivné přátele a její znamenité kontakty jsou dobře známy. Ve spolupráci s ní se nám sotva může něco přihodit“

Žena se zhrozila, když najednou uslyšela klapot a hučení, než pochopila, že se to vlastně její zaměstnavatel svým hrdelním hlasem směje.

„Dobrá,“ rozhodl. „Mějte si svou novou spolupracovnici – z mé strany není námitek. – Máte ještě něco?“ zeptal se, když otálela s odchodem.

„Zjistila jsem, kdo je ta klientka číslo 347,“ informovala Angela. „Paní Jasperová. Její muž je poradcem prezidenta.“

Překvapené zvolání ze tmy za oslňující lampou jí potvrdilo, že tento objev učinil na Neznámého dojem.

„Jak mám postupovat?“ dožadovala se jeho pokynů.

Onen podivný umělý smích zazněl znovu. „Uděláme z paní Jasperové filmovou hvězdu! Vyžaduji ale perfektní práci!“

Z té skryté výhrůžky přejel Angele Saintmarieové mráz po zádech. Spěchala, aby z kanceláře ve výškovém domě co nejrychleji vypadla.

Teprve doma si uvědomila, že zapomněla na svůj slib poslat nové partnerce jednoho ze svých hochů. Teď už bylo pozdě. Byl to první kiks, kterého se Angela dopustila – ale nikoli poslední.

*

Montyho Lauderdala se zmocnil nepříjemný pocit, když se uprostřed noci rozdrnčel telefon. Potichu vstal z postele, aby nevzbudil Betty, a seběhl do své kanceláře. Nepříjemný pocit zesílil, když zvedl sluchátko. A jakmile uslyšel rozhořčený hlas, věděl, že se v pocitech nezklamal.

„Spíte nebo co?“ prskal hlas na druhém konci. „Ještě jsem od vás nedostal ani zprávičku.“

„V tuhle dobu většinou spávám, pane Clarku,“ odpovědělo soukromé očko podrážděně. „Pořád ještě pátrám, proto jste ode mě nemohl zatím nic slyšet.“

„Trvá vám to nějak dlouho,“ postěžoval si Clark. „Musíte si pospíšit! Nemám ve zvyku vyhazovat peníze na šnečí servis.“

Montymu vězela na jazyku kousavá poznámka, ale hlasitě ji nevyslovil. „Jak jste si to představoval, pane Clarku? Myslíte, že prostě přijdu a poručím si – takové filmy se netočí, tak mi dejte originál a všechny kopie? Můžu vás ubezpečit, že jsem nebyl nečinný. Tak například už vím, kdo se skrývá za tím tajným číslem.“

„Zatknout!“ Pro Harolda Clarka se tím zdál případ vyřešen. „Dejte tu ženskou hned zatknout!“

Monty jen v duchu vrtěl hlavou nad takovou nesmyslnou žádostí. „Vypracoval jsem jiný plán, který sice vyžaduje poněkud více času, ale zato bude jistější.“

„Čas! Nemám žádný čas!“ Zdálo se, že Clark má nervy nadranc. „Každým dnem mohou tihle lidé ode mě požadovat další informace. A co pak?“

„Obraťte se na své nadřízené,“ navrhl detektiv. „Jestliže…“

„Nesmysl!“ vpadl mu Harold do řeči. „To bych svým představeným mohl rovnou předhodit celou tu historku s filmem. Tomu bych se právě rád vyhnul. Pospěšte si, abyste tu bandu vypátral, než to začne být vážné!“

„Dělám, co mohu, ale budete-li mě v noci častěji budit, nesvedu brzy vůbec nic. I soukromý detektiv potřebuje spánek.“

Bez pozdravu zavěsil. Zlobil se na ten telefonát nejen proto, že ho vyrušil, ale také proto, že si uvědomil, že dospěl k mrtvému bodu. Díky svým konexím se sice dověděl jméno a adresu své nové šéfky, která ho tak působivě vyzkoušela, ale to bylo taky všechno. Nemohl jí dokonce ještě ani prokázat, že zaměstnává kroužek chlapců na zavolání, což ho vlastně ani nezajímalo. Bylo mu jedno, čím si Angela Saintmarieová a její asistenti vydělávají na živobytí. Šlo mu pouze o vyděračství.

A právě v tom byl háček. Co mu bylo platné, že věděl, kdo za tím vězí, pokud to nemohl dokázat. Ale přesto něčeho dosáhl, a teď musí nejdřív navázat užší kontakt s celým tím kroužkem.

*

Druhý den ráno probudila Nelly vyjící policejní siréna; podívala se na hodinky a rozhodla se, že udělá něco pro své zdraví. Otočila se na druhý bok a spala vesele dál. V New Yorku se jí příležitost poležet si v posteli naskytla zřídka, na to byla příliš v kursu.

Tady ve Washingtonu s požitkem využívala klidu, který sice byl klamný, ale umožňoval jí ještě hodinu příjemného snění.

Teprve když v deset hodin zadrnčel telefon, bylo po klidu. Nelly jen svěsila ruku z postele, zalovila po přístroji a přiložila sluchátko k uchu.

„Haló,“ zahuhlala, oči ještě zavřené. Ale okamžitě je doširoka otevřela, když poznala hlas Angely Saintmarieové.

„Dobré jitro, Nelly,“ pozdravila ji zřejmě ve výtečné náladě. „Doufám, že jste se pěkně vyspinkala. Chtěla bych totiž, abyste pro mne něco udělala.“

„Má to znamenat, že souhlasíte s mým včerejším návrhem?“ pospíšila si Nelly s dotazem.

„Ano, váš nápad se mi zamlouvá. A abyste věděla, že mně to taky myslí, napadlo mě jméno jednoho velezajímavého muže, kterého byste při návštěvě mohla podrobněji prozkoumat.“

Tenhle spěch se Nelly moc nelíbil; okamžitě zavětřila.

„Jak se mám tomu pánovi dostat na kobylku, aniž by pojal podezření?“ namítla.

„Volal mi a ptal se, zda bych mu nemohla sehnat společnici,“ vyvracela Angela její pochyby. „Moc se mi hodilo, že jste se včera nabídla.“

Angela Saintmarieová sice spolupracovala s týmem mužů, avšak nebylo vyloučeno, že i osamělí pánové vyžadovali její služby a že i ona jim mohla svými kontakty být nápomocná. Nelly se rozhodla zůstat nadále bdělá, ačkoli úkol přijala.

„Za hodinu budu připravená,“ slíbila. „Dneska jsem si zpříjemnila celé dopoledne, protože jste včera nedala o sobě vědět.“

Angela se omluvila za své nedopatření, udala adresu jednoho hotelu a číslo pokoje a ještě požádala, aby jí po akci podala Nelly telefonickou zprávu.

Vzhledem k denní době se Nelly obešla bez podprsenky a vybrala si jednoduché letní šaty s červenými a bílými příčnými pruhy. Navíc si z kufru vyndala páskové sandály a posbírala minipřístroje přichycené na dveřích a oknech jejího pokoje, aby ji v noci chránily proti všemožným nemilým překvapením.

Osprchovat a obléci se – na víc nezbýval čas. Snídaně musela odpadnout. Nelly nasedla do svého bentleye, který si najala na letišti, a jela na udanou adresu. Chtěla tím vozem na klienta udělat dojem.

Když si však všimla okolí toho hotelu, v němž se s mužem měla sejít, zalitovala, že si vzala bentleye a ne taxík. Byla to čtvrť, která mohla před několika lety patřit k těm lepším, ale nyní viditelně upadala a hrozilo, že se v průběhu dalšího roku promění v brloh. Proto tu její vůz přirozeně vzbudil nesmírnou pozornost.

Aniž věnovala pozornost zvědavým, mnohdy i nepřátelským pohledům chodců a mladistvých čumilů, Nelly vystoupila a kývla na tři asi šestnáctileté výrostky, kteří se opírali o zeď a pronikavě hvízdali, když ji uviděli.

Trojice se přiklátila a měřila si její postavu, jen málo zahalenou tenkými šaty.

Moorová se tím nedala vyvést z klidu a vstrčila každému z nich do ruky bankovku. „Potom dostanete ještě jednou tolik, bude-li vůz v pořádku,“ slíbila jim.

„Co tahleta chce v tom mizerném hodinovém hotýlku?“ zaslechla jednoho z těch kluků za sebou, když vstupovala do hotelu; pak jí jakási nechutná ženská s natáčkami ve vlasech ukázala cestu, a než se nadála, stála tváří v tvář muži, který ji svlékal očima.

Nelly pukala vzteky. Šéfová přece musela vědět, že tohle všechno je hluboko pod její profesionální úrovní. Buď chtěla Angela ukázat, že své zaměstnance nasazuje podle svého uvážení, a dokazovala tím nespornost svého vůdčího postavení, nebo byl ten muž opravdu nanejvýš důležitý a zvolil si tenhle odporný hotýlek jen kvůli utajení.

Všechno se odehrávalo jako obvykle. Nelly se snažila, aby ty dopolední hodiny onomu už nemladému a k tloušťce náchylnému muži zkrášlila, a obdržela za to velkorysý honorář i několik poklon; už chtěla návštěvu odepsat jako uzavřený případ, když se zákazník náhle zvedl z postele.

„Hned se vrátím, drahoušku,“ slíbil a přehodil přes sebe župan. Slyšela ho sestupovat ze schodů a hlasitě volat majitelku hotelu, aby mu opatřila láhev sektu.

Jako blesk vyskočila Nelly z postele a rovnou ke skříni, která na ni téměř padla, když ji otevřela. Jak se dalo předpokládat, neměl s sebou muž žádné zavazadlo – zajel sem jen proto, aby se s ní vyspal. To mohlo být dobré znamení, neboť podle všeho musel dbát na utajení svých choutek.

Obratnými prsty prohlédla jeho kapsy, v náprsní tašce narazila na něco tvrdého a vytáhla z ní pas.

Diplomatický pas!

Se státem, který pas na jméno Georgij Matusov vystavil, neexistovalo v dané chvíli žádné napětí, takže Nelly zatím ještě nemohla vysvětlit Angelin zájem na tomto člověku; přesto si pečlivě poznamenala všechny údaje a zastrčila doklad zpátky do náprsní tašky.

Když Georgij Matusov vstoupil s otevřenou lahví sektu a dvěma sklenkami opět do pokoje, ležela už zase v posteli. Čistě ze zdvořilosti s ním vypila jednu číši – ze zdvořilosti proto, že šampaňské chutnalo ohavně. Pak si pospíšila pryč z hotelu.

Bentley zůstal opravdu bez úhony. Mladiství strážci obdrželi slíbenou odměnu, pronesli ještě několik uštěpačných poznámek a hladově zírali za odjíždějícím vozem.

Ze svého apartmá zavolala Nelly nejdříve Angele a potom Dawtonovi a udala mu jméno zahraničního diplomata. Pak si z blízké restaurace dala přinést oběd; po něm se věnovala své momentálně nejmilejší zábavě – spánku.

*

Ulekaně zamžourala do oken. Venku už byla tma, jen neony z nedalekého nákupního střediska vrhaly světelné pruhy na pokrývku.

Zmateně pochopila, že spala až do večera. Ihned se ohlásilo špatné svědomí, které přehlušila tím, že si připomněla obtížnost svého posledního případu a přesvědčila se, že si ten odpočinek zasloužila.

Stále si ovšem lámala hlavu, jak dále se získanými poznatky. Než dospěla k nějakému rozhodnutí, volal Charles Dawton.

„Nic nového,“ hlásila agentka. „Byla jsem celý den na nohou, ale zatím se mi nepodařilo zjistit nic nového.“

„Ani já nemám radostné zprávy,“ povzdychl tlusťoch. „Monty Lauderdale, ten soukromý detektiv, je podle dostupných informací čistý. Obchody mu jdou – pokud člověk uvěří jeho daňovým přiznáním – podivuhodně špatně, ačkoli má dobrou pověst.“

„Mohu se Lauderdala příležitostně zeptat, zda svým přiznáním věří,“ zasmála se Nelly. „Dal jste si také perlustrovat toho diplomata?“

„Přirozeně. Pracuje asi rok jako sekretář vyslanectví své země ve Washingtonu. Slovem – úplně bezvýznamná osoba. Nezjistil jsem ani žádný záchytný bod, proč se Angela Saintmarieová zajímá zrovna o něj.“

Nelly si přitáhla barový vozík a nasála doušek sodovky, aby povzbudila své duševní schopnosti. „Věřím, že jí nešlo o toho hocha,“ řekla v náhlém osvícení. „Ano, zdá se mi to dokonce jisté. Tvrdila, že toho pána zná. Musela tedy vědět, že se z něho těžko dá něco vydolovat, i když je to vyslanecký sekretář; k důležitým materiálům se sotva dostane. Víte, co si myslím? Angela mě chtěla ukonejšit. Abych nešla proti ní, dala mi zdánlivý kšeft, ale odsouvá mě takovými bezvýznamnými klienty na vedlejší kolej.“

„Co podniknete, Nel?“ vyzvídal Dawton.

„Já ten rožeň otočím,“ rozhodla se Nelly. „Zatímco Angela věří, že mě strčila na vedlejší kolej, vypůjčím si jednu z jejích lokomotiv a zajedu do nádraží, kde se něco děje.“

„Aha,“ projelo kabelem z New Yorku. „Jako malý kluk jsem si sice hrál s mašinkami, ale z vašeho vysvětlení nejsem zrovna moudrý.“

„Není třeba,“ bránila se Nelly velkomyslně. „Já tomu sama ještě moc dobře nerozumím. Ale na tom nezáleží. Hlavně že mě všichni lidé považují za génia.“

Po hovoru s Dawtonem se oblékla na vycházku, avšak z opatrnosti si zavolala taxi, aby se svým bentleyem zase neupadla do obtíží. Lokál se jmenoval U stříbrného stromu a byl dostaveníčkem několika callboyů z Angeliny skupiny. Nejsou-li všichni v akci, musí jí aspoň jeden z nich padnout do ruky.

V rukou Nelly Moorové se zatím každý mužský změnil ve vosk – buď proto, že ho zhýčkala něžnostmi, nebo proto, že použila chvatu karate. To vždycky záleželo na příslušném objektu.

*

Na Stříbrný strom byla agentka zvědavá. Tak či onak taxikář ten lokál dobře znal, poněvadž se na nic nevyptával. Zároveň ji však ani nijak zvědavě neokukoval kvůli tomu, že chtěla zrovna tam; z čehož usoudila, že Stříbrný strom nemá vysloveně hanbatou pověst.

O to překvapenější pak byla, když vůz zastavil před lokálem, nad jehož vchodem visel stříbrný reklamní strom, takže psaný nápis byl zbytečný. Do ulice doléhala hlučná muzika, přestože byla černá železná brána zavřená.

Řidič se k ní otočil, uvedl cenu jízdného a zašklebil se od ucha k uchu, zatímco jí vracel drobné. „Nevypadáte vlastně na to, slečno, že byste musela zrovna ke Stříbrnému stromu“. Pokrčil rameny a lhostejně zastrčil do kapsy spropitné. „Ale prosím – proti gustu žádný dišputát, říkám vždycky. Kdybyste věděla, jaké lidi jsem už vezl, neuvěřila byste mi. No dobrou zábavu!“

Nelly se užuž chtěla zeptat, co je na tom lokálu tak zvláštního, ale neudělala to. Jednak se nechtěla před řidičem blamovat, že o tom zapadáku nemá ponětí, a jednak stejně musela dovnitř, aby vyhledala Jacka a jeho kolegy.

Když agentka zatlačila do kovových dveří, nepovolily. Vzápětí objevila na zdi tlačítko zvonku, stiskla je a hned nato spatřila, jak se ve dveřích otvírá kukátko. Podléhajíc okamžitému nápadu, opřela jednu ruku o bok a zaujala svůdný postoj.

Vrata se otevřela. Proti ní stál mladík, který měl určitě vyvinutější svaly než mozek. V každém případě okouzleně čučel, aniž cokoli řekl. Proplula kolem něho do lokálu, zapadla do rudé záře a polkla.

Nevypadla sice z role, ale s tímhle nepočítala. Byla to směsice baru a diskotéky a v ní dva druhy hostů. Ženy se rekrutovaly ze všech věkových stupňů a společenských vrstev. To Nelly poznala podle jejich oblečení. Všechny se snažily vypadat co nejsvůdněji, buď seděly u baru, nebo kolem stěn na barových stoličkách, po ruce drink, a hltaly očima druhou sortu hostů.

Tu zbylou skupinu tvořili samí mladíci, kteří měli jedno společné: vypadali dobře a s větším či menším úspěchem se pokoušeli svou svůdnost uplatnit v rámci svobodného trhu.

To světlo byla bodavá červeň, z níž zpočátku bolely oči. Když si na ni člověk zvykl, nabývalo v ní všechno neskutečný svůdný a lákavý nádech. Nelly konstatovala, že přivyká rychle, a vytušila, že ji v tomhle lokále čeká spousta zábavy.

Zvláštní atrakcí byl taneční parket, na němž se právě jeden mimořádný svalovec pokoušel vyvléknout z kožených pout, která svírala jeho nahé tělo. Skupina žen obklopila plochu a povzbuzovala ho pokřikem.

Novinkou tento druh baru pro Nelly zrovna nebyl. V poslední době se podobné rodily jako houby po dešti. Přesto nepočítala s tím, že i Stříbrný strom patří k oněm lokálům, v nichž se ženám nabízí mužský striptýz, gigolové a animíři.

Protlačila se k baru, u něhož nebylo jediné volné místo, a křikla na barmana: „Vodku!“ Jakmile dostala svou sklenku, začala si jednotlivé hosty důkladněji prohlížet. Zatím znala jen Jacka – ostatní členy kruhu callboyů dosud nikdy neviděla. Jestli tady dnes večer nebude, musí se po něm diskrétně poptat.

Rychle pochopila onen zvláštní charakter Stříbrného stromu, jímž se tento lokál lišil od jiných. Kromě obsluhy tu zřejmě nebyli žádní stálí zaměstnanci. Striptýz a role gigolů, stejně jako zábavu osamělých dam přebírali muži, kteří sem rovněž přicházeli jako hosté. A protože počet žen byl přibližně dvakrát větší než počet mužů, namáhali se ti mládenci pořádně, aby se zalíbili co nejvíce ženám, které pak vyzývali k tanci. Pokud se některý při svém výkonu zvlášť vyznamenal, jako třeba ten muž v kožených poutech, házely mu návštěvnice ze všech stran mince i bankovky – mnohdy mu je strkaly přímo do kapes.

To se sice Nelly zdálo velmi zábavné, ale ona sem nepřišla za povyražením. Když ten silák skončil svůj výkon a na taneční plochu vskočili tři mladíci, kteří při divoké muzice předváděli ty nejbláznivější vylomeniny, objevila konečně Jacka, který stál se skupinou mužů v jednom koutě lokálu a přihlížel tomu hemžení. Nelly okamžitě zaregistrovala, že ani Jack, ani jeho přátelé se na tom všeobecném rojení nepodílejí.

Obemkla pevně svou číši oběma rukama a protlačila se do rohu. Několik mládenců se na ni zvědavě podívalo. Zvědavost se proměnila v obdiv, když zblízka uviděli její ladné pohyby a svůdné tělo. Pak i Jack obrátil hlavu směrem k ní a na jeho obličeji naskočil výraz nelíčeného překvapení.

„Vy, madam?“ překřičel hluk hudby.

„Nepředstavíš mě svým přátelům?“

Zdálo se, že mu není docela vhod, že sem přišla. Přesto uvedl po sobě šest jmen, která si Nelly ukládala do paměti současně s příslušnými bílými, hnědými a žlutavými obličeji. Všichni byli členy Angelina kroužků callboyů a mohli pro ni někdy v budoucnu být důležití. V dané chvíli však agentku zajímal pouze jediný z těchto mužů, jehož Jack představil jako Montyho. Byl to snad Monty Lauderdale, o němž Saintmarieová hovořila a který donedávna fungoval jako soukromý detektiv?

Rozeřvaná kapela dohrála. Pomalá, rytmická hudba, pronikající pod kůži, tvořila kulisu šesti párům, které se náhodně seznámily a tančily v těsném objetí. Všichni hosté fascinovaně přihlíželi, včetně Angeliných chlapců stěsnaných v koutě, oči na stopkách.

„Proč taky netančíte?“ zeptala se Moorová. „Já přece o mužských něco vím a…“

„To bych řekl,“ nadhodil Jack s labužnickým úšklebkem.

Nelly mu věnovala svůdný úsměv. „Já vám mohu potvrdit,“ pokračovala, „že vy všichni vypadáte báječně. Určitě byste vydělali spoustu peněz, kdybyste tady uspořádali menší taneční vložku.“

Mladý Asiat, jemuž ostatní říkali Jackie, zavrtěl hlavou. „Šéfka nedovolí, abychom vydělávali nějak jinak,“ vysvětloval jí. „Kdyby se to dozvěděla, okamžitě by nás vyhodila. A takový džob by každý z nás nerad ztratil.“

„Stačilo by, aby zjistila, že se scházíme, a rozžhavila by se do ruda,“ potvrdil Jack. „Proto ani není dobré, že vy tu jste, ma… Se zákaznicemi se totiž nesmíme soukromě stýkat.“

„Aspoň v tomhle ohledu vás mohu uklidnit.“ Agentka si vychutnala jejich napjaté a hned nato úplně ohromené obličeje. „Už nejsem zákaznice, ale kolegyně. Od nynějška rovněž pracuju pro paní Angelu.“

„Ty, Nelly?“ protáhl Jack udiveně. „Myslel jsem, že šéfová bere jen muže! Myslím…“ zmateně se odmlčel.

„Proč jen po jedné koleji? Je přece třeba být otevřený na všechny strany. Co vy na to, Monty?“

„Správně, otevřít se na všechny strany,“ přisvědčil Monty, ještě ne třicátník s černými vlasy a knírkem. „A co nejčastěji.“ Vůbec se nerozpakoval vrhnout hluboký pohled do Nellyina hlubokého výstřihu.

Zatímco se ostatní znovu soustředili na proměnnou hru tančících párů, zavěsila se Moorová právě do Montyho.

„Vy jste asi nováček, že ano?“ zeptala se nevinně. „Šéfová mi něco takového naznačila.“

„Ano, takříkajíc fungl nový, ale žádný začátečník.“ Monty se zazubil a tak Nelly potvrdil, že je ten soukromý detektiv, který – ať už naoko nebo doopravdy, to ještě nevěděla – změnil zaměstnání.

„Líbíte se mi, Monty.“ Krasavice se přisunula blíž. „Zatančíme si?“ Vyzvala ho v náhlém popudu.

Montymu se zjevně nechtělo, vzpíral se. Pravděpodobně se netoužil vystavovat na odiv, ale Nelly úmyslně nebrala na jeho odpor ohled. Zavěsila se do něho a vlekla ho do krvavě rudých reflektorových kuželů.

Zprvu Monty dobře nevěděl, jak se má chovat, ale když se začala houpat v rytmu, rovněž se hudbě přizpůsobil. Nelly na něj povzbudivě kývla. Zatímco pořád zůstával na místě, ona tančila kolem něho, ovíjela se kolem něho a měkkými, ohebnými pohyby klouzala sem a tam.

„Musíme se bezpodmínečně jednou soukromě setkat,“ navrhla agentka, aniž přerušila svou exhibici.

„Moc rád,“ přikývl Monty s rozsvícenýma očima.

„Zítra večer.“

„To nejde, už něco mám.“

„Uhýbáš, darling.“

„Opravdu ne, ale nemohu, šéfová…“ vybuchl a rychle zmlkl. Pravděpodobně o tom nesměl mluvit.

Nelly předstírala, že si jeho zaváhání nevšimla. „Můžeš klidně šéfce říct, aby šla k čertu!“ Vzdálena jen na prst zavlnila dříkem, věnujíc mu svůdný pohled. „Večer nemusíš pracovat.“

„Nejde o zakázku,“ namítl. Nellyiny vzdouvající se křivky mu nedovolily chladně uvažovat. „Pořádá večírek a pozvala mě.“

„Prima,“ řekla Nelly a přešla na pomalý břišní tanec. „Tak tam půjdu také.“

„To nejde,“ namítl Monty.

„Zdali! Prostě mě představíš jako svou sestřičku.“

Na okamžik strnul a nechápavě zacivěl. „Šé – šéfová tě přece zná,“ vyrazil se nebe.

Nelly mu zasadila kyčlem bodyček, po němž zavrávoral a rozpomněl se, že má vlastně tančit. „Představíš mě jako svou malou sestru, která se na tebe věší a nechce se tě pustit. Všechno dobře dopadne, můžeš mi věřit. Ona na ten trik naletí. Kdy večírek začíná?“ vystřelila otázku jako z pistole.

„V osm,“ vypadlo mu nechtěně z úst.

Odvezeš mě v půl osmé z mého apartmá. Udala mu adresu, a když tanec skončil a za všeobecného potlesku se vraceli na svá místa, rozverně zahrozila: „A nepokoušej se mě převézt! Jinak bych šéfce musela prozradit, co tady provádíš, a že každý večer děláš U stříbrného stromu představení – striptýz.“

„To přece není pravda!“ zaprotestoval Monty Lauderdale.

„Správně,“ usmála se na něj Nelly zasněně. „Ty víš, že to není pravda, a já to taky vím. Ale šéfka ne.“

„Ostatní hoši by mi svědčili,“ namítl, stíraje si z čela kapky potu.

„Ti ostatní si dají moc pozor, aby přiznávali, že tu vůbec byli, miláčku.“ Nelly ho pohladila po tváři. „Jen mě nech jednat. Vyzvedneš mě v půl osmé a oslavíme ztřeštěný večírek.“

„To může být veselé,“ vzdychl Monty.

„Na to se můžeš spolehnout,“ potvrdila Nelly. „Já se totiž vyznám, bratříčku.“

*

Pearl Jasperová pobíhala místnostmi elegantně a nákladně zařízeného bytu jako podrážděná tygřice. Vzdor nastávajícímu soumraku se neodvážila rozsvítit, aby ji sousedé nemohli sledovat při její rozčilené obchůzce.

Jak jen mohla souhlasit s návrhem té neznámé ženy! První setkání s jedním z těch callboyů sice dopadlo k její plné spokojenosti a toužila po další schůzce, ale ne ve vlastním domě.

Jinak se jí hodilo, že manžel byl na týdenní služební cestě. Jako prezidentův poradce byl často na služebních cestách a měl na manželku moc málo času. To byl také důvod, proč volala 50 50 50 a sjednala si tohle dostaveníčko.

Konečně se donutila ke klidu. Jak to řekla ta paní z telefonu? Přijde televizní opravář, vysloví obvyklé heslo a postará se, aby se nic neprozradilo. Auto s firmou televizní opravny před domem bude zcela nenápadné. Kdyby se kdokoli ptal, stačí jen tvrdit, že se jí rozbil televizor.

Obývací pokoj! Pearl Jasperová vběhla polekaně do místnosti, stáhla rolety a zatáhla závěsy. Pak rozsvítila. Nějaký vůz přejel po liduprázdné ulici. S tlukoucím srdcem sledovala paní Jasperová, jak auto zastavuje před domem. Zřetelně na něm mohla rozeznat nápis „TV servis“.

V tu chvíli pronikavě zadrnčel telefon. V tichu se rozléhal strašně hlasitě. Několik vteřin váhala, má-li zvednout sluchátko, nebo ne. Mohl to ale být její muž. A protože takřka nikdy nechodila ven, asi by vzbudila jeho podezření, kdyby neodpověděla.

Třesoucími se prsty sňala sluchátko a ohlásila se.

„Haló Pearl, miláčku,“ ozval se hlasitě a zřetelně manželův hlas z přístroje. Snad se už nevrátil? Polekala se.

„Bille,“ vyjekla, „kde jsi?“

„V Dallasu. Doma je všechno v pořádku? Nezvonil právě někdo u dveří?“

Pearl Jasperová polkla. „Ano, Bille, televizor se porouchal a já jsem zavolala servis. To bude opravář.“

„Nenechávej ho stát za dveřmi, drahoušku. I pro opraváře čas znamená peníze. Zítra zase zavolám. Bav se dobře.“

„Ano, děkuji, dobré to bude,“ ujistila ho Pearl a zavěsila.

Zvonek u dveří se rozezněl podruhé, tentokrát netrpělivěji. Žena tam doběhla, otevřela a uviděla mladého muže s tmavýma očima a snědou pletí. Měl šedou čepici se štítkem a široký šedý overal. Přes rameno mu visela montážní brašna.

„Dobrý večer, madam,“ odhalil bezvadný chrup. „Je libo speciální servis?“

„Ano,“ zašeptala Pearl Jasperová a dovolila mu vstoupit. Šel přímo do obýváku a postavil tašku před televizor.

„Co to děláte?“ zeptala se udiveně, když začal tašku vyklízet.

„To je jen ‚jako‘ kdyby někdo přišel.“ Šaramantně se usmál a zřejmě ji při tom odhadoval. „Maskování, víte, madam?“

„Přirozeně.“ Pearl došla k domácímu baru a bez vybírání si něco nalila. Nápoj ji pálil v žaludku, ale trochu se uklidnila a vrátila se zase k opraváři.

Ten si mezitím sundal overal a rozložil své nářadí. Šedá skříňka paní Jasperovou udivila. „Na co máte ten oscilograf?“ Vstala a přiblížila se.

Rychle jí zastoupil cestu. Zrozpačitěl. „Jmenuji se Rick, madam,“ vyrazil ze sebe chvatně. „Nemohla byste pustit nějakou muziku?“

„Hudbu?“ Ji víc rozčilovala jiná věc. „To přece není správný oscilograf! Můj syn studuje elektrotechniku a často mi vysvětloval různé přístroje. To není správný třídící kotouč oscilografu, ale… Vždyť je to objektiv kamery!“ vykřikla. „Je to maskovaná filmová kamera!“

Rick pod svým opálením zbledl. „Madam, ujišťuji vás, je to…“

„Mlčte!“ okřikla ho. „Vaši hru jsem prohlédla. Chcete mě nafilmovat a potom ode mě požadovat peníze za to, že mě neprozradíte mému muži!“

„Omyl!“ přizpůsobil se Rick bleskově vzniklé situaci. „Budeme vydírat vašeho roztomilého manžela. Zaplatí, abychom film nezveřejnili. A vy se teď hezky vysvléknete a oba se před kamerou pomi…“

„Ne!“ Pearl couvla zpět. „V žádném případě! To se mnou nemůžete udělat!“

„A pročpak ne, miláčku?“ ušklíbl se Rick a nechal spadnout masku předstírané zdvořilosti. „Dobře ti radím – udělej to dobrovolně! Stejně se to tak jako tak stane, protože musím splnit rozkaz. Kvůli tvým krásným očím se přece nebudu vracet s prázdnýma rukama.“

Přistoupil k Pearl a sevřel její paže. Jakkoli byl útlý, měl sílu, proti níž Pearl nic nesvedla. Chtěla křičet, ale muž jí přitiskl ruku na ústa, mrštil jí na podlahu a vrhl se na ni.

Ženu zachvátila slepá panika. Pokud měla ještě volnost pohybu, bubnovala pěstí do jeho ramen a zad, což ho nijak nevzrušovalo. Naopak – jeho žádostivost zesílila, chtěl mít scénu nafilmovanou. V tom okamžiku však Pearlina ruka narazila na okraj stolu a obemkla těžký popelník z jantaru.

Mocné trhnutí, zoufalá reakce.

Rick se zhroutil, oči se mu rozšířily. Skutálel se na bok a zůstal ležet bez pohybu.

Se vzlykotem se zoufalá žena vztyčila, a podléhajíc prvnímu popudu, chtěla utéci z pokoje, ale pak se nad mladíkem sklonila.

Ležel na zádech, oči v sloup. Poklekla, přemohla odpor a hmatala po pulsu, nemohla ho zjistit, položila mu ruku na prsa…

Srdce netlouklo. Pearl Jasperová neslyšela jeho dech. Zdvihla mu ruku a pustila ji. Ruka bezvládně dopadla na podlahu.

Pearl si s hrůzou uvědomila, že muž je mrtvý. Zabila ho popelníkem.

Sténajíc se vypotácela z místnosti, vřítila se do koupelny a zvracela. Teprve studená voda, kterou si oběma rukama stříkala do obličeje, ji zase přivedla k sobě.

Tam v obývacím pokoji, v jejím domě, ležela mrtvola! Sama toho muže zavolala, to by se při vyšetřování zjistilo. Nebyl to opravář. Pozvala si ho a pak zabila.

Tisíce představ jí prolétlo hlavou a honilo se v ďábelském tanci. Ženě nedošlo, že jednala v sebeobraně. Se supěním vběhla do haly, popadla kabelku s řidičským průkazem a penězi a přinutila se opustit dům normálním krokem, nasednout v garáži do vozu a odjet.

Pearl Jasperová neměla představu, kam jede. Úplně zmatená vedla auto po dálnici, aniž věděla, kterým směrem. Chtěla pryč, daleko pryč od toho domu, který už nebyl jejím domovem.

Obraz mrtvého na koberci ji pronásledoval.

*

„Kéž by to vyšlo, kéž by to jen vyšlo, kéž by to vyšlo,“ mumlal Monty Lauderdale kolem dokola, dokud mu Nelly nevrazila silnou herdu do ramene. Mohla si to dovolit, aniž ohrozila svůj život, protože soukromý detektiv právě zastavil na světlech.

„Přestaň už konečně,“ řičela smíchy. „Musíš nasadit veselý obličej, až se na večírku objevíme, jinak Angela zpozoruje, že něco nehraje.“

„To je právě to,“ zanaříkal Monty. „Z toho mám strach.“

„Zelená, jeď,“ vybídla ho agentka. „Člověče, byla bych ti přisuzovala víc kuráže. Mě v takovém převleku nepozná ani vlastní matka.“ S povzdechem obtočila Nelly své jedovatě zelené péřové boa kolem holých ramen. „Ty jsi skutečně nepřeberný poklad, Monty,“ posmívala se. „Kamarád do deště, s nímž může člověk krást koně.“

„Chceš ukrást koně?“ nabídl Monty pln naděje. „Pojedu s tebou, dokud nějakého nenajdeme, toho potom drapneme. Ale ne na večírku.“

„Ale ano, příteli!“ rozsoudila neúprosně.

Monty Lauderdale musel pochopit, že si na této ženě nic nevyvzdoruje. Jeho jedinou útěchou bylo, že opravdu nebyla k poznání. Když znovu musel zastavit na křižovatce, pozorně ji sledoval ve zpětném zrcátku. Obratným nalíčením dokonale změnila rysy svého obličeje a perlový klobouček přiléhavě přehrnutý přes temeno úplně změnil její původní vezření.

I zbývající maškaráda zachovávala módu dvacátých let. Perlami pošité šaty, střižené do tvaru trubky, splývaly až k lýtkům, sukně měla hluboký rozparek. Oblek doplňovalo jedovatě zelené boa a střevíce stejné barvy.

„Teda kdybych nevěděl, že jsi to ty, uvěřil bych, že to je nějaká jiná,“ připustil Monty Lauderdale zamyšleně.

„Stejně tak to bude připadat i šéfové,“ ujistila ho Moorová. „Kdy tam konečně dojedeme?“ Věděla naprosto přesně, že už jsou docela blizoučko u Angelina apartmá, ale nechtěla to Montymu dát najevo.

„Hned,“ ucedil. Vzdor jejímu ujišťování se necítil ve své kůži. „Určitě si nevzpomenu, jak ti mám říkat.“

„Snad aspoň příjmení si zapamatuješ, ne?“ šeptala Nelly, protože už vystupovali po rozvinutém běhounu do haly.

„Příjmení?“ opakoval ozvěnou a s drkotajícímu zuby. „Které to je?“ Nastoupili do výtahu.

„Laudardale, ty připitomělý bratře,“ syčela Nelly, ztrácející pomalu trpělivost. „Jmenuju se Patsy Lauderdaleová.“

Výtah zastavil. Hluk večírku pronikal do chodby. Monty zazvonil u dveří, čímž se jeho podnikavost totálně vyčerpala. Když se dveře otevřely a odhalily pohled na divoce rozparáděnou společnost a když se na jejich prahu objevila Angela Saintmarieová se svraštělým čelem, proměnil se Monty v pařez a pitvorně se šklebil, hledaje zoufale, kde nechal tesař díru.

Nelly pochopila, že situace by byla ztracena, kdyby nezasáhla jako deus ex machina.

„Ne, to je ale prima večírek,“ zaskřehotala změněným hlasem, sbalila svého, bratra‘ za ruku a vlekla ho za sebou do bytu kolem Angely, která nechápala, co se tu děje.

Naoko mírně trhlá a nápadně vyštafírovaná mladá žena zůstala stát v chodbě vedoucí k obrovskému obýváku. Zběžně zaregistrovala, že její domněnka, pronesená na samém začátku po telefonu, byla správná – otevíral se tu pohádkový výhled na Washington.

Hbitě strhla péřové boa a padla Montymu kolem krku. „To je ale fajn společnost!“ zaskřehotala. „Jak sladké, žes mě vzal s sebou.“

„Vzal s sebou?“ zachřestil Angelin ledový hlas.

„Schovala jsem se v jeho voze, drahouši,“ vysvětlovala Nelly, kuckajíc.

V šéfčině obličeji se neobjevil žádný náznak poznání. Nelly se legračně zahlodala na třeskutě rudém dlouhém nehtu. „Monty se podřekl kvůli nějakému večírku, a protože mi nechtěl nic prozradit, usmyslela jsem si, že každopádně pojedu s ním. Tak jsem se schovala do auta a už jsem nepovolila. Miluju večírky nade všecko!“

Nebudu-li opatrná, budu tohohle tvrzení litovat, pomyslela si agentka v tom okamžiku úplně chladně. Byla si vědoma následků, kdyby šéfová zjistila její skutečnou identitu a povolání.

„Kdo je to vůbec?“ Angela Saintmarieová si prohlížela Moorovou, jako by to byl jedovatý had, který se jí vplazil do apartmá.

„Moje sestra,“ vysoukal konečně ze sebe Monty souvislý projev.

„Bratříček neudělá ani krok bez své sestřičky Patsy.“ Nellyino chichotání rozdrnčelo sklenice a umlčelo rozhovory. „Ať Monty podnikne cokoli, Patsy musí být při tom.“

„Vždycky snad ne,“ prohodil nějaký muž stojící v blízkosti, načež vypukl hurónský smích; Nelly mu žertovně zahrozila prstem.

Někdo nasadil desku s charlestonem. Nelly vletěla s výskotem Montymu kolem krku a rozvířila ho v tanci.

„Ty totální babráku!“ zasyčela mu do ucha s přihlouplým úsměvem, klátila nohama a počínala si tak bláznivě, že ji ostatní hosté sledovali s úšklebkem a Angela Saintmarieová se smířila s osudem.

Po jednom tanečku s Montym provířila Nelly všemi místnostmi, pletla mužským hlavy, posílala štiplavé poznámky na adresu žen a rychle zjistila, že se společnost usadila ve více pokojích s výjimkou dvou: šéfčiny ložnice a místnosti, která byla dokonce uzamčená a která ležela přímo vedle ložnice. Protože uvnitř nesvítilo světlo, nemohla Nelly ani klíčovou dírkou nic rozpoznat. Ale když se na balkóně bavila s jedním šedovlasým pánem, který ji hltal očima, viděla ve světle dopadajícím zvenčí psací stůl s telefonem.

Už dávno ztratila Montyho Lauderdalea z očí, když do bytu vstoupili dva muži. Na první pohled bylo zřejmé, že to nejsou hosté. Byli oblečeni zcela všedně a měli obličeje, které se nehodily k všeobecnému veselí. Žádný z hostů se o ty dva nestaral, avšak Angela Saintmarieová o poznání zbledla. Rychle vešla do předsíně a zavřela dveře obývacího pokoje. Jenže agentka už dávno zjistila, že stačí přejít do přilehlé jídelny, kde byl umístěn studený bufet. Tam byl druhý průchod do předsíně.

Uviděla šéfku, jak hovoří s oběma muži, prudce gestikulujíc, a zaslechla „…se mnou, tady to je…“

Angela Saintmarieová odemkla ony dveře vedle ložnice a s oběma návštěvníky za nimi zmizela. Nelly chtěla poslouchat za dveřmi, ale nemohla, protože chodbou procházeli i jiní hosté.

Okamžitě se rozhodla, vklouzla do ložnice, zavřela dveře a přistoupila ke stěně, která sousedila s tou vedlejší místností. Skutečně – uslyšela hlasy všech, tří osob, a dokonce rozuměla.

Avšak než mohla začít rozhovor sledovat, dopadla jí zezadu na rameno něčí ruka.

„Ahoj, Patsy Laudardaleová – Nelly!“

*

Jen s námahou potlačila Nelly výkřik, otočila se na obrtlíku a v pravém okamžiku zadržela svou ruku, kterou užuž napřahovala k bleskově rychlému úderu karate.

Monty Lauderdale ulekaně couvl. „Ne tak ukvapeně,“ zašeptal.

„Ty idiote!“ Nelly vzpříčila prsty, jako by mu chtěla vyškrábat oči. „Byla bych skoro zalarmovala šéfku výkřikem. Tak ty taky čmucháš kolem,“ pochválila ho usmířené. „Nechceš pracovat jen jako callboy, ale jsi ještě pořád soukromé očko a máš zcela určitý důvod, proč ses naverboval do téhle organizace?“

Monty zaváhal s odpovědí.

„Nejdříve si tedy poslechněme, co ti na druhé straně zdi mají důležitého na práci,“ navrhla Nelly a přitiskla ucho ke stěně. „Ostatně i já jsem čmuchalka,“ sdělila Montymu konejšivě. Spolehla se na informace od Dawtona i na vlastní znalost lidí, když se teď Montymu svěřovala. „Táhneme za stejný provaz. Stačí když řeknu: film!“

„Snímky manželek,“ doplnil Monty, aby i ona si mohla být jistá věcí, po níž se pídil.

Nelly si položila uměle prodloužený nehet na rty a dál namáhala sluch.

„… vždycky přesný, jen dneska ne,“ řekl jeden z těch dvou. „Čekali jsme o půl hodiny déle, než bylo dohodnuto, ale nepřišel.“

„Jestli si nechtěl ten film vyvolat sám,“ podezříval druhý muž.

„Toho se neodváží,“ tvrdila manažerka. „Něco se muselo stát!“

„Taky že jo!“ ozval se zase ten první. „Nechtěli jsme vám to prve říct, protože jsme se báli, že se rozvztekáte, ale je to důležité.“

„Tak ven s tím!“ zavelela tvrdě. „Co se děje?“

„Dojeli jsme na tu adresu, ačkoli je to zakázané,“ přiznal. „A hned jsme zvětřili, že tu něco nesouhlasí: servisní vůz stojí před domem, uvnitř je úplná tma, garáž otevřená a ani stopa po autu.“

Následovala krátká přestávka. „Počkejte venku!“ poručila Angela.

Když se dveře zavřely, uslyšela Nelly otáčení ciferníku.

„Prádlo zmizelo,“ ohlásila Angela a zase zavěsila.

Monty Lauderdale si chtěl zapálit cigaretu, avšak Nelly ho dloubla do žeber. Kouř a popel by Angele dodatečně prozradil, že se v místnosti někdo zdržoval.

Už po pěti minutách zadrnčel tam vedle telefon. Angela se ozvala stísněným: „Haló!“ Musela být moc nervózní.

„Dodavatel prádla nepřišel,“ předávala došlou zprávu. „Vůz stojí ještě před prádelnou, ale zdá se, že něco neklape. Co mám dělat?“

Ticho. Pak prásklo sluchátko o aparát a Angela prudce otevřela dveře do chodby. Na několik vteřin se vedral dovnitř smích a úryvky hovoru, pak byl zase klid.

„Okamžitě odjedete na Tatcherovo náměstí a vejdete do domu!“ poručila drsně svým podřízeným. „Jestli zmizel, odneste všechny věci, především výzbroj. Kdyby ta žena byla ještě tam, vyřadíte ji z akce! Ale žádné zranění, nechci zbytečné oplétačky!“

„A jestli tam ještě bude?“ dotazoval se jeden z mužů. „Co s ním?“

„Přijde na to, co dělá.“ Angela si ztěžka povzdechla. „Věřím pořád, že si svou zakázku jen trochu rozšířil a prodloužil, ale… Jděte už, než bude příliš pozdě! Musím se zase ukázat svým hostům.“

To byla pro Nelly Moorovou divadelní narážka. Její pravice zalovila v Montyho kapse a přehrabávala se v ní, až našla klíče od vozu. Jako blesk se vyřítila z ložnice. Nemusela Montymu nic vysvětlovat. Slyšel rovněž všechno a dovedl si sesumírovat, co má za lubem.

Dříve než oba muži opustila Nelly byt a pospíšila si, k výtahu, který zůstal stát v poschodí. Jakmile sjela do přízemí, zdvihla ze země kus papíru a vsunula ho do fotobuňky automatického zavírání výtahových dveří, čímž kabinu vyřadila z provozu. Tak získala náskok, aniž kdokoli mohl tušit, že jde o záměr.

Během divoké jízdy s Montyho vozem sestavovala pak nejšílenější kombinace. Jen na strašlivou pravdu nepřišla.

*

Pro Nelly Moorovu nebylo těžké pochopit smysl šéfčina rozhovoru s oběma pracovníky a následný telefonát. Jeden z callboyů dostal příkaz nafilmovat skrytou kamerou dostaveníčko s některou klientkou. Ve stanovenou dobu se však nedostavil na místo srazu s pomocníky, jimž měl film předat. Z doslechu znala Nelly i „místo nasazení“, Tatcherovo náměstí. Nevěděla jen, kde to je.

Zamířila automaticky k oněm městským čtvrtím, v nichž stály nejkrásnější bungalovy a domy, ale pochopila, že se nejdřív musí informovat, aby nehledala dlouho – jinak by se její náskok scvrkl na nulu.

Jako na potvoru nenarazila po cestě ani na policejní vůz, ani na chodce, jichž by se mohla zeptat. Jela proto po okraji silnice a konečně ji potkalo štěstí. Když totiž otevřela skříňku na palubní desce, vypadl z ní orientační plán Washingtonu. Rychle vyhledala místo činu, uháněla dál a urazila vzdálenost k Tatcherovu náměstí v rekordním čase.

Manažerka ani žádný z obou podřízených sice neudali číslo domu nebo jméno majitele, ale nebylo těžké bungalov najít. Věděla, že to může být nanejvýš jednopatrová budova, ve které nesvítí světlo a před níž stojí kombi s označením „TV servis“. Také otevřená vrata garáže našla. Dala si ovšem pozor, aby Lauderdaleův vůz neodstavila blízko, protože přece existovala možnost, že některý z důvěrníků Angely Saintmarieové vozidlo zná.

Zaparkovala v příčné ulici, proběhla setmělými zahradami nazpátek a zezadu se vplížila do inkriminovaného domu. Zadní dveře byly sice zamčené, ale Nellyinu speciálnímu klíči zámek dlouho nevzdoroval.

Zadními dveřmi se dostala přímo do kuchyně, blikla kapesní lampičkou, kterou stále nosila s sebou a která vydávala jen ostře soustředěný světelný paprsek, a porozhlédla se. Tady se nedalo objevit nic, ani v sousední hale. Nakrátko si posvítila na schody vedoucí vzhůru. I do prvního poschodí se později chtěla podívat, ale nejdříve ji zajímal obývací pokoj, neboť tam se musel „televizní servis“ konat nebo ještě konat.

Nelly znepokojeně zjistila, že dveře do obýváku jsou dokořán. V místnosti planula malá lampa. Přesto panoval všude klid, jako by v domě nebylo ani živáčka.

Ostré lupnutí ji vylekalo, ale hned nato ulehčeně vydechla. V kuchyni totiž zapnula lednička.

Agentka v tu chvíli vylučovala, že v obývacím pokoji někdo je, protože jinak by byla musela něco zaslechnout. Nejspíš se domácí paní s opravářem odebrala nahoru do ložnice.

Varována nějakým šestým smyslem, vstoupila Nelly váhavě do místnosti a zůstala stát jako Lotova žena. Vteřiny se líně vlekly, když strnule zírala na mladíka ležícího v kaluži krve; poznala ho na první pohled. Věděla, že se jmenuje Rick – jednou už ho viděla, a to v tom vyděračském filmu, který ji promítl Charles Dawton. To byl tedy onen callboy se speciálním filmařským pověřením!

Film!

Nellyin pohled těkal od mrtvého, jemuž někdo rozbil lebku, a pročesával místnost. Kdo vraždil, to si dovedla snadno představit. V úvahu připadala jen ta paní, kterou Rick navštívil; přesto Nelly nechtěla dělat závěry předem. Důležitější byl film, ovšem za předpokladu, že zůstal v pokoji.

Pro specialistku v tomto oboru, jakou agentka byla, představovalo maličkost odhalit oscilograf stojící na televizoru jako maskovanou kameru. Vzala přístroj do ruky a zkusila ho otevřít.

Chtěla aparát podrobněji prohlédnout, když zaslechla před domem hluk motorů. Vůz zastavil, dveře zaklaply.

Šéfčini asistenti!

Jako štvaná se Nelly ohlížela po nějakém úkrytu, ale pak dostala lepší nápad. Vklouzla do haly a našla tam odkládací komoru s elektrickými jističi pro celý dům. Vyšroubovala hlavní pojistku, znehodnotila ji a zase ji nasadila, aby ti chlapi nepojali žádné podezření.

Nato vyběhla do prvního patra. Zrovna když se vtlačila za stojací hodiny, slyšela muže vcházet zadními dveřmi do kuchyně.

Na několik vteřin se Nelly zastavil dech. Ti dva by s ní jistě udělali krátký proces, kdyby ji našli.

Slyšela, jak dvojice spolu hovoří. „Já se porozhlédnu dole, ty nahoře,“ šeptal jeden.

Situace byla pro Nelly prekérní. Muž vystupoval po schodech přímo k jejímu úkrytu! Už se napínala, aby muže přijala dobře mířeným úderem, když z obývacího pokoje zazněl dušený výkřik.

„Zatraceně!“ uslyšela. „To je snad mrtvola!“

Nahnula se opatrně přes zábradlí a pátrala, co se dole děje. Obývákem kmitaly světelné kužele dvou miniaturních baterek.

„Sbalíme ten krám a zmizíme,“ navrhoval jeden. „Tady to smrdí krchovem; musíme v každém případě zajistit ten film, jinak spadla klec.“

Nelly stiskla rty. I ona se chtěla filmu zmocnit. Oscilograf stál na televizoru tak, že skrytý objektiv s největší pravděpodobností vraždu nebo smrtící úder snímal. Za žádných okolností nechtěla, aby tento důkaz padl vetřelcům do rukou.

Nikdy nemajíc nouzi o nějaký trik, pojala agentka bleskově plán, jak oba komplice oklamat. Spočíval na poškozené pojistce. Žádný z nich nemohl zapnout světlo, takže měla dobrou šanci zůstat nepoznána, i kdyby se nakrátko ukázala. Jen její oblečení bylo příliš nápadné.

Ve vteřině se zbavila klobouku, péřového boa a šatů. Pak bez výběru sáhla po prvním předmětu na chodbě v prvním poschodí. Byl to zasklený obraz, který sňala ze stěny a shodila dolů.

Řinkot tříštěného skla zazněl ohlušivě. Dole okamžitě umlkl všechen šumot.

Nelly přirozeně nečekala, až se jeden z nich vydá nahoru. Bosa seběhla po schodišti.

Jak očekávala, „zřízenci“ se pohybovali velmi opatrně. Jeden právě vyšel z obýváku, v ruce revolver připravený k výstřelu.

Jako pardál proletěla vzduchem. Mohl v temnotě zahlédnout pouze její tělo, nikoli obličej. Její noha práskla vzduchem proti jeho ruce, až pistole odletěla. Než bezhlučně přistála na podlaze, zhroutil se šéfčin spolupracovník pod úderem karate.

Druhému dost rychle nedošlo – poněvadž nic neviděl – co se jeho kamarádovi stalo. Pospíšil si do haly, střetl se s agentkou a ta ho porazila. Druhý se však tak snadno nevzdal. Jeho rána vyhodila Nelly do vzduchu; udeřila se o sofa, ale vzchopila se a přešla do útoku. Kopancem znovu srazila muže, který mezitím vstával. Ozval se tupý zvuk, jak padl hlavou na hranu stolu a ochable se kutálel po podlaze.

Odsunula si vlasy z tváře, rozsvítila kapesní svítilnu a prohlédla si oba loupežníky. S úlevou zjistila, že žádný není mrtvý, ale oba jsou aspoň na hodinu zneškodněni.

Zbývalo dost času, aby se znovu oblékla a věnovala se oscilografu, který už chlapci zabalili. Potřebovala pět minut na to, aby našla tajný otvírací mechanismus. Film byl natočený. Agentka našla i pouzdro a snímek do něj uložila.

V největším spěchu ještě prohlédla dům, aby získala nějakou indicii o jeho vlastnících. Brzy jí bylo jasné, že je na stopě ožehavé záležitosti. Narazila totiž na jméno Bill Jasper a věděla, oč jde. Manžel ženy, která měla být kompromitována filmem, byl prezidentův poradce!

A měl zálibu v natáčení úzkých filmů! Nelly byla jako elektrizována, když v jeho pracovně nalezla několik ještě nepoužitých filmových cívek. Vybrala jednu vhodnou a běžela dolů a zasunula ji do kamery.

Když vložila čistou cívku do oscilografu tak, že to vypadalo, jako by ještě nebyla nasvícena, schovala pouzdro se správným filmem do výstřihu, naposled se podívala na oba omdlelé a hleděla, aby konečně zmizela z domu. Až se ti dva probudí a zalarmují šéfku, musí být zase zpátky na večírku, aby nepadl stín podezření ani na ni, ani na Montyho Lauderdalea.

*

Takhle jsem si vždycky představoval zábavnou společnost, myslel si Monty.

Po tom, co vyslechl rozhovor manažerky s jejími dvěma pracovníky skrz stěnu ložnice, skládala se jeho společenská zábava ze dvou činností. Podle možností unikal Angele Saintmarieové a bez přestání vysílal modlitby k nebesům.

Ani jedno nemělo trvalý úspěch, neboť Angela mu jednou odřízla cestu a zatlačila ho do kouta místnosti. Monty se křečovitě držel sklenice s whisky, jako by se tím mohl zachránit. Nebyl zbabělec, ale tuto ženu nepodceňoval. Určitě nebyla pouze vedoucí kroužku callboyů; zcela jistě měla k dispozici i prostředky, jak z cesty odklidit nežádoucí protivníky. A takovým protivníkem byl i on, i když ona na to zatím nepřišla.

„Monty!“ už sám zvuk jejího hlasu mrazil. „Monty, u mě není zvykem, aby lidé, které pozvu na večírek, s sebou přiváděli ještě jiné. Já si své hosty vybírám sama.“

„Opravdu lituji, Angelo,“ omlouval se, jen stěží udržuje duševní rovnováhu. „Přece vám to vysvětlila – prostě mi nedala příležitost, abych jí to rozmluvil.“

„Ví, že pro mě pracuješ?“ položila Angela další otázku, sice už přívětivěji, ale pořád ještě na číhané.

„O tom jsem jí neřekl ani slovo,“ ujišťoval Monty. „Ponech jí tedy to potěšení; je prostě zblázněná do společenských událostí.“

„Skutečně?“ poznamenala Angela kousavě. Měla mu za zlé, že nebyl k dispozici pouze jí. „Kde vlastně je? Nevidím ji.“

Monty polkl. „Flirtuje s polovinou tvých hostů,“ uhýbal. „Pořád někde postává v odlehlém koutě s nějakým mužem, plete mu hlavu, přivede ho do transu a pak ho nechá stát. To je jedna z jejích nejmilejších her při večírcích. Měla bys ty mužské potom vidět. Jsou s nervy na huntě.“

Přes Angelina ústa přeběhl náznak úsměvu. „Ona se asi…,“ načala větu, ale nedokončila ji, protože vzdor pekelnému rámusu zaslechla telefon.

Bezohledně se protlačila mezi hosty a zmizela ve své pracovně. Monty Lauderdale chvátal jídelnou, chodbou a do její ložnice. Jako předtím Nelly, odposlouchával i tentokrát skrz stěnu.

Volající musel okamžitě začít hovor, protože Monty nezaslechl už nic jiného, než Angelino potlačené zasténání. Zatím si nedokázal představit, co se přihodilo, ale hned se to dozvěděl.

„Rick je skutečně mrtvý?“ ptala se Angela zděšeně. „Omyl je vyloučen? A nějaká žena vás srazila“

Zase nastala pauza, v níž Monty zaslechl jen cvaknutí zapalovače.

„Všechno sbalte,“ poručila Saintmarieová úsečně. „Nenechte tam ani nit. Ten film je samozřejmě zvlášť důležitý. Všechno dejte do kombíku! Vezměte Ricka s sebou! Aha – je na koberci krev? Seberte i koberec! Všechno přivezte sem. Já si mezitím rozmyslím, co provedeme s Rickem.“

Monty se vzdal touhy vyčkat konce telefonátu; hrozila časová tíseň. Pádil ložnicí a chodbou. Když se znovu zamíchal do vřavy, přišla z pracovny Angela. Její pohled byl strnulý, nepřítomný. Ani si nevšimla, že ji detektiv ostře pozoruje. Rickova smrt ji tvrdě zasáhla.

Monty o Rickovi nikdy neslyšel. Znal jen Jacka a ostatní, kteří se příležitostně scházeli a bavili U stříbrného stromu. Z těch získal Monty dojem neškodnosti, takže žádnému z nich nepřisuzoval křiváckou praxi se skrytou kamerou. Pravděpodobně měla vedoucí jednoho nebo několik chlapců, které na tyto zvláštní úkoly nasazovala. Ricka musela v každém případě odepsat.

„Moc ráda bych věděla, kde vězí sladká Patsy.“ Angelin hlas ho vytrhl ze zamyšlení.

„Kdo?“ zeptal se Monty zmateně, pak prudce pokývl. „Ach, myslíš mou sestru? Nemám tušení, kde právě je. Předtím jsem ji viděl jít do koupelny – samotnou.

A nato se vrhla nějakému šedovlasému gentlemanovi na prsa tak, že málem ztratil rovnováhu. Oba zmizeli venku na balkóně, ale tam už taky není, poněvadž…“

„Já ji půjdu hledat,“ ukončila Angela jeho úhybný manévr a chtěla se vzdálit.

V tu chvíli přeladila hudba na ohnivé tango. Monty dostal nejlepší nápad večera. Popadl Angelu za ruku a zavířil se s ní kolem. Současně zaujímal přehnaně afektované pózy.

Angelina zlost jako by vyprchala; z donucení pózovala s ním, protože ji pevně držel. K úsměvu se ovšem donutit nedala, pro což měl Monty vzhledem k došlé zprávě plné pochopení.

Vláčel Angelu v divokém a bezuzdném tangu pokojem tak, že ostatní hosté prchali ke stěnám, aby páru udělali místo.

Monty vložil všechen svůj pohybový talent do toho tance, hnán snahou zabránit, aby Angela odhalila Nellyinu nepřítomnost.

Nehledě na tento úhybný manévr, Monty opravdu propadal tanci pořád víc. Tiskl ohebné partnerčino tělo k sobě a ohnivě jí zíral do očí. Vznášeli se a vířili místností, až kolemstojící nadšeně tleskali.

Hned nato vyrazil Montymu studený pot po celém těle. Nelly nebylo nikde vidět, ale hudba přestala hrát. Monty Angelu nepouštěl v naději, že ji zviklá k další předváděčce. Saintmarieová se však od něho násilím odtrhla. „Chtěla bych konečně vědět, kde ta Patsy vězí,“ zasyčela.

Montymu se zdálo, že všechno je ztraceno.

*

V tom okamžiku dostala Angela Saintmarieová prudkou herdu, vyrazila potlačovaný výkřik a letěla k Montymu, který ji taktak udržel zpříma.

„Já… promiňte, je mi opravdu líto!“ Nelly s perlovým čepcem shrnutým hluboko do čela se připitoměle šklebila na Angelu, která užuž chtěla vztekle vyjet. „Ztratila jsem rovnováhu,“ zašvitořila. „Už se to nikdy nestane, niiiikdy – škyt!“

Vlníc se jako had, vrážela agentka do přihlížejících pánů, věnovala jim prahnoucí pohledy očí a dopadla konečně na židli.

Napodobovala opilou tak dokonale, že sám Monty Lauderdale na několik vteřin zapochyboval, zda to opravdu jen hraje. Copak se zmýlil? Zůstala v bytě a dala si do nosu na účet hostitelky?

Ať tak či onak, situace byla zachráněna. Vzdor všem starostem se i Angele Saintmarieové objevil na tváři náznak úsměvu. „Tuhle sestru ti opravdu nezávidím, Monty,“ zavolala na něj a věnovala se jiným hostům.

Monty Lauderdale potlačil silný impuls otřít si pot z čela a nahlas si oddechnout. Místo toho zůstal nerozhodně stát a díval se na Nelly, která ležela v křesle jako opilá.

Zdvihla hlavu, zakmitala nalepenými řadami a pokynula mu: „Mooonty, bratříčku! Pojď sem ke mně!“

Rozpačitě se k ní plížil za pobavených pohledů přítomných. Napřáhla k němu obě paže, objala ho a stáhla ho k sobě do křesla. „Vynes mě na balkon!“ zašeptala. „Dělej, jako bych potřebovala ven na čerstvý vzduch!“

Zvedl ji na nohy a spíše ji vlekl, než podpíral. Každému pozorovateli se to muselo jevit tak, jako by Monty pečoval o sestru, která se zahleděla příliš hluboko do sklenice.

Nelly ho mezitím informovala o tom, co zažila a podnikla.

„Pokud jsem nepopadla jinou značku filmu, budou ti lidé věřit, že Rick zapomněl skrytou kameru spustit,“ uzavřela telegrafickou relaci.

„Třeba nedávají při vyvolávání filmu pozor, o jakou značku jde,“ dumal Lauderdale. „Zjistí jen, že film není osvícený, a tím se spokojí.“

„Pro koho vlastně pracuješ?“ vyzvídala agentka.

Monty se netajil s pravdou a Nelly uznale kývla. Pak probrali další postup.

„Já se postarám o to, aby ten pravý film byl co nejrychleji vyvolán,“ pravila. „Ty zůstaneš na večírku a počkáš, až dorazí ti dva ptáčkové a přivezou mrtvolu. Pro mě za mě je pak můžeš sledovat, až toho Ricka budou dopravovat pryč, ale není to nutné. Ten se stejně jednou nějak vynoří.“

„A jak odtud chceš zmizet?“ zeptal se Monty a bezděky jí začal rovněž tykat.

„Tak, že to sehraješ, jako bys musel úplně opilou sestřičku poslat taxíkem domů,“ navedla ho zubíc se.

„Napřed ještě jedna otázka,“ zabrzdil ji Monty. „Pro koho pracuješ ty?“

„Kdybych ti to prozradila, miláčku, stejně bys tomu neuvěřil. Proto ti to neřeknu, aby mezi námi nevznikla nedůvěra. Oukej?“

Pro Monty ho to nebylo oukej, protože téměř pukal zvědavostí, ale musel se poddat. Přehodil si Nellyinu levou paži kolem krku a zahájil taktický ústup.

„Zapamatuj si telefonní číslo toho apartmá, které jsem si tu najala, abys mě mohl zavolat, kdyby se něco dělo.“ Nelly mu ho uvedla a pak dokulhali k východu, aniž by vzbudili podezření. Monty ji snesl dolů, posadil do taxi a udal adresu.

Řidič se kupodivu ani moc nedivil, když zdánlivě zmožená pasažérka už po dvou blocích úplně střízlivá požádala, aby ji dovezl k hlavní poště.

*

Ani Charles Dawton se moc nedivil, když mu Nelly několika slovy vylíčila, co se událo v posledních hodinách.

„Pozoruhodné,“ vyjádřil se uznale. „Doposavad jsme neměli ani tušení, že mají spadeno i na Billa Jaspera a že vydírají i Harolda Clarka. Hned zařídím diskrétní sledování, aby nepředali žádný důležitý materiál.“

„Pak je tu ještě ta záležitost s filmem, na němž bude nejspíš zachycena Rickova smrt.“ Nelly se obezřetně rozhlédla, zda ji v telefonní kabině hlavní pošty nikdo nesleduje. Ze svého apartmá volat nechtěla, aby vyloučila odposlech. „Ten film je třeba co nejrychleji vyvolat!“

Jak obvykle měl Dawton odpověď hned nasnadě. „Jeďte na FBI, Nelly. Bude vás tam čekat Blackwell, i kdybych ho musel vytáhnout z postele.“

„Poslední prosba,“ dovršovala agentka seznam svých přání. „Vyhlaste tiché pátrání po paní Jasperové! Myslím, že jednala v sebeobraně – to ostatně film ukáže. Ale hledat a nalézt ji bezpodmínečně musíte, než si něco ze zoufalství udělá.“

I v tomto punktu ji Dawton ujistil, že nasadí všechny páky a konexe, takže Nelly nakonec z pošty odcházela uspokojena a odjížděla taxíkem k úřadovně FBI. Lítostivě vzpomínala na svého bentleye, který až dosud skoro nepoužila. Jenže teď nemohla brát v potaz své soukromé přání; musela jednat co nejrychleji.

Téhož názoru byl zřejmě i pan Blackwell, který ji v hale budovy FBI už přicházel vstříc. „Vím všechno,“ uvítal ji. „Pojďte!“

Zavedl Moorovou do fotolaboratoře, kde už byl připraven přístroj k vyvolání filmu.

„Jste tedy rychlící, to se vám musí nechat,“ uznale poznamenala Nelly, když projektor zanedlouho vrhl první záběry na plátno. Objevil se tam Rick, potom paní Jasperová, která se mu bránila.

„Jasný případ,“ řekl Blackwell. „Pokus o znásilnění, zabití v sebeobraně. Téhle ženě se nic nestane.“

„Jen kdybychom ji už měli, než si v zoufalství něco udělá,“ povzdechla Nelly.

V tom zazvonil v místnosti telefon. Hovor bral příslušník FBI.

„Pro vás,“ podával sluchátko Nelly. U aparátu byl Dawton.

„Právě mě vyrozuměli, že se paní Jasperová dostavila na jedno obvodní komisařství ve Washingtonu. Velitel ji znal, nadto právě dostal žádost o pátrání a informoval ihned příslušná místa.“

„Potud je tedy všechno v pořádku,“ vydechla Nelly ulehčeně. „Kromě potíže, jak to všechno vysvětlí svému manželovi, z toho paní Jasperová vyšla jako andílek.“

„Přesto nejsem docela spokojený,“ řekl Charles Dawton. „Ten neznámý v pozadí, který filmy vytěžuje a bere za ně jako protihodnotu tajné dokumenty, musí být konečně dopaden.“

„Máte na to nějaký recept, pane Dawtone?“ štípla ho agentka.

„Ne,“ přiznal se Tlouštík.

„A vidíte, já jsem si vždycky myslela, že máte všechno při ruce v zásuvce.“

*

Monty Lauderdalle si mnoho nesliboval od návratu Angeliných nohsledů. Přesto neustále pozoroval vchod; jeho pozornost byla odměněna, když uviděl jednoho z mužů, jak skrývaje v ruce pouzdro s filmem, zmizel s manažerkou v pracovně.

Už dvakrát měl Monty nestydaté štěstí, že tenkou příčkou odposlechl z ložnice Angeliny rozhovory.

Má to zkusit potřetí?

Sebral veškerou odvahu a vklouzl do ložnice, zaujal svůj odposlechový post a ještě se mu podařilo zaslechnout, jak Saintmarieová dává svým pomocníkům, pokyn, aby Rickovu mrtvolu vyhodili na skládku odpadků. Monty si předsevzal, že poskytne policii příslušný tip.

Pak všechno ztichlo a hned nato ke svému zděšení Monty slyšel, jak Angela vychází z pracovny a míři ke dveřím ložnice. Štičím skokem se ocitl na podlaze a zalezl pod postel. V tom okamžiku už Angela vcházela.

Zdálo se, že je vzrušená; chtěla se na chvíli zbavit večírkového zmatku, aby v klidu pouvažovala. Spatřil v odlesku plamene jejího zapalovače, jak si zapaluje cigaretu, sedá na postel a právě nad Montyho hlavou přemýšlí.

K Montyho úlevě vykouřila cigaretu jen do polovice. Úlevě v pravém smyslu slova, neboť pronešená matrace ho napolo udusila. Slyšel, jak odešla zpět do pracovny a telefonuje. Musel to být jen krátky hovor, neboť když přiložil ucho ke stěně, všechno už skončilo.

Tentokrát zůstala Angela v pracovně; po pěti minutách usoudil Monty, že čeká na telefon. Určitě šlo o muže v pozadí, neboť Angela předtím ohlásila, že má film v moci.

„Dobrá, já ty lidi vyhodím a za dvě hodiny budu u vás,“ slíbila na druhou stranu kabelu.

Teď se Monty zachoval příhodněji – nečekal, nýbrž ihned opustil ložnici. Když se Angela brzy nato vrátila, zahrál si na pečovatele. „Myslím, že bych se měl postarat o Patsy,“ navrhoval, pln hraných obav.

„Patsy? Kdo je to?“ Angela byla bezradná.

„Přece moje sestra,“ připomněl jí. „Neměl jsem ji nechat odjet samotnou. Kdo ví, co v tomhle stavu udělá.“

„Ano, postarej se o ni,“ doporučila mu Angela roztržitě. Měla teď jiné problémy. „Ohlásím se, budu-li tě potřebovat.“

Monty Lauderdale si s odchodem pospíšil; seběhl dolů a řítil se s vozem k Nellyinu bytu.

Zaparkoval kousek od něho, protože nikde jinde nebylo místo, pádil ke vchodu a srazil se s nějakou paní, takže oba padli na dveře. Ta paní měla stejně naspěch jako on.

„Nemůžete dát pozor?“ vyprskl vztekle.

„Co se stalo?“ zeptala se Nelly poplašeně.

Teprve nyní ji poznal, chopil ji za ruku a táhl ji ke svému vozu. Při zpáteční jízdě k Angelinu apartmá ji seznámil s posledním vývojem událostí.

„Možná že se nám konečně podaří polapit muže v pozadí,“ zadoufal, když zaparkoval v blízkosti domu a zhasl světla.

Nelly na něj vrhla skeptický pohled: „Máš zbraň?“ zeptala se suše.

Polekaně na ni zíral. „Ne. Na večírek jsem si přece nemohl vzít zbraň.“

„Ani já nemám,“ vzdychla. „A tys mi nedal čas, abych ze svého apartmá nějakou vzala. Jak bys chtěl toho Neznámého dopadnout?“

Monty byl zkroušený. „Co uděláme?“ zeptal se nesměle.

„Počkáme – co nám zbývá?“ uklidňovala ho Nelly. „Nebo víš o něčem lepším?“

*

Trvalo ještě celé dvě hodiny, než se skutečně začalo něco dít. Monty se už obával, že jim snad unikli, když mu Nelly zasadila lehký šťouchanec do žeber.

Dveře domu se otevřely a hosté z večírku z nich vycházeli na ulici, více či méně společensky unavení. Angela Saintmarieová se ještě natolik přemohla, že je vyprovázela, vyměnila s různými přáteli několik slov a nemohla se dočkat, až se těch lidí zbaví. Chvatně doběhla k vozu stojícímu při kraji vozovky, vskočila dovnitř a vyjela.

Monty nastartoval a pověsil se na ni.

Několikrát přepnul páčky na palubní desce, „Mám čtyři páry různých reflektorů,“ vysvětlil hrdě. „Ten trik je starý, ale dobrý.“

Z Angelina chování poznali, že nic netuší. Jela přímo k nákupnímu středisku, které bylo v noci pusté a liduprázdné, odstavila auto a vstoupila do věžového domu, od něhož měla klíč.

„Teď to nebude snadné,“ povzdechl Monty. „Jak se nepozorovaně dostaneme dovnitř? Zase za sebou zamkla.“

„Pojď a uvidíš,“ vyzvala ho Nelly.

Přešli ulici. K Montyho údivu si u dveří domu Nelly pohrála s jakýmsi malým předmětem a krátce nato zámek otevřela. Proběhla halou k výtahům, z nichž jeden byl v jízdě. Napjatě sledovala ukazatel poschodí, až zůstala svítit čtrnáctka.

„Teď můžeš prokázat, zda jsi v kondici,“ povzbudila Nelly svého průvodce a rozběhla se ke schodišti.

*

Nelly se zdálo podezřelé, že se tak snadno dostali ke kanceláři, v níž se odbývala schůzka mezi Angelou Saintmarieovou a Neznámým. Byla přesvědčena, že je v té věci nějaký háček, i když dosud nevěděla jaký. Jen tak beze všeho nebylo přece možno odposlouchávat rozhovory špiónů s jejich prodlouženými prsty.

„… nebezpečné!“ chřestil hlas. „S každou minutou, kterou na vás musím čekat, riziko stoupá. To byste měla vědět.“

„Opravdu lituji, ale nemohla jsem se svých hostů zbavit rychleji,“ omlouvala se Angela; všechno sebevědomí z ní spadlo. „Skutečně to nešlo.“

„Ten film!“ dožadoval se pisklavý hlas, o němž Nelly mohla pouze předpokládat, že patří muži. Vzpomněla si na pacienty, jimž operovali hrtan a transplantovali umělý řečový orgán. Ten hlas zněl stejně jako jejich.

„Teď by se mělo zasáhnout,“ vydechl Monty.

„Zasáhnout beze zbraně?“ Potřásla hlavou. „Já si moc nepotrpím na pietní nápisy na pomníku.“

Ve svitu nočního osvětlení na chodbě spatřila, že Monty o poznání zbledl.

„Jděte!“ zasyčel vyděrač. „A příště…“

Zbytek už Nelly a Monty neslyšeli, poněvadž co nejrychleji prchli za roh chodby.

Když Angela otevřela dveře kanceláře, v níž hovořila s Neznámým, dopadlo do chodby oslnivé světlo.

Angela pravděpodobně dveře nedovřela, protože teď bylo hlasy v kanceláři slyšet zřetelně.

Muž, který jednal s manažerkou kruhu callboyů, zase mluvil. Poznali to pouze podle dikce, protože jeho hlas najednou zněl úplně normálně. Umělý hvízdot a prskání zmizely. Používal tedy nějakého technického zařízení, aby svůj hlas ve styku s Angelou zkreslil.

Ale zase tak obyčejně jako u ostatních lidí to taky neznělo, poněvadž mluvil cizí řečí.

„Do prčic!“ lál soukromý detektiv. „Kromě jmen Jasper a Clark jsem nerozuměl ani slovu. Copak asi říkal?“

„Nejdřív chce dát vyvolat ten film,“ překládala Nelly.

„Proč si ho teď nepodáme?“ naléhal Monty.

„Je u něho ještě nejméně jeden člověk,“ odmítla Nelly. „Nejsem sebe…“

Zazněl hlasitý křik v cizím jazyce. Boss zařval rozkaz. Dva chlapi křičeli jeden přes druhého. Příliš pozdě si Nelly s hrůzou uvědomila, že zrovna za zády mají světlo, které vrhá jejich stíny v polotemné chodbě až za roh.

Byli odhaleni.

„Rychle!“ zasyčela, popadla Montyho za ruku a strhla ho s sebou k nouzovému východu.

„Co říkal boss?“ ptal se Monty, popadaje dech.

Za nimi zarachotila automatická pistole a roztříštila skleněnou výplň dveří, které se za nimi zavíraly.

Nelly letěla po schodech dolů. „Překladu netřeba!“ zavolala. „Dostane se ti ho vzápětí!“

*

Byli už ve dvanáctém poschodí, když se střelec ve čtrnáctém nahnul přes zábradlí. Nelly a Monty se přitiskli ke stěně. Kolem práskaly výstřely a vyly odražené úlomky schodů.

Když rachot smrtícího nástroje na okamžik přestal, zazněly povely a potom tvrdý klapot podpatků na schodišti.

Nelly táhla Montyho za sebou dolů. V desátém patře přivolala výtah. Kabina zastavila, dveře se automaticky otevřely. Výtah byl prázdný. Nelly ho poslala nahoru, aniž sami nastoupili.

Současně navolila jízdu nahoru i dolů! Monty na ni zmateně zíral. Na stupních nouzového schodiště se ozýval hluk. Protivník se opatrně prodíral níž, poněvadž nemohl vědět, zda jsou vetřelci ozbrojeni.

„Jeden z nich určitě stojí dole a sleduje světelný ukazatel pater,“ šeptala Nelly. „Trochu je popletu.“

Dvě kabiny zastavily současně. Z opatrnosti se Nelly s Montym stáhli dozadu, pro případ, že by někdo ve výtahu byl. Ale nikdo kabinu nepoužil. Znovu poslala Nelly prázdnou kabinu dolů a stiskla tlačítka veškerých pater až do přízemí. Do té druhé nastoupili.

Když i v této kabině stiskla všechny knoflíky, které udávaly čísla nad deset i pod nimi, kabina se rozjela. Nelly začala s vyššími patry, takže výtah nejdříve dojel z desátého až do nejvyššího poschodí, pak přímo zpět do devátého a odtud postupoval patro po patru.

Krátkým pohledem na Montyho si ověřila, že detektiv už nechápe nic. Snad si dokonce myslel, že má o kolečko víc.

„Zlodějský žebřík,“ poručila si. Smysl tohoto opatření sice detektiv také nepochopil, ale skloubil dlaně před břichem a Nelly na ně vystoupila, aby se mohla podívat na strop kabiny.

„Do prčic!“ Tentokrát to byla ona, která zaklela. „Myslela jsem, že je tu montážní záklopka. Chtěla jsem získat čas tím, že bychom se schovali na stropě kabiny, ale nic z toho nebude.“

„Ti nás odstřelí, jakmile se dveře otevřou,“ kvílel Monty, v obličeji úplně sýrovitý.

„Dočkej času jako husa klasu.“ Nelly použila další zastávky v šestnáctém poschodí k vystoupení. Tam znovu sehrála hru na přivolávání a odesílání výtahu. Zachytili kabinu sjíždějící dolů. Než do ní nastoupili, umlkly hlasité kroky v domě i výstřely, mířené pravděpodobně na nějaké klamné stíny. Nelly naklonila hlavu a spokojeně kývla.

I Monty to nyní zaslechl. Nejméně dva hlídkové policejní vozy s vyjícími houkačkami se blížily k domu.

„Musíme to prostě risknout,“ rozhodla Nelly, stiskla tlačítko „suterén“ a byla připravena ke skoku, kdyby je náhodou za jízdy někdo zadržel.

Bez problémů se dopravili do suterénu, který sloužil jako parkovací garáž. Když z výtahu vycházeli, vyly policejní sirény už docela blízko.

Nelly se dobře zorientovala, ačkoli v této budově ještě nikdy nebyla. Její zkušenosti i vrozený orientační smysl jí pomohly nalézt nejbližší východ. Speciální klíč i tentokrát odemkl dveře v rekordním čase. Krátce nato kmitali po ztemnělé vedlejší ulici.

Před kancelářskou budovu právě dorazila policie alarmovaná střelbou. Řetěz strážců pořádku se vyrojil z vozidel a obklíčil dům.

„Než prolezou všechna poschodí, oslaví policie své třísetleté trvání,“ vtipkoval Monty.

„Jenže ten tajuplný Neznámý nám unikl,“ zamumlala Nelly zuřivě a zklamaně. „Jsme tam, kde jsme byli.“

„Jsi neskromná,“ vytkl jí Monty, když bez nesnází docházeli k jeho vozu. „Jsem rád, že jsme zachránili holý život. Apropos – nahota.“ Do očí se mu vloudil podivný lesk, když se soukal za volant. „Nebyl bych proti tomu, kdybys mě útěšně přitiskla na svou hruď. Ta hrůza mi projela až do kostí.“

Agentku to vyrušilo ze zamyšlení. Ale co? řekla si však nakonec. Dnes večer se už stejně nedá nic podniknout a Monty je sympatický mládenec. Takže…

*

Nellyin nahý společník se převalil v posteli, přitiskl se v ospalosti k ní a omámeně zdvihl hlavu. „Odkdy mluvíš ze spaní, drahouši,“ zeptal se Monty Lauderdale, protahuje se.

„Nemluvím ze sna, ale se svým zaměstnavatelem, osle!“ prskla Nelly.

„To si teda vyprošuju!“ protestoval Charles Dawton z New Yorku. „Osel nejsem.“

„To jsem taky netvrdila.“

„Mluvíš zmateně, darling,“ pravil Monty, který ještě nepochopil, že Nelly tiskne na ucho sluchátko.

„Buď konečně zticha, Monty!“ zařvala na něj Nelly. „A vy, pane Dawtone, poslouchejte jen to, co patří vám!“

„To je těžké rozpoznat,“ zabručel Tlouštík.

„V žádném případě nepatří oslovení darling vám! Shrnuji: Vyděrač se zase ohlásil u pana Clarka a hrozil mu, že film s jeho paní promítnou při jedné premiéře v New Yorku, takže prominenti a recenzenti budou moci zhlédnout paní Clarkovou při určitých hrách, jestliže pan Clark nepřistoupí na jejich požadavky. On však odmítl a obrátil se konečně na tajnou službu o pomoc. Souhlasí to tak?“

V „Zcela přesně,“ potvrdil Dawton. „Co podniknete teď, Nel?“

„Nechám se od pana Lauderdalea pozvat do kina, co jiného?“ zazubila se Nelly.

*

Letadlo pravidelné linky z Washingtonu do New Yorku letělo ve vzduchu jako prkno. Počasí pro let bylo nádherné, ale Nelly s Montym by si pravděpodobně nevšimli ani nejprudší bouřky, tak totiž byli zaujati četbou nejnovějších časopisů z New Yorku, které si obstarali na washingtonském letišti.

„Tři kusy,“ oznamoval Monty konečně. „Víc jich neexistuje.“

„Tři premiéry v tomhle týdnu jsou trochu přespříliš,“ zasténala Nelly. „Kdybychom aspoň věděli, při které z nich ten speciální film má být promítnut.“

„A především jak,“ doplnil Monty. „Přece nejde tak jednoduše uvést vlastnoručně vyrobený film v premiérovém kinu.“

„Obávám se, že lze,“ řekla Nelly zatrpkle. „Stačí použít správnou metodu! Ale nejdřív musíme zjistit, které kino přichází v úvahu. Tipuji – tenhle film!“

„A proč?“ podivil se soukromý detektiv.

„Proto. Je to jediný snímek s prominentními hollywoodskými hvězdami. To znamená, že tam budou přítomni všichni kritikové.“

„V jedněch novinách bylo, že přijde i starosta a jiní velikáni veřejného života.“

„Nádhera, Monty! To je náš film – docela určitě!“

Ten film byl katastrofální, doják nejtěžšího kalibru s hořkosladkou romantickou zápletkou, kterou mohlo nevkusem sotva něco předčít.

Nelly Moorová se přinutila ten propadák tolerovat jen proto, že vůbec nekoukala na plátno, ale seděla v postranní lóži a vyhledávala v řadách sedadel dalekohledem známé tváře.

Po dvaceti minutách musela v zoufalství své pátrání přerušit. Krycí povolání luxusní dívky na telefonu s sebou neslo velkou výhodu. Mohla by naráz vyjmenovat asi třicet pánů z nejlepších kruhů, které blíže znala. Kdyby každý, koho už jednou viděla, přicházel v úvahu jako špión, byla by potřebovala alespoň půl roku, aby je všechny prověřila.

Takhle to prostě nešlo. Poklepala Montymu na rameno. „Nejsme tady proto, aby sis oblažoval srdce,“ připomněla mu. „Pojď už! Vzal sis tentokrát s sebou zbraň?“

„Samozřejmě,“ přikývl a vrhl poslední pohled na plátno. „Škoda, teď to bude právě nejhezčí!“

Mířili k promítací kabině. Zorientovali se snadno, protože si kino prohlédli už dopoledne. Monty Lauderdale zaujal v polovině cesty mezi hledištěm a promítací kabinou své stanoviště, zatímco agentka pokračovala dál.

Vymyslela plán, jak špióna vlákat do pasti. Figurovala v něm pouze jedna neznámá veličina, jedno moc nebezpečné „co kdyby…“

Má být promítač násilím donucen, aby speciální snímek uvedl, nebo ho podplatili? Podle okolností se musela Nelly bleskově adaptovat na jakoukoli situaci.

Váhavě se zastavila před ocelovými dveřmi promítací kabiny. Na jejím příštím počinu záviselo všechno!

Náhle uslyšela blížící se kroky, vklouzla do výklenku vedle dveří a zatajila dech.

V jednom z obou mužů, kteří se blížili po chodbě, poznala střelce z automatické pistole v kancelářské budově ve Washingtonu.

Byla tedy na správné stopě.

Oba chlapci vstoupili do kabiny, přibouchli za sebou dveře a vyštěkli ostrý rozkaz. Nelly si uměla představit, jak uvnitř přitiskli promítače do kouta a jak oba začali manipulovat s druhým projektorem, který byl v tu chvíli mimo provoz.

Bez váhání otevřela dveře. „Tady jsem, miláčku!“ zavolala a předstírala, že hodlá s jásotem přiběhnout k promítači, který ustrašeně podpíral stěnu a zíral do ústí pistole. Nelly zůstala stát, jako by byla překvapena, a otvírala pusu k zděšenému výkřiku. Tím k sobě přilákala druhého muže, který právě vkládal film do promítačky.

Sotva jí však přišel na dosah, vznesl se do vzduchu. Znalosti z oboru juda ho vypravily na oběžnou dráhu.

Dopadl nešťastně hlavou na zeď a zůstal v bezvědomí ležet.

Tento útok vyvedl na zlomek vteřiny pistolníka z konceptu. Chtěl obrátit zbraň proti ženě, ale promítač zareagoval rychle. Zasadil chlapovi kopanec, který ho vrhl napříč místností k Nelly.

Úder hranou dlaně a druhý vyděračův příručí třeskl o podlahu. Oba byli na hodinu vyřazeni z akce.

„Dobrá práce,“ pochválila Moorová promítače. „Nasaďte teď do druhého projektoru správnou cívku. Jakmile první promítačka doběhne, zmizte odsud, protože tu nebude zvlášť bezpečno.“

„A tohle snad nebylo nebezpečné?“ zeptal se muž bez nadšení, zatímco plnil její přání. Přitom ukázal na oba omdlelé.

„Tihle dva?“ kývla kučeravou černou hlavou jejich směrem. „Úplná neviňátka ve srovnání s tou hrůznou historkou, která měla proběhnout na plátně.“ Sehnula se a vzala vyděračův speciální snímek k sobě.

Když po přestávce nenaběhl ten choulostivý filmový pás s paní Clarkovou a callboyem, musel špión zaregistrovat, že se něco zadrhlo. Podle Nellyina předpokladu se teď určitě přijde přesvědčit, co a kde.

Ten výpočet vyšel do puntíku. Stála vedle prázdného projektoru, když se ocelové dveře rozletěly. Ačkoli byla sebeovládání samo, přece se jí rozšířily panenky při spatření muže, který stanul proti ní a bleskově vykouzlil zpod fraku revolver.

„To vás moje služby ve Washingtonu tak nadchly, že je zde a teď hned toužíte zopakovat, pane Matusove?“ zeptala se s kousavou ironií. „Nebo snad má onen údajně bezvýznamný vyslanecký sekretář skrytou slabost pro lechtivé filmečky?“

„Nechte té hry na schovávanou!“ opáčil Georgij Matusov téměř bezvadnou americkou angličtinou. „Věděl jsem, kdo jste, ještě předtím, než vás Angela Saintmarieová chtěla zaměstnat jako callgirl, Nelly Moorová, agentko pana Dawtona.“

To bylo pro Nelly druhé překvapení. „Má úcta, jste dobře informován,“ uznala chladně. „Proč jste tedy dopustil, aby mě přijala do kroužku?“

„Nic byste nevypátrala, o to bych se býval postaral.“ Široký úšklebek se rozprostřel na Matusovově tučném obličeji. „Neměl jsem žádné potěšení z té hry na kočku a myš. Proto jsem si vás také objednal do toho hotelu. Byla jste ostatně vynikající.“

„Dík – o vás to bohužel tvrdit nemůžu.“

Matusovův obličej zrudl. „Teď založíte ten film s paní Clarkovou!“ poručil ostře. „Neznám slitování!“

„Já také ne,“ pravil v následující vteřině Monty Lauderdale, který opustil své stanoviště na chodbě ihned, jakmile kolem něho Matusov přešel. „Za mnou stojí agenti tajné služby. Každý odpor je zbytečný.“

Nelly přistoupila k Matusovovi a vzala mu pistoli z ruky. „Škoda,“ podotkla s lítostivým pokrčením ramen. „Teď se vaše velkorysé filmové plány rozplynuly.“

Georgij Matusov svou porážku chladnokrevně doznal. „Vezměte v úvahu můj diplomatický statut,“ požadoval. „Já…“

„Přestaňte, prosím vás,“ vpadla mu do řeči Nelly. „Nebo se rozpláču jako ten chlap tam venku.“ Ukázala pouzdrem na plátno, kde se děj dramaticky přiostřil a rozplýval se v slzách.

*

„Jestli tady není blaze!“ mumlal Monty Lauderdale a natáhl se jak dlouhý tak široký se spokojeným broukáním v horkém slunci, které dopadalo na terasu Nellyina podstřešního apartmá.

„Jestli tady kdo co není?“ ptala se záhadně Nelly, která nesla na terasu podnos plný rozličných drinků. Kromě podnosu nenosila nic, takže k nebi obrácený detektivův pohled se bleskově svezl na nádherně utvářené prsy.

„To letadlo tam nahoře,“ prohlásil vzdor vzrušujícím Nellyiným proporcím, „jestlipak v něm Georgije Matusova odvážejí do vlasti?“

Nelly odložila podnos, podala mu nápoj a sama si také posloužila. „Jak to mám vědět?“ upíjela malými doušky. „Matusov byl odsunut, tím pro mě případ skončil.“

„A případ Monty Lauderdale pro tebe také skončil?“ zeptal se soukromý detektiv.

Nelly sklouzla pohledem po jeho svalnaté postavě a mlaskla. S mrštností pardála k němu vklouzla do lehátka a jako had se přesoukala na jeho tělo.

„Předpokládám, že tímto případem se budu ještě nějaký čas zabývat,“ zašeptala a přitiskla mu rty na ústa.