Bill Jeffers

Agentka Nelly 189. To ho odrovnalo

Byl to jeden z těch večerů, které prý jsou pro Londýn tak typické jako slunce pro Florencii.

Jemný déšť dopadal jako třpytivá záclona do světelných kruhů pouličních lamp. Nad mokrým asfaltem probleskovaly odrazy reflektorů a koncových světel projíždějících vozů.

Šum večerního provozu britského hlavního města se nesl vlhkým vzduchem jako průběžná zvuková kulisa v nepravidelných intervalech přehlušovaná ochraptělými houkačkami lodí na Temži.

Thomas Rawlins odešel z klubu v Hampton Courtu o půl desáté. Zůstal stát pod sloupořadím portálu, znechuceně stáhl ústní koutky nad počasím, vyhrnul si límec lehkého pláště a běžel ke svému Wolseley 6, který parkoval před budovou u obrubníku.

Ponořen v myšlenkách projížděl uličními tahy Hampton Courtu, až dospěl k silnici A3 ve směru na Guildford. Kousek za Hampton Courtem odbočil na příčnou spojnici ve směru na Leatherhead.

Zbývalo mu ještě pět kilometrů k hypermodernímu sídlišti, které architekti vydupali uprostřed krajiny ze země. Betonové dvacetiposchodové věžáky s komfortními apartmá. Vlastní nákupní středisko, sportovní hala, plavecký bazén, kina, kavárny, restaurace, garáže, trávníky, hřiště, pěší zóny.

Přesně takové bydlení potřeboval. Protože sám sobě tvrdil, že se k jeho povolání hodí lépe než venkovské obydlí někde venku v Hampshiru nebo Západním Sussexu.

Spíše podvědomě zaregistroval ukazatel, jehož ruční písmena osvítily reflektory jeho auta.

Scarsdale Housing – 5 kilometrů. Rawlins snížil rychlost a stočil vůz doprava na odbočku.

Vozovka se stáčela několika jemnými křivkami zalesněným územím.

Rawlins nepotkal žádné jiné vozidlo. Znal to. Obyvatelé Scarsdale Housing nepatřili ke kategorii nočních ptáků – spíše k těm ranním, k vrstvě tvrdě pracujících. Rawlins tu tvořil výjimku.

Z myšlenkového vakua byl náhle prudce vytržen. Světlo reflektorů ozářilo v pravotočivé zatáčce stromořadí a hustý porost. Prudkým trhnutím došlápl Rawlins na brzdu.

Kužele světla se ustálily, ohmataly nepochopitelný jev s úděsnou zřetelností. To děvče bylo velmi štíhlé a velmi plavé a stálo zády ke kmenu stromu, ruce dozadu…

Spoutané!

Thomas Rawlins vnímal, jak mu na temeni vstávají vlasy. Jeho svaly se reflexívně napjaly a tentýž reflex ho přiměl uchopit automatickou pistoli, kterou nosil v podpažním pouzdru své bundy.

Jeho ohromení trvalo jen jednu sekundu.

Krucinál, měl přece dost zkušeností ze svého povolání, aby nereagoval jako začátečník! Nebylo pochyb, že jde o past. Že ti, kteří ji nastražili, vypozorovali přesnou dobu jeho návratů. Neboť ve Scarsdale Housing nemohl bydlet nikdo jiný, jemuž by byl takový trik určen.

Jednal s ledovým klidem, kterému ho naučil jeho džob. Posunul řadicí páku dopředu, spustil spojku – plný plyn.

Kryt motoru jeho Wolseley se kolmo zdvihl. Zadek dosedl vlivem urychlení na pérování. Zadní kola se se skřípotem protočila.

Rawlins se kryl hluboko za volantem, napjatě se ohlížel dopředu i na obě strany. Kdyby vystoupil, musel počítat s tím, že po dvou třech vdechnutích bude efektivně mrtvým mužem.

Jeho chování bylo něčím víc než pudem sebezáchovy. Znal cenu, kterou jeho osoba představovala pro britskou vládu. Cenu, již nesměl riskovat kvůli jakési holce, kterou nalíčili nějací primitivní pobudové jako návnadu.

Jen na zlomek vteřiny spatřil Rawlins plavou dívku ve světle reflektorů. Z větší blízkosti se detaily zřetelněji draly do jeho vědomí – jako při snímání momentky.

Velké, strachem rozšířené oči.

Špinavý hadr, který jí nacpali jako roubík do pusy.

Jen krátká průhledná noční košilka zahalovala její bezchybné tělesné proporce.

Náhlé poznání zasáhlo Rawlinse silou prudkého šoku. Znovu sešlápl brzdu. Pneumatiky se svištěním klouzaly po asfaltu. Po nekontrolovatelném trhnutí se Wolseley zastavil napříč vozovkou. Ve zmatku Rawlins příliš přiškrtil motor. Karosérie se vzepřela a zahoupala se na měkkém pérování.

Ticho.

Kapky potu mu vyrazily na čele. Děvče bylo k rozeznání už jen v dohasínajícím světle reflektorů, přesto však sdostatek zřetelně.

„Janet!“ zašeptal Rawlins. „Proboha!“

Lhostejnost, která ho před okamžikem donutila hodit na misku vah jeho vlastní život proti životu někoho jiného, z něho rázem opadla.

Bezmocný vztek zachvátil urostlého, štíhlého muže. Prudce otevřel dveře a vydral se ven. S kočičí pružností se vrhl doleva, obešel nahrbeně zadní blatník a držel automatickou zbraň v pravé ruce.

Nestalo se nic.

Žádný hluk motoru.

Žádné šustění v podrostu.

Přesto Rawlins náhle uslyšel klokotavé, zoufalé zvuky, které dívka vyrážela.

Vztek jím projel jako žhavý oštěp.

Ti lumpové!

Unesli Janet, protože zřejmě zatraceně dobře věděli, že je jeho nejslabším, nejzranitelnějším místem.

Nedumal o tom, jak se dozvěděli o jeho vztahu k Janet Girardové. V téhle chvíli nehrálo vůbec roli, že jeho nejutajovanější tajemství prasklo.

Číhavě se rozhlížel dokola.

Nic.

Opustil své postavení za ochranou zadního blatníku, jedním skokem se vrhl / na krajnici, odkulil se a vnořil se do trávy nehlubokého příkopu. Stále ještě žádná odezva.

Tvrdý úsměv se zařízl do koutků jeho úst. Tihle chlapi sázejí na to, že mu pořádně zabrnkají na nervy. Jenže to se podiví!

Janetiny klokotavé vzdechy zdusily jeho planý optimismus.

Rozhlížel se zúženými zorničkami.

Vzdálenost činila sotva osmnáct metrů. \

Thomas Rawlins dlouho neuvažoval. Bohatě placený špičkový agent britské Secret Service zapomněl pro mučivou starost o svou skorosnoubenku Janet Girardovou na nejprostší pravidla opatrnosti.

Pozdvihl automatickou pistoli velké ráže a odjistil ji.

Aniž zbraň pustil z náměru, plazil se okrajem podrostu.

Nikdo pořád nepřijížděl po přístupové silnici – byla jako po vymření.

Rawlins se marně pokoušel proniknout temnotu lesa. Doslova větřil, že na něho někde v podrostu číhají. A přesto riziko podstoupil. Prostě to musel udělat. Neměl na vybranou. Nikdy by si neodpustil, kdyby se Janet něco přihodilo.

Zatraceně, jak často jí připomínal, že jejich známost musí udržet v tajnosti! Že dokonce ani jeho kolegové se o ní nesmějí zbla dozvědět. Že musí se svatbou počkat, až po několika letech odejde z aktivní služby a sedne si za poklidný kancelářský stůl.

Jenže už se stalo.

Zdálo se, že Janet vycítila jeho blízkost. Znatelně se uklidnila, když se k ní připlížil až na vzdálenost několika metrů. Určitě viděla jeho vůz a věděla, že udělá všechno, aby ji z té šlamastiky dostal.

Hrdlo se mu stáhlo, když zpozoroval, jak se dívka pod tenkou noční košilkou třese. Vlhký večerní chlad ji trápil stejně jako strach.

Stále se nic nehýbalo.

Rawlins držel pistoli připravenou k výstřelu, když se přikrčen nehlučně blížil ke kmeni, k němuž byla Janet připoutána.

Těsně u ní bez dechu strnul.

„Janet,“ zašeptal sotva slyšitelně. „Slyšíš mě?“

Přikývla.

„Dobře. Teď tedy uděláš to, co ti řeknu. Jakmile rozříznu tvá pouta, vrhneš se co nejdál do křoví a z místa se ani nehneš – ať se bude dít cokoli. Rozuměla jsi?“

Opět přikývla.

„Oukej.“

Jeho nervy byly napjaty až k prasknutí, když levičkou lovil ze saka kapesní nůž.

Janetina zápěstí byla připoutána pouze několikrát obtočenou prádelní šňůrou. Postačí rychlý řez.

Rawlins zdvihl čepel nože ostrou jako břitva, chtěl ji přiložit…

Vzplanulo oslnivé světlo.

Oslepen zavřel Rawlins na zlomek vteřiny oči.

Jenže právě o ten zlomek vteřiny šlo.

Strašný úder zasáhl jeho pravičku. Bolest proletěla až do mozku. Vyrvali mu z ruky pistoli, která proletěla vzduchem s tupým úderem kdesi na silničním náspu.

Rawlins potlačil bolest, otevřel oči, pomalu se vzpřímil a zdvihl ruce. Teplá krev mu stékala po pravé ruce. V levé ještě držel kapesní nůž.

Tři, ne, čtyři světelné kužely kapesních svítilen ho ozářily.

„Ani hnout!“ zazněl ze tmy řezavý mužský hlas. „První kulku bychom poslali tvému děvčátku do její pěkné nožičky. Kapišto, Rawlinsi?“

Měl pocit, jako by mu někdo nalil roztavené olovo do hrdla. Ale přikývl. Věděl totiž, že ti chlapci svou hrozbu míní vážně.

V temnotě zaslechl huhlání, jež nebylo určeno jemu. Kvákavý plechový hlas odpovídal z malého reproduktoru. Někoho vyrozumívali přenosnou vysílačkou.

Po třech minutách už Thomas Rawlins věděl, oč jde.

Řadami stromů se prodral světelný paprsek. Blížil se hluk motorů. Krátce nato zastavila velká černá limuzína bezprostředně za jeho Wolseleym, který tam pořád ještě naplno svítil.

Vynořily se stíny. V podrostu zapraskaly kroky. Uchopily ho čísi ruce a strhly dopředu. Cestou ho prošacovali, hledajíce skrytou zbraň. Nemohl vidět, co provádějí s Janet.

Nacpali ho na zadní sedadlo černé limuzíny. Mercedes 350. Před ní se dal do pohybu Wolseley. Zleva i zprava vzali Rawlinse na zadním sedadle do kleští dva muži. Také mercedes odstartoval.

Rawlins se rozhlédl. Okraj lesa tonul v hluboké tmě.

Po Janet ani potuchy.

Někde museli mít připraveno ještě jedno vozidlo, jímž děvče odvezli. Nebo…?

*

V obrovském břiše tryskového letadla doutnalo jen nouzové osvětlení. Sedadla byla obsazena sotva ze dvou třetin. Někteří cestující si nad sebou rozsvítili lampičky na čtení.

Většina pasažérů se však nechala ukolébat monotónním bzučením motorů.

Jumbo – jet Britské letecké společnosti letěl vstříc úsvitu, dvanáct kilometrů nad Atlantikem, rychlostí 9.400 km v hodině.

Dvě hodiny po půlnoci, měřeno newyorským časem.

Nelly Moorová se letmo podívala na ciferník svých přepychových stříbrných hodinek.

Měkký úsměv přelétl přes jemně řezané rysy jejího obličeje. Odhodila ilustrovaný časopis na volné sedadlo vedle sebe. Plynulými pohyby lenivé kočky–loupežnice se vyloupla z pohodlného čalounění.

Čas ke schůzce. Noční dostaveníčko na palubě obřího letadla.

Bláznivé, ale nutné.

Svým neomylným ženským instinktem totiž Nelly vycítila, že za věcí vězí víc než touha po milostném dostaveníčku. Každého mužského prokoukla až na dno. Obzvlášť tehdy, když ten muž projevoval příliš nápadný zájem.

Urovnala si blůzu a prošla po měkkých kobercích chodbičkou mezi levou a prostřední řadou sedadel.

Sledovaly ji obdivné pohledy.

Nelly Moorová si je totiž plně zasloužila. Měla na sobě rudou žoržetovou blůzku, která jako vonný vánek povívala kolem nádherně utvářeného poprsí. Těsně přiléhavé černé kalhoty, střižené ve stylu džínů, neponechávaly žádné pochyby o dokonalosti jejích tělesných proporcí.

Krásná až k závrati. Přítomní muži se trochu zklidnili, teprve když ta okouzlující žena zmizela u schodiště k hale na horní palubě.

Vstup do baru zdobil závěs z modrého sametu. Nelly odhrnula těžkou látku a zůstala chvíli stát.

Místnost tonula v tlumeném svitu nástěnných lampiček. Díky dokonalé zvukové izolaci sem vůbec nedoléhal hukot motorů. Místo něho zněl decentní swing ze skrytých reprobeden.

Vysoukal se ze sedadla za barovým pultem – velký, štíhlý, širokoplecí, překvapený, zářící potěšením.

Byl druhým stevardem na palubě jumba. Své jméno jí prozradil už při první, zdánlivě náhodné rozmluvě u barového pultu.

Malcolm Daley, ryzí Angličan křtěný Temží v Londýně.

Měl světlounce hnědé vlasy do půli šíje. Knírek připomínal Charlese Bronsona. Jen jeho hnědé oči byly poněkud užší než oči amerického filmového hrdiny.

S úsměvem, pohupujíc se v bocích, k němu Nelly přistoupila.

Malcolm Daley obešel barový pult a ukázal na jednu otočnou barovou stoličku.

„Prosím, posaďte se. Moc mě těší, že jste přišla.“

Nelly uposlechla jeho výzvu. V jejích tmavých očích zářil zadržovaný oheň smyslnosti, který dokázal každého muže omámit.

„Takováhle noc je nekonečně dlouhá,“ postěžovala si tiše, „a já jsem ještě nikdy neusnula v křesle letadla.“

Stevard se zasmál.

„Mohu vám nabídnout lepší způsob, jak strávit čas. Čeho byste se chtěla napít?“

„Vodky s citrónem. A hodně ledu.“ Moorová vyndala z kabelky cigaretu.

Daley jí připálil, vrátil se zpátky za přepážku a horlivě tam manipuloval láhvemi a sklenicemi. Pak s úsměvem přisunul k Nelly hotový drink. On sám si dopřál whisky.

Přiťukli si.

„Lorno…“ pronesl jakoby ponořen v zamyšlení a podíval se svádivě přes okraj své sklenice, „co hledá Američanka v Londýně?“

Nelly pokrčila rameny. Její papíry byly falešné. Charles Dawton, její zaměstnavatel, jí obstaral pas a letenku vystavené na jméno Lorna Jacksonová.

„Hodně vidět, hodně užít,“ naznačovala průhledně. „Zkrátka to, co člověk asi tak dělá, když v cizím městě tráví dovolenou.“

„A ještě k tomu úplně sám,“ povzdechl Daley. „Necítíte se trochu ztracená?“

„Kdepak, Malcolme. V New Yorku žiju taky sama a dobře si vystačím.“

„Ale Londýn je jiný než New York. Říkám vám, že se budete cítit osamělá.“

„Víte to jistě?“ Nelly dala zaznít melodickému smíchu. „Abyste pochopil – v New Yorku neexistuje nic, co by nebylo k mání. Proto mě Londýn stěží převálcuje. Nejsem žádná venkovská husa, která poprvé přijíždí do velkého města.“

„Nechápu, proč jste vy Američané vždycky tak zatraceně namyšlení. Když tedy v Londýně není nic, co by vás zajímalo, proč sem lítáte? Jen proto, abyste si své předpojaté soudy potvrdili?“

Nelly usrkla ze sklenice a zazubila se.

„Zasáhla jsem citlivé místo?“

Sklonil se přes přepážku. Jeho obličej byl jen dlaň vzdálený od jejího. Nelly ucítila drsnou vůni jeho kolínské.

„Snad máte pravdu,“ zamumlal, aniž spustil pohled z jejích tmavých očí. „Jen jedno mi vadí. Jak můžete srovnávat New York s Londýnem? To město, v němž bydlíte, přece znám, Lorno. Sice jen trošku, ale stačilo mi to. Chcete slyšet můj názor?“

„Ven s ním!“

„Nechci vás urazit, ale New York je nejšpinavější a nejsešlejší město, které jsem kdy viděl. A to se hodně potuluju světem, to mi můžete věřit.“

Nasadil výraz jako školáček, který očekává trest za ošklivá slova.

Nelly Moorová odstavila skleničku a vdechla mu polibek na tvář.

„Malcolme,“ pokárala ho šeptem. „Vy se necháte příliš snadno unést. Nevšiml jste si toho nikdy?“

Polkl a zmateně na ni civěl.

„Kruci! Docela typická Američanka vlastně nejste, Lorno.“ Vzal ji za ruku. Ona se nevzpěčovala.

„Jaká je typická Američanka?“

„Studená, zdrženlivá, nudná.“

„Kde jste vzal tenhle ošklivý názor?“

Křivě se ušklíbl.

„Myslíte, že nemám zkušenosti?“

Nelly pozdvihla jemně klenuté obočí.

„To si dovolím posoudit, až si to ověřím.“ Její pohled dořekl to, co její slova pouze naznačovala.

Malcolm Daley znovu polkl. Jeho ohryzek prudce poskakoval nahoru a dolů. Měl nepříjemný pocit, že je zatlačen do defenzívy. To mu nebylo vhod. Věděl, že se musí chopit iniciativy, jestliže si v této hře chce zachovat převahu.

Obrátil se a zesílil hlasitost stereopřístroje. Velká kapela zanotovala jemné blues, velmi pomalé, velmi cituplné.

Nesmírně vhodné.

Malcolm vzal Nelly znovu za ruku. Nasadil svůj svůdný úsměv, jímž už dosáhl mnoha úspěchů.

„Zatančila byste si, Lorno?“ zeptal se tiše.

Krasavice se jemně pousmála.

„Žádné námitky,“ šeptla slibně.

Daley znovu obešel barový pult a přistoupil k ní. Nelly Moorová se dala ochotně obejmout. Cítila tlak jeho dlaní na kyčlích, když se začal pohybovat v rytmu hudby. Přitáhl ji k sobě blíž.

Nelly položila paže kolem jeho širokých ramen a ponořila špičky prstů pravé ruky do jeho vlasů.

Zhluboka vydechl, sklonil se a přitiskl tvář na její. Vnímal dráždivou pružnost jejího mladistvě vzpřímeného těla, tlak jejích pevných prsů.

Krev se mu začala vařit.

Když dozněly poslední takty blues, uvolnila se Nelly opatrně z jeho sevření.

Otvíral ústa k protestu.

Položila mu ukazováček na rty a potřásla hlavou s úsměvem, který prosil o prominutí.

Chvilku to vypadalo, jako by se Malcolm na ni chtěl vrhnout, aby násilím dokončil to, co tak slibně začalo.

Ale ovládl se, protože si to s ní nesměl rozházet – jinak by zpackal své poslání.

„Já nerada vpadám do domu i s dveřmi,“ prohlásila žena tiše a omluvně. „Kromě toho se mi zdá, že tohle není vhodné prostředí. Mám pořád pocit, že tu s tebou nejsem sama, Malcolme. Každým okamžikem by se mohl někdo objevit a…“ Pohledem dopověděla, co naznačila slova.

Daley chápavě přikývl. Stiskl její předloktí a zavedl ji zpět k barové sedačce.

„Máš pravdu, Lorno. Takhle je to lepší. Uvidíme se v Londýně?“

Nelly upila ze sklenky, vzala si cigaretu a dovolila muži, aby jí připálil.

„Ráda bych,“ řekla potom. „Ale máš pro mě vůbec čas? Nic o tobě nevím. Třeba máš i jiné závazky…“

Přerušil ji prudkým zavrtěním hlavy.

„Žádné. Nejsem ani ženatý, ani jinak vázaný. V zaměstnání to příští dny taky nevypadá tak zle. Mám několik dní volno. Kde tě můžu zastihnout?“

Zmýlil se, jestliže věřil, že svou sbírku obohatí o jednu novou adresu.

„To bych nerada prozrazovala,“ odpověděla obezřetně. „Prosím, pochop to, Malcolme. Ráda zůstávám volná a nesvázaná. A bylo by mi líto, kdybych ti musela dát košem, nebudu-li mít zrovna náladu sejít se s nějakým mužem. Rozumíš?“

„Ano,“ připustil váhavě.

„To jsem ráda.“ Nelly vydechla se zřejmým ulehčením. „Dej mi své telefonní číslo a já ti slibuji, že se ozvu, jakmile se mi v Londýně začne stýskat. Dohodnuto?“

Malcolm měl zklamání zřetelně vepsáno v obličeji. V podvědomí mu začala klíčit jistota, že tahle nádherná žena zkrátka otočila kopí hrotem proti němu. Ale nepokoušel se ji přemluvit, neboť věděl, že je dostatečně inteligentní, aby takový pokus snadno prohlédla.

„Bydlím v Heathrow,“ informoval ji, „jen čtvrthodinu od letiště. Je tam sice hlučno, ale pro mě je to praktické.“ Vytáhl podlouhlý blok z pultu a napsal číslo, o něž ho Nelly žádala.

Poděkovala mu vzdušným polibkem a zastrčila lístek do kabelky.

Dosáhla toho, co chtěla. Možná, že to bylo neodůvodněné podezření, ale tenhle Malcolm Daley o ni opravdu projevil příliš nápadný zájem.

Náhoda?

Přestala věřit v náhodu od chvíle, kdy ji pozval do baru, v němž zvečera převzal službu.

Bylo sice prakticky vyloučeno, aby se protivník dozvěděl o misi, kterou měla Nelly Moorová plnit v britském hlavním městě. Kromě Charlese Dawtona existovalo jen málo lidí, kteří o tom byli zpraveni. Všechno absolutně spolehliví muži. Ale přesto. V tajné službě se mnohdy nejnepravděpodobnější zdání stávalo skutečností. Tohle Nelly znala až moc dobře.

*

Jízda trvala asi hodinu, snad o něco méně. Thomas Rawlins v průběhu služebních let získal poměrně přesný časový odhad.

Mercedes se hnal vysokou rychlostí úzkými vozovkami s četnými zatáčkami. Šlo tedy o venkovskou krajinu. Nic jiného Rawlins vlastně neočekával.

Ani mu nepokládali za nutné vstříknout omamné látky. Spokojili se s osvědčenou metodou: černá páska přes oči, pouta na rukou i nohou. Nadto se při tom chovali tak šetrně, že se pokud možno vyhýbali zraněnému místu a přiložili mu na ně nouzový obvaz.

Potřebovali ho živého. To bylo jasné. Nevkládal do toho však žádné přehnané naděje. Na to byl v branži příliš dlouho. A skutečnost, že měli v moci Janet Girardovou, ho tak jako tak obírala o všechny iluze.

Mercedes zpomalil.

Muži, kteří během jízdy nepromluvili ani slovo, mlčeli dál.

Limuzína odbočila z pevné vozovky a houpala se na výmolech. Pérování jemně sténalo.

Po několika minutách vůz zastavil. Dveře se otevřely, dovnitř vnikal čerstvý noční vzduch.

Nějaké ruce uchopily Rawlinse za nadloktí a vyvlekly ho ven. Nekladl žádný odpor.

Uvolnili mu pouta na nohou.

Zaslechl hluk dvou dalších motorů. Jeden vůz identifikoval podle zvuku jednoznačně jako svůj Wolseley. Druhým sem pravděpodobně dopravili Janet. Avšak nedopřáli mu příležitost, aby se o tom mohl přesvědčit.

Motory zmlkly. Polohlasně mumlavé pokyny a příkazy svištěly studeným vzduchem.

Pak postrčili Rawlinse vpřed. Jeden ho držel za paži a vedl ho. Páska ho úplně oslepovala. Pod podrážkami cítil kočičí hlavy dláždění. Neodmyslitelný pach, který zůstává po starých dobytčích chlévech, se mu dral do nosu.

Nějaká vrata se se skřípotem otevřela.

Pár kroků po udusaném jílu – a otevřely se další dveře, tentokrát nehlučně.

Rawlins dostal ránu do zad. Klopýtal dopředu, nedokázal zbrzdit zrychlení a tvrdě vrazil ramenem do vlhké chladné stěny.

Dveře za ním zapadly. Závory zaskřípěly.

A pak ticho.

Několik minut se agent tajné služby opíral zády o stěnu bez hnutí. Nutil se nějak uspořádat své myšlenky.

Pak začal zkoumat své vězení. Pomalými pohyby se posouval podél zdi. Hrubý beton. Tedy prostory, které byly dodatečně vestavěny do chlévů.

Vnitřní plochu dveří tvořil lakovaný ocelový plech. Bez kliky, žádný otvor, jímž by bylo možno dosáhnout na zámek nebo na závoru.

Rawlins prozkoumal opatrnými kroky střed místnosti. Ale neexistoval tu jediný kus nábytku. Místnost o ploše asi osmi čtverečních metrů byla tak prázdná jako peněženka před výplatou.

Agenta to nijak nezaskočilo. Zažil už horší vězení.

Zůstal stát uprostřed prázdného prostoru, svěsil ruce a čekal, zda bolesti v jeho paži poleví.

Znenadání nad ním zaznělo suché praskání.

Rawlins sebou škubl.

Za praskotem následoval šum. Přicházel ze stropu. Bezpochyby vestavěný reproduktor.

Thomas Rawlins svraštil čelo. Neměl čas na přemýšlení. Hluky, které pronikaly z reproduktoru, byly tak jednoznačné, že mu po zádech přeběhl mráz.

Zoufalý výkřik ženského hlasu. Nejisté klopýtavé kroky. Pak zaklapnuvší dveře. Totéž skřípění závory, jaké už Rawlins jednou slyšel. Kroky neutichly. Křik přešel do vzlykotu.

„Janet!“ vykřikl. „Proboha, Janet, co ti udělali?“

Vzlykání pokračovalo beze změny.

„Janet!“ zařval Rawlins ještě jednou. „Slyšíš mě?“

Okamžitě pochopil, že nikoli. Neexistovalo odtud propojení do místnosti, v níž drželi Janet v zajetí. A jestliže ano, pak úmyslně nebylo zapnuto.

Bezmocně klesl na podlahu, opíraje se v podřepu zády o stěnu.

Krucinál, teď už vím, jakou ďábelskou metodu zvolili, abych změkl, pomyslel si pln děsu a vzteku.

*

Hotelový pokoj byl zařízený s britskou střídmostí, ale, čistý jako sklo. Bílé tapety, jedna olejomalba, na ní Trafalgar Square za bouřky. Skříň, prádelník a postel byly z tmavého dubového dřeva, stejně jako plochý kulatý stůl. Obě čalouněné židle byly potaženy pestrou květovanou látkou. Do koupelny se vcházelo postranními dveřmi.

Nelly Moorová odměnila půldolarem poslíčka, který jí vynesl zavazadla nahoru. Nezkušené turistce, kterou hrála, příslušelo, aby si dosud nesměnila svou hotovost za peníze státu, do něhož přicestovala.

Zajistila dveře řetízkem a šla k oknu, kde stál na prádelníku telefon.

Sňala sluchátko, počkala, až se ozvala spojovatelka, a udala dvě telefonní čísla, která znala zpaměti. Jeden hovor v Londýně, jeden do New Yorku.

Na místní hovor nemusela Nelly čekat dlouho.

„Invermere, firma Ladner a synové, s.r.o.,“ ohlásil se škrobenou angličtinou bezbarvý ženský hlas.

Před několika lety založená krycí firma, v jejíchž utajených místnostech rozbíjeli čas od času svůj přechodný hlavní stan agenti CIA.

„Pracuje u vás jistý pan Taylor?“ vyzvídala Nelly, když uvedla své krycí jméno. „Ron Taylor?“

„Ano, správně, madam. Pan Taylor je vedoucím importního oddělení. Moment, přepínám.“

„Děkuji.“

Ve vedení to zacvakalo.

„Taylor,“ zazněl zvučný mužský hlas.

„Rone, miláčku!“ zvolala Nelly vzrušeně. „Jsem ráda, že jsem tě zastihla. Hádej, kde jsem?“

„Lorno, jsi to ty? Voláš z New Yorku, vid?“

„Omyl, drahoušku!“ zazubila se Nelly.

„Já se zblázním. Ty jsi v Londýně?“

„Bylo to těžké uhodnout? Je tomu půl roku, cos byl v New Yorku. Už jsem to nemohla vydržet. Touha, chápeš? A ty víš, jak rychle se rozhoduji.“

„Himlhergot! Proč jsi mi to neoznámila předem? Byl bych tě odvezl z Heathrow a…“

„Mělo to být překvapení, Rone. Zdařilo se?“

„Stoprocentně. Řekni mi rychle, kde tě najdu!“

„Ten hotel se jmenuje ‚The Post House‘, ulice se nazývá Bayswater Road a číslo mého pokoje zní tři–jedna–pět.“

„Za deset minut jsem tam.“

„Těším se, Rone.“

Nelly zavěsila, šla do koupelny a pustila horkou vodu. Svlékla se, vrátila se nahá do pokoje a rozevřela kufr, z něhož vyndávala župan.

Bzučení telefonu ji od toho zdrželo. Její prsy se bez zábran rozhoupaly, když běžela k prádelníku a sejmula sluchátko.

Dole na trávníku Hyde Parku zableskl světelný reflex. Nelly s úsměvem zaregistrovala, že jde o sklo dalekohledu. Jeho majitel měl šedý pršiplášť a šedou čepici. Opíral se o kmen stromu, nedbal na kolemjdoucí a beze studu šmíroval hotelová okna.

Nelly dopřála tomu chudákovi bezplatnou podívanou.

„Váš hovor z New York City, madam,“ zaznělo ze sluchátka.

„Děkuji.“

Ve vedení několikrát zacvakalo a zapraskalo. Ale potom bylo spojení podivuhodně zřetelné.

„Tady Dawton.“

Z druhé strany kabelu uvedla Nelly své krycí jméno.

„Těší mě, že jsem vás zastihla, pane Dawtone,“ pravila, „já se s tím časovým rozdílem snad nikdy nevyrovnám. Před hodinou jsem dorazila do Londýna a ubytovala se v hotelu. Jeho adresu a telefonní číslo znáte. Právě jsem se spojila se svým nastávajícím snoubencem. Než se s ním setkám, ráda bych věděla, jak daleko pokročilo jednání.“

„Potěšující zpráva pro vás, madam,“ hlásil Dawton. „Váš manžel vyšel našim pozměněným návrhům ve všech bodech vstříc. Rozvodový proces, tedy nyní proběhne bez zádrhelů. Na konečný verdikt si počkáme nanejvýš čtrnáct dní.“

„Bezvadné!“ flétnově zazpívala agentka. „Dejte mi znovu zprávu, až bude něco nového, pane Dawtone.“

„Samozřejmě, madam. Chtěl bych vás však upozornit na jedno. Neberte to, prosím, ve zlém, ale bylo by vhodné, kdybyste ve svém vztahu k panu Taylorovi byla trochu opatrná. Jmenuje se tak váš nastávající, není-liž pravda?“

„Ano, ale – nerozumím.“

„Váš muž by mohl připadnout na myšlenku dát vás sledovat, například soukromým detektivem. To by pak výsledek rozvodové pře za určitých okolností negativně ovlivnilo. Už předtím jsem vám přece řekl, že vaši cestu do Londýna považuji za značně riskantní.“

„Aha, už chápu. Nedělejte si, prosím, žádné starosti, pane Dawtone. Dám si dobrý pozor.“

Nelly Moorová skončila ten bláznivý hovor. Šlo v něm vlastně pouze o to, aby Tlusťocha informovala o svém příletu do Londýna. A o to, aby v příštích dnech měl v případě potřeby možnost se s ní jako její právní zástupce telefonicky spojit.

Nelly ho před sebou živě viděla, jak ve své newyorské kanceláři trůní za monumentálním psacím stolem. Svým tělesným objemem stejně jako dobromyslným úsměvem jí Charles Dawton vždycky trochu připomínal Buddhovu sochu.

Luxusní kancelář v Manhattanu, v níž kraloval, nebyla ničím jiným než vývěsním štítem, právě tak jako jeho krycí občanské povolání advokáta a poradce velkého průmyslu a společenské smetánky. Úkoly, jež Tlusťoch pod krycím pláštěm tohoto povolání plnil, znala jen hrstka mužů ve Washingtonu. Nelly věděla, že hýbe tajným aparátem, jehož prostřednictvím koordinuje v zapeklitých případech akce ministerstva spravedlnosti, Pentagonu, CIA a FBI.

Pokud šlo o jeho tajné poslání, byly Tlusťochovy možnosti prakticky neomezené. Rozsah jeho vlivu a moci nebylo možno s ničím srovnat.

Nikdo nepovolaný neznal ani skutečnou činnost, kterou v režii tlustého Charlese Dawtona Nelly Moorová vykonávala. Své osobní krycí povolání, které tato agentka úspěšně provozovala v New Yorku, přesunula nyní podle návodu do chladného klimatu na Temži.

Co jí v Londýně chybělo, bylo pouze newyorské telefonní číslo 2000.

*

Tmavomodrý bentley, který krokem najížděl před portál hotelu St. George na náměstí Langham, nesl hrdě vlaječku velvyslanectví Spojených států. Za kouřovými skly bylo vidět bezvýrazný obličej livrejovaného řidiče, který těžkou limuzínu řídil se stoickým klidem.

Pod rudým baldachýnem, který sahal od vchodu hotelu až k obrubníku, se vyrojili vrátní, aby vznešeného hosta důstojně uvítali.

Dr. Jefferson Cedric Green, který seděl na zadním sedadle vozu, byl vychrtlý muž, sotva padesátiletý. Jeho opálený úzký obličej vytvářel působivý kontrast ke krátce střiženým šedým vlasům. Pod brýlemi bez obrouček jiskřily bystré oči a vrásky kolem úst dodávaly jeho vzezření mazaný výraz. Dr. Green měl na sobě módně střižené světle šedé jednořadové sako a tenký svítivě zelený rolák.

„Jsme zde, pane,“ pravil řidič, jehož sako se pod levou podpažní jamkou sotva znatelně vzdouvalo.

Green jukl neprůstřelným sklem přes pravé rameno a zdálo se, že neslyší, co jeho šofér a ochránce osobní bezpečnosti říká.

Trhaně se předklonil a zaťukal mu na rameno.

„Jeďte dále, Smithi! Rychle! Zaparkujte támhle vpředu!“

Ukázal na další blok budov, kde si jedna policistka s notesem a propiskou právě brala na mušku Rover 2000 TC, který zaparkoval proti předpisům ve vyhrazeném pásmu.

Řidič přišlápl brzdu a zmateně se otočil.

„Ale pane! Tam vpředu je zákaz stání, kdežto vchod do hotelu podléhá naší kontrole. Musím vás upozornit na bezpečnostní předpisy a…“

„Jeďte už!“ vpadl mu Green do řeči. „Honem, honem, pospěšte si! Na těch několika metrech snad přece nezáleží, nebo ano?“

„Pane, odporuje to příkazům, které jsem obdržel. Nemohu…“

„Můžete, Smithi. A neměl byste mě rozčilovat. Nechci si na vás stěžovat, pokud to nebude bezpodmínečně nutné.“

Smith polkl.

„Dobře, pane. Jak myslíte. Ale odmítám jakoukoli odpovědnost.“

„Copak jsem ji od vás vyžadoval?“ zachichotal se doktor Green. „Vy tělesní strážci pořád zapomínáte, že lidé, které máte hlídat, jsou dospělí lidé – žádné malé děti.“

Smith si odpustil komentář, v němž by zřejmě tvrdil pravý opak. S povzdechem se s bentleym rozjel kolem vrátných a poslíčků, kteří za limuzínou ohromeně civěli.

„Kde mám zastavit, pane?“ zeptal se s výrazem trpitele, aniž se obrátil.

„Hned za tímhletím vozem,“ instruoval ho doktor Green. Ukázal na Rover, zatímco jeho pohled se doslova přilepil na uniformovanou policistku, která si právě zapisovala poznávací značku parkujícího hříšníka.

S potřásáním hlavy uposlechl Smith jeho příkazu.

Policajtka se překvapeně otočila. Byla velká, štíhlá a dokonale stavěná.

Doktor Green ji sledoval rozzářenýma očima. Přes obličej mu přelétl okouzlený úsměv.

Policistka zahlédla vlaječku USA, postavila se do pozoru a zasalutovala.

Smith za volantem se zašklebil.

Smůla, doktůrku, pomyslel si, z pokuty nebude nic. Tohle srdíčko ani v nejmenším nepomýšlí na to, aby se nám ji pokusilo napařit.

„Co teď, pane?“ zeptal se hlasitě.

„Moment, to se musí objasnit!“ vyskočil doktor Green zezadu a vzápětí už stál na chodníku. Stačil totiž vystoupit mnohem dřív, než mohla jeho ostraha cokoli namítnout.

Se zářivým úsměvem a peněženkou v ruce vykročil policistce vstříc.

„Nerozumím vám, pane,“ zareagovala pobaveně.

Doktor Green ji hltal hladovýma očima.

„Ale vůz přece také stojí na zákazu parkování, madam. Vaší povinností je zakročit. Já přece nemohu svého řidiče téhle lekce ušetřit.“

„Ale, pane. Tak přísně se u nás zase nepostupuje. Kromě toho se diplomatické dopravní prostředky těší určitým výsadám.“

Green zklamaně stáhl obličej do nešťastné grimasy.

„Hm,“ řekl, „to je ale smůla. Předpokládal jsem totiž, že se budu moci blíže seznámit s britskými dopravními předpisy. Ale jak se zdá, nejsem dávno ještě up–to–date.“

„Je to pro vás opravdu tak důležité, pane?“

„Nesmírně důležité, madam.“

„Mohu-li vám nějak pomoci, pane…“

Green se rozzářil.

„Ano,“ zvolal nadšeně. „Vy mi docela určitě můžete poskytnout vynikající školení. Kdy vás mohu zavolat?“

Příslušnice vyprodukovala vstřícný cukrblik, který už neměl nic společného s jejími služebními povinnostmi. Vyndala vizitku a graciézně ji vědci podala.

„To je telefonní číslo mé služebny. Zastihnete mě tam mezi pátou a šestou odpoledne, krátce před ukončením služby. Soukromý telefon nemám.“

„Počítejte se mnou, prosím,“ požádal dr. Green, radostně vzrušen. „Ostatně já bydlím tam,“ ukázal palcem za sebe na hotel St. George.

Policistka ještě jednou zasalutovala. Její úsměv byl teď už jednoznačně neslužební a mnohoslibný.

Zato Smithovi nebylo do smíchu ani trochu.

„Jakékoli schůzky mimo naplánovaný časový rozvrh nejsou dovoleny, pane,“ pokusil se sice doktoru Greenovi po jeho návratu do vozu vysvětlit. Tušil však, že je to zřejmě naprosto marné.

*

Koupel byla osvěžující.

Nelly Moorová vystoupila z pěny obohacené zelenomodrou koupelovou solí a nechávala po dlouhé minuty stékat kapky po své bezvadně hladké pokožce. Pak vzala ručník a důkladně se jím třela.

Zatímco voda s klokotem proudila odpadem, upravovala si obratnými pohyby účes a make–up.

Necítila se unavená, ačkoliv během osmihodinového letu z New Yorku do Londýna prakticky vůbec nespala.

Vyšla z koupelny, přehodila přes sebe voňavý světle modrý župan, zavolala číšníka a objednala dvě láhve „Feist Belmont“ s dvěma skleničkami. Číšník, hladově vypadající Pákistánec, uneseně protáčel panenky, než odspěchal, aby splnil její přání. Když sekt obratem donesl, odměnila ho Nelly spropitným, počkala, až za sebou zavře dveře, zavěsila pojistný řetízek a začala prohledávat pokoj.

Stačilo jí na to deset minut. Po téhle inspekci si byla na sto procent jistá, že v místnosti nejsou žádné štěnice nebo podobná skrytá odposlouchávací zařízení. A pokud jde o směrové mikrofony které by někdo mohl například umístit v křovinách Hyde Parku, s těmi by mnoho nezmohl. Hluk dopravního provozu na Bayswater byl příliš silný.

Nelly si nalila první sklenku sektu, zapálila si k ní cigaretu a usedla do křesla.

Dokouřila cigaretu jen asi do poloviny, když se chodbou přiblížily kroky a zastavily před jejími dveřmi.

Někdo zaklepal.

„Kdo je?“ zavolala.

„To jsem já, Ron.“ Jeho zvučný hlas byl nezaměnitelný.

Nelly stopla cigaretu v popelníku, doběhla ke dveřím a otevřela.

Vůbec se nezměnil od chvíle, co se naposled viděli.

Herb Houston, blonďatý obr, který přerůstal Nelly o víc než o hlavu. V pravičce nesl černý diplomatický kufřík. Jeho oblek byl středně šedý, jemně proužkovaný.

Vstoupil s bohatýrským úsměvem, hodil kufřík na postel, počkal, až Nelly ukončí zamykací ceremonii, a objal ji.

Cítila šlachovitou tvrdost jeho vytrénovaného těla. Mezi kolegy se tradovalo, že Herb dokáže zabít protivníka pouhými pěstmi – bez použití karate či podobných triků s hranou dlaně. Nelly se nevzpírala, ale pak se s jemným protestem uvolnila z jeho svalnatého objetí.

„Heleď! Zdá se mi, že roli Rona Taylora bereš příliš doslova. Jsme ve službě, můj milý!“

Pozoroval župan, pod nímž zřetelně prosvítaly obrysy jejího těla.

„Hm. Ten tvůj služební oblek tomu nějak neodpovídá.“

Nelly se zasmála a Ron se k ní přidal. Posadili se.

Nelly přehodila štíhlé nohy přes sebe a rozvírající se župan odhalil část jejího oblého stehna.

„K čertu,“ zasténal Houston. „Měla sis raději navléknout pytel od brambor!“

„Jenže takový pytel je většinou strašně krátký,“ namítla se smíchem. „Odkdy tě lze tak snadno pobláznit, Herbe?“

„Vzpomínám si často na naše poslední setkání,“ přiznal tiše.

Nelly neodpověděla. Ale z jejích tmavých očí bylo možno zřetelně vyčíst, že ani ona nezapomněla. Herb se chopil načaté lahve, nalil si, nabídl Nelly cigaretu a připálil jí.

„Oukej,“ řekl potom a zapřel se do křesla, „pokusme se být věcní.“ Opsal rukou kruh kolem pokoje. „Všechno čisté?“

Nelly kývla. Pak mu stručně referovala o svých dojmech z letu a přisunula Houstonovi lístek se stevardovou adresou.

„Malcolm Daley,“ četl tajný přemýšleje, „to jméno mi nic neříká. Amatér?“

„Možná.“

„Prověříme ho. Dám ti zprávu, jakmile budeme vědět, co je zač. Jinak už do Londýna 32 i tvůj chlapík. Půl hodiny po tobě, v letadle Pan American. Bydlí v hotelu St. George. Je to jen skok odtud.“ Houston stáhl diplomatický kufřík z postele, otevřel ho a vyndal z něho hnědou obálku. „Tady máš všechna důležitá data o doktoru Greenovi. Přečti si to a pak to znič.“

„Dobře. A co dál?“

Houston se sotva znatelně ušklíbl.

„Dál? Budeš tady v pokoji k dispozici. Naši lidé se o tvém telefonním čísle před ním mezi řečí zmíní. Že na to Green skočí, je už nyní naprosto jisté. Ve svém oboru je to génius, ale jako chlap… Zkrátka hřebec, který běhá za každou klisnou, co mu přijde na oči.“

„Co je na tom tak špatného?“

„Špatného nic. Až na to, že je mu už padesát a dalo by se tudíž předpokládat, že v tomhle věku mívá člověk rozumnější myšlenky.“

Nelly se prohnula smíchem.

„Herbe, co budeš dělat, až ti bude padesát? Želet zašlých časů? Nebo se dáš k fláterníkům a necháš se zavřít do kláštera?“

Stiskl rty.

„Oukej,“ ušklíbl se pak. „Nelíbí se mi sice, že zrovna ty musíš pracovat jako dívka na zavolání, ale co nadělám! Chápu, že v tomto případě je to ta nejlepší metoda.“

„Nejen v tomto případě, Herbe. Patříš přece k těm několika málo lidem, kteří to vědí.“

Přikývl a svraštil obličej.

„Přesto se mi tvůj džob nezamlouvá. Teď už ale raději opravdu k věci. Ten mizerný kongres potrvá týden. To víš. Přijedou účastníci ze všech států NATO. Greenovi kolegové – zbrojařští výzkumníci, badatelé v oblasti obrany. Všechny jsme rozmístili jednotlivě do různých hotelů. To sice znamená větší osobní náklady, ale aspoň máme záruku, že se nevyskytne šílenec s bombou, který všechny účastníky kongresu najednou vyhodí do vzduchu. V každém případě budu strašně rád, až budeme mít ten týden za sebou.“

Tomuhle Nelly naprosto rozuměla.

Herb Houston řídil zvláštní komando CIA, které bylo vysláno do Londýna k ochraně zbrojařských odborníků. Úředníci CIA při tom spolupracovali s britskou Secret Service. Jako místo rokování bylo zvoleno hlavní město Spojeného království, aby se tak vůči evropským účastníkům projevila určitá vstřícnost.

K velké lítosti Herba Houstona a jeho kolegů. Těm by byl kongres na americké půdě desetkrát milejší.

Hvězdou mezi badateli, kteří se v Londýně sešli, byl bezpochyby doktor Jefferson Cedric Green. Významnými úspěchy při vývoji vysoce účinných laserových kanónů si získal jméno v odborných kruzích.

Nelly znala těch několik detailů, které o tomto zbrojním systému prosákly na veřejnost. Letectvo Spojených států tento hrůzný vynález už před lety vyzkoušelo v Novém Mexiku.

Pětitisíciwattovým plynovým laserem se podařilo ve vteřině proměnit v popel tlustou zeď z ohnivzdorných cihel.

Princip spočíval v tom, že nesmírná energie byla soustředěna do paprsků o síle tužky. Laserové dělo mělo absolutně smrtící účinek, přičemž vzdálenost od cíle nehrála žádnou roli. Jediný nedostatek představovalo dosud to, že dělo bylo těžko manipulovatelné a muselo být přepravováno ve speciálním transportéru. Šuškalo se však, že doktor Green udělal při výzkumu obrovské pokroky.

Podle mínění odborníků už nebyl daleko čas, kdy každý pěšák bude vyzbrojen vysoce účinným laserem – takže ho bude možno srovnat s hrdiny komiksových sci–fi.

Námětem londýnského kongresu byly sice hlavně aspekty atomové války, která povede k „mutual assured destruction“ – „zaručenému oboustrannému zničení“. Doktor Green však patřil k oněm badatelům, kteří pokládali takovou atomovou válku během nadcházejících dvaceti pěti let za vyloučenou a byli naopak přesvědčeni, že zbrojní systémy USA a jejich spojenců budou do roku 2000 tak zdokonaleny, že i neatomový protiúder v každém případě přinese kýžené vítězství. Tenhle špičkový odborník se jen zřídka zdržoval mimo Spojené státy. Proto byla odpovědná místa ve Washingtonu přesvědčena, že protivníkovy tajné služby využijí příležitosti, která se jim v Londýně nabízí. Bylo proto třeba ho co nejpečlivěji chránit. A Nelly Moorová, domnělá luxusní callgirl celé galerie i galérky společenské elity, byla pro tento úkol přímo předurčena.

„Kongres tedy začíná zítra,“ zopakovala. „Kdy dostanete doktora Greena tak daleko, že se o něho budu moci postarat?“

„Ještě dnes večer,“ ujistil Herb Houston. „Až do té doby ho budou hlídat moji lidé. Nezapomeň, že vystupuješ nadále jako Lorna Jacksonová a budeš se před ním vydávat za Američanku, která touží poznat svět ze všech jeho příjemných stránek. Musíš dokázat, aby nechtěl nic jiného než trávit s tebou každou volnou minutu, protože právě volno po kongresových zasedáních je pro nás nejkritičtější. Myslíš, že to dokážeš?“

„Udělám, co bude v mých silách,“ odpověděla Nelly s úsměvem, „ale nechci se předem vytahovat. Počkej si raději na hotové výsledky.“

Houston usrkl šampaňského a svraštil obočí.

„Pokud se týče tvojí bezpečnosti,“ převedl pak řeč raději rychle na jinou kolej, „Green bude přirozeně průběžně střežen, pokud možno bez mezer. Ví o tom a je s tím srozuměn, i když často předstírá, že je mu to všechno na obtíž. Kromě toho –“ agent CIA otevřel diplomatický kufřík – „budeš zaopatřena nezbytnými maličkostmi.“

Vyložil obsah kufru po stole.

Maličká pistole beretta, ráže 6,35 milimetru; k ní jako doplněk kapesní pouzdro. Balíček munice. Krátkovlnná miniaturní vysílačka. Stejně velký bateriový magnetofon. Přídavný směrový mikrofon. Několik štěnic a příslušná přijímačka.

„Myslíte opravdu na všechno,“ zkonstatovala Nelly. „Jinými slovy: v případě nouze jsem odkázána sama na sebe.“

Herb Houston zkřivil obličej, jako by spolkl citrón.

„Vidíš to moc černě, Nell. Nedojde to tak daleko, abys v tom zůstala sama. Tomu zabráníme.“

„V pořádku. Takže jsem nekonečně klidná.“

Houston nepřeslechl tu jemnou ironii.

„Ještě začni o špatných zkušenostech, které máš s pracovníky CIA.“

Nelly jeho tvrzení energicky popřela.

„Ale ne, můj milý. Znám například jednoho vyloženě milého kolegu, s nímž jsem získala jen ty nejlepší zkušenosti. Ostatně, ty chceš nechat ten sekt vyprchat?“ Ukázala na prázdné poháry.

Přiťukli si. Nelly nepokládala za marné utrhnout, co se právě nabízelo, neboť to, co ji v příštích dnech očekávalo, bude vším jiným než pohodlnou procházkou.

Nadto byl Herb Houston muž, který jí to před dvěma lety dokázal udělat vždycky tak, že z toho málem lezla blahem po zdi a svolávala na kukačku všechny svaté.

Druhou láhev šampaňského už vlastně ani nepotřebovali.

Nelly pomalu povstala, vrhla na Herba plamenný pohled a došla k oknu. Když se otočila, Herb Houston už také v křesle neseděl. Odložil sklenku a přistoupil k ní – velký, atleticky urostlý, mužně drsný. Vzal ji do náruče a odnesl ji bez zjevné námahy na postel. Opatrně ji uložil na měkkou pokrývku a políbil ji.

Nelly vláčně vyklouzla ze županu a její nahá pokožka se sametově zaleskla ve světle, které do místnosti dopadlo oknem. Přivřela oči.

Když je znovu otevřela, stál už před ní Herb úplně nahý. Jeho šlachovité tělo poznamenaly četné jizvy. Válečná zranění. A upomínky na uplynulá léta ve službách CIA.

Přiblížil se k ní téměř váhavě. Obemkla žádostivě pažemi jeho šíji a převrhla se spolu s ním na bok. Hroty jejích prsů se přitiskly k jeho zjizvené pokožce a žár její vzplanuvší vášně se přenesl i na něho.

Otevřela doširoka ústa. Přidušený zvuk se vydral z hloubi jejího hrdla, když ho konečně ucítila v sobě: divokého a zároveň něžného, vyžadujícího od ní úplné odevzdání.

„Húúúú!“ zavyla jako vlčice. A pak znovu. Ještě mnohokrát. „Húúúú!“

*

Ani náznak denního světla sem nedoléhal. Panovala tu stejná tma jako před mnoha hodinami.

Hodinami?

Rawlins pochopil, že ztratil jakýkoli pojem o času. Musel mezitím nejspíš několikrát usnout.

Na jak dlouho?

To už nebylo možné zjistit.

S námahou se Thomas Rawlins zdvihl ze studené podlahy. Návaly bolesti v jeho zraněné ruce se znovu ozvaly s plnou silou. Stiskl zuby a pokoušel se uspořádat myšlenky. Okamžitě se znovu v plném rozsahu vynořila děsivá vzpomínka.

Reproduktor!

Už nebylo slyšet žádný šum. Přerušili spojení.

Znamenalo to, že Janet odvezli?

Nebo ještě něco horšího?

Ale proč?

Co tím vším vlastně zamýšlejí?

Náhle zaskřípěla závora.

Rawlins sebou bezděčně trhl, protože zvukovou izolací předtím nepronikly žádné kroky.

Ocelové dveře se nehlučně rozestoupily. Světlo, které dopadlo dovnitř, bylo jen matné. Přesto zavřel Rawlins oslněné oči a pozdvihl zdravou ruku před obličej.

Na betonu zaklapaly tvrdé podpatky. Dovnitř zavála vůně drahého francouzského parfému.

Klapot podpatků oněměl a současně zesílila ta vůně.

Rawlins pomalu sňal ruku z očí a zamžoural.

Sotva dva metry před ním stála jemně se usmívající žena.

Za ní ucpávali dveřní zárubeň dva muži. Bezvýrazné obličeje se studenýma očima. Nakrátko ostříhané vlasy. Téměř dvojčata.

Ta žena Rawlinsovi připadala známá.

Tenhle obličej…

Pokusil se představit si ji s krátkými plavými vlasy místo s rezavými, jež jí teď splývaly až na ramena.

Oči barvy mořské zeleně. Po obou stranách jejího úzkého, jemně skrojeného nosu se vyskytovalo několik zřetelných pih, které zřejmě záměrně nepřikryla líčidlem.

Na sobě měla světle červený, téměř přiléhavý kostým, který decentně zdůrazňoval její obliny. Pod kabátkem kostýmu bílá blůzka, oba horní knoflíky rozepnuté. Tam, kde se hruď dělila vedví, svítila lákavě její pleť.

Na šířku dlaně od jejích kolenou obepínala obruba sukně její štíhlá lýtka. Na nohou červené lodičky s vysokými tenkými podpatky.

Žena se stále usmívala, čekala na mužovu reakci.

Ano, jistě!

Tenhle obličej Thomas Rawlins znal. I ledacos jiného nežli jenom ten obličej.

Před pěti lety zkřížil její cestu. Nebo ona jeho, jak se to vezme. Tehdy vyhodil v Singapuru do povětří sídlo jednoho čínského gangu.

Ona byla jedinou Evropankou, která s tou organizací spolupracovala.

A tehdy ji na něj také nasadili. S úkolem obtočit si ho kolem prstu. Vyvlékl se z jejích kouzel doslova v posledním okamžiku. Jí se však podařilo uniknout.

Od té doby měla založen kartotéční lístek v tajných aktech britské Secret Service.

„Magnolie,“ zašeptal Rawlins sklesle, „Magnolie Farinová!“

Přikývla, zjevně spokojená tím, že ji poznal.

„Nezdá se, že by tě to moc potěšilo,“ pronesla temným, poněkud ochraptělým hlasem.

Opřel se zády o stěnu, zavřel oči, spustil spoutané ruce dolů a cítil, jak mu bolest stoupá zraněnou paží nahoru k rameni.

„Chtěl bys, abych ti dala tu ránu ošetřit?“ zeptala se agentka. „Máš hlad? Žízeň? Můžeš dostat všechno, co chceš, dokonce i mnohem útulnější místnost ti rádi nabídneme.“

Rawlins znovu otevřel oči a ušklíbl se.

„Než od vás cokoli přijmu, potřebuju vědět, co ode mne chcete.“

Magnolie Farinová se klokotavě zasmála.

„Za ta léta ses vůbec nezměnil, Tome Rawlinsi. Věcný, střízlivý, logicky uvažující. Ale tentokrát budeš muset vložit do hry i své city, ať chceš nebo ne. A to se ti moc nelíbí, vid? Nechte nás o samotě!“ poručila pak svému doprovodu. Ti dva ji beze slova poslechli. Vyšli poslušně z místnosti a zavřeli za sebou dveře. Zároveň se u stropu rozzářilo světlo.

„Moje výchozí postavení je zřejmě dost špatné,“ zkonstatoval Rawlins.

„V tomto ohledu si nic nenamlouvám. Proč ale tolik úsilí, Magnolie? Muselo si to přece vyžádat spoustu práce, než jste odhalili mé spojení s Janetou.“

Agentka polichoceně kývla.

„Moji lidé tě sledovali na každém kroku, Tome. Ani sis jich nevšiml. To už jsi tak zestárl?“

Tahle otázka ho zasáhla jako rána bičem.

„Oukej,“ přiznal neochotně, „tak jste mě tedy dostali. A co dál?“

„Potřebuju od tebe jisté informace. Přesné informace, které bych mohla spolehlivě použít. Jde mi o ten kongres, který začíná zítra v hotelu Waldorf.“

„S tím nemám nic společného,“ pokusil se z toho vykličkovat Rawlins, kterému konečně došlo, o co vlastně od samého začátku jde.

Magnolie se ušklíbla.

„Ba ne, Tome. Neměl by ses pokoušet něco mi zatajovat. Vím, že ses rozhodujícím způsobem podílel na přípravách. Teprve když dorazili tví američtí kolegové, předals jim ten džob. Oprav mě, jestli se v něčem mýlím.“

Rawlins mlčel, stiskl rty a usiloval o pokud možno nezúčastněný výraz. Moc se mu to však nedařilo. Byla tu pořád ta myšlenka na Janet, která se stále tlačila do popředí.

„Co jste s ní udělali?“ vyrazil ze sebe.

„Konečně se vydáváme správným směrem,“ pochválila ho Magnolie Farinová. „Nemusíš se bát. Zatím jsme jí nezkřivili ani vlásek, vyjma toho, že jsme s ní museli zacházet trochu drsněji, když jsme ti ji naservírovali jako návnadu.“

„A to, co s ní bude dál, závisí teď jenom na mně, co?“ zamumlal Rawlins zasmušile.

„Rozumíme si bez zbytečného žvanění,“ triumfovala Magnolie. „To se mi na tobě líbí, Tome. A nejen to.“

Přistoupila k němu s kočičí lísavostí. V jejích zelených očích zářilo ono svůdné ženství, které vůči němu úspěšně rozehrála už jednou. Znala vliv, jímž na něho působila, a cítila, že ani teď proti němu ještě není úplně odolný. Vůně jejího parfému a blízkost jejího těla mu zamlžovala smysly. Rawlins se zoufale pokoušel soustředit své myšlenky na Janet, na děvče, které pro něho znamenalo vše.

Nepodařilo se mu však vytáhnout ze svého vědomí Magnolii Farinovou. U každé jiné ženské bytosti by to možná vyšlo, ale v tomhle případě neexistovala proti jejímu kouzlu žádná ochranná zeď.

Věděl, že její krása je pro něho smrtelným nebezpečím. A přesto…

„Sejmula bych ti pouta,“ zašeptala, „kdybych jen věděla, že ke mně budeš trochu vlídnější.“

Rawlins polkl a cítil, jak mu po obličeji stékají kapky potu.

Jak jen se nenáviděl za to, že na její nabídku přistoupil. Zatímco vyrážel ochraptělé „ano“, pochopil, že se dal strhnout na cestu, vedoucí přímo do pekel. Zastavit se na ní však už nebylo v jeho moci.

Magnolie rozvázala ohleduplnými prsty jeho pouta. Zdvihla hlavu a pohlédla na něho s výrazem škemrajícího děvčátka.

„Neuděláš žádnou hloupost, vid? Žádnou hloupost, Tome?“

Rozepnula mu pásek u kalhot a pomalu klouzala rukama níž.

Rawlins zasténal. Opojení způsobilo, že zapomněl i na bolest své zraněné paže.

Rozevřel náručí, chtěl strhnout Magnolii k sobě, chtěl ucítit její svůdná prsa.

Jenže ona náhle couvla a několik nekonečně dlouhých okamžiků ho ponechala jeho vzkypělé vášni. V příští chvíli však jeho smysly ještě víc vybičovala.

U protější stěny místnosti se začala pomalu svlékat. Kostým, pak pouzdro s automatickou pistolí, červené lodičky…

S obmyslným úsměvem vyňala zbraň z pouzdra, položila ji rovněž na podlahu, rozepla kožený opasek, odhodila ho i s pouzdrem a začala si stahovat pavučinové punčochové kalhoty přes dokonale klenuté boky.

Jeho pohled přebíhal od jejích nahých stehen k pistoli, která ležela mezi jejíma lehce vzepřenýma nohama.

A pak v něm už podruhé během krátké doby znovu vyhořela pojistka.

Neviděl, jak agentka stáhla výsměšně ústa.

Jako blesk se odrazil od zdi, vrhl se na zem, podržel raněnou ruku od těla a sklouzl půl metru po drsné betonové podlaze.

Nataženou levičkou se pokoušel dosáhnout na pistoli. Ležela od něho už jen několik centimetrů. Těžce oddechuje, posouval se dál kupředu, aby překonal i tuto poslední vzdálenost.

Avšak znenadání ho zasáhla špička agentčina střevíce, která krutě rozbila jeho naději.

Zbraň se valila napříč místností a tupě udeřila do stěny vedle dveří.

V Rawlinsovi spolu zápasily rezignace i bezmocná zloba. Jako skrz závoj slyšel Magnoliin hlas.

„Podívej se líp, Tome! Mohl sis klidně ušetřit námahu. Byla to jen malá zkouška, abych se přesvědčila, zda máš pořád své staré reflexy. A musím přiznat, že ses takřka nezměnil. Jdeš na věc pořád stejně. To je jedna z vlastností, kterých si na tobě vážím.“

Otočil hlavu na stranu a pochopil, co má na mysli.

V rukojeti automatické pistole zel prázdný obdélník – zásobník chyběl.

Ta nenabitá zbraň neměla větší cenu než dětská hračka.

Jeho čelo malátně spočinulo na chladném betonu.

Naletět na takový primitivní trik!

Přestal pomalu rozumět sám sobě. To, co provedli s Janet, v něm muselo zničit všechen zdravý úsudek.

Slabý závan letmo zasáhl jeho obličej. Cosi měkkého, vonného se dotklo jeho vlasů nad čelem.

Thomas Rawlins otevřel oči.

Před ním ležely Magnoliiny punčochové kalhoty. Pak uviděl červené lodičky na vysokém podpatku, její štíhlé kotníky, fantasticky formovaná lýtka…

Oranžová podprsenka proplachtila kolem a přistála vedle hromádky nylonu. Pak přišly na řadu slipy, rovněž oranžové.

Srdce se mu prudce rozbušilo. Nevěděl, co v téhle chvíli vlastně cítí silněji. Neovladatelný vztek na tu ženu, která si s ním dělá, co chce? Nebo šílenou touhu po ní, po její…?

Zůstal ještě chvilku nehybně ležet, jen poněkud zdvihl hlavu.

Agentka sklesla vedle něho na kolena. Se smíchem se předklonila a opřela se o dlaně. V detailu viděl růžové bradavky jejích okouzlujících prsů.

Magnolie se mírně pohnula a její levá bradavka se otřela o mužovo čelo.

Thomas Rawlins zasténal. Poslední zbytky sebeovládání se v něm zhroutily. Zdvihl levici, aby zachytil ten omamný, vzrušující zázrak.

Ale Magnolie Farinová mu obratně uklouzla a Rawlins pocítil její ruku na svém rameni. Ochotně se podřídil jejímu tlaku a převrátil se na záda.

Pohled na Magnolii v celé její k zbláznění krásné nahotě ho téměř oloupil o dech.

Chtěl se reflexivně vzpřímit.

„Ne, ne,“ šeptala. „Nech to na mně, ano? Nebo snad nechceš?“

Mlčel, poněvadž už v něm nezbývala žádná vůle, žádný rozum…

Hárala v něm už pouze nezvladatelná vášeň, kterou nebylo možno uhasit ničím jiným nežli proniknutím do nejintimnějších zákoutí agentčina těla.

Magnolie se pohybovala pomalu jako kočka a svaly jejích stehen i hebkého pozadí hrály píseň o lásce a milování ve vzrušivém rytmu argentinského tanga di pevverzo.

Rawlins přestal vnímat okolí, když ucítil její něžné, citlivé ruce, pronikající pod jeho slipy a vytahující odtud na světlo boží jeho mužnou devizu. O vteřinu později už to nebyly ruce, které cítil.

Magnolie ho do sebe doslova vcucla a on k ní za to cítil neskonalý vděk.

Vteřiny a minuty se řítily jako štvané stádo.

Když na něho pak, uondána dlouhým orgasmem, klesla s tichým výkřikem, dalo Tomu Rawlinsovi velkou námahu vrátit se do skutečnosti. Ta skutečnost tu však přesto byla a nemínila se jenom tak na rozkaz rozplynout a vzdálit.

*

V hotelové restauraci se Nelly Moorová s požitkem věnovala bohatému obědu. Propečené garnáty jako předkrm, na to typicky anglický řízek z hovězí kýty s houbami a na závěr káva, v níž stála lžička.

Tajná agentka v žoldu světové supervelmoci se cítila málem stejně tak blaze jako po nedávném milování se svým kolegou od CIA, Herbem.

Po deseti minutách to byl právě on, kdo jí do hotelu zavolal.

„Jak se cítíš?“ zeptal se.

„Báječně,“ informovala ho Nelly. „Máš pro mě něco nového?“

„Prověřili jsme tvého přítele Malcolma Daleyho. Naši londýnští kolegové rozehráli své kontakty a trošku vypumpovali šéfa personálního oddělení Britské letecké společnosti. Drobátko podivný stevard.“

„Co to znamená podivný?“

„Před šesti lety se zapletl do úplatkářské aféry. Šlo o nějaké speciální lety prominentních politiků. Co se tehdy na palubě určitých speciálů dělo, nebylo právě dvakrát určeno pro veřejnost. A Daley prodal informace o tom jednomu ilustrovanému časopisu, který z toho pak udělal aféru. Vznikl kolem toho skandál, ale od soudu odešel Daley s poměrně čistým štítem. Tvrdil, že novináři jeho výpověď zkreslili. Opak mu nemohl nikdo prokázat a jeho advokát dokonce prosadil, že ho British Airways musejí nadále zaměstnávat.“

„A to je všechno? Vždyť je ta záležitost stará už šest let! Copak se z toho ještě dnes dají vyvozovat nějaké závěry?“

„Nedaly by se. Kdyby o tom pánovi neexistovala důvěrná osobní karta. A tady to vůbec nevypadá růžově.“

„Dluhy?“

„Až po krk. Nechtěl bych být v jeho kůži.“

„Příčina známá?“

„Daley si žije drobátko nad poměry. Ve volném čase si hraje na playboye, jezdí drahými auty a zve si ještě dražší girls. Zkrátka: ze svého platu nemůže ty dluhy splatit ani kdyby se zbláznil.“

„Tedy vedlejší příjmy?“

„Lze předpokládat. Všechno tomu nasvědčuje. Zvlášť když vezmeme v úvahu, že takový stevard sem tam přijde do styku s lidmi, kteří jsou pro jiné lidi nanejvýš zajímavý… Asi se jím budu zabývat trošku blíž. Ty se teď ale, starej hlavně o doktora Greena.“

„Bez starosti. Je ti ale doufám jasné, že jedno může souviset s druhým. Daleyův zájem o mě s doktorem Greenem a celým tím slavným kongresem.“

„Nemaluj čerta na zeď, Nell!“

„Prostě jen nazírám věci realisticky, nic jiného,“ pokrčila agentka rameny a poté, co ukončila odposlechově odstíněný přímý hovor s Herbem, zaťukala znovu na vidlici a udala hotelové spojovatelce číslo, pod nímž by měl v Heathrow figurovat Malcolm Daley.

*

V chladné místnosti bylo slyšet pouze prudký dech dvou lidí.

Nějakou chvíli zůstala Magnolie Farinová ležet na mužově tvrdém těle. Pak se pomalu vzpřímila, zhluboka se nadechla a přejela si hřbetem ruky obličej, který zvlhl potem.

„Panebože, Tome, ty ses vůbec nezměnil. Naopak – jsi ještě lepší než tenkrát. Opravdu, nepoznala jsem žádného jiného muže, který by se ti vyrovnal.“

„Proč to říkáš?“ zeptal se jí zastřeným hlasem. „Chceš mě ukolébat lichotkami?“

„Kdyby tomu tak bylo, Tome – prokoukl bys mě skrz naskrz, viď?“ Přejela konečky prstů přes jeho tvář. „Představ si, kdybychom my dva pracovali na stejné straně! Vedli bychom nádherný život, věř mi. Především ty bys už neměl žádné starosti.“

„Copak snad nějaké mám?“

„Ano. Obáváš se, že tě možná už hodně brzo hodí do starého železa. Něco takového je dost tvrdá rána pro chlapa tvého ražení, který vždycky bojoval v první linii. Jistí lidé mě zplnomocnili, abych ti učinila určitou nabídku. Zajímavý post, něco mezi vnitřní službou a aktivním nasazením. Kumulované funkce poradce, vedoucího, výcviku a tak dále.“

„To u nás existuje také,“ namítl Rawlins. „Nenamáhej se, Magnolie. Mě nepřemluvíš.“

Žena vstala. Její panenky se zúžily a úsměv zmizel.

„Víš moc dobře, o jaké informace mi jde, Tome. A ty mi je dodáš, na to se spolehni. Myslela jsem, že projevíš trochu rozumu a pochopení, ale zřejmě jsem se mýlila.“

Thomas Rawlins neodpověděl. Cítil v té chvíli pouze obrovský vztek nad tím, že se dal touto ženou strhnout, aby projevil své city. Nic víc.

Magnolie na sebe chvatně naházela šaty, připnula si pouzdro, zastrčila do něho pistoli a uvolnila malou mezeru ve dveřích.

Mužům, kteří čekali venku, zamumlala něco v ruštině. Byl to dialekt, jemuž Rawlins nerozuměl. Potom na něho znovu pohlédla. Posměšně a vyčkávavě.

Po chvilce zaznělo suché praskání, které už znal. Pak následoval šum zapnutého reproduktoru.

Rawlins ztuhl. Bezděky napjal svaly a na okamžik to vypadalo, že se na Magnolii vrhne. Ale to, co se potom z reproduktoru ozvalo, ho od toho odradilo. Nejprve přidušený výkřik. Potom pomalé kroky. Pak hluboký hrdelní smích nějakého muže. A zase ono ruské nářečí, jemuž Thomas Rawlins nerozuměl.

Nebylo však třeba překládat, aby pochopil, oč jde.

„Ne!“ vykřikla Janet náhle. „Ne. Nechte mě! Nemáte právo…“

Náhle přestala.

Bylo slyšet zvuk trhané látky.

Janet vzlykla a úzkostlivě zakňučela.

Muž něco zahuhlal. Z jeho hlasu bylo patrné, že se jeho dech zrychlil. Znovu trhání látky a znovu Janetin výkřik.

Thomas Rawlins zbledl jako stěna. Rozšířenýma očima civěl na Magnolii Farinovou.

„Ty ďáblice!“ šeptal potichu. „Jsi horší než šelma – v každém ohledu.“

Potutelně se usmála.

„Považuji to za poklonu, Tome. Je zbytečné pokoušet se mě urazit. Jde mi pouze o cíl, který mám před sebou. Co cítíš, co si myslíš nebo co říkáš, mě nezajímá, pokud se to nebude dotýkat přímo podstaty věci.“

Z reproduktoru se dralo mužovo supění, doprovázené Janetinými výkřiky děsu.

Thomas Rawlins měl pocit, že se v něm všechno bortí.

„Ukonči to!“ zasténal. „Proboha, ukonči to!“

„Víš, jakou protislužbu požaduji?“ chladně připomněla Magnolie.

Thomas Rawlins přikývl, opřel se o stěnu a oběma rukama si třel obličej.

„Ať nechají Janet na pokoji,“ zamumlal tupě. „Pak jsem ochoten…“

Magnolie Farinová ho přejela krátkým hodnotícím pohledem. Pak znovu pootevřela dveře a udala stručný povel.

Krátce po tom, co zámek zapadl, reproduktor ztichl.

Bylo už slyšet jen Janetiny prudké vzdechy, avšak úlevné. Po vteřině to suše cvaklo. Reproduktor byl vypnut.

„Spokojen?“ zeptala se agentka. „Chápeš jistě, že můžeme kdykoli znovu začít.“

Rawlins na ni pohlédl.

„Máš něco proti tomu, abych si vykouřil cigaretu?“

Magnolie zavrtěla hlavou.

„Už jsem ti přece jednou řekla, že se ti povede mnohem lépe, budeš-li se nám snažit vyjít trochu vstříc.“

Vytáhl pomačkaný balíček z kapsy kalhot, třesoucími se prsty vylovil cigaretu a plynovým zapalovačem si připálil. První tahy vdechl zhluboka a měl pocit, že působí uklidňujícím způsobem.

„Na koho jste se při kongresu soustředili?“

Magnolie Farinová spokojeně kývla.

„Vidím, že se dovedeš znamenitě vžít do našeho postavení. A budeš-li přemýšlet dál, zjistíš, že existuje pouze jediný muž, který je pro nás zajímavý. Máme ojedinělou příležitost dostat ho, když je mimo území USA.“

„Doktor Green?“

„Správně.“

„A to si vážně myslíš, že můžete něčeho dosáhnout vzdor všem bezpečnostním opatřením?“

„Proto jsi tady, Tome. Znáš všechny podrobnosti oněch opatření, které jste ve spolupráci se CIA vypracovali. Vytipuješ mi slabá místa, která se vyskytují ve vaší ochranné síti, body, jichž se můžeme zachytit“

„Neexistuje žádné slabé místo.“

Farinová se chladně zasmála.

„Zapni svůj rozoumek, Tome! Jestliže vynaložíš trochu námahy, jistě nějaké brzy najdeš. Pokud tady máme tvou snoubenku, měl bys mít na paměti, že všechno, co uděláš, se děje hlavně v jejím zájmu. Jinak by se jí totiž moji lidé…“

Rawlins to vzdal.

„Ne,“ pravil sotva slyšitelně, „nechci, aby se jí něco stalo. To víš zatraceně dobře. Porušuji tím své profesionální zásady. Ale nemohu jinak. Nesnesl bych, aby Janet…“ Odmlčel se a pozvedl trhaně hlavu. „Ano, existuje jeden slabý bod. Je jím doktor Green sám.“

Magnolie Farinová zvedla nechápavě obočí.

„Jak tomu mám rozumět?“

Vysvětlil jí to.

Kolem jejích úst to opovržlivě zacukalo.

„Nepochopitelné! Intelektuál, skvěle placený vědec – a takovéhle slabůstky.“

V obličeji se jí usadil přemýšlivý výraz. „Proto přivezli tu ženu z New Yorku? Počítá se s ní pro Greenovu osobní ochranu?“

Thomas Rawlins se poděsil toho, kolik toho vědí, ale nedal na sobě nic znát.

„Jak jsi na to přišla?“ zeptal se pouze. „Nevím, o čem mluvíš.“

Zasmála se.

„Víš to moc dobře. A my to víme taky. Máme totiž vynikající vztahy k úřadovnám leteckých společností na Kennedyho letišti. Copak není pozoruhodné, že dva dny před kongresem výzkumníků v oboru obranných systémů si někdo rezervuje let, který uhradil jistý úřad ve Washingtonu? Jak vidíš, vzali jsme v úvahu všechny eventuality. Musím připustit, že právě o tomto detailu jsem trochu pochybovala. Ale po tom, co jsi mi právě sdělil o doktoru Greenovi, nabývá moje původní domněnka zase pevných obrysů.“

„S tím stejně daleko nedojdeš,“ pokrčil rameny Thomas Rawlins.

„Dočkej času,“ prohlásila agentka sebejistě, „přesvědčíš se spolu se mnou, protože tě, bohužel, předběžně nemohu propustit, ani když mi teď hezky vyklopíš, co je ta ženská zač.“

Rawlins skousl spodní ret.

Měl jí pohrozit – upozornit ji na to, že jeho nepřítomnost bude brzy zaregistrována?

Ne, to nebylo k ničemu. Až dosud Magnolie prokazovala, že má k dispozici prvotřídní informace. Možná že ví i o dnu volna, který si vzal před začátkem kongresu. Pravděpodobně se pokusí udeřit během této doby.

Krucinál. A ještě jednou krucinál!

*

Startující Boeing 707 hřměl ohlašujícím rámusem nad střechami domů.

Když Nelly Moorová vstupovala do haly moderního obytného domu v blízkosti heathrowského letiště, byla příjemně překvapena. Hluk tryskových motorů tu bylo slyšet jen jako vzdálený šum. Při stavbě zřejmě počítali s účinnou zvukovou izolací.

Nelly měla na sobě květované letní šaty a přes ně lehký popelínový plášť.

Domovník, který čistil sklo své lóže, zapomněl na svou činnost a okouzleně zíral za ní, dokud nezmizela v kóji paternosteru.

Nelly vyjela do osmého poschodí a stiskla zvonek u apartmá číslo B 811. Nečekala ani deset vteřin.

Zářící Malcolm Daley ji vpustil dovnitř. Bouřlivě ji objal, ustoupil o krok a pozoroval ji okouzleným pohledem.

„Vypadáš úchvatně, Lorno! Čím jsem si zasloužil, že sis na mě tak brzy vzpomněla?“

Pomohl Nelly z pláště.

„Přecenila jsem se,“ doznala s provinilým pohledem školačky. „Když jsem tak sama seděla v hotelovém pokoji a rozvažovala, jaký program si připravit na příští dny, tak… Zkrátka jsem si najednou připadala tak osamělá, že jsem litovala, že jsem do Londýna odletěla sama. Mám totiž tam v New Yorku někoho, kdo…“

„Já bych toho na tvém místě nelitoval,“ vpadl jí stevard rychle do řeči. „Uvidíš, že stálo tisíckrát za to, žes mě hned zavolala. Mám v příštích dnech spoustu času a můžeme proto spolu podniknout všechno, co bys ráda.“

Agentka mu vdechla polibek na tvář.

„Jsi poklad, Malcolme, a zdaleka ne tak prkenný, jak se o vás Angličanech pořád tvrdí.“

„Hloupý předsudek!“ Vzal ji za ruku. „Pojď, chtěl bych, aby ses u mě cítila jako doma.“ Zavedl ji do obývacího pokoje svého apartmá.

„No páni!“ podivila se Nelly a vůbec ten údiv nepředstírala.

Malcolmův způsob bydlení zářil totiž velkolepým přepychem, jaký Nelly jinak vídala jen mezi čtyřmi stěnami velkoprůmyslníků a nejlépe placených politiků.

Flaušový světlý koberec na podlaze, rozměrná sedací souprava potažená měkkou kůží. Odkládací skříňová stěna z tmavého dubu, která zabírala celou podélnou zeď proti oknům. Na čelné stěně byl dobře zásobený malý domácí bar. Na protější, vlevo od vchodu, krb z nefalšovaných kamenů, jehož sopouch zřejmě ústil do hlavního komínu budovy.

V krbu hořel oheň. Sukovatá buková polena praskala v šlehajících plamenech. Díky klimatizaci to bylo příjemné, i když venku vládlo takřka letní počasí.

Všechno nanejvýš útulné.

Na skleněném stolku zapálené svíčky a čínský čajový příbor se zapnutým elektrickým ohřívačem.

„Po tvém telefonátu jsem se dal ihned do práce,“ vysvětloval Daley. „V takových věcech si to mohu klidně rozdat s kteroukoli hospodyňkou.“

„Nepřeháněj,“ mírnila Nelly jeho sebechválu. „Ale byt máš nádherný. Závidím ti ho.“

„Těší mě, že se ti líbí,“ prohlásil Malcolm hrdě. „Kdyby ses ke mně nastěhovala, nepotřebovala bys ani pokoj v hotelu. Záleží jen na tobě.“

Nelly zdvihla ukazováček.

„Znáš přece můj názor,“ připomněla, „nevpadat do domu i s dveřmi. Všechno potřebuje svůj čas.“

Malcolm se zazubil a doprovodil ji k širokému, pohodlnému sofa. Usedli. Nelly natáhla dlouhé nohy, nechala si nalít čaj do tenoučkého porcelánového šálku a labužnicky usrkla.

Vonný nápoj v ní vzbudil blažený pocit, který proudil celým jejím tělem.

Malcolm Daley se bez prodlení začal připravovat k frontálnímu útoku. Na čaj úplně zapomněl.

„Ale Malcolme,“ šeptala Nelly s potlačovaným protestem, „byl to pro mne namáhavý let. Od startu v New Yorku jsem ještě nespala.“

Zaševelil jí do ucha.

„Já bych si mohl také stěžovat, drahoušku. Tvůj telefon mě vyhnal z postele, než jsem vůbec mohl zavřít oči. Jsme si tedy kvit, oukej?“

„Jaké štěstí pro mě,“ zubila se Moorová. „Kdybys měl tvrdé spaní, seděla bych teď pravděpodobně opuštěná ve svém pokoji.“

„Řízením osudu se tak nestalo.“

Agentka odložila čajový šálek a měřila si ho s provokujícím úsměvem.

„Jsi si svou věcí hodně jistý, vid?“

Pousmál se a žádostivě obtočil svou levici kolem jejího pasu. Když vycítil, že se Nelly nevzpírá, pokračoval v ofenzívě. S těžce zadržovanou lačností rozepnul horní knoflíčky její blůzky, přičemž odsoudil svou společnici bouřlivým polibkem k mlčení.

Nelly věděla, že na téhle chvíli všechno závisí. Bylo třeba udeřit osvědčenými ženskými zbraněmi. Ostatně nebude prvním mužem, kterého si podmaní. Jenže v případě Malcolma Daleyho jde o víc.

Musí to zaonačit tak obratně, aby se jí podařilo přetáhnout ho na svou stranu.

Nelly přešla do protiútoku ve chvíli, když dychtivé mužovy prsty začaly ohmatávat její pevná prsa. Objala jeho šíji a přitiskla se k němu.

„Hudbu,“ zašeptala mu do ucha, „to, co teď potřebuju, je hudba, drahoušku. Abych se dostala do té správné nálady.“

„Ano,“ zaskuhral zastřeným hlasem a přejížděl rty pokožku jejích prsů. „Hned, baby.“

Vyskočil. Uvedl do chodu svou stereo–věž. Zazněly decentní tóny jihoamerických soulových tropických rytmů, které přehlušily útulné praskání ohně v krbu.

Když se Malcolm Daley obrátil, stála před ním Nelly na měkkém koberci. Se zadržovanou vehemencí se pohybovala v rytmu rozohňujících tónů hudby a měla při tom na sobě jen svou nahou kůži.

Daley polkl naprázdno. Oči se, mu rozšířily, krev v žilách se vařila. Dlouhé minuty stál jako přimražený.

Nelly pomalu napřáhla ruce – zvoucím, vyzývavým gestem a přitom se pořád pohupovala v taktu tropického soulu.

Daley se vzpamatoval ze své strnulosti, odhodil šatstvo a napodobil její dráždivé taneční pohyby.

Vyšla mu naproti s vyzývavě rozhoupanými boky.

Stiskl rty, nechal se obejmout jejími měkkými pažemi a tiše zasténal, když ucítil blízkost jejího těla.

Vzrušení strhlo Daleyho silou mocné příbojové vlny. Trhnul sebou, vyrazil ochraptělé zavrčení, které naznačovalo, že se od svého záměru nedá ničím odradit.

Tlačil dívku před sebou k široké pohovce.

Nelly se nechala ochotně položit a očekávala ho s mnohoslibným úsměvem.

Jeho vášeň nekontrolovatelně vzrostla, když se na ni převalil. Horečné očekávání rozkmitalo svaly jeho paží.

Avšak Nelly se velmi rychle podařilo zbavit ho nervozity. Zatímco se jeho rty střídavě přisávaly k jejím nádherným prsům a on svíral její hýždě, tiskla se agentka rytmicky k němu. Okolní svět se Malcolmovi propadl do opojného zapomnění. Zesílil tlak rukou, vtiskl se s jemným násilím mezi její stehna a vsunul se do Nellyina klína.

Mnohem později, když zapadající slunce už vrhalo dlouhé stíny přes letiště a ulice Heathrowu a Daley ležel na zádech, se k němu Nelly Moorová z boku přitulila a něžně mu prsty projížděla zpocené vlasy.

„Líbíš se mi,“ hlesla, „a přeju si, aby to dnes nebylo naposled.“

Malcolm otevřel naplno oči a pohlédl na ni pln vděčnosti.

„Dej mi napít,“ zaprosil téměř úpěnlivě. „A taky mi zapal cigaretu. Moc to potřebuju.“

Nelly mu vyhověla. Bosa došla k baru, vrátila se s dvěma skleničkami, krabičkou cigaret a zápalek. Posadila se před Malcolma na gauč a obsloužila ho.

„Nemyslela jsem, že nás to oba tak sebere,“ konstatovala s rozjasněným výrazem v obličeji. „Řekni, co si o tom myslíš, Malcolme?“

Volnou rukou něžně pohladil její nadloktí.

„Co ti mám povídat, darling? Jsem – šílím po tobě. Udělal bych pro tebe všechno. Všechno, rozumíš? Myslím, že kdybys mě byla dnes opustila, ztratil – bych rozum, zbláznil bych se.“

Nelly nasadila nejsvůdnější pohled.

„Můžeme spolu užít ještě mnoho krásných hodin, Malcolme. Splníš-li naděje, které do tebe vkládám, nebude našemu přátelství nic stát v cestě.“

„Ty myslíš, že bych tě snad mohl někdy zklamat?“ nepochopil hned jak to míní.

Agentka potřásla hlavou. A pak se rozhodla nasadit přímý úder, neboť Malcolm Daley byl už zralý.

„Chtěla bych, abys konečně vyložil karty na stůl,“ vysvětlila mu bez obalu. „Vím, že přede mnou něco skrýváš. Což je předně nefér a za druhé nemoudré. Protože bych ti určitě mohla učinit lepší nabídku než kdokoli jiný.“

„Jak prosím?“

Malcolm Daley se napolo vzpřímil a upřel na ni zmatený pohled.

Nelly bez obtíží rozeznala, jak to za jeho čelem vře. Výraz jeho očí ho prozrazoval. Už nyní věděla, že dosáhla vítězství.

„Kolik ti dávají za to, že mě sleduješ?“ zeptala se mírně. „Ale ať je to, kolik chce, já ti nabídnu víc. Totiž v tom případě, že uděláš, oč tě požádám. Nemusíš mi nic předstírat, Malcolme. Mám nezvratné důkazy, že mě máš z příkazu jistých lidí hlídat. A ty víš stejně dobře jako já, že nejsem žádná turistka.“

Stevard údivem otevřel ústa. Nevypravil ze sebe ani slovo. Nelly však pokračovala ve svém ataku s neztenčenou aktivitou.

„Potřebuješ peníze, Malcolme, mnoho peněz. I to vím. Možnost, kterou ti teď nabízím, je trochu jednostranná. To připouštím. Jestliže ale mou nabídku odmítneš, ztratíš všechno. Nebudeš mít příležitost zkasírovat své chlebodárce a ani ode mne nemůžeš pak nic očekávat. Budeš-li však spolupracovat, získáš z věci daleko větší profit, než sis původně představoval.“

„Bože, já… já…“ koktal, „já vůbec nic nechápu. Kdo jsi, pro koho pracuješ?“

„Víš, že jsem Američanka. Co netušíš, je, že pracuju pro velmi vlivné lidi. Víc ti bohužel nemohu říct, Malcolme. Pro tebe zůstanu Lornou Jacksonovou. Tak jak se rozhodneš?“

„Ksakru! Myslím, že jsem se zamotal do košile, která je o číslo větší.“

„Tohle pochopení ti pomůže dostat se z ní,“ zazubila se Nelly spokojeně. „Kolik ti slíbili?“

„Pět tisíc marek. Trochu se vyznám, a proto jsem požadoval měnu, která je v dané chvíli nejstabilnější. Tisíc marek jsem už dostal jako zálohu.“

„To nehraje roli. To je riziko tvého dosavadního chlebodárce. Poslouchej mě dobře, Malcolme. Nabízím ti deset tisíc marek. A teď můžeš volit. Buď nic, nebo dvojnásobek toho, co ti původně slíbili oni.“

Malcolmovy oči se vzrušeně zaleskly.

„Hm. To se zatraceně dobře poslouchá. Ale jak zjistím, že nejde o fintu? Třeba mě chceš jen navnadit a není za tím vůbec nic. To by pak znamenalo, že těch deset tisíc marek je taky jen podvod.“

Nelly zavrtěla hlavou.

„Oba si teď spolu vyjedeme. Já napřed někam zatelefonuji a pak se setkáme s jedním mužem, který je z titulu své funkce zplnomocněn vést taková jednání.“

„V pořádku. A co mám tedy dělat, jestliže tvou nabídku přijmu?“

Moorová se zamyšleně usmála.

„Otočíme hrot kopí, Malcolme. Budeš svou úlohu hrát dál jako dosud. Ohlásíš svým zaměstnavatelům, že jsi zaznamenal úspěch. Byl jsi zkrátka tak přesvědčivý, žes mě zlanařil na jejich stranu a já teď budu pracovat pro ně, rozumíš?“

„Jen ze sympatie ke mně? To mi nezbaští.“

Nelly pokrčila rameny.

„Pro mě za mě jim třeba řekni, žes mi nabídl peníze.“

Malcolm Daley se na ni pochybovačně podíval. Potom však přikývl. Věděl, že nemá jinou možnost, než hrát s sebou.

*

Liz Bonhamová vdechla svému muži polibek a odešla z dvoupokojového bytu ve Westbourne Grove.

Bylo právě 16,30.

Takhle to mělo chodit ještě čtrnáct dní; teprve pak se jejich rodinný život opět vrátí do normálních kolejí.

John bude pracovat v ranní směně a také Liz bude konat svou běžnou pracovní dobu v hotelu St. George. Zatím však oba musejí dodržovat takový režim, který jim nařídili. Tihle dva mladí lidé totiž potřebují peníze na splácení bytu a malého vozu. Jiné zaměstnání by asi vzhledem k situaci v Anglii krátce po thatcheryovských ekonomických experimentech asi těžko sháněli.

Liz sjela výtahem z pátého poschodí do suterénní garáže obytného bloku. Měla na sobě lehký modrý kostým, který zdůrazňoval její štíhlou, dobře stavěnou postavu. Plavé vlasy splývaly hedvábným leskem až na ramena.

V suterénní garáži panoval v tuto dobu klid. Jen několik aut parkovalo na pruzích v betonové hale, osvětlené studeným světlem zářivek. Většina nájemníků se ještě nevrátila z práce.

Když Liz Bonhamová docházela k svému lahvově zelenému Austinu Mini, který jako ojetinu koupila za směšně nízkou cenu, přehrabovala kapsy, hledajíc klíčky. Když je nalezla, odemkla dveře na řidičově straně a navyklým elegantním švihem dosáhla za volant.

Ve chvíli, kdy chtěla spustit startér, zpozorovala náhlý pohyb po obou stranách vozu.

Polekaně se rozhlédla.

Dva muži v tmavém obleku!

Museli číhat za mohutnými betonovými sloupy.

Srdce tlouklo mladé ženě až v krku. Otevřela ústa, ale šok ji nadlouho ochromil – nedokázala vydat ani hlásek.

V příštím okamžiku seděl jeden z nich po její levici. Měl široký obličej s velkými póry a bezbarvé studené oči.

Liz Bonhamová chtěla křičet. Ale oněměla, když spatřila v mužově chlupaté pravici pistoli. Zbraň měla na hlavni tlumič; její ústí se tvrdě přitisklo za Lizino levé ucho.

Ztuhlá hrůzou se neodvážila ani dýchat.

Druhý si zvenku stoupl vedle nezvaného spolujezdce a čekal.

„Zůstaňte pěkně potichu, madam,“ řekl ten s pistolí zadrhávající hrdelní angličtinou. „Nemusíte se ničeho bát, pokud se budete řídit tím, co vám řekneme.“

Liz křečovitě polkla. Zoufale se snažila uspořádat své myšlenky.

Ano, už mnohokrát četla, jak se má nejlíp zachovat žena, kterou ohrožují muži. Protože většinou jde takovým chlapům jen o jediné…

A podle rad, které se pořád vyskytují v ilustrovaných časopisech, je prý nejlépe chovat se naprosto klidně. Nesmíte ony muže dráždit. Jestliže jim vyjdete trochu vstříc a projevíte určitou ochotu, možná, že z toho nějak vyváznete vcelku se zdravou kůží.

Liz Bonhamová nemohla bohužel tušit, že tento přepad má úplně jiný důvod.

„Ano, udělám všechno, co řeknete. Všechno.“

„Fajn, že jste rozumná, madam.“ Muž s pistolí pokývl. „Otevřete druhou stranu a necháte mého přítele nastoupit. Pak pojedete směrem, který vám přikáže. A nedělejte hlouposti, protože já pojedu za vámi naším vozem.“

Liz Bonhamová se podrobila.

Muž, který seděl vedle ní, byl tmavovlasý a měl téměř sympatický obličej. Jen jeho bodavé oči rušily tento dojem. Položil si na klín revolver a krátce pokynul hlavou.

„Jeďte hezky pomalu!“

Jeho výslovnost měla tentýž drsný přízvuk jako řeč jeho komplice. Ten mezitím nastoupil do kávového Roveru 3500 V 8, který parkoval jen dvacet metrů od jejího Austinu za jedním sloupem.

„Jeďte!“ poručil muž vedle Liz Bonhamové znovu.

„Ano, ano, samozřejmě,“ přisvědčila tiše.

Stále ještě nepochopila, že ti chlapi zamýšlejí všechno jiné, než znásilnění. Liziny smysly byly hrůzou příliš zmatené na to, aby se zmohla na chladnou úvahu. Nejhorší bylo vědomí, že v tom lítá úplně sama a že jí nikdo na světě nemůže pomoci.

Za městem je rover předjel a zamířil na Barking. Potom odbočil na A 12 ke Colchestru a pokračoval přes Chelmsford, kde vjel na odbočku k Maldonu. Krajina tu byla opuštěná, venkovská.

Asi po deseti minutách opustil rover pevnou vozovku a zahnul na úzkou polní cestu.

Po poslední zatáčce se za plochým kopcem vynořily hospodářské budovy nějakého statku.

To všechno Liz Bonhamová sledovala, aniž si mohla ujasnit, co to znamená. Muž vedle ní nepronesl během celé jízdy ani slovo.

„Tudy dovnitř!“ poručil nyní a ukázal na otevřená vrata kůlny, v nichž předtím zmizel rover.

Liz uposlechla, zaparkovala uvnitř kůlny, vypnula motor a přitáhla ruční brzdu.

„Vaši kabelku!“ požádal ji její spolujezdec.

„Ale – proč?“

Muž hrozivě pozvedl pistoli.

Liz poslechla.

Prohledal kabelku, vyndal z ní papíry, nalezl zvláštní průkaz opravňující ke vstupu do hotelu a spokojeně pokývl.

Druhý, který řídil rover, obešel motorový kryt Austinu a otevřel dveře na řidičově straně.

„Jdeme!“ vyštěkl.

V úplném zmatku se žena neodvážila odporovat. Myslela, že farma je opuštěná, a malovala si nejhoršími barvami, co se jí všechno může stát. Pravděpodobně padla do rukou chlapům, kteří tady na té samotě před ničím necouvnou.

Soudě podle novinových článků, děly se poslední dobou v tomto ohledu nejneuvěřitelnější věci.

Řidič roveru znovu vytasil revolver s tlumičem a hnal mladou ženu před sebou. Nasměroval ji na kůlnu, kde do betonového rámu v zemi byla zapuštěna velká čtvercová ocelová deska.

Liz Bonhamová neměla už čas pochopit, co se děje.

Její hlavu zasáhl strašný úder, který v ní uhasil všechno myšlení. Necítila už žádnou bolest. Dokonce ani tupé lupnutí tlumiče neslyšela.

Vrah odsunul ocelový kryt šachtice, překulil dívčinu mrtvolu přes betonový rám a shodil ji do hluboké kanalizační jámy. Pak pečlivě zasunul desku na původní místo.

Jeho komplic si mezitím pospíšil s kabelkou do hlavní budovy.

Odstranit austina nedalo velkou práci. Docela blízko byla totiž rozsáhlá bažina s nesčetnými tůněmi, jejichž nezměrnou hloubku nikdy žádný člověk neprobádal.

Krátce před soumrakem se Nelly Moorová vrátila do hotelu. Akce „Malcolm Daley“ klapla bez problémů. Herb Houston potvrdil její nabídku a Daley byl propuštěn s příkazem, aby navázal kontakt se svými zaměstnavateli, o nichž nevěděl nic jiného než to, že znal jejich tajné telefonní číslo.

Daley ovšem netušil, že na jeho stopu Herb Houston ihned nasadil jednoho pracovníka CIA.

U recepčního pultu se Nelly informovala, zda jí nedošla nějaká pošta nebo nebyly zanechány vzkazy.

Recepční jí předal předtištěnou kartičku s telefonním číslem a jménem.

„Někdo vás volal, madam. Máte prosím okamžitě volat zpátky.“

Moorová poděkovala a vydala se do svého pokoje.

Jméno na lístku ji nikterak nepřekvapilo.

Doktor Green!

Zřejmě to vyšlo dřív, než se původně čekalo. Vynikající! Kdyby se ještě před zahájením kongresu podařilo správně nastavit všechny výhybky, mohl by si Herb oddechnout a sbírat síly k dalšímu vášnivému milování se svou přítelkyní z branže.

Nelly zvedla sluchátko a požádala spojovatelku, aby jí zavolala hotel St. George.

Hlas dr. Greena zněl šelmovsky a mladistvě, úplně jinak, než by si člověk představoval u prominentního vědce.

„Jmenuji se Lorna Jacksonová, pane. Chtěl jste se mnou hovořit?“

„Takhle úředně?“ škádlil ji. „Mám před sebou vaši fotografii, Lorno. Podstrčil mi ji jeden dobrý známý. Přiznám otevřeně, že jsem nadšen. Musím vás co nejrychleji vidět, protože skutečnost bývá většinou ještě krásnější než sebelépe vyvedená podobenka.“

Moorová se polichoceně zasmála.

„Snad vás nezklamu. Moment, prosím, podívám se do svého kalendáře.“

„Ale Lorno, prosím vás! Copak chcete, abych s vámi hovořil o takových nudnostech, jako je kalendář? Pochopte přece. Hořím touhou po vás. V takovém případě pro vás musí platit pouze jediné: zapomenout na všechny ostatní závazky a myslet jen na mě. Určitě se vám to vyplatí.“

„Dobře tedy, 0147“ svolila mladá žena po krátkém zaváhání, „přesvědčil jste mě. Kdy a kde se setkáme?“

„Pošlu vám vůz s řidičem. Řekněme za hodinu?“

„Souhlasím.“

„Jsem přešťastný, Lorno. Připravte se na rajský večer!“

Když zavěsila, dokázala už plně pochopit starosti, jimiž byl Herb Houston sužován.

Doktor Jefferson Cedric Green se vskutku projevoval jako bláznivý kluk.

Skvělé vědecké výkony na jedné straně, nespoutané soukromé eskapády na druhé.

Zkrátka génius a nenapravitelný kanec v jedné osobě.

*

Doktor Jefferson Cedric Green složil čelo do zmatených vrásek.

„Copak, Smithi? Žádný odpor? Žádný odkaz na vaše zatracené bezpečnostní předpisy? Co je s vámi?“

„Už jsem si na vás zvykl, doktore,“ zašklebil se řidič–agent. „Myslím, že s vámi člověk nejlíp vyjde, když vám na všechno kývne.“

Doktor Green se klukovsky zašklebil.

„Vidíte, Smithi, věděl jsem, že se navzájem rychle přizpůsobíme. Odvezte slečnu Jacksonovou od Posthousu přesně ve stanovenou dobu. Můžu se spolehnout?“

„Naprosto,“ ujistil ho muž v uniformě řidiče. A vyjel od hotelu, v němž během kongresu vědec bydlel.

Doktor Green nemohl přirozeně vědět, že ohledně oné Lorny Jacksonové obdržel Smith od Herba Houstona jasné pokyny. Tím méně mohl tušit, že ten elegantně nastrojený londýnský obchodník, s nímž se pozdě odpoledne dal do hovoru v hotelovém baru, pracuje pro Secret Service. Od tohoto obchodníka dostal foto a adresu domnělé callgirl. Tajný tip, který se v zasvědcených kruzích předával jen pod rukou.

Doktor Green dopil svou whisky, ještě jednou si řádně lokl nikotinu a pak rozdrtil cigaretu v popelníku. Podíval se na hodinky a vydal se do koupelny, která propojovala dokonale zařízený obývací pokoj s ložnicí.

Svlékl se, osprchoval se střídavě horkou a studenou vodou, důkladně se osušil a navlékl se do svého dlouhého, tmavě zeleného županu.

Broukal si veselou písničku, zatímco si holicím strojkem odstraňoval strnisko, které od včerejška povážlivě dorostlo.

Přerušilo ho řinčení zvonku u dveří.

Badatel se zatvářil nerudně, vypnul strojek, položil ho na poličku u zrcadla, vrátil se zpátky do obýváku a otevřel.

Otvírat dveře mu kupodivu dovolili. Všichni hosté, kteří se zdržovali v hotelu, byli totiž důkladně prověřeni, jak ho Smith ujistil. Zaměstnanci měli vzláštní průkazy, které jim vyhotovila Secret Service.

Děvče, které zazvonilo u dveří, takový průkaz určitě také vlastnilo. Krom toho mělo stříbřitě pruhovaný černý stejnokroj hotelového personálu. Velmi krátká sukně, trochu módně zastaralá, dosahovala těsně nad kolena. Píavé jiskřivé vlasy jí dopadaly na ramena.

Za ní stál servisní vozík naložený láhvemi a skleničkami.

Poctila vědce přívětivým úsměvem.

„Profesor Green?“

Opětoval její úsměv, zatímco jeho zrak pátravě klouzal po jejích tělesných přednostech, pokud je hotelová uniforma nestačila skrýt.

„Doktor, moje maličká,“ poopravil ji, „doktor Green.“

„Ach, promiňte, pane,“ zanotovala flétnová blondýna. „Přivážím vám objednávku nápojů.“

„Hm, hm,“ přisvědčil roztržitě. „Vy jste tu nová? Vidím vás poprvé.“

„Vždycky se něco stane poprvé, není-liž pravda, pane? Nezdá se mi, že byste v St. George bydlel dlouho, jinak byste totiž věděl, že tento týden mám noční směnu.“

Neušel mu lascívní podtón její dikce. Zvoucím pohybem ustoupil stranou.

„Jak se vlastně jmenujete, mladá dámo? Pro případ, že bychom se vídali častěji by bylo příjemné to vědět.“

Když ho obcházela, věnovala mu ze strany plamenný pohled.

„Jmenuji se Liz, pane. Liz Bonhamová.“

„Liz,“ zpěvně protahoval Green, „pěkné jméno, pěkné.“

Sám za ní zavřel dveře, zatímco ona postrkovala servisní vozík k malému baru na protilehlé straně místnosti.

Složil ruce za záda a pomalými kroky ji následoval, když začala třídit sklenice a zásobníky ledu do chladničky.

Chtěla-li blondýna vyndat láhve ze spodní přihrádky vozíku, musela se chtíc nechtíc hluboce předklonit a odhalila tak větší část svých krásně formovaných stehen.

Doktor Green zůstal v zanícení stát.

„Kouzelné!“ mumlal nadšeně.

Plavovláska se napřímila a otočila.

„Jak, prosím?“ ptala se zaraženě.

Doktor Green k ní s úsměvem přistoupil.

„Dovolíte, mladá dámo?“

Než mohla odpovědět, objal ji levou rukou kolem pasu. Velmi jemně, velmi taktně. Pomalu klouzal rukou dolů. Když dosáhl okraje sukně nahmataly jeho prsty napjatou pokožku jejích stehen.

„Pane,“ zvolala v nesmělém protestu a pokusila se mu uniknout. „Prosím ne! Jsem vdaná!“

Doktor Green ji však držel za paži a hleděl jí vemlouvavě do očí.

„Ano, vidím, máte na prsteníku levé ruky prsten. Promiňte, ale neměli bychom si přesto dopřát krásnou hodinu spolu?“

Levičkou hmatal po vnitřní straně jejích stehen.

Blondýna se dokázala stydlivě zapýřit.

„Pane! Prosím vás! Kdyby nás někdo viděl!“

Zdálo se, že jeho prsty jsou současně všude. Pln zadostiučinění zpozoroval, že se její boky začaly sotva znatelně pohybovat v rytmu. Její dech se zrychlil. Pak vstoupil do jejích očí jas.

„Kdo by nás mohl vidět?“ zašeptal. Objal pravicí její šíji a pomalu ji přitáhl k sobě. „Bydlím v tomhle apartmá sám. Všechny místnosti jsou tu jen pro nás dva.“

Její odpor polevil.

„Ale co moji představení? Jestli to vyjde najevo, že jsem…“

„Bez starosti!“ Green se zasmál a současně ztišil hlas. „Kdyby se vyskytly nepříjemné otázky, potvrdím, že jsi měla hodně práce s úklidem mého baru.“

Položil levačku na její hebký zadeček.

Blondýna zasténala, dopadla na jeho prsa a začala mu rozpínat župan.

Doktor Green ji jemně, ale nekompromisně dirigoval k čalouněnému gauči.

Nepatrný odpor, který ještě kladla, nebyl ničím jiným než taktikou. Green to cítil, neboť znal ženy dost dobře.

*

Magnolie Farinová se musela ovládnout, aby triumfálně nevykřikla.

Vyšlo to, hned napoprvé to dokonale vyšlo!

Její plán proniknout na zvláštní průkaz a v masce Liz Bonhamové do jámy lvové, byl pekelně riskantní. Ale nyní se jí dostalo důkazu, že se vyplatilo toto riziko podstoupit. Nadto si ověřila, že informace, které získala od Thomase Rawlinse, souhlasily.

Tenhle Green byl na ženské obzvlášť vysazen. Dokonce ještě výrazněji, než to líčil Rawlins.

Zatímco nad ní supěl, ukázala mu Magnolie, jaký žár v ní plane. Věděla, že musí nasadit všechen um, aby si ho získala. Musel se do ní zbláznit, musel po ní horečně toužit. Jedině tak se jí mohlo podařit svést ho k zásadní neopatrnosti i v jiných směrech, nežli pouze při navazování náhodných známostí.

Avšak musela být trpělivá. Nesměla nic uspěchat. Vzdor erotickému zanícení, jemuž propadal, byl sdostatek inteligentní, aby okamžitě pojal podezření, kdyby celou záležitost nějak nemotorně navlékla.

Až dosud však klapalo všechno na výbornou!

Když doktor Green po aktu vyčerpán odpadl, oddechla si i Magnolie Farinová, ale nedala na sobě nic znát. Zdaleka totiž ještě nepoužila všechny rejstříky, které ovládala. Ty ostatní si chtěla ušetřit pro budoucnost, až ho začne systematicky zpracovávat. Pak už bude chybět jen vhodná příležitost, jak s ním zmizet z tohoto hotelu a…

Nové zařinčení zvonku na dveřích vytrhlo Magnolii z jejích spokojeně se odvíjejících myšlenek. Ještě včas si připamatovala svou roli poschoďové oblsuhy.

Polekaně se vztyčila a položila si dlaň na ústa.

Doktor Green zamžoural vedle ní na ciferník svých hodinek.

V příštím okamžiku vyskočil jako jelen, uchopil župan a hodil ho přes sebe.

Magnolie stále ještě seděla na gauči potaženém drsným kordem.

„Proboha!“ vykřikla tlumeně. „Kdo to může být?“

Napůl se k ní obrátil.

„Teď musíš zmizet, Liz. Lituju, ale na tuhle schůzku jsem úplně zapomněl. Což bezpochyby zavinily tvoje kvality. Ale uvidíme se znovu, určitě!“

„Mám se někde schovat?“ zeptala se bojácně. „Třeba v ložnici? Dokud tvůj rozhovor neskončí?“

Křivě se ušklíbl.

„Nojo, právě ložnici budu asi potřebovat. A tenhle – hm – pohovor bude zřejmě trvat hodně dlouho. Je mi opravdu líto, mladá dámo. Ale ty se proto na mne nebudeš mrzet, nebo ano?“

Magnolie Farinová pochopila. Dokázala se však chápavě usmát, i když to v ní vřelo vztekem.

Tenhle intelektuální psí syn si ji chladnokrevně dal jako rychlý předkrm, než dojde na hlavní chod. Chtěla-li však pokračovat ve hře, nesměla svou zlost v žádném případě dát najevo.

„Ne, ne, v pořádku,“ mumlala. „Počkáš chvíli, než se obléknu?“

Green k ní přistoupil a polaskal ji po tváři.

„Samozřejmě, madam Liz. Oblékni se a vezmi si svůj servisní vozík s sebou!“

Přikývla jako poslušná malá holka. Pospíšila si s oblékáním. Jen zběžně uhladila vlasy na paruce, která se jí naštěstí nesesunula z hlavy ani při té předchozí divoké souloži. Pak naskládala zbylé láhve a skleničky do baru.

Když tlačila vozík před sebou, stál už doktor Green u dveří, aby vpustil svého hosta.

Magnolie Farinová udržela jen s velkým úsilím uctivý úsměv, jaký se slušel na poschoďovou servírku.

Ta žena byla kráska, to se musí uznat. Měla na sobě černé kalhoty s rozšířenými námořnickými nohavicemi a k tomu norkový kabátek, střižený ve stylu bundonu. Oči černé jako uhlíky, tmavé vlasy nakrátko ostříhané.

„Lorno!“ zvolal doktor Green nadšeně. „Ani nemohu vyslovit, jak se těším z vašeho příchodu. Prosím, pojďte dovnitř!“

Magnolie Farinová se zarazila, ale nedala na sobě nic znát. Vzpomněla si však okamžitě na krátké hlášení, které obdržela od Dalyeho po příletu britského obřího letadla.

Přirozeně Lorna Jacksonová!

Tak se přece jmenovala ta žena, jejíž letenku zaplatil Washington! A popis, který jí Daley dodal, se rozhodně shodoval se skutečností.

Magnolie pochopila, že musí něco co nejdříve podniknout.

Doktor Jefferson Cedric Green si však už domnělé číšnice sotva všímal, neboť se s labužnickým pomlaskáváním věnoval falešné callgirl.

*

Nelly Moorová si okamžitě utvořila vlastní názor na to, co se tu dělo těsně před jejím příchodem. Stačilo uvidět rozcuchané vlasy a nedopnutý vědcův župan. Zřejmě je to opravdu muž, který nevynechá jedinou příležitost. Že by druhá míza?

Doktor Green zavedl návštěvnici do svého luxusního apartmá. Se světáckým gestem od ní vzal norkový kabátek a odnesl ho do šatny.

„Omluvte můj oblek, Lorno,“ pravil, „ženy většinou potřebují k úpravě nekonečně víc času, vidle? Musím přiznat, že i já mívám jinak v tomto ohledu trochu ženské návyky, ale tentokrát jsem nějak špatně hospodařil s časem. Doufám, že mi to nemáte za zlé.“

„Ale ne,“ přijímala Moorová jeho omluvu s přejícím úsměvem. „Teď ale už, doufám, nemáte naspěch?“

Důrazně podobné podezření odmítl.

„Kdepak. Nejbližší termín mám zítra dopoledne v deset hodin. Až do té doby jsem vám k dispozici.“

„Obráceně by to znělo líp, nemyslíte?“ namítla Moorová.

„Nebývám rád tak přímý,“ přiznal. „Ale když to chcete formulovat takto, nemám námitek.“

Nelly mu věnovala svůdný úsměv.

„Myslím, že si dobře porozumíme. Souhlasil byste, abychom teď hned přestali s vykáním? Zní to strašně úředně.“

„Velmi rád,“ souhlasil. „Má křestní jména jsou Jefferson a Cedric. Protože obě jsou příliš dlouhá, zkracují je moji známí na Jeff. Udělej si pohodlí, Lorno. A prosím, posluž si.“ Ukázal na malý bar, který byl mezitím tak dobře zásoben. „Omluv mě na deset minut. Pospíším si, abych byl u tebe co nejdříve.“

Vrhl ještě toužebný pohled na její poprsí, které se skvěle uplatňovalo pod průhlednou bílou blůzou, a pak s vlajícím županem zmizel v, koupelně.

Nelly si namíchala nahořklý bournon, zapálila si cigaretu a usadila se v křesle. Doktor Jefferson Cedric Green byl bezpochyby zajímavý, dobře vypadající muž, což na ženy silně působilo. Věděl o svých přednostech, a proto využil každé příležitosti, která se mu naskytla.

Na druhé straně si však Nelly uměla domyslet, že to je člověk, který tvrdě, pracuje a jistě v určitých obdobích žije jen pro své povolání. Že semtam musí vypřáhnout a totálně se odreagovat, bylo naprosto pochopitelné.

První dvě hodiny strávili v apartmá. Doktor Green se projevil jako okouzlující společník. Nelly mu nepatrnými náznaky a gesty dala najevo, že nemá ve zvyku přecházet přímo k věci.

Přistoupil na její hru a choval se jako dokonalý gentleman. Časně večer opustili společně hotel, najali si taxi a zajeli do jednoho z drahých londýnských restaurantů. Po vybrané večeři s ohnivým červeným vínem vyhledali noční bar, v němž setrvali až do jedné hodiny.

Po celou tu dobu registrovala Nelly, že Smith, badatelův řidič, jim nepozorovaně zůstával stále v patách.

Pracovník CIA, který svůj šoférský stejnokroj zaměnil za průměrný konfekční oblek, dělal svou práci výtečně.

Teprve když se vrátili do Greenova apartmá, nenápadné sledování skončilo.

„Škoda,“ povzdechl si vědec, když vstupovali do ložnice, „z noci už mnoho nezbývá.“

Jazyk mu při mluvení trochu škobrtal. Ale na nohou se držel ještě zpříma.

Nelly ho bouřlivě objala. Měla mírnou opičku a tak dala svým citům volný průběh. Doktor Green jí byl sympatický, nemusela se proto přemáhat, když mu nabízela to, co od ní očekával.

„Využijeme každé minuty,“ slibovala vábivě. „Každá minuta jako malá věčnost.“

Vyrazil nadšený halas a zatlačil ji k posteli.

Nelly téměř nezbyl čas na to, aby se svlékla.

*

Malcolm Daley zavolal smluvené číslo ráno v osm hodin.

Řekl si, že takovou lhůtu musí nechat uplynout, chtěl-li, aby to vypadalo věrohodně. Těžko by mu uvěřili, kdyby tvrdil, že tu tajemnou Američanku už za několik hodin po příletu do Londýna chytil do sítě.

Na druhém konci vedení se ohlásil muž, který hovořil hrdelním tónem.

„Haló?“

Daley udal celé jméno a dodal: „Chci podat hlášení.“

„Zůstaňte u aparátu,“ zněla strohá odpověď, „předám vás.“

„Rozumím.“

Daley podržel sluchátko u ucha, zapálil si cigaretu a chvatně zatáhl, aby se uklidnil. Nemohl však zabránit tomu, aby se mu netřásly prsty.

Překvapeně nadskočil, když uslyšel ženský hlas. Velmi příjemně znějící, lehce zastřený hlas.

„Pan Malcolm Daley?“

„Ano, madam,“ vdechl kouř do špatné trubice, rozkašlal se a zakuckal. „Mám pro vás hlášení. Jde o…“

„Ne po telefonu,“ přerušila ho. „Sejdeme se. Znáte kavárnu Payne v centru Londýna na Victoriině ulici?“

„Ano, madam.“

„Dobrá. Stihnete tam být za hodinu?“

Daley pohlédl na hodinky.

„Ano, madam. Jak vás poznám?“

Žena se tiše zasmála.

„Takhle ne, pane Daley. Já poznám vás. Buďte dochvilný! Všechno ostatní už vyplyne ze situace.“

„Ale odkud víte, jak vypadám?“

„Lidé, s nimiž spolupracujeme, nám nejsou neznámí. Spokojte se s touto informací. Jste sledován?“

„Sledován? Jakto? Nerozumím.“

„Chodil za vámi od vašeho příletu do Londýna někdo? Zpozoroval jste něco takového?“

„Ne,“ odpověděl Daley s hlubokým přesvědčením, „vůbec nic. Staral jsem se pouze o svůj úkol a…“

„Dobrá,“ přerušila ho žena znovu, „zbytek projednáme osobně. Dávejte přesto nenápadně pozor, zda nejste sledován, až pojedete do kavárny Payne. Kdyby tomu tak bylo, nepodnikejte nic, abyste slídila setřásl. Rozumíte?“

„Ano, madam. Ale…“

V přístroji cvaklo.

Zavěšeno.

Chvíli se Daley zmateně díval na sluchátko. Pak je s nechápavým potřásáním hlavy odložil na vidlici.

Kdo měl vlastně přijít na nápad sledovat ho?

Byl přece jenom malá ryba. Kčertu se vším! Hlavně že se to vyplatí, a že z toho vyjde se zdravou kůží! K čemu bude tohle osobní setkání užitečné, to si nedovedl vysvětlit, stejně jako fakt, že má co dělat s nějakou ženou. O její existenci do tohoto okamžiku nevěděl.

Navlékl si koženou bundu, popadl cigarety, zapalovač a klíčky od svého Austin Allegro 1500.

Cestou do středu Londýna se soustředil na to, co zamýšlel předhodit k uvěření v záležitosti Lorny Jacksonové. Jestliže měl kasírovat, záleželo především na tom, aby jeho story zněla přesvědčivě. S ostatními problémy si nemusel dělat žádné zbytečné starosti. Aspoň si to myslel.

Našel parkoviště asi o blok vzdálené od kavárny, zaplatil hlídači poplatek na dvě hodiny předem a vykročil zbytek cesty pěšky.

Kavárna byla úctyhodně starý salón. Mezi řadami stolů spěchaly servírky v černých sukních, škrobených bílých blůzách a neposkvrněných bílých zástěrkách; na podnosech dýmaly konvičky s kávou.

V útulně zařízené místnosti seděli převážně muži. Obchodníci, manažeři, kteří si mohli dovolit ještě před začátkem práce vychutnat v příjemné atmosféře šálek dobré kávy.

Jeden stůl pro dva u okna byl volný. Usedl k němu a objednal u servírky, která sklízela nádobí, konvičku moka.

Ještě nevyprázdnil první šálek, když tu ženu spatřil. Intuitivně vytušil, že to musí být ona.

Vypadala náramně. Kdyby to bylo při jiné příležitosti, byl by Daley nasadil všechny páky, aby ji zlákal pro t?te–?–t?te.

Měla dlouhé, tmavé vlasy, které jí sahaly téměř až k ramenům, na sobě děsně přiléhavý, krémově zbarvený kalhotový kostým, který nezakrýval nic z jejích tělesných půvabů.

Když na něho pohlédla, viděl, že má oči barvy mořské zeleně. Po obou stranách jejího jemně utvářeného nosu se seskupilo několik matných pih.

Usmála se na něho a pokynula mu tak, jako když se v kavárně setkají dva dobří známí.

Malcolm Daley odložil cigaretu do popelníku a povstal, když k němu žena došla. Pozdravili se stiskem ruky a sedli si. Objednal pro ni kávu, počkal, až číšnice odejde, a pátravě si svůj protějšek prohlížel.

„Kdo jste?“ vyzvídal potichu.

„Jsem pověřena, abych s vámi jednala,“ prohlásila Magnolie Farinová s přátelským úsměvem. „Jinak neklaďte žádné další otázky, pane Daley. Sledoval vás někdo cestou sem?“

Mile se ušklíbl.

„Jela za mnou spousta aut, jak to teď v Londýně chodí.“

V jejích zelených očích se objevil náznak klíčící zloby.

„Takové vtipy si odpusťte. Můj čas je příliš vzácný.“ Daleyův úsměv ztuhl.

„Ne, nic jsem nepozoroval,“ zahuhlal polohlasně.

„Dobře, tak co chcete ohlásit?“

Usrkl ze šálku, odsunul ho stranou a spustil.

„Ta záležitost s Lornou Jacksonovou vyšla dokonale,“ oznámil a pyšně líčil, jak ji přiměl k tomu, aby u něho vyhledala útočiště.

„To je všechno?“ chtěla vědět agentka.

„Ne, to hlavní teprve přijde. Když jsme – hm – šli na věc, položil jsem jí pistoli na prsa. Dal jsem jí najevo, že vím, že má provést nějaký tajný úkol a že za mnou stojí vlivná organizace, která ji rozemele na kaši, kdyby na to přišlo.“

Magnolie Farinová nevrle svraštila čelo.

„Zbláznil jste se? Jak jste si mohl takhle počínat na vlastní pěst…?“

„Počkejte!“ vpadl jí Daley do řeči. „Podařilo se mi přesvědčit ji, že proti nám nemá šanci. A vnukl jsem jí naději, že by si u nás patrně vydělala víc než u spolku, pro nějž pracuje. Zkrátka, ta malá se zahryzla a už se nepustila. Je zrovna žhavá na to dát se naverbovat. Naznačil jsem jí, že by to mohlo vyjít.“

Agentčiny rozpaky mizely. Změnila svůj původní záměr.

Nyní už bylo zbytečné pokoušet se na Američanku účinněji nasadit Daleyho. Prakticky zabrala předem na návnadu, kterou Magnolie Farinová ještě ani pořádně nenahodila.

Nebylo proto nadále nutné rozvíjet rafinovaný plán, jak ji chytit do pasti. Takhle se to nabízelo samo.

Že Daleyho bláznivá historka je výmysl, tím si byla Magnolie zcela jistá. Především proto, že zmíněnou Lomu Jacksonovou viděla u doktora Greena. Ta žena bude samozřejmě ochotná vydat se třeba do jámy lvové, jen když přitom zjistí, kdo že se ji to vlastně pokusí naverbovat.

Ať se jí té příležitosti tedy dostane!

Ale jakmile jednou vkročí do pasti, nebudou jí už žádná bezpečnostní opatření nic platná a žádné její zjištění se už nikdy nedonese k nepovolaným uším.

Magnolie se pochvalně usmála.

„Souhlasím. Promluvte s Lornou Jacksonovou. Řekněte jí, že se s ní chceme dnes odpoledne ve čtrnáct hodin sejít. Přesné místo a podrobnosti vám ještě telefonicky sdělím.“

„Prima,“ liboval si Malcolm Daley. „Můžete se na mě spolehnout.“

Připadalo mu, jako by dosáhl velkolepého vítězství a začínal se přitom pomalu ale jistě cítit jako dokonalý super–špion.

*

Laskavé ranní slunce vysílalo pruhované světlo příčně postavenými lištami žaluzií.

Doktor Jefferson Cedric Green se nechával šimrat slunečními paprsky, mžoural, zíval, zdvíhal se, rozpomínal. Přes tvář mu přeletěl úsměv, když vedle sebe uviděl tu ženu.

Její oči byly zavřené. Ještě spala.

Nahnul se nad ní a něžně ji políbil.

Zmateně ucouvl, když procitla připravena k úderu.

„Och, lituji, Jeffe,“ omlouvala se a rovněž se vzpřímila, „mám velmi lehký spánek.“

Zase se usmál a neodolal. Jeho ruce jemně objaly její nahé prsy.

„Přeji ti dobré ráno,“ hlesl, „myslím, že existuje pouze jedna věc, jíž se jitro nejlépe začíná…“

Nelly ho objala a políbila ho na tvář.

„Nepřijdeš pozdě? Myslím, že dnes kongres zahajuje.“

Vrhl letmý pohled na elektronický budík.

„Ještě dvě hodiny času, drahoušku. Celé dvě hodiny!“

Nelly mlčela. Ale četl v jejích očích němý souhlas.

Naráz odhodil pokrývku stranou. Moorová ho přijala s rozpřaženými pažemi, když do ní ohleduplně vstupoval.

Měl obdivuhodnou energii. Po těch několika málo hodinách spánku byl fit a odpočatý jako dvacetiletý mladík. Ano, Jefferson Cedric Green byl vskutku muž, který žádnou ženu nikdy nezklamal.

Nelly tiše vzdychla, když do ní zajel bouřlivěji. Zdvihla pánev a rytmicky se pohybovala stále rychleji nahoru a dolů. Muž se při tom tiskl na její klín a zároveň laskal plná prsa, jejichž krása ho uváděla do stále větší extáze. Jako by chtěl tyto vzdouvající se pahorky pohltit ústy.

Dosáhli současně vrcholu mohutné vlny rozkoše, která je odplavila do stavu opojení. Když pak vedle sebe zmoženi leželi, vraceli se jen pomalu do skutečnosti.

„Chtěl bych, aby ses brzy vrátila,“ zatoužil Jeff Green, když se jeho dech uklidnil. „Tenhle kongres je pro mne rutina, vedlejší záležitost. Nic užitečného z něho stejně nevzejde. Přeji si, abys každou volnou minutu, kterou mám, trávila se mnou.“ Obrátil se k ní a tázavě na ni pohlédl. „Splníš mi to přání?“

„Ano. A nepřijde mi to ani trochu zatěžko, Jeffe.“

Badatel se rozzářil.

„Co soudíš o tom, že bys tu u mě v apartmá bydlela?“

Nelly myslela, že se přeslechla.

„Ach, to by bylo krásné, překrásné! Musela bych si jen přinést své věci a…“

„Máš na to čas do pěti odpoledne. Tehdy totiž končí poslední zasedání. Tedy domluveno?“

„Domluveno.“

Nelly Moorová se uvolnila.

Předběžného cíle dosáhla. Nevyžádalo si to ani žádnou zvláštní námahu. Žádnou obratnou taktiku, žádnou ženskou lest. Snad to spočívalo v tom, že jí Jeff Green byl prostě sympatický.

*

Zase tu pro ni byl připraven předtištěný lístek, na němž recepční zaznamenávali pro nepřítomné hotelové hosty telefonická volání.

Telefonoval Malcolm Daley.

Když Nelly vyjížděla výtahem ke svému pokoji, podívala se na hodinky.

Jedenáct hodin dopoledne.

Měla dost času věnovat se ranní toaletě po tom, co doktor Green odešel.

Ve srovnání s luxusním apartmá v hotelu St. George působil její pokoj, zařízený s britskou střídmostí, značně střízlivě.

Nelly zavolala spojovatelku, uvedla Daleyho číslo a několik vteřin čekala na spojení.

Ohlásil se okamžitě; zdálo se, že na zpětný telefon netrpělivě čekal.

„Haló, baby; těší mě, že ses ohlásila. Kde trčíš?“

„Posnídala jsem mimo hotel a pak jsem nakupovala. Musím se ti zpovídat?“

„Proboha ne, nebuď hned uražená. Ptal jsem se jen tak… Zkrátka zdá se, že naše záležitost klape – proto nechci, aby se něco zhatilo.“

„Kam jsi dospěl?“ zeptala se agentka s napětím.

Daley ji obšírně informoval o svém setkání s krásnou neznámou.

„Ještě nevolala,“ dodal. „Je důležité, abychom se my dva dnes odpoledne ve čtrnáct hodin sešli. Všechno ostatní se dovím, až zatelefonuje.“

„V pořádku,“ souhlasila Nelly, „vyzvedneš mě tedy před druhou tady v hotelu, ano? Pro mě za mě jí můžeš říct, že si to tak přeju. A protože ti v tomto ohledu nedala žádné zvláštní pokyny, bude souhlasit.“

„Ano, jistě. Mám vzít taxi? Nebo svůj vůz?“

„Svůj vůz.“

„Budeme oba nějak jištěni?“

„Ne, nebudeme. Musíme se spolehnout jen sami na sebe.“

Daley hned neodpověděl, zakuckal se a zabručel cosi nesrozumitelného.

„Nejsi ve své kůži?“ zeptala se Nelly.

„Ale jo! Zůstaňme u toho, na čem jsme se dohodli. Ve třináct padesát před hotelem.“

„Samozřejmě. A ne aby sis předem dal moc loků na uklidnění. Musíš mít jasnou hlavu. Tak ahoj.“

Nelly zaťukala na vidlici a vyžádala si spojení s krycí firmou Invermere, Ladner a synové.

Herb Houston se ohlásil na lince zabezpečené proti odposlechu.

Stručnými slovy mu Nelly sdělila detaily toho, co se dozvěděla od Malcolma Daleyho.

„Himlhergot,“ vyjelo z pracovníka CIA. „Ti ale rychle zabrali.“

„Asi mě chtějí co nejrychleji zlikvidovat,“ zkonstatovala suše Nelly. „Podnikneš proti tomu něco?“

„Udělám všechno, abys to ve zdraví přežila. Nedělej si starosti.“

„Námitka!“ zaprotestovala Nelly. „Ti lidé, pro které Daley pracuje, nejsou žádní břídilové. Nebo jste snad už zjistili, co je to za ženskou, s níž se setkal? Vždyť ho sledujete, či ne?“

„No víš…“ Houston se vytáčel. „Náš člověk ho bez ustání měl na očích, Daley ho nezpozoroval. Když ti dva seděli v kavárně, žádal náš člověk o posilu. Musím bohužel přiznat, že se nám nepodařilo udržet stopu té ženy. Několika triky se jí podařilo mým lidem uniknout.“

„Tak vidíš. Žádní břídilové, jak jsem řekla. Proto chci, abyste od toho dali ruce pryč – úplně!“

„To nemyslíš vážně!“

„No zdali, můj příteli! Jakmile protivník pojme podezření, vyletí celá akce do vzduchu, ještě dřív než tví lidé zasáhnou. Proto to zařídím následovně: Daley mě odveze. Pak ho pošlou k prvnímu kontrolnímu bodu, kde potom dostaneme další pokyny. Umístím na Daleyho voze goniometr, Herbe. To je jediné spojení, které mezi námi bude fungovat. A nechci, aby se někde v dohledu vynořilo ani dýnko klobouku!“

„Vyloučeno! Takovou lehkomyslnost nepřipustím!“

„Nic jiného ti nezbude, poklade. Je to má hra. Nebo to chceš popřít?“

„Hm, ne.“

„No tak. Postarejte se jen, abyste se někde usadili s dobrým přijímačem signálů a drželi se toho, co vám dá goniometr! Rozumíš?“

Herb Houston bezmocně odkašlal.

„Rozumím. Ale souhlasím jen z donucení. Až ta akce skončí, nasekám ti zadek.“

Nelly se zasmála.

„Z tvé poznámky odvozuji, že se dosud nedokážeš na sto procent smířit s ženskou rovnoprávností.“

„V čemž máš asi pravdu,“ zavrčel.

*

Malcolm Daley přijel v modrém Austinu Allegro. Nechal vůz v odstavném pruhu a zaběhl do haly, kde ho Nelly Moorová, alias Lorna Jacksonová, už očekávala.

„Jsi víc než přesný,“ konstatovala, „je právě za deset minut dvě.“

„Krucinál, nechci, aby se něco zaseklo,“ blekotal Daley a ohlížel se kolem jako štvanec. „Pospěšme si, jedem!“

Agentka ho následovala.

Měla na sobě kalhoty ze světle modrého denimu a k nim kabátek z vepřovice. Do kabelky vsunula zaměřovací vysílač, který, vyhledala mezi výzbrojí od Herba. Pod paždím měla pouzdro s berettou 6,35.

Daley nastartoval, zapnul směrovku a nervózně se díval do zpětného zrcátka, dokud nenašel v nepřetržité koloně aut na Bayswater Road mezeru, do níž se zařadil.

„Jak to bude dál?“ vyzvídala Moorová.

Zařadil třetí rychlostní stupeň, zůstal na padesáti kilometrech za hodinu a opřel se do sedadla.

„Jedeme k hlavní poště,“ vysvětloval, „tam má pro mě ležet dopis s dalšími pokyny – poste restante. Na mé jméno, chápeš?“

„Co je na tom tak těžkého k pochopení?“ píchla ho Nelly.

Na moment vysunul spodní ret a ztratil zřejmě náladu pokračovat v konverzaci.

Nelly vylovila z kabelky cigaretu a nenápadně při tom zapnula gonio.

Malcolmovi se o tom nezmínila. Nemohla mu důvěřovat – byl příliš labilní. Je docela dobře možné, že ho protivník znovu získal na svou stranu. Od nynějška musela brát v potaz všechny eventuality.

Nelly vyfoukla dým z cigarety do okénka. Byla naplněna vnitřním poklidem, který vyplýval ze zkušeností získaných v nesčetných předchozích akcích. Jako vždy v takových situacích, kdy se schylovalo k rozhodnutí, osvědčila železné nervy.

K hlavní poště jim to trvalo přesně dvacet minut.

Daley nalezl volné místo k zaparkování a vytáhl startovací klíček.

„Počkej tady!“ nakázal. „Pokyn výslovně praví, že mám vejít sám.“

Nelly neodporovala. Přesto vnímala, jak se jí nervy bezděčně napjaly, když hleděla na Daleyho, jak se spěšnými kroky blíží k bráně budovy, před níž panoval čilý ruch. Lidé přicházeli a odcházeli v nepřetržitém sledu.

Moorová počítala s nástrahou už zde.

Ale Daley se po několika minutách vrátil. V levičce držel hnědou obálku.

Ve voze ji třesoucími se prsty roztrhl.

Objevila se kartička s textem psaným na stroji v heslech.

SMĚR JÍZDY STŘED MĚSTA – BARKING – A 12 SMĚR COLCHESTER PŘES BRENTWOOD AŽ K CHELMSFORDU – PARKOVIŠTĚ NA ODBOČCE SMĚR MALDON, TAM DALŠÍ POKYNY.

„Proboha, tak daleko?“ zasténal Daley.

„Aspoň budeš mít cestou čas se uklidnit,“ utěšovala ho Nelly.

Obdařil ji závistivým pohledem. Její klid mu byl nepochopitelný. Nacpal kartičku do kapsy saka a vyjel s vozem z odstavného pruhu.

Až k výjezdu A 12 v Barkingu převládal souvislý provoz. Daleymu to sem trvalo půl hodiny. Na dálnici mohl potom vyhnat tachometr až na 110 km v hodině.

Okolo 15.30 dojeli ke stanovenému parkovišti na výjezdu ve směru k Maldonu.

Jediná limuzína stála na asfaltovém pásu, kávový Rover 3500 V 8.

Daley zastavil dvě délky vozu za ním, zdvihl ruce a zase je spustil na volant.

„A? Co teď?“

Ještě se neuklidnil.

Nelly ukázala dopředu.

Kouřovými skly roveru bylo vidět siluety tří mužů. Dva vpředu, jeden na zadním sedadle.

Nellyino neurčité tušení se v příštím okamžiku potvrdilo.

Muž na zadním sedadle se napolo otočil a něco pozdvihl. Ukázalo se, že je to kus lepenkového papíru. Na něm bylo velkými čitelnými písmeny napsáno fixem jediné slovo: SLEDOVAT!

Nápis zmizel a rover se pomalu rozjel. Z výfuku se vydral namodralý kouř a rozptýlil se.

„Opravdu mám jet za nimi?“ nerozhodně tápal Daley a olizoval si spodní ret.

„Vzpamatuj se!“ napomenula ho agentka ostřeji, než původně zamýšlela. „Nebo si chceš ten kšeft nechat ujít před nosem?“

Malcolm se skutečně trochu vzmužil. Pomyšlení na peníze mu dalo křídla. Zařadil jedničku a dal se do pohybu.

Rover okamžitě zrychlil, projel plynule točitým výjezdem a odbočil na vedlejší silnici do Maldonu.

Daley udržoval pětadvacetimetrový odstup a snažil se zůstat v závěsu.

Osmdesáti až devadesáti kilometrovou rychlostí si to obě limuzíny metelily po zvlněné silnici plné zatáček.

Náhle se rozsvítila obě brzdová světla roveru. Od chvíle, kdy opustili parkoviště, uplynulo pět minut. Po obou stranách silnice se prostírala nepřehledná bažina prostoupená četnými plochými pahorky.

Daley šlápl na brzdový pedál. Se svraštělým čelem pozoroval, jak rover zpomalil na jízdu krokem a v příštím okamžiku odbočil doprava na úzkou nezpevněnou cestu.

Mezi skupinami vysokých keřů se zrcadlily černé plochy bažinatých tůní. Mezi nimi bylo vidět plovoucí ostrovy s mohutnými trsy trávy. Její chomáče lemovaly i okraj cesty.

Daley se tázavě podíval na svou spolujezdkyni. Moorová pokývla. Její vnitřní klid dostoupil bodu, kdy už ji nic nemohlo vyvést z rovnováhy.

Daley sledoval rover na dvojku. Pod oběma vozidly se pohupovala půda.

Nelly sáhla reflexívně po pistoli v ramenním pouzdře. Instinkt jí napověděl, že tohle nebude příjemná schůzka.

Cesta opsala ostrý oblouk doprava.

Křoví, vyšší než člověk, zabraňovalo výhledu na silnici.

Nelly přepadla náhlá předtucha.

„Teď pozor!“ sykla varovně. „Až zastaví…“

Zbytek věty jí zůstal vězet v hrdle.

V témž zlomku vteřiny, kdy vzplanula brzdová světla roveru, rozletěly se dveře a všichni tři muži se vyřítili ven. Ve vysoké trávě vedle vozu měli jen malý manévrovací prostor. Tůně v bažinách byly hluboké a bezedné.

Malcolm Daley vyrazil polekaný výkřik.

Nelly překonala vteřinu ochromení bleskově.

Spíše podvědomě zaregistrovala světélkující ocel zbraně v rukách tří mužů.

Upustila kabelku na podlahu, vytáhla berettu a v mžiku otevřela u austinu dveře na straně spolujezdce.

„K zemi!“ zařvala na Daleyho.

Seděl stále v bezmocném ustrnutí.

Nelly do něho vrazila, ještě než se odrazem napjatých nohou vrhla doprava.

Při pádu uslyšela tupé údery tlumičů. Zuřivý sled výstřelů zněl jako kulometné staccato.

Pod chatrným krytem otevřených dveří se Nelly odkulila. Vysoká tráva ztlumila její pád.

Pronikavý výkřik přehlušil tlumené výstřely. Avšak jen na okamžik; potom přešel křik v chroptění.

Střepiny rozstřílených oken harašily na plechu karoserie.

Nelly zamířila vleže svou berettu a vychýlila se stranou od dveří. Zahlédla siluety dvou mužů vpravo od roveru.

Hlavně pistolí se pohnuly jejím směrem.

Bez váhání stiskla ukazovák na spoušti. Pistole vyštěkla.

Jeden z chlapů vztekle zařval a zbraň mu vypadla z ruky. Zdravou levičkou si přidržoval krvácející pravici.

Ten druhý nestřílel. Přestože ji to udivovalo, zamýšlela ho Nelly rovněž vyřadit z boje, aniž by pohnula brvou.

Avšak k tomu se už nedostala.

Za jejími zády se ozval ledový hlas.

„To střílítko odhoď, panenko! Okamžitě! Nebo koupíš pár kulek do svých krásných nožiček!“

Ten třetí!

Krátce po zahájení ohňostroje zřejmě odspěchal, aby se dostal za Austin Allegro. Tuhle možnost nevzala Nelly včas do úvahy.

Rezignovaně upustila revolver.

„Fajn,“ komentoval muž vzadu výsměšně. „A teď vstaň! Ruce slož za hlavu!“

Agentka tajné služby uposlechla. Muž, kterého zranila, na ni zíral nenávistnými zraky, ale ovládl se. Ti tři patrně dostali jednoznačné pokyny, jak mají s domnělou Lornou Jacksonovou zacházet.

Naložili zajatkyni na zadní sedadlo roveru.

Teprve tehdy spatřila Nelly hrozně zřízenou mrtvolu muže, který se nechal koupit za pár tisícovek. Na jakoukoli pomoc pro Malcolma Daleyho bylo už příliš pozdě.

Řidič roveru vyzdvihl mrtvého a hodil ho do austinu.

Zatímco zraněný držel ženu v šachu, odtlačili dva zbylí modré auto do nejbližší tůně.

Přední kapota vozu se ponořila do zrcadlově hladké vody. Vzduchové bubliny stoupaly vzhůru, na hladině se tvořily malé víry. Allegro se potápělo rychle. Několik minut bylo ještě vidět střechu vozu, jako by kola zůstala stát na dně. Ale vzápětí vyběhl nad hladinu vzduchový příboj a plechová rakev Malcolma Daleyho se s konečnou platností potopila do hlubiny.

Nelly si vzpomněla na kabelku a na zaměřovací vysílačku. Obojí je teď tam dole na dně a ona tudíž zůstává bez šance.

Protivník reagoval tvrději a pohotověji, než to i ona předpovídala. Jízda k osamělé farmě trvala půl hodiny. Muži znali spleť bezpečně sjízdných cest v bažinách jako své boty.

V bývalé stáji bylo několik prostor, postavených z tvrzeného betonu.

Když Moorovou důkladně prošacovaly, vstrčily ji gorily do jedné z těchto zvukotěsných cel.

Tma ji objala.

Její nálada klesla na bod mrazu.

*

Magnolie Farinová se rozhodla vsadit všechno na jednu kartu. Dnes, v tomto pozdním odpoledni k tomu musí dojít!

Zvláštní průkazka mrtvé Liz Bonhamové jí ještě jednou zjednala přístup do hotelu St. George. Mnoho času však nezbývalo.

Kdyby doktor Green proti všemu očekávání nezabral, nezbývala jiná možnost než zlikvidovat i manžela Liz Bonhamové. Ten zatím ležel doma a spánkem se zotavoval z námahy předešlé noční směny. Magnoliini muži ho měli pod kontrolou. Protože končil službu o půl hodiny dříve než jeho žena, padl smrtelně unaven do postele a usnul. Ještě nezpozoroval, že se jeho manželka dosud nevrátila.

Magnolie Farinová vydala příkaz, aby ten muž byl na každý pád odstraněn, kdyby se choval podezřele. Telefon Bonhamovi neměli. Musel by tedy opustit byt, kdyby chtěl vyvolat poplach.

Převlečena za Liz Bonhamovou tlačila agentka servírovací stolek po chodbě hotelu. Před vchodem do Greenova apartmá zůstala stát a rozhlédla se na obě strany. Kromě ní nebylo na chodbě ani živáčka.

Bez váhání stiskla tlačítko.

Dveře se překvapivě rychle otevřely.

Doktor Green měl na sobě elegantní tmavý oblek, bílou košili a stříbrošedou kravatu. Jeho rozjásaný pohled trochu pohasl, když spatřil domnělou patrovou servírku.

„Ach, myslel jsem…“ Odmlčel se, zmateně potřásl hlavou a nutil se, aby nevypadal příliš odmítavě. Nepochopil, proč Lorna Jacksonová nepřišla. Několikrát od svého návratu z kongresu volal hotel Pošta. Nezastihl však ženu, kterou pokládal za okouzlující callgirl, s níž se včera potkal.

„Přivážím přísun,“ oznámila Magnolie Farinová a dozadu vrženým pohledem ukázala na láhve, které stály jako vojáci na servírovacím vozíku. „Smím dovnitř?“

„… samozřejmě,“ zakoktal dr. Green roztržitě.

Když zavřel dveře, přihrnula se Magnolie k němu a bouřlivě ho objala.

Green se vzpíral, pokoušel se ji jemně odsunout. Ale nedařilo se mu to.

Líbala ho divoce a chtivě.

„Už jsem touhou po tobě nemohla vydržet,“ šeptala. „Jsi tak úžasný. Neposílej mě pryč. Viď, že mě nepošleš pryč?“

Blízkost jejího těla přivedla jeho smysly do varu. Cítil tlak jejích nádherných prsů a žádostivé chvění klína. Omámilo ho to. Nedokázal odolat počínajícímu vzrušení.

A když se jeho ruce vydaly na výzvědy, zjistily, že pod stříbročerným proužkováním její hotelové uniformy je nahá.

Z hrdla se mu vydral blažený zvuk.

„Věděla jsem, že se dnes zase uvidíme,“ ševelila mu Magnolie do ucha, „proto…“

Dál už nemohla pokračovat, neboť ji k sobě pevně přitiskl a dolehl s ní na měkké lůžko. Stačilo jen několik chvatů, aby ji zbavil oděvu.

Magnolie Farinová se nebránila, když ji ohleduplně, téměř prosebně převrátil na bok. Mělo se mu jakýmkoli způsobem dostat toho, co chtěl. Aby dosáhla svého cíle, dělala poslušně všechno s ním.

A tentokrát roznítila všechen žár, který její temperament dokázal rozdmychat.

Jefferson Cedric Green upadl do opravdového opojení. Zapomněl na všechny myšlenky, jimiž se předtím zabýval; soustředil se pouze na tuto ženu, která od něho všechno požadovala a všechno mu také na oplátku dávala.

Po nekonečných minutách milování vyčerpáni ustali.

Chvíli leželi. Leželi udýchaně na posteli – bylo slyšet jen jejich prudký dech.

„Miláčku!“ oslovila ho potom Magnolie opatrně.

„Ano?“

„Co bys řekl tomu, kdybychom tento večer a tuto noc strávili společně? Mohla… mohla bych to zařídit. Abych se přiznala, po celý den jsem doufala, že k tomu dojde. A taky jsem se na to připravila. Prosím, nepokládej mě za vtíravou. Ale jestliže budeš souhlasit…“

Odmlčela se, jako by náhle dostala strach z vlastní opovážlivosti.

Vzdor únavě uvažoval doktor Green rychle a přesně. Lorna ho zklamala.

O tom nebylo pochyb. Čert ví, proč k tomu došlo. Vždyť jí dobře zaplatil – de facto neměla žádný důvod, aby mu dala košem.

Těšil se na hezký večer a ještě příjemnější noc. Jestliže se mu nyní k tomu nabízí možnost, proč by jí neměl využít? Neboť malá Liz byla ďábelská žena a nadto kouzelně krásná a to činilo záležitost ještě víc vzrušující a dráždivější.

„Co se stane, když s tvým návrhem budu souhlasit?“ zeptal se proto.

„Moje švagrová a její manžel si pronajali dům na venkově,“ vysvětlovala. „Mám od něho klíče. Můžeme tam kdykoli zajet, protože v tuto dobu je dům prázdný. Bylo by nádherné, kdybychom my dva na té samotě venku…“

„Ujednáno,“ přerušil ji. „Fantastický nápad, malá madam, strávíme večer a noc na venkově.“

Magnolie Farinová mu poděkovala dlouhým stravujícím polibkem.

Dokázala tak lehčeji skrýt nezkrotnou radost z triumfu.

*

Taxi, které čekalo před hotelovým portálem, vypadalo jako ostatní londýnské buclaté taxíky. I řidič vypadal stejně jako ostatní londýnští taxikáři. Jen Magnolie Farinová věděla, že jeho kolébka stála daleko od Temže.

Agentka měla na sobě tmavomodrý vlněný oblek, který skryla ve spodní přihrádce servírovacího stolku. Takto se mohla převléknout hned u doktora Greena, aby s ním mohla nepozorovaně hotel opustit.

Na jeho pokyn taxík najel. Vhodil do něj svůj příruční kufřík s nejnutnějším nočním prádlem a nechal ženu nastoupit jako první.

Smith stál ve vchodu a díval se za vědcem s rozmrzelým výrazem. Doktor Green očekával od svého strážce sáhodlouhou tirádu. Nedovedl si vysvětlit, proč Smith tentokrát reagoval tak nečinně. Ale večer i noc byly takto zachráněny.

Než přisedl k atraktivní ženě na zadní sedadlo, pokýval doktor Green poněkud zlomyslně svému livrejovanému tělesnému strážci.

Řidič se s těžkým vozem rozjel.

Pro formu mu Magnolie udala cíl cesty. Jenže doktor Green stejně neposlouchal; měl oči jen pro svou společnici, kterou považoval za jeden ze svých nejcennějších úlovků.

Muž za volantem projel vnitřním městem křížem krážem, bleskově odbočil do postranních ulic a zamířil teprve po drahné době na výpadovku A 12.

Doktor Green nepojal ani nejmenší podezření. Londýn neznal a jízda vlevo pro něho byla tak jako tak záhadou; ostatně podle jeho názoru vypadaly všechny ulice City téměř stejně.

Rovněž tak v nejmenším netušil, že taxikář právě setřásl jeden stín.

Nelly Moorová prsty prohmatala své vězení, v němž panovala tma jako v pytli.

Strop cely byl právě tak vysoko, že na něj dosáhla špičkami prstů.

Náhle narazila na jakousi prohlubeň v betonu. V ní bylo něco kulatého, co jí připadalo jako kovové síto.

Mikrofon!

Hned vedle něho byla čtvercová skříňka reproduktoru. Zkušená pracovnice tajné služby napočítala dva a dva sdruženě. O účelu této aparatury nebylo pochyb.

A to, co jí náhle prolétlo hlavou, vyslovila – hlasitě a zřetelně – čistou ruštinou.

„Poslechněte, přátelé. Sice jste mě prohledali, ale ne dost důkladně. Možná, že znáte ty kapsle s jedem, které se vejdou do dutiny zubu. Moje příkazy z Washingtonu jsou jednoznačné. Vím, že mě chcete vyslýchat, jinak byste mě už dávno zabili. Stejně je mi jasné, že nemám žádné východisko. Proto teď udělám to, co podle služebních předpisů udělat musím. Máte smůlu. To, co chcete slyšet, už neuslyšíte.“

Nelly ukončila svou blufovací výpověď a čekala. Všechno záviselo na tom, zda byl mikrofon zapojen.

Potichu dotápala ke dveřím a přitiskla se těsně vedle nich zády na stěnu.

Reakce se dostavila ani ne za půl minuty.

Závora se se skřípotem pohnula a v příštím okamžiku se dveře rozletěly.

Světlo z chodby naservírovalo vcházejícího muže jako na podnose.

Než mohl situaci pochopit, vypálila Nelly přesně mířenou ránu hranou dlaně. Ta vysoce výbušná věcička zasáhla cíl, poslala muže bleskově k zemi. Jeho pistole dopadla na podlahu.

Nelly skočila po zbrani a zvedla ji.

Nezpozdila se ani o zlomek vteřiny.

Druhý muž se všátral dovnitř – zřejmě uslyšel podezřelý šramot, avšak nemohl svůj postup vpřed dost rychle zabrzdit.

Sáhl pod sako. Pro Nelly nebylo žádnou hádankou, co odtud chtěl vykouzlit.

Dorazila k němu s pružností útočící panteřice. Těžký tlumič pistole dopadl na místo určení, ještě dřív, než muž mohl zbraň vytáhnout na denní světlo.

Vydal pouze bolestivý povzdech a sesul se jako pytel.

Nelly ho překročila. Protože mikrofon v betonovém bunkru byl doposud zapojen, nedělala si o situaci žádné iluze.

Cesta na svobodu nebyla ještě zdaleka vybojována a otevřena. Rychle sebrala i zbraň druhého bezvědomého. Oba měli automatické pistole značky Tokarev, ráže 9 mm.

Toho, kterého skolila ranou tlumičem, vstrčila Nelly do cely a zvenku za ním zajistila dveře na závoru. Zámky tu neexistovaly, jen jednoduché kovové závory, které se otvíraly či zavíraly otočným kolem. Koridor kolem betonových cel ústil do chodby mezi bývalými koňskými stájemi. Vchod do stájí byl otevřený a ze dvora jím vnikalo denní světlo.

Nelly doběhla ke stájím. Jen tam se mohla krýt.

Stačila pak udělat jen další dva kroky, když spatřila v osvětleném obdélníku náhlý pohyb.

Muž se pokoušel vzít stáj útokem ve stylu školených policajtů: bleskový skok a pak na rozkročených nohou do střeleckého postoje. Ocel pozdvižené zbraně vyvolala mihotavý světelný odraz.

Agentka vypálila za běhu třikrát za sebou. Přesně zamířit nebylo možné. Šlo jí o život.

Spatřila záblesk z ústí mužova revolveru. Avšak projektil nezpůsobil žádnou škodu; zaryl se někde do stropu stáje.

Třesk tupých střel z tlumiče dozníval. S vrozenou opatrností se Nelly k muži přiblížila. Zjistila, že už nebude nikomu nebezpečný. Vzpřímila se a riskovala pohled do dvora.

Ticho.

To tu opravdu byli jen ti tři, kteří sem Nelly dopravili? Možné to bylo, neboť by se určitě již dříve někdo o novou zajatkyni staral.

Z náhlého vnuknutí doběhla Nelly zpět k betonovým celám a zotvírala závory všech bunkrů, kromě toho jediného, v němž leželi ti dva v bezvědomí. Na konci koridoru zůstala mimo dosah stát. Lidé, kteří jsou dlouho zavřeni, reagují většinou naprosto nečekaně.

„Je tu někdo?“ zavolala.

Nějaký mužský hlas něco nezřetelně zaskuhral.

A pak vyšli ven: urostlý muž a plavovlasá dívka.

Oba byli zle pocuchaní a pobledlí.

*

Zbyl jim sotva čas na to, aby se vzájemně představili. Náhle uslyšeli hluk motoru, který se blížil ke statku.

Nelly vtiskla Rawlinsovi jednoho tokareva do ruky a obrátila se k Janet Girardové, které ukázala na otevřené dveře cel.

„Vraťte se zase zpátky dovnitř. Tam budete v bezpečí.“

Blondýnka statečně přikývla a uposlechla výzvy.

Nelly s Thomasem Rawlinsem doběhli k světlému vchodu do stájí. Spojenými silami odsunuli mrtvého z cesty, takže ho zvenku nebylo vidět. Vrata přivřeli až na úzkou škvíru, která jim poskytovala výhled před dvůr.

Po několika vteřinách přijelo auto na dohled.

Londýnský taxík.

Zastavil před hlavní budovou, ani ne dvacet metrů od stájí.

Nelly Moorová a Thomas Rawlins zadrželi na chvíli dech.

Nelly stačil jediný pohled na ženu, která spolu s vědcem a řidičem vystupovala, a bylo jí rázem všechno jasné.

Servírka z poschodí hotelu St. George!

„Doktor Green,“ hlesl Rawlins zmateně.

„Do toho!“ sykla Nelly.

Rozrazila dveře a spěchala dlouhými skoky ven, aby poskytla kolegovi ze Secret Service dostatek volnosti k nástřelu.

K orientaci jí stačil okamžik. Když její pohyb vzbudil pozornost, nasměrovaly se tři páry očí ve zmatku k ní.

Nepravý taxikář čekal u vozu, kdežto doktor Green a ta žena už docházeli k domu.

Koutkem oka spatřila Nelly, jak Rawlins bleskurychle zacílil. Pistole se vzdula v jeho pěsti a plivala oheň a olovo.

Když zaznělo typické lupnutí tlumiče, rozhodil řidič ruce a přepadl se zkřiveným obličejem na zem.

„Na stranu, doktore Greené!“ zařvala Nelly.

Oddechla si, když zareagoval dostatečně rychle.

Farinová už mu nestačila skočit na krk. Zbraň v ruce neměla. Byla by ho pouze mohla použít jako štít, kdyby pohrozila, že ho zardousí. Ale to bylo rovněž beznadějné tváří v tvář dvěma ústím pistolí, které na ni mířili z různých stran.

„Tentokrát jsi dohrála, Magnolie!“ konstatoval Thomas Rawlins tiše.

Její oči bleskly nenávistí, ale mlčela. Stáhla rty do úzké čárky.

„Vy tu ženu znáte?“ zeptala se Moorová.

Rawlins přikývl, aniž odvrátil hlavu.

„Magnolie Farinová. Zbavila jste svět jednoho ďábla, Nelly.“

„Nepřehánějte!“

„No dobře,“ zabručel Rawlins. „A teď?“

„Vyhledáte v domě telefon nebo vysílačku a vyrozumíte mé přátele z CIA?“

„Rozkaz.“

„Já do té doby budu Magnolii dělat společnost,“ usmála se Nelly.

Vypadalo to, jako by se Farinová chtěla v bezmocném vzteku na svou přemožitelku vrhnout.9

Překážela jí v tom jen hrozící pistole s tlumičem. A Magnolie věděla, že černovláska, kterou znala pouze pod jménem Lorna Jacksonová, nepovažuje tuto zbraň za žádnou atrapu.

Doktor Jefferson Cedric Green stál pobledlý poblíž taxíku. Dokázal jen nechápavě civět na Nelly.

„Dám vám teď jednu dobrou radu, Jeffe,“ nabídla mu.

„Ano?“ Jeho hlas zněl pokorně a kajícně.

„Od tohoto okamžiku se laskavě věnujte jen kongresu.“