Bill Jeffers

Agentka Nelly 197. Krycí jméno Dunja

Do ložnice v domě pronikalo bledé noční světlo. Zpěv ptáků však dával tušit, že ráno na sebe nenechá dlouho čekat. Steve Carmichael se probral z krátkého hlubokého spánku. S úsměvem se zvedl a pohlédl na krásnou mladou ženu, která ležela na posteli vedle něj.

„Nelly!“

Otevřela očí. Nad ní se skláněl mužský obličej s chladnýma šedivýma očima. Stevovy rty se přitiskly na její ústa. Jeho ruce putovaly po jejím nahém těle. Nelly cítila, jak se jí zmocňuje horkost. Všechna únava z ní spadla jako mávnutím kouzelného proutku.

Zalapala po dechu:

„Ty jsi nenasytný, Steve.“

Hladil ji po plných prsou a opatrně si pohrával s jejich temnými korunkami.

„Kde je nabídka, je i poptávka. Nejsi první, která se se mnou ocitla v posteli, ale všechny převyšuješ.“

„Je dobře, že jsme se na té venkovské usedlosti potkali.“

„Byla to sice pouhá náhoda,“ pokračoval. Jeho rty se přiblížily k hrotům ňader. „A přece…“

„Hned jsem věděla, že jsi ten správný typ pro mne, Steve.“ Objala ho pažemi kolem krku a přitiskla mu hlavu na prsa. Když ji líbal po celém těle, zmocnil se jí pocit neskutečného blaha.

„Bylo to opravdu šťastné shledání,“ řekl během laskání.

„Bylo to tak šťastné setkání, že jsem se od tebe nechala odvézt přímo na Long Beach v New Jersey.“

„A to se přece nehodilo.“

„Vypadám snad jako teenager, který neví co chce a co si může dovolit?“

Steve se rozesmál, přitiskl se k ní a znovu ji začal vášnivě líbat. Nelly Moorová cítila jeho pevné mužství nejdříve na stehnech, potom na břichu. Vzdychla a v tu chvíli zapomněla na to, co předcházelo jejich setkání a na co stále musela myslet.

Byl Steve Carmichael opravdu takový lump, za jakého ho považovali? Nebo se stal jenom hříčkou v rukou někoho jiného a neví nic o tom, do čeho se zamotal?

Steve ji začal divoce líbat. Nelly mu polibky vracela a hořící a roztoužená čekala na jeho tělo. Jeho ruce jí bloudily po zádech a laskaly ji. Nelly se mu zcela poddala.

Konečně do ní vnikl. Rukama objal její krásné pozadí a obličej jí přitiskl mezi prsy. Vzrušeně dýchal.

Nelly se nechala ovládnout svou vášní.

„Steve,“ zašeptala mu do ucha. „Přece toho teď nenecháme. Dej mi všechno co máš, miláčku.“

„Ano.“

„Nenech se prosit.“

„Mně nemusíš takovou věc říkat dvakrát,“ odpověděl. Pak ji pevně objal a začal se rytmicky pohybovat. Nelly s ním nejdřív stačila držet krok, ale po chvíli byla vyčerpána. Veškerou iniciativu přenechala jemu. Bylo až s podivem, jaké rezervy se v něm skrývaly. Bylo obdivuhodné, čím vším ho příroda obdařila.

Nelly slyšela v uších hukot mořského příboje. Před očima se jí míhaly hvězdičky. Vrcholu dosáhli oba zároveň.

Klesl na ni. Její duše se zase vrátila z nadoblačných výšin na pevnou zem a její představy nabraly reálnější podobu.

Svítalo a obrysy nábytku začaly vystupovat z temnoty stejně jako domy venku za oknem.

Blok těchto domů se nacházel v lese na severní straně Long Beach. Byly dobře ukryté v romantické přírodě.

Steve Carmichael byl vlastně ještě zelenáč, bylo mu jednatřicet let, byl to blonďák sportovního typu a veterán války ve Vietnamu. Díky tomu měl také dost času na svého velkého koníčka – rybolov. A pro ten bylo tohle místo opravdu ideální.

Steve nabídl Nelly cigaretu.

Mlčky kouřili.

Nelly Moorová si myslela: je to tu hrozně hezké, ale přece jen jsem tady služebně…

Charles Dawton, tak jak se jmenoval Tlouštík s blahosklonným vystupováním Buddhy, jí kdysi přisoudil roli profesionální callgirl, a ona svou úlohu plnila na sto procent. Mnohokrát své poslání vlastně splnila vleže, ale vždycky na ni bylo absolutní spolehnutí. Dosažení cíle věnovala vždycky všechny síly a prostředky – stejně jako dneska se Stevem Carmichaelem.

K ověření podezření.

„Dejte se do toho celým tělem i duší,“ řekl jí Tlouštík. „Je všemi mastmi mazaný a dokáže bojovat. Nebude to lehká práce. Ale pravděpodobnost, že by v tom byl nevinně, je velmi malá. Konec konců jsme tu zprávu dostali od CIA.“

Později Nelly prohlédla celý dům. Hledala zbraně, tajné materiály a odposlouchávací zařízení. Měla na to poměrně dost času, protože Steve odjel zkontrolovat sítě na ryby a Nelly se vymluvila na to, že ji to nebaví.

V noci pak přemýšlela, jak moc mu může věřit. Přála si, aby to podezření bylo nepravdivé. Tenhle blonďatý chlapík měl zdravé jádro.

*

Odposlouchávací zařízení bylo připevněno na vnější stěně domu. Bylo skryto za okenicemi okna ložnice a tak bylo pro kohokoliv prakticky neviditelné. Věděli o něm jen dva muži, kteří byli schováni nedaleko ve křoví. Měli s sebou pistole a odposlouchávací zařízení tam namontovali krátce před půlnocí, když Nelly Moorová a Steve Carmichael byli na druhé straně domu v místnosti s krbem.

Oba muži již čekali několik hodin.

Měli malá sluchátka, která byla napojena na odposlouchávací zařízení. Kabel se vlnil v trávě. Jeden muž byl zavalité postavy s kulatým obličejem a malýma zapadlýma očkama. Jmenoval se Roscoe Anderson. Jeho společník Jo Lammon byl o něco větší, štíhlý, dalo by se říct, že skoro vychrtlý. V jeho úzkém obličeji byly dominantní vysedlé lícní kosti a velké kostěné brýle. Měly lehce zabarvená skla. Konec konců Lammon vypadal spíš na bankovního úředníka, než na někoho, kdo po nocích pozoruje milence.

Anderson se náhle zasmál.

„Teď přejde Steve do útoku. Člověče, dovedu si docela dobře představit, co bude následovat.“

„Muži v našem povolání to nemají snadné,“ poznamenal Lammon.

„Mít takovou hezkou holku v posteli není vůbec k zahození. Když o tom tak přemýšlím, docela bych měl taky chuť.“

Lammonův hlas byl tichý a pomalý.

„Ty jsi hlupák, Roscoe. Sledujeme ho už dost dlouho. Víš teda, kolik holek mu prošlo postelí. Ale jednou udělá chybu. Sázím sto ku jedné, že se téhle Nelly se vším svěří.“

„To by od něj bylo pěkně pitomé.“

„Ty bys byl ještě větší idiot, kdybych tě pořád nehlídal a nekontroloval.“

Anderson se s ním chtěl začít hádat, ale raději to spolkl.

„Tak dobrá, když to tak opravdu dopadne, budeme si tu holku muset podat. Steva budeme ještě potřebovat?“

„Máme jasné instrukce.“

Ve sluchátku se ozval smích. Rozhovor mohli sledovat, jako by se ti dva bavili přímo vedle nich a ne uvnitř domu.

*

Nelly zamáčkla cigaretu a lehla si zpátky na postel. Objala blonďáka.

„Ach, Steve! Přemýšlíš o věcech, o kterých bych já sama nikdy nepřemýšlela. Proč to tak komplikuješ?“

Zasmál se.

„Nejsem žádný nezkušený hlupáček, Nelly. Ale poprvé v životě jsem měl dojem, že mám vedle sebe ženu, která má stejnou potřebu sexu jako já.“

„Souhlasí.“ Sedla si, podepřela si bradu a pozorovala ho. „Ale v žádném případě nejde o lásku. Tuhle iluzi vypusť. Mohu se stát tvou dobrou společnicí, Steve. Myslím si, že potřebuješ někoho, s kým by sis mohl popovídat.“

Carmichael chvíli melancholicky mlčel. Nebo, že by zvažoval rizika? Konec konců na tu myšlenku o trvalejším spojení přišel první. Ale že by předpokládal, že se callgirl jejích kvalit nechá přemluvit k tomu, aby si ho uvázala na krk?

„Máš pravdu,“ řekl Steve. „Můžeme být dobrými přáteli, ale nic víc.“ Zvedl se a ze sklenice na stole nalil Nelly whisky. „V příštích dnech bychom se ale mohli scházet častěji…“

„Když budu mít volno.“

„Mohu ti zaplatit líp než ostatní.“

„To teda musíš mít opravdu výnosné zaměstnání,“ řekla zlehka. „Vypravuj mi o tom. Možná, že si to pak ještě rozmyslím.“

Rozesmál se.

„To si dovedu představit. Při tom, co dělám si jeden může snadno spálit prsty.“

„Podle tvých slov bys musel být nebezpečný gangster.“

Napil se, pobaveně se zasmál a zakuckal se.

„Ne, ne, teď jsi na špatné stopě. Ale musím říct, že máš smysl pro humor, holčičko. Já… musíme se v příštích dnech vidět tak často, jak jen to bude možné, protože už brzy opustím New York.“ Otočil se k Nelly a díval se jí do zářících očí. „Umíš mlčet, broučku?“

„Jako ryba.“

„Prozradím ti malé tajemství.“

„Nikomu to neřeknu.“

„Jedu do Caracasu, Nelly, do Venezuely.“

„Služebně.“

Steve Carmichael se zasmál.

„Taky se tomu dá tak říkat. Když jsem se vrátil z Vietnamu, byl jsem úplně na dně. Po nějaké době jsem se zařídil jako soukromý detektiv. Ze začátku to nebylo jednoduché. Byl jsem dlouho téměř na mizině. Za to, že teď stojím pevně na obou nohách, nevděčím jenom sobě.“

„A komu?“

„Teď už se ptáš moc, děvenko.“

„Promiň. Změňme téma.“

Znovu se napil whisky, pak pokračoval:

„Ve Venezuele budu čekat na jednu velmi tajnou a důležitou věc, kterou tam mají přivézt ze Států. Rozumíš?“

„Když je to tak tajné, jak to, že o tom ty víš?“ podivila se Nelly.

„Od CIA.“

Nelly na něj nevěřícně zírala.

„Teď už tomu rozumím; Ty pracuješ pro americkou tajnou službu.“

Steve zakroutil hlavou, zachechtal se a vypadal, že se dobře baví.

„Zase špatně. To je tak: CIA má v Caracasu svoje kanceláře a v těch já zase znám lidi, kteří pracují pro nás. A tak se všechny informace rychle a včas dostanou tam, kde je potřebujeme mít. Mám tam důležité a odpovědné postavení, podle toho jsem taky placen. Na všech kontinentech je hodně takových lidí, jako jsem já. Když všechno vyjde tak jak má, pak se sejdeme ve Venezuele.“

Takže přece, pomyslela si. Podezření se potvrdilo. Zdálo se, že Nelly v jeho nevinu doufala marně. Hrála si však na hlupáka a zeptala se:

„My? Koho tím myslíš?“

„Skupinu odpovědných lidí.“

„Ti, co platí účty?“

Ztišil hlas do šepotu.

„V určitém smyslu slova ano, ale nejsou to Američané. Pracujeme pro obě strany.“ Otočil se a překulil se přes postranici postele. Lehce se pohupoval uprostřed místnosti. „Ostatní podrobnosti tě nemusí zajímat, holčičko. Už tak jsem ti toho řekl až moc. Není dobře moc vědět, mohli bychom na to oba doplatit.“

„Nejsem žádná upovídaná bába, abych to každému vykládala. A stejně jsi mi toho řekl jenom polovinu.“

Steve zamyšleně přikývl.

„Věřím ti. Ale bude lépe, když zapomeneš všechno, co jsem ti řekl.“

„Slibuji,“ zamumlala Nelly.

Steve Carmichael se oblékl.

„Je na čase abych se poohlédl po tom, co dělají návnady. Možná, že už se nám chytil oběd. Pokud by tě to moc neobtěžovalo, mohla bys uvařit dobrou kávu.

Budu brzo zpátky.“ Políbil ji. Pak odešel do místnosti s krbem, otevřel dveře do dvora a zmizel v šedavém světle úsvitu.

*

Na cestě k řéce si zapálil cigaretu. V čerstvém ranním vzduchu z něho alkoholové opojení rychle vyprchávalo. Steve Carmichael přemýšlel o nedávné události a hněval se sám na sebe. Ta obdivuhodně krásná žena, která na něj čekala v chatě, musí určitě něco tušit o jeho skutečném povolání.

Steve se do Nelly opravdu bláznivě zamiloval. Ale uvědomoval si, jaké riziko tím na sebe bere. Když byl ještě ženatý, nikdy se o své práci nebavil ani s vlastní ženou. A teď to všechno vyklopil nějaké callgirl, kterou vlastně ani pořádně nezná.

Prošel skrz les. Přivítalo ho šumění řeky. Rozběhl se po břehu a uchopil držáky, které upevňovaly sítě. Vytáhl je.

Ve vodě se něco plácalo. Steve Carmichael uviděl hřbety tří velkých ryb. Přestal myslet na Nelly a plně se věnoval úlovku. Spokojeně vytáhl čeřen na břeh. Bude z nich dobrý oběd.

Steve vytáhl nůž, aby ryby zabil a vykuchal. V té chvíli za sebou uslyšel šramot. Znělo to, jako když někdo zlomí suchou větvičku.

Steve se otočil. Myslel si, že je to zvíře. Z křoví však vylezla mužská postava.

„Hej, Jo, tys mě tedy vylekal!“ Steve se zvedl a prohlížel si muže se slunečními brýlemi. Chtěl se ho zeptat, proč se tady tak náhle objevil a co od něj vlastně chce. Jenže už bylo pozdě.

Jo držel cosi v ruce. Steve si toho všiml až teď. Blonďatý muž chtěl křičet, hodit nůž, někam se schovat, utéci pryč. V Joově pravé ruce se však něco zablesklo. Nádherným ránem se rozlehla tlumená rána z pistole.

Něco ostrého a horkého vrazilo do Stevových prsou. Bolest mu projela celým tělem. Poslední, co viděl, byl Joův protivný obličej a vzápětí zděšený obličej Roscoe Andersona, který se objevil vedle něj. A pak ještě břeh řeky. Ten se k němu rychle přibližoval. Pak se všechno rozplynulo v mlze.

„Je ho škoda,“ řekl Roscoe. „Nebyl to konec konců tak špatný kumpán.“

„Idiot!“ Odsekl vztekle Lammon. „Není ho třeba litovat. Pro lidi, jako je on, není u nás místo. Hnidy se musí likvidovat.“

Roscoe měl něco na jazyku, ale raději si to nechal pro sebe, když viděl výraz v obličeji svého společníka.

„Pryč s ním, teď musí zmizet!“ řekl Lammon.

„Hodíme ho do řeky a ta ho odnese do moře.“

„Žraloci už se těší. Pospěšme si! Musíme se ještě vypořádat s tou ženou. Nesmíme jí dát možnost, aby mohla někomu povědět to, co se dozvěděla od Carmichaela. Záleží na tom úspěch celé naší akce.“

Roscoe na něho zděšeně pohlédl.

„Přece ji hned neodděláme? Můžeme využít příležitost a trochu si s ní užít. Těch pár minut nás nezabije, nebo snad ano?“

*

V domě byla solidně zařízená kuchyně s vařičem na propan butan. Nelly postavila vodu na sporák a vrátila se zpátky do ložnice, aby ji ještě jednou pořádně prohlédla.

Otevřela okno. Její prsty po paměti zašátraly na místě, kde měla být očka pro uchycení okenic. Na zdi však narazila na něco, co tam nemělo být.

Nelly to odtrhla a prohlížela si svůj nález. Otřásla se. To, co jí leželo na dlani, nebylo nic jiného než mikrofon odposlouchávacího zařízení. Měl k sobě připevněnou přísavku, takže se mohl na vzdálenost několika yardů vystřelit ze vzduchové pistole a přichytit se na kterékoliv místo na stěně.

Zatraceně!

Její rozhovor se Stevem byl tedy sledován. Nelly si lámala hlavu, kdo by mohl být ten neznámý. Bleskově zvažovala své možnosti. Bylo záhodno opustit chatu.

Ne, musí varovat Steva Carmichaela. Pracuje-li pro obě strany, je její povinností varovat ho, že by mohl padnout do pasti. Při té příležitosti by se mohla taky dozvědět něco bližšího o jeho poslání v Caracasu.

Nelly vyběhla ven. Rozhlédla se na všechny strany. Nikde nic neviděla. Zdálo se, že v její blízkosti není nikdo, kdo by ji mohl ohrozit. Vklouzla do lesa a rozběhla se směrem k řece.

Měla na sobě vypasovaně džíny a pestrou halenku. Svou zbraň bohužel musela nechat ve voze na parkovišti. Bála se, že by ji u ní mohl Steve objevit. Teď by se jí ale hodila.

Už chtěla vyběhnout na břeh řeky, když uslyšela mužské hlasy. Rychle se skryla a poslouchala odkud přicházejí.

Hlasy se přibližovaly.

Nelly se přitiskla k zemi.

Okolo ní prošli dva muži. Nelly jim skrz listí a větve viděla do obličeje. Jeden z nich byl hubený a měl na nose sluneční brýle, druhý byl obtloustlý a V obličeji měl brutální výraz.

Mladá agentka čekala, dokud nebyli z doslechu, pak se dala do pohybu. Oba dva muži jí byli zcela neznámí. Neměla důvod je podezřívat, ale asi to byli oni, kdo upevnil na stěnu domu odposlouchávací zařízení.

Ale pro koho vlastně pracují? A jak s nimi Steve Carmichael navázal spojení? Setkal se tady s nimi?

Odpověď na druhou otázku na sebe nenechala dlouho čekat. Nelly vyběhla ze křoví a utíkala podél břehu. Náhle před sebou ve vodě uviděla něco velkého a černého.

Otočila se a rozběhla se směrem k neznámému předmětu. O několik vteřin později už poznávala Steva Carmichaela. Ležel groteskně rozvalený na vodní hladině. Ruce i nohy měl do široka rozhozené, ústa zpola otevřená a oči vypoulené.

Nelly si zakryla obličej rukama.

Byl to sice agent protistrany, ale nemohla jen tak přejít fakt, že s ním před několika minutami ležela v jedné posteli.

Nelly se rozběhla k mrtvole. Po několika krocích vlezla do studené vody a plavala na druhou stranu řeky. Chytila Steva Carmichaela a vytáhla ho na břeh. S námahou ho odtáhla do hustého křoví. Zatlačila mu oči.

„Víc už pro tebe nemohu udělat,“ řekla.

Běžela lesem. Za jednou ze zátočin znovu přeplavala řeku a rozběhla se lesem směrem k příjezdové cestě, kde měla zaparkované auto.

Nelly velmi dobře věděla, co mělo následovat po Stevově vraždě.

Vrahové se vrátili k chatě, aby odstranili jediného nepohodlného svědka, ji. Dům naleznou prázdný. Chvíli budou přemýšlet, ale pak jim dojde, že žena nemohla jít nikam jinam než k zaparkovanému autu.

Nelly si oddechla, když zjistila, že je parkoviště liduprázdné. Opatrně nadzvedla kapotu a rozmontovala systém kabelů na motoru. Takhle vrahům zabrání, aby použili Stevovo auto. Sice museli přijet vlastním vozem, ale na jeho hledání neměla Nelly čas.

Rychle si sedla za volant svého vozu Cámaro, vsunula klíč do zapalování a nastartovala. Oddechla si, když motor okamžitě naskočil. Nelly se otočila a ujížděla pryč.

Po chvíli si všimla, že z lesa vyjelo velké auto. Pod střechou vozu dobře poznávala rysy obou zabijáků.

Nelly stlačila plynový pedál až k podlaze. Motor Camara zaburácel a auto vyrazilo dopředu jako dělová koule.

Ve zpětném zrcátku viděla, jak se auto začíná vzdalovat. Dobře věděla, že její vůz je silnější než jejich Range Rover. O tolik silnější však zase nebyl, aby jim ujela úplně.

Z auta, které ji pronásledovalo, se někdo zpola vyklonil. Byl to ten tlustší muž. Nelly viděla, že se mu něco zablesklo v ruce. Tlumený výstřel sice nebylo slyšet, ale tušila ho.

Něco narazilo do kapoty vozu. Pistole s tlumičem. Naklonila se napravo a otevřela přihrádku v palubní desce. Vytáhla svou osmatřicítku. Její chladný kov ji trochu uklidnil. Teď přemýšlela o tom, jak může ze své pozice střílet. Musela by být akrobatka.

Zabiják opět vystřelil.

Tentokrát se na kousky roztříštilo zadní sklo. Nelly počkala, až jeli po rovném kousku silnice. Zapřela se nohou o volant, aby udržela auto v přímém směru.

Otočila se a dvakrát vystřelila.

Netrefila, ale Range Rover trochu zpomalil.

Silnice teď byla asfaltová. Zrcadlilo se na ní ranní slunce. Blížili se k vesnici. Nebyla tady žádná škola, pošta či pumpa, natož policejní stanice.

Vesnicí tedy jen prolétla. Tady nemohla očekávat žádnou pomoc. Zabijáci neriskovali střelbu v zástavbě. Jenom přidali, aby snížili vzdálenost mezi vozy.

Za městečkem byl hřbitov a pak se začínala silnice prudce kroutit.

Nelly musela přibrzdit, aby udržela Camaro na silnici. Zabijáci jeli stále stejnou rychlostí.

Vzdálenost mezi vozy se tím zase zmenšila. Zabiják vystřelil. Jeden projektil se zabořil do karosérie, druhý crnkl do střechy auta. I agentka vystřelila. Trefila ale jen reflektor vozu a ne pneumatiku, jak si přála.

Pevně sevřela volant. Ve zpětném zrcátku pozorovala auto svých pronásledovatelů. V zatáčkách ji nemohou předjet. Kdyby se ale trefili do pneumatiky, byl by to její konec.

Po silnici nikdo nejel. Nelly nemohla očekávat žádnou pomoc.

Vedla Camaro do pravotočivé zatáčky. Pneumatiky zakvílely po asfaltu. Zdálo se jí, že po několik sekund jela jen po dvou kolech. Pak kousek rovinky. Prudké stoupání a za ním silnice zprudka zahýbala doleva. Byl odsud fantastický výhled na Atlantik, lesknoucí se v ranním slunci.

Velmi romantické, pomyslela si Nelly sarkasticky. Rychle si vzpomínala na to, jak vypadá silnice za zatáčkou. Pak se rozhodla.

Joe Lammon a Roscoe Anderson pozorovali auto, které jelo před nimi. Viděli, jak se vyhouplo na horizont a pak už nic. Ozvala se děsná rána a vzápětí na to se objevil černý dým.

„Zatraceně!“ vztekal se Roscoe Anderson. „Teď už nebude ze zábavy nic. A tak jsem si s ní chtěl užít. Auto explodovalo.“

Joe Lammon dupl na brzdu.

„Vystoupíme.“

„Co tady budeme dělat?“

„Chci se přesvědčit, jestli ta černovláska opravdu přišla o život.“

Došli na hranu útesu. Camaro leželo asi šedesát stop pod nimi na střeše a hořelo jasným plamenem.

„Je po ní,“ komentoval to suše Anderson.

„Přesto se tady pěkně rozhlédneš, jasné!“ zavrčel Joe Lammon na svého komplice. Nebylo radno mu odporovat.

*

Zahrnula ho spoustou žhavých polibků. Rodolfo Calamar spokojeně brumlal. Pak se z boku převrátil na záda a přitáhl si ji k sobě. Přitiskl své rty na její plná ústa.

Ona byla černovláska z Caracasu. Vášnivá Venezuelanka s velkýma temnýma očima, s tváří nevinné panenky a s pevným tělem. Její prsa se k němu měkce přitiskla, když ji k sobě přivinul.

Sundal si její ruce z ramen.

„Micaelo. Už je světlo. Musím si jít vydělávat na chleba.“

Byla jiného názoru.

„Už se ti nelíbím?“ zavrněla. „Už jsem tak akorát na to, abys mě odkopnul? Už máš svojí Micaely dost?“

Rodolfo se zasmál. Měl štíhlé vytrénované tělo bez kousku zbytečného sádla, i když už mu bylo hodně přes třicet. Jeho obličej byl všechno jiné, jen ne hezký. Ale přesto měl v sobě jakýsi šarm, stejně jako Yves Montand nebo Lino Ventura.

„Ale to víš, že se mi líbíš,“ řekl, aby ji uklidnil. „Ale nejdřív práce a potom zábava. Člověk si musí uvědomit, co má před čím přednost.“

„Přednost?“ Bušila do něj pěstmi. „Já ti ukážu, co je pro tebe nejdůležitější, el diablo!“ Bojovala jako divoká puma. Kdyby jí Rodolfo tak dobře neznal, nevěděl by, co má dělat.

Takhle se jenom smál. Odhodil ji na gauč a klekl si na ni. Vykřikla. Pevně ji sevřel. Jeho ruce začaly pátrat po jejím nádherném těle. Nechala se laskat a spokojeně předla. Hladil ji po celém těle.

Pak vykřikla a převrátila se na něho. Její klín byl pro něj připraven. Rodolfo byl rozhodnut splnit její nejtajnější přání. Jeho pohyby začaly být rytmické a divoké. Těžce dýchal.

O několik minut později se oblékl a šel do kuchyně. Přišla za ním. Objala ho a pokryla mu obličej polibky.

„Ne,“ řekl Rodolfo hrubě. „Teď už je opravdu konec.“

„Ty mne nemáš rád.“

„Je čtvrt na osm a nejpozději v půl osmé musím projít branou základny.“

„Jsi gauner!“

Přísně na ni pohlédl. „Nezapomeň, že jsem šéfem skupiny civilistů, která pracuje pro americkou tajnou službu. Musím jim být příkladem. Nemohu si dovolit přijít pozdě. A už vůbec ne v současné době, když se jedná o tajný důležitý projekt. Dalo by se říct, že jsem se oženil s CIA.“

„Lháři,“ vyjela na něj. „Lžeš mi. Kdo ví, s kým, se stýkáš, když ode mne odejdeš. Ach, Micaela je tak nešťastná!“

Začala natahovat a po tváři se jí koulely slzy. Calamaro zůstal klidný. Když do sebe ve spěchu naházel snídani, rychle opustil dům, nasedl do tmavě zelené limuzíny a odjel.

Nejpozději za deset minut se Micaela uklidní, pomyslel si. Její pláč a vztek přejdou stejně rychle, jako se objevily. Jak ji znal, teď uklidí celý dům a připraví mu perfektní oběd.

Vila Rodolfa Calamara stála na západním okraji Caracasu. K tomu, aby se dostal na vojenskou základnu Spojených států nemusel jet naštěstí přes město. Měl to sice asi dvacet mil, ale dalo se to ujet ani ne za čtvrt hodiny.

V půli cesty musel Calamaro nejdříve zpomalit a pak dokonce zastavit. Napříč přes cestu stálo nákladní auto. Jeho zadní kola vězela v hlubokém příkopu. Kdo ví, jak se sem dostal. Calamaro zkontroloval, jestli je jeho kolt na svém místě. V zásadě byl velmi opatrný. Člověk nikdy neví, co se může stát.

Před kamiónem už stálo jedno auto. Calamar se zařadil do fronty. Vyklonil se z okénka a prohlédl si místo, kde auto zapadlo. Bude nějakou dobu trvat, než ho vytáhnou.

U vozu stálo několik mužů, kteří vypadali na Američany. Jeden z nich vykročil směrem k Calamarovi.

Rodolfo Calamaro měl ruku stále připravenou na koltu. Dlouhán přišel až k autu a promluvil do zpola ztaženého okénka.

„Promiňte, pane, musím se vám omluvit. Jsem řidič toho nákladního auta. Ten muž, se kterým se baví můj kolega, je řidič auta, které stojí před vámi. Je přesvědčen, že jsme mu usilovali o život, protože téměř narazil do našeho vozu. Nechce nám dovolit, abychom s autem vyjeli, protože si myslí, že chceme ujet. Prosím vás, má na to vůbec právo?“

„S tím vám nemohu poradit,“ odpověděl netrpělivě Calamaro. „Spěchám.“

Calamaro trochu couvl, aby nenarazil do auta stojícího před ním a chtěl přejet na levou polovinu vozovky.

Hubený muž zvedl teatrálně ruce nad hlavu.

„Tudy stejně neprojedete. Na levé straně je taky hluboký příkop.“

Calamaro se zamračil. Stáhl postranní okénko a chtěl se na vlastní oči přesvědčit, jestli to, co muž říká, je pravda.

V tom okamžiku hubeňour udeřil. Popadl Calamara za límec a brutálně ho táhl ven.

I hubeňourův kumpán, mohutný chlapík se začínající pleší, skončil rozhovor s řidičem auta, které stálo před Calamarem, opravdu svérázně. Udeřil ho do brady. Muž se s výkřikem zhroutil na zem.

Rodolfo Calamaro přišel velmi pozdě na to, co se tady vlastně děje. Hubeňour však na chvíli povolil sevření a tak mohl Calamaro vytáhnout zbraň.

Hubeňour ho udeřil do břicha a obličej mu přirazil ke dveřím. Rodolfovi se ale přesto podařilo odsunout trochu stranou a odjistit pistoli.

Pravou rukou mu náhle projela hrozná bolest. Obr přišel svému kumpánovi na pomoc. Agent CIA cítil, jak mu bolest zachvacuje celou paži. Svaly byli paralyzovány. Musel zbraň pustit. Klapla o asfalt.

Rodolfo Calamaro nad sebou viděl obrova chladná zlá očka, která si ho s nenávistí měřila. Inkasoval několik dalších úderů.

Hubeňour zvedl zbraň ze silnice a namířil ji na Calamara. „Nech ho!“ řekl obrovi. „Nezapomínej na instrukce.“

„Kdo jste? Co chcete?“

Muž se nepěkně zasmál.

„Na první otázku žádnou odpověď nedostanete. Ale o vás víme všechno, Calamaro. Jste naturalizovaný Venezuelan, pracujete pro státní organizaci Spojených států a taky pro CIA. Zajímá nás úkol, na kterém právě teď pracujete.“

„Tedy únos? Vy jste se zbláznili. Odprásknou vás jako divoké psy.“

Výraz v hubeňourově obličeji se změnil. Zašklebil se a kolem úst mu pohrával brutální úsměv.

„Končíme! Když budete dělat co po vás budeme chtít, budeme se k vám chovat slušně. Jinak můžete mít zlomenou i druhou ruku.“

Rodolfo Calamaro si musel sednout za volant svého tmavě zeleného vozu. Hubeňour si sedl na zadní sedadlo. Chladné ústí zbraně mu přitiskl na krk. Oba dva sledovali obra, jak pomalým houpavým krokem kráčí k velkému autu. Pak jim předvedl, že má opravdu ohromnou sílu. Chytil auto za podvozek a shodil ho do levého příkopu. Silnice byla volná.

„Je šikovný, co,“ řekl s uspokojením hubeňour. „Jen pro vaši informaci. Dokázal by vám snadno zpřerážet všechny kosti v těle.“

„Kdo jste?“

„Myslíte, že vám budeme věšet svá jména na nos?“

Calamaro cítil, že hubeňour mluví s přízvukem, který byl ve Venezuele zvláštností. Mohl být z Hondurasu nebo z Nicaragui.

„A ten muž z auta přede mnou k vám taky patří?“ zeptal se.

„Ten se nám jen připletl do cesty,“ odpověděl bez zájmu hubeňour. Dal znamení obrovi, který se k nim vrátil. Ten beze slova vytáhl revolver, namířil na bezvládné tělo na silnici a dvakrát stiskl spoušť. Tělo na silnici nadskočilo. Obr se spokojeně rozhlédl a nasedl dozadu do auta. Agent CIA musel pak ještě dlouho myslet na muže, který se čirou náhodou dostal do blízkosti gangsterů a doplatil na to životem.

Nedělal si žádné iluze. Uvědomoval si, že někdo, kdo jen tak oddělá nepohodlného svědka a ani při tom nemrkne, je schopen všeho. Nevěděl, kam pojede, ale byl si jist, že ta cesta nebude mít příjemný cíl.

„Kam?“ zeptal se s úšklebkem.

„Do Puerto Cabello, na vojenskou leteckou základnu USA. Takže ani nemusíte měnit cíl své cesty,“ odpověděl tajemně hubeňour.

Jmenoval se Loris Vicente. Jeho komplic se honosil jménem Gus Ferguson. To se měl ale Calamaro dozvědět až mnohem později.

*

Roscoe Anderson se chystal k tomu, že sešplhá k hořícímu vraku, aby se přesvědčil, že v něm je opravdu Nellyina mrtvola. Udělal první opatrný krok ze svahu dolů, když uslyšel vrčení motoru. Zůstal stát a vyděšeně se otočil na svého společníka.

„Co je to, Joe?“

„Samozřejmě že auto, ty idiote.“

„Neměl bych…“

„Linkový autobus!“ vykřikl Lammon. „Rychle, musíme zmizet! Cestující si určitě všimli kouře a hořícího vraku. Otravovali by nás nepříjemnými otázkami. Musíme vyklidit pole.“

Rozběhli se k Range Roveru a nastoupili.

Projeli okolo bílomodrého autobusu. Několik pasažérů si je po zlomek sekundy prohlíželo. Řidič a většina ostatních věnovali pozornost hořícímu vraku.

„Ve Festlandu si vyměníme auto,“ řekl Lammon. „Musíme být opatrní.“

Zatímco uháněli po silnici plné zátočin, zastavil autobus nad srázem, kde leželo hořící auto. Zaskřípěly brzdy. Dveře se otevřely a několik lidí vystoupilo. Rozproudil se hovor.

„Jak se to mohlo stát?“

„Tohle nemohl nikdo přežít.“

„Proboha, to je hrozné!“

„Měli bychom uvědomit policii!“

Řidič autobusu se spolu s několika muži naklonil nad srázem. Zdálo se jim, že vidí ducha. Po srázu totiž šplhala nahoru mladá žena. Špinavé šaty jí visely v cárech na pěkně modelovaném těle. Vlastně byla skoro nahá.

„Jestli jste se už dost vynadívali,“ zavolala na ně nahoru, „tak byste mi mohli pomoc. Moc se mi tady nelíbí.“

O půl hodiny později už bylo na policejní stanici v Harvey Cedars Long Beach, Nellyino hlášení. Když se policisté rozjeli pro Stevovu mrtvolu a začalo celostátní pátrání po mužích v Range Roveru, opustila pěkná agentka město. Letěla do Atlantic City v New Jersey. Tam si koupila letenku do New Yorku. Krátce před desátou hodinou přistála na La Guardia, letišti pro vnitrostátní lety.

O dvacet minut později seděla už za dveřmi kanceláře na Manhattanu. Na dveřích bylo napsáno CHARLES DAWTON.

„Vícekrát už se do podobné věci nenechám namočit,“ rozčilovala se Nelly. „Málem mne to stálo život.“

„Je mi to líto,“ řekl Tlouštík. „Ale jak se zdá, zase jste se jednou díky svému příslovečnému štěstí dostala z prekérní situace.“

„Díky za poklonu.“

Nelly se opřela o opěradlo a přehodila nohu přes nohu. Měla na sobě šedou sukni s rozparkem, poslední výkřik módy a k tomu svetr z angorské vlny.

Dawton chvíli pozoroval svou krásnou agentku se semknutými rty, pak řekl:

„Na nějakou dobu teď budete muset změnit svou totožnost, Nelly. Teď už je jisté, že Steve Carmichael pracoval pro organizaci, která patří k druhé straně. Jejich zabijáci po vás půjdou. Musíte se okamžitě ukrýt.“

„Takže se nesmím ani vrátit do svého bytu?“

„Ne.“

„Říká vám něco popis obou zabijáků?“

„Mně osobně ne, ale zeptám se.“

„Na CIA?“

„Nejenom tam. Jestli jsou jejich jména v kterékoliv kartotéce ve Spojených státech, dostanu je na stůl.“

Charles Dawton byl opravdu muž na svém místě. Pohyboval se někde mezi jednotlivými frontami. Dokázal se spojit s CIA, s FBI, s Pentagonem, se státní policií i s ostatními organizacemi bez toho, že by se zvedl z křesla. Jeho dlouhé prsty sahaly po celé Severní Americe a když to bylo nutné, tak ještě mnohem dál. Dawton, nebo jak ho nazývala sama pro sebe Nelly, Buddha, oficiálně pracoval jako právník pro vysokou společnost. Mnoho lidí o jeho skutečném povolání vůbec nevědělo.

Nelly byla Tlouštíkova špičková agentka. Tlouštík z ní udělal špičkovou callgirl, pro kterou nebyl problém, pohybovat se ve vysoké společnosti. Steve Carmichael nebyl první případ, na kterém vyzkoušela své kvality.

Dawton vyřídil několik telefonických hovorů. Odpovídal krátce „ano“ – „v pořádku“ – „děkuji“ – „to stačí“. Na závěr to všechno shrnul:

„NYSIS, centrální počítačová databanka archivu státní policie v New Yorku, odpověděla negativně. Ale v NCIC přece na něco narazili. Zkratka znamená…“

„… mezinárodní kriminální informační centrum,“ dokončila za Tlouštíka Nelly. „Je to centrální archiv FBI ve Washingtonu. V jejich počítačové paměti jsou informace o všech zločincích, kteří se větší měrou provinili proti zákonu na území Spojených států. Jakákoliv informace z archivu se dostane během deseti, nejvýše dvaceti sekund.“

„Výborně! A výsledek: váš popis se hodí na Joa Lammona, to je ten muž s brýlemi a na Roscoe Andersona. Lammon pochází z New Orleansu a Roscoe Anderson z Bronxu. Máme detailní popis jejich osob, včetně otisků prstů, výšky, barvy vlasů atd. – všechno, co bylo ve vojenském archivu. Poslední známé adresy byly u Lammona Jackson, Alabama a u Andersona Jersey City. Oba dva se tam ale nezdržují. Není známo, že by spolu už někdy pracovali. A na závěr jedna zajímavost: oba dva byli nedávno u našich jižních sousedů.“

„V Latinské Americe?“

„Ano.“

„Co o nich ví pracoviště CIA v Caracasu? Pro koho mohli oni i Carmichael pracovat?“ zeptala se Nelly.

Tlouštík pokrčil rameny.

„Samozřejmě existuje úřad, kde se soustřeďují materiály o projektech USA v Latinské Americe. Podle jejich informací jsou ale všichni pracovníci naprosto čistí.“

„Něco přece musí být na té Carmichaelově informaci, že v dohledné době hodlá zmizet do Caracasu.“

„To se uvidí.“

„Mne by nejvíce zajímalo, co to může být za projekt, když na něm má druhá strana takový zájem. Co to je?“

Zazvonil telefon. Dawton zvedl sluchátko, usmál se, přikývl a krátce odpověděl. Pak zavěsil a řekl jí:

„Range Rover byl nalezen dvě míle od Cedar Run v New Jersey. Po Lammonovi a Andersonovi ale není ani stopy. Budou po nich pátrat dál, ale naděje na úspěch je mizivá. A co se týče vaší otázky, Nelly: pojedete do Venezuely a spojíte se tam s naší centrálou CIA. Jak, to vám vysvětlím.“

Nelly zkrabatila své krásné čelo.

„Proč tam tajná služba nepošle své agenty?“

„To je přece jasné. Jeden ze zaměstnanců centrály v Caracasu může být ve spojení s druhou stranou a předem je varovat. Vás tam ale nikdo nezná. Nelly Moorová je oficiálně mrtvá. Na její místo nastupuje nová síla, naše posila pro Jižní Ameriku.“

„Dozvím se alespoň pod jakým jménem budu vystupovat?“

„Krycí jméno, krycí adresa a poznávací kód je stejný: Dunja.“

*

„To, co máte v úmyslu, je holý nesmysl,“ řekl Rodolfo Calamaro. „Základna je pečlivě střežená. Možná, že se dostanete dovnitř, ale ven už v žádném případě. Co vlastně máte za lubem? Přepadení? Sabotáž? Mohli byste patřit k teroristické extrémistické skupině. Nezajímám se o politiku, ale jediné, co z celého srdce nenávidím, je fanatismus.“

„Moc mluví!“ ozval se Gus Ferguson na zadním sedadle tmavě zelené limuzíny.

„Jo,“ souhlasil Loris Vicente. „Na vašem místě, Calamaro, bych mluvil, jenom když se mne někdo na něco ptá. Snad si nemyslíte, že nás o něčem přesvědčíte. Zřejmě nás trochu podceňujete.“

„Dva muži nemohou v žádném případě projít bez povšimnutí kolem několika desítek po zuby ozbrojených vojáků. A kromě toho je tam bezpečnostní zařízení.“

„A přece je to možné,“ odpověděl mu Vicente. „Tohle náhodou víme stejně dobře, jako to, že vaše speciální skupina čítá dvanáct lidí, vás nepočítám. Ten přísně střežený tajný plán má krycí označení HOT.“

Sjeli z hlavní silnice a jeli teď severním směrem podél moře. Calamaro si prohlížel hubeňoura ve zpětném zrcátku. „Odkud víte…?“

„To se divíte, co?“ poznamenal potěšeně Ferguson.

A Vicente ihned pokračoval:

„Krycím jménem HOT jsou označovány rakety, které jsou schopné rozbít pancéře tanků a dokonce i kryty. Kromě toho se pod názvem HOT skrývají i nové navigační systémy. Jsou rychlé, kompatibilní a schopné navádět šest raket zároveň.“

„Jak jste se k tomu všemu dostali. Z jakého pramene pocházejí vaše informace?“

„Do toho vám nic není,“ odsekl mu Vicente. „Stačí když nás bezpečně dovedete až na místo, nebo ne?“

Rodolfo Calamaro zdrceně přikývl.

V dálce před nimi se objevila betonová zeď, ohraničující pozemek základny, a kovová brána. Zeď byla deset stop vysoká, na horní hraně byla ještě zábrana z drátů. Na strážních věžích stáli po zuby ozbrojení vojáci. Brána se otevírala nadvakrát. Když auto projelo první bránou, ta se za ním hermeticky zavřela, a teprve po kontrole se otevřela druhá vrata. Nemohla tady nepozorovaně proklouznout ani myš.

Ochrana byla stejná jako ve vězení pro nejtěžší zločince.

Calamaro viděl ve zpětném zrcátku, jak Ferguson namontoval na pistoli tlumič.

„Je vám jasné, že se nesmíte pokusit o žádný podraz,“ varoval ho. „Budu mít prst pořád na spoušti.“

Blížili se k bráně. Rodolfo Calamaro už rozeznával obličej muže na strážní věži, kolem které projížděli.

Na Calamarově čele se objevily kapičky potu.

„Musím si to promyslet.“

Hlas Lorise Vicenta zněl tiše, nebezpečně tiše.

„Jseš ty ale zbabělý kojot. Hrozně ti záleží na tom, jestli zemřeš hned nebo až za několik minut, co? Ještě stále doufáš, co?“

Gus Ferguson se zasmál.

Zatracení troubové, pomyslel si Calamaro, kdybych věděl jak se z toho vyvléknout, nečekal bych ani chvilku.

Pomalu projížděl kolem první strážní budky. Jako vždy ukázal svou identifikační kartu a osobní průkaz. Choval se tak, jak mu Vicente nařídil: normálně a klidně.

Muž v uniformě vyšel ze své kukaně, prohlédl si oba muže na zadním sedadle.

„Jedete dnes o čtvrt hodiny později, pane.“

„Měl jsem nepříjemnost na silnici, byla tam nějaká překážka, Same.“

„Přivezl jste nějakou neohlášenou návštěvu, pane?“

„Vedení je informované.“

„Mají průkazy?“

Rodolfo Calamaro vypadal sebejistě, i když lhal.

„Nebojte, nic se vám nestane, Same. Beru na sebe všechnu zodpovědnost. Jsou to pánové z venezuelské tajné služby, musí cestovat bez zvláštních průkazů. V pořádku?“

„V pořádku, pane.“

Sam zmizel ve své skleněné kukani a stiskl knoflík. Vrata se bez hluku otevřela. Agent CIA jel krokem dál. Vzadu za limuzínou se zavřela kovová vrata.

Z betonové kukaně vyšel další voják. Pomalu šel směrem k autu. Než k nim došel, řekl Loris Vicente:

„Otři si čelo, Calamaro!“

Calamaro vytáhl papírový ubrousek a otřel si čelo. Voják se zastavil u dveří.

„Musím vás poprosit, abyste vystoupili,“ řekl. „Vaši dva společníci se musí podrobit osobní prohlídce.“

Calamaro mu poskytl stejné vysvětlení jako předtím Samovi. Nakonec ho vyzval, aby otevřel dveře.

Muž v uniformě však zavrtěl hlavou.

„Je mi líto. Předpis je předpis.“

„Jaku, vždyť jsem vám to vysvětlil…“

„Musíte mne pochopit, pane.“

„Jde o zvláštní případ.“

„Nikdo mne o tom neinformoval.“

„Příkaz vám dávám já, otevřete!“

„Ne, pane. Můžete si na mne stěžovat, ale já znám své povinnosti. Takže prosím!“

Rodolfo Calamaro by muži nejraději řekl, do jaké kaše se vlastně dostal. Ale v zádech cítil pistole a tak raději mlčel.

Loris Vicente se ujal slova.

„No dobře, dobře,“ řekl chlácholivě. „Tak tedy osobní prohlídka, co? Asi se bez ní neobejdeme, že?“

„No co,“ řekl Ferguson a nepříjemně se zasmál.

Vystoupili. Calamaro šel kousek před nimi k služební místnosti. Jake si stoupl za ně a nařídil.

„Otočte se,“ řekl. „Opřete se rukama o zeď!“

Agent CIA viděl, jak se Jake pomalu přibližuje k oběma mužům. Zmocnil se ho neskutečný strach. Ještě několik kroků a oba zabijáci vytáhnou pistole a strážného zavraždí. Jinak to ani nemůže dopadnout.

„Jsou to zabijáci,“ vykřikl. „Zabijáci!“ Chytil Jaka a chtěl ho strhnout k zemi. Zároveň sahal po jeho automatické pušce.

Ferguson a Vicente se obrátili současně. Hubeňour oderval Calamara od Jaka. Jake vykřikl. Chtěl strhnout pušku z ramene. Ale v té chvíli už měl Ferguson svoji zbraň pevně v ruce.

Jake už nedokázal vystřelit. Sesunul se k zemi. Po prsou se mu rozlévala rudá skvrna. Bylo to přesně v místě, kde je srdce.

Rodolfo Calamaro chtěl utéci. Vicente ho však pevně chytil, a tak neměl žádnou šanci. Přitiskl mu studenou pistoli na záda. Calamaro ztuhl.

Gus Ferguson zvedl bez námahy mrtvé tělo a posadil ho na jednu z židlí. Loris Vicente mezitím napřáhl ruku k jiné akci. Jednou trefil Calamarova prsa, potom žaludek a nakonec žebra. Napadený sténal.

„Kdybych chtěl, mohl bych tě zabít,“ zasyčel mu do ucha Vicente.

Calamaro zatřepal hlavou.

„Už nebudeš dělat žádné hlouposti?“

Agent CIA němě naznačil, že ne.

Ferguson a Calamaro se vrátili zpátky do limuzíny. Jake zůstal sedět v místnosti na židli a vypadal, jako když spí. Calamarův výkřik nemohl nikdo za branou slyšet. Zdi byly dost silné.

Loris Vicente si prohlížel ovládací panel v místnosti. Zamyslel se a pak stiskl jeden z knoflíků. Druhá brána se otevřela. Potom se i Vicente posadil na zadní sedadlo. Jeli dál. Za nimi se vrata měkce zavřela.

„Pojedeme k hangáru B II,“ řekl hubeňour. „Než mrtvého objeví, uplyne několik minut, ale nejvýš tak pět. Musíme si proto pospíšit. Rychleji, Calamaro! Ještě jeden podraz a zastřelím tě jako psa.“

Limuzína jela okolo mužů v uniformách a agentů CIA v civilu. Nikdo se nenamáhal, aby si prohlédl oba muže, kteří seděli na zadním sedadle.

Před nimi se objevila velká šedá budova. Před jejím nepřívětivým průčelím parkovalo několik vozů. Bylo tam velitelství základny. Rodolfo nasměroval auto přímo k budově. Jeli po asfaltové silnici, která vedla napříč celým areálem až k pěti kopulovitě zastřešeným budovám. Zdálky vypadaly jako observatoře a jejich středy se skutečně daly hydraulicky otevřít. Stačilo stisknout knoflík a kovová konstrukce se začala otáčet. Uvnitř byla ukryta plocha, ze které mohly startovat současně dva vrtulníky.

Na hangárech byla napsaná čísla:

A I, A II, B I, B II.

„Proč zrovna B II?“ zeptal se Calamaro.

Ve zpětném zrcátku viděl, jak se Vicente spokojeně zašklebil.

„Nedělej ze sebe hlupáka. Sám přece dobře víš, že je tam postavených šest HOT raket. Schovali jste je dobře.“

Calamarovi bylo nepochopitelné, jak se tihle političtí gangsteři mohli dostat ke všem těm informacím. Bylo pro to vlastně jediné vysvětlení. Museli mít na základně svého špeha.

Zastavili před branou hangáru. Hlídali tam dva vojáci od letecké posádky. Okamžitě poznali muže od CIA. Na jeho příkaz otevřeli bránu.

Auto vjelo do temného prostoru.

Okolo nich parkovaly vrtulníkové nosiče s raketami.

Kromě toho měla každá raketa na boku připevněno několik torpéd.

„Chtěli bychom si vzít všechno, ale musí nám stačit dva kousky,“ řekl Vicente. „Sedneš si do toho prvního, Calamare.“

Agent CIA byl připraven vyplnit rozkaz. Gus Ferguson vystoupil. Také Vicente otevřel dveře auta.

Ferguson vyšplhal do kabiny a zkontroloval, jestli je plná nádrž. Pak dal rukou znamení svému komplici.

Rodolfo Calamaro pohlédl do zpětného zrcátka. Brána za nimi byla otevřená. Venku postávali oba vojáci.

Že by se přece jen dalo něco dělat?

„Co je?“ zeptal se Loris Vicente.

Agent reagoval bleskově. Motor limuzíny běžel. Zbývala tedy ještě jedna nepatrná možnost.

„Jeden ze strážných se sem dívá,“ řekl. „Myslím, že by bylo lepší, mu něco namluvit, jinak se začne sám zajímat.“

Vicente se zamyslel.

Právě na to Rodolfo čekal. Dovnitř se samozřejmě nikdo nedíval. Gangster se ohlédl a to byl pro Calamara signál k akci. Prudce dupl na plyn a stočil volant.

Loris Vicente byl odhozen na zem. Válel se po betonové podlaze. Při tom stačil ještě vytáhnout revolver. Ferguson se vyklonil z kabiny nosiče a vytáhl pistoli s tlumičem. Stiskl kohoutek.

Calamaro však už prolétl vraty okolo obou strážných. Podařilo se mu to dřív, než se Vicente dostal k ovládacímu pultu v hale. Teď se soustředil na to, aby varoval hlídače.

Ti však běželi za ním. Automatické pistole měli připraveny ke střelbě. Střely pronikaly do karosérie a roztříštily sklo. Také pneumatiky byly prostřílené. Calamaro se vrhl na podlahu.

„Hlupáci!“ křičel. „Zatracené zabedněné hlavy!“

Loris Vicente konečně našel správný knoflík. Dveře hangáru B II se zavřely. Zvenku bylo slyšet dávky z automatů. Kulky narážely do plechu. Motor limuzíny naposledy zaburácel. Pneumatiky kvílely po asfaltu.

Nepoznali Calamara a mysleli si, že je to nějaký záškodník, prolétlo zabijákovi hlavou. Musel se rozesmát.

Gus Ferguson se už dostatečně seznámil s řídícím systémem. Pohlédl s otázkou na rtech na svého komplice.

„Co se ti stalo? Viděl jsi snad strašidlo?“

„Ztichni! Pospěš si a nahoď motor! Za několik minut bude celá základna na nohou.“

Ferguson okamžitě vyplnil rozkaz. Motor jednoho ze strojů naskočil. Vicente zmáčkl knoflík na ovládacím pultu a kovová kopule se otevřela.

Běžel ke druhému stroji, vyšplhal se nahoru a uvedl stroj do chodu. Motory vydávaly ohlušující rachot. Teď už nebylo slyšet nic z toho, co se dělo venku. Dveře hangáru se začaly znovu otevírat.

Vicent dal svému komplici znamení. Oba stroje se současně zvedly. Do haly vběhli strážní, další ozbrojení vojáci a Rodolfo Calamaro. Agent CIA doufal, že se jim je podaří sestřelit.

Vystřelil dávku za unikajícími gagstery.

Stroje však byly speciální výrobky z pancéřovaného plechu a s neprůstřelnými skly.

Loris Vicente se pokusil před vylétnutím z hangáru provést nebezpečný manévr. Spustil se se strojem po nose dolů a chtěl vystřelit jednu z raket.

Calamarovi to ale došlo a rychle nařídil vojákům, aby se ukryli. Raketa s ohlušujícím rachotem explodovala uvnitř haly.

Zůstal po ní ohromný kráter.

Oba stroje pak unikly do volného prostoru. Gus Ferguson namířil jednu z raket na strážní věž. Tak si mohli zajistit volný průlet. Po zásahu se věž zřítila k zemi.

Rozhoukaly se sirény. Oba zabijáci viděli, jak se po základně rozbíhají skupinky vojáků. Vicente kývl na Fergusona. Oba dobře věděli, co mají dělat.

Vicente namířil jednu z raket na velkou šedou budovu, kde byl sklad munice. Bez mrknutí oka vystřelil. Raketa prolétla silnou zdí a uvnitř explodovala.

K nebi vyšlehly vysoké plameny. Ozvala se ohlušující série výbuchů. Zdi se zhroutily. Vyvalil se černý dým, který zcela zakryl místo tragédie.

Vicent se zašklebil. Úkol byl splněn. Nabral výšku a změnil kurs na sever. Letěl za Gusem Fergusonem, který byl již dost daleko. Dohnal ho a společně před sebou uviděli Karibské moře.

Vicente snížil rychlost letu na 300 mil za hodinu. Nemohli se s Fergusonem dorozumívat, ale v očích obou byla spokojenost nad dobře provedeným úkolem.

V těsném závěsu letěli nad volným mořem. Letěli na sever, směrem, kterým ležely nejvzdálenější ostrovy, patřící Venezuele.

To byl však jen krycí manévr pro případ, že by je někdo zpozoroval.

Asi po dvaceti mílích zahnuli prudce k jihu a uviděli pod sebou zvlněnou krajinu kolem Rinconota. Pomalu nechávali stroje klesat. Z lesního porostu vyběhli dva muži a mávali na ně. Už byli očekáváni.

*

Žena, která si nechala říkat Dunja, a ve skutečnosti se jmenovala Nelly Moorová, přistála v letadle společnosti TWA na letišti v Caracasu pozdě odpoledne téhož dne. Taxíkem se nechala odvézt do centra města k hotelu Panada.

Taxikář, vrátný, pasažéři v letadle, hosté v hotelu i hotelový poslíček ji nepokrytě obdivovali. Ve svých nových šatech vypadala Dunja opravdu perfektně.

Měla na sobě popelínový kabát střední délky. Co měla pod ním nebylo také žádné tajemství. Nechala si knoflíky rozepnuté, aby byly vidět její dobře padnoucí džíny, ke kterým měla nezvyklý svetřík. Pod ním se rýsovala její krásná prsa, která nepotřebovala žádnou podprsenku. Jediné, co nebylo vidět, bylo její nádherné pozadí.

V recepci hotelu se zapsala jako Dunja Falana z Bostonu, občanka Spojených států. Pas, který podala úředníkovi v recepci, prozrazoval, že se narodila v Maďarsku, má zelené oči a rezavé vlasy.

Nelly si obarvila vlasy na slabý rezavý odstín a trochu si je natočila. Změna barvy očí nebyl žádný problém. Na to stačily kontaktní čočky. Ke svému převleku nepotřebovala pomoc žádného z Dawtonových odborníků. Byla v této oblasti mistrem nad všechny mistry.

Dunja Falanová si nechala zavazadla odnést na pokoj a sama vyjela do prvního patra, kde byly hotelové služby. Potřebovala ještě něco vylepšit na svém elegantním zjevu.

Později v hotelové restauraci k sobě přitahovala pohledy všech mužů a i některých žen. Měla na sobě stále stejné džíny, které byly posledním hitem módy. Byly tak těsné, až to vypadalo, že dlouho nevydrží zakrývat její krásné proporce.

U stolu poslouchala rozhovor svých sousedů. Všichni se bavili o teroristickém útoku na základnu, který se uskutečnil dnes ráno. Mladou agentku to začalo zajímat a při moučníku se dala do čtení novin.

Pak vyhledala poštu a objednala si telefonický hovor. Musela doufat, že aparát není odposloucháván, ale jiné řešení nebylo.

Skoro deset minut čekala na spojení s Tlouštíkem.

„Asi hodinu jsem na svém novém pracovišti,“ řekla potom do sluchátka. „Doufám, že pro mne nemáte žádné špatné zprávy.“

„Snad ani ne,“ odpověděl zamyšleně Dawton. „Jefferson, šéf úřadu, se na tebe u mě trochu informoval. Musel jsem ho ubezpečit, že jsi zcela spolehlivá a že se nemusí ničeho obávat.“

„Dobře. A jinak?“

„Po Andersonovi a Lammonovi není nikde ani stopy. Museli uniknout do ciziny. Bezpochyby patřil Steve Carmichael ke stejné skupině jako oni. To byl skutečný agent. Ti dva zabijáci byli najímáni jen na špinavou práci.“

„Je to moje chyba, že to s Carmichaelem tak dopadlo.“

„Hoďte to za hlavu, Nelly. Stejně by nebyl dlouho naživu. Dříve nebo později by ho zlikvidovali. Máme co dělat s nebezpečným protivníkem. Nevíme, kdo to je, ani kde se skrývá.“

„A co to bylo za nehodu na základně v Puerto Cabello? Tady je to hlavní událost dne. O ničem jiném se nemluví.“

„Útočníci museli být předem dobře informováni. Oba nosiče raket i se zbylými raketami zmizely neznámo kde. Zůstali po nich mrtví a hrozná spoušť. Rodolfo Calamaro, který se k tomu připletl, se postaral o to, aby se tajný projekt stal veřejně známým. Teď se o to zajímá i tisk.“

„To jsem viděla,“ řekla Nelly Moorová alias Dunja. „S tím Calamarem bych se docela ráda seznámila.“

„To mohu zařídit.“

„Možná, že to všechno nějak souvisí.“

„To bych neřekl,“ odporoval Dawton. „Nechal jsem Carmichaelova data porovnat s pamětí počítače. Nikde není ani zmínka o tom, že by měl nastoupit na nějaké místo ve Venezuele.“

Nelly se začala nervózně kousat do rtů.

„Jinými slovy, chcete říct, že mi Carmichael namluvil pohádku? Takže je vlastně možné, že jsem tady zbytečně?“

„Takhle bych to neviděl, Nelly.“

„Ozvu se. Zajistěte mi schůzku s tím Calamarem, ano?“

Za krátkou chvíli už jela pohroužená do myšlenek na místo další činnosti. Během jízdy taxíkem sama sebe přesvědčovala o tom, že na Carmichaelových slovech muselo něco být, i když Dawton na nic nepřišel. Možná, že jim něco uniklo.

Dunja Falana věděla jistě jen jedno. To, že nějaká neznámá skupina, operující ve Spojených státech a ve Venezuele, vždycky udeří a pak beze stopy zmizí.

Co plánují?

Převrat ve Venezuele?

*

Úřad CIA se nacházel na Calle S. Lorenzo, v čísle 112. Dunja alias Nelly se nechala vysadit dvě ulice před udanou adresou a zbytek cesty došla pěšky.

Ten dvoupatrový omšelý dům se ničím nelišil od těch okolních. Ke vchodu, nad kterým dva mramorové sloupy podpíraly baldachýn, vedlo několik schodů.

Nelly po nich vystoupila nahoru a přečetla si tabulku vedle dveří:

„ÚSTAV PRO VÝZKUM LITERATURY“ stálo tam krasopisně. Samozřejmě že ve španělštině. Byla to zřejmě celkem dobrá krycí činnost. Navenek všichni vypadali jako vědci a kulturní pracovníci, plnící ve Venezuele vznešené poslání, ve skutečnosti seděl však uvnitř agent vedle agenta. Zkrátka a dobře stará a mnohokrát osvědčená finta.

Zazvonila. Asi za půl minuty se dveře automaticky otevřely. Nelly vešla.

Zvuk jejích kroků tlumil tlustý koberec. Prošla lítacími dveřmi s tabulkami z mléčného skla. Za nimi byl sekretariát.

Od stolu, zavaleného knihami a složkami, vzhlédla mladá žena a usmála se. Vedle psacího stroje byl instalován monitor, na kterém mohla sledovat, kdo stojí venku u dveří. Průmyslová kamera každého návštěvníka natáčela. Tlačítkem pak otevírala sekretářka dveře.

Teď vstala a podala falešné Dunje ruku.

„Slečna Falanová? Dostali jsme telegram z Washingtonu, že se u nás dnes objevíte. Srdečně vás vítám!“ Pak se představila: „Jmenuji se Laura Menconiová.“

„Těší mě.“

Dunja alias Nelly věděla o koho jde. Ještě v New Yorku dostala všechny potřebné informace:

CIA číslo F 331 564 392. Laura Menconiová; žena, běloška, občanka Spojených států od dubna 1946; výška 162 cm, váha 54 kg; narozena 5. října 1934 v Mexico City, Mexiko; hnědé vlasy přirozeně zvlněné; oči hnědé, velké; kvalifikace: cizojazyčná korespondentka; od roku 1966 sekretářka vedoucího zastupitelství v Buenos Aires, Argentina; od roku 1970 spolupracovnice CIA pro vnitřní služby; od roku 1973 žije v Caracasu ve Venezuele, zvláštní znamení žádné; brýle na čtení.

Typ otisků prstů Nelly zapomněla, ale všechno ostatní si pamatovala. Žena byla sekretářkou Maynarda Jeffersona, kromě toho měla spoustu jiných povinností, jednou z nich bylo také sledování monitoru.

Měřily se pohledy. Nellyin první dojem byl, že sekretářka je docela sympatická. Mohl to všechno však být jen velmi dobře nacvičený postoj.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil ozbrojený muž. Jeho obličej měl hrubé rysy a byl mírně červený. Jeho zevnějšek byl trochu ošuntělý. Sako mu dobře nesedělo a na kalhotech mu chyběly puky. Zasmál se. Laura Menconiová řekla:

„Halo, Berte! Slečno Falanová, je mi velkým potěšením, že vám mohu představit pana Berta Suttona.“

Nelly si opravdu dobře prostudovala všechny materiály. V hlavě se jí proto automaticky objevilo:

CIA číslo Z 665 839 441; Bert Sutton, muž, běloch, občan Spojených států; výška 185 cm, váha 86 kg; narozen 23. ledna 1931 v New Yorku, N.Y.; vlasy krátké šedé, zastřižené; oči modré, posazené blízko sebe; od 1. dubna 1953 byl v aktivní službě u městské policie v New Yorku; od 1. dubna 1968 byl pracovníkem bezpečnostních jednotek u obchodního zastupitelství v Santiagu, Chile; od roku 1970 je pracovníkem CIA; od roku 1974 žije v Caracasu.

Nelly věděla, že jeho oblíbenou zbraní je revolver ráže 12., bez kterého nikdy nevycházel. Za dveřmi, jimiž vstoupil byla místnost, ve které Sutton trávil osm hodin denně a mohl z ní sledovat předpokoj, kde seděla sekretářka.

Nelly si vyměnila se Suttonem několik zdvořilostních frází. Tón jeho řeči byl sice skoro otcovský, ale jeho oči si ji ostražitě měřily. Zatímco se bavili, zavolala Laura Manconiová šéfa.

Pak bylo Nelly dovoleno, aby vstoupila jako Dunja Falanová do Jeffersonovy kanceláře.

Zvedl se od velkého stolu z tmavého dřeva a podal jí ruku. Byl to melancholický muž s obličejem hráče pokeru. Jeho kancelář byla po všech stěnách zarovnána knihami. Knihovny sahaly od země až ke stropu. Už by se tam nevešla ani jediná.

„Těší mne, že vás poznávám,“ řekl, když se posadili. „Dostanete velmi důležitý úkol, slečno Falanová.“

„To vím. Budu se snažit, abych vás nezklamala.“

Pohledem zhodnotil její těsné džíny a krásné proporce.

„Nejdříve vás musím požádat, abyste se do práce oblékala méně nápadně. Musíte dbát na své vystupování. Pak jsou tu ještě další pravidla, pokud se týče pracovní morálky.“

Nelly se sama sebe ptala, jestli je i v soukromém životě stejně rezervovaný. Stejně jako Laura Menconiová, byl svobodný. Jediný, kdo z celé šestičlenné skupiny žil normálním životem jako každý jiný občan, byl Sutton. Měl dvě děti. Rodina žila na severní straně Caracasu.

Nahlas řekla:

„Je mi to známo.“

Zatímco jí vykládal, z čeho se budou skládat její denní povinnosti, probíhala jí před očima jeho osobní karta v CIA.

CIA číslo V 554 658 201; Maynard Jefferson, muž, běloch, občan Spojených států; výška 183 cm, váha 76 kg; narozen 18. prosince 1919 v New Yorku, N. Y.; hnědé matné vlasy, oči šedé; v letech 1942 až 1945 velitel stíhací lodi u námořnictva USA; v roce 1946 důstojníkem vojenské obranné služby; od roku 1950 spolupracovník CIA pro vnitřní a zahraniční věci; od roku 1970 žije v Caracasu, Venezuela. Zvláštní znamení: jizva po střele v pravé polovině prsou.

Jefferson odvedl agentku do druhého patra. Tam se Nelly seznámila s dalšími třemi pracovníky, které zatím znala jen z fotografií.

V místnosti seděli Fred Enke a Rand Borges a jedna žena s tmavou pletí, Phyllis Musilová. Měli na starost databanku a veškeré zpracovávání informací pomocí počítače.

Enke pocházel z Los Angeles. Byl to třicetiletý černovlasý muž s plnovousem, studoval právo a byl přijat do CIA díky svému otci, který byl jejím dlouholetým spolupracovníkem. Borges byl blonďák s mladistvým hladkým obličejem a jasnýma modrýma očima. Bylo mu osmadvacet let. Pracoval nejdříve v centrále CIA ve Washingtonu, pak v centrále pro vnitřní záležitosti. Díky jeho perfektním znalostem španělštiny mu bylo nabídnuto místo v Caracasu.

Phyllis Musilová byla dcerou černého muzikanta, perfektního hráče džezu a bílé učitelky z Chicaga. Byla z nich nejmladší. I přes svůj nízký věk, pětadvacet let, udělala velkou kariéru v republikánské straně. Ve svém domovském městě pracovala na městském zastupitelstvu. Její preciznost a cílevědomost jí otevřely cestu až do Caracasu.

V úřadu v Caracasu se soustřeďovaly informace o tajných projektech a všech činnostech, které Spojené státy provozovaly ve Venezuele. Velká část informací, které byly uložené v počítači, byla velmi důležitá a data musela být střežena jako oko v hlavě.

Jefferson, Sutton, Enke, Borges, Menconiová, Musilová – jeden z nich musel zradit.

Ale kdo?

*

Pracovnice CIA Dunja Falanová byla tři roky zaměstnána v archivu.

Tohle byla jedna z nejdůležitějších informací, které Jefferson obdržel telexem. Skutečná Dunja Falanová nikdy neexistovala. Pro Nelly byla vlastně vytvořena úplně nová totožnost, a to tak dobře, že na to nikdo nemohl přijít. Dunjin pas a všechny dokumenty, které Jeffersonovi předložila, byly pravé. Nelly měla v zavazadlech ještě několik dokumentů, které jí v případě nouze mohly pomoci dostat se z pasti ven.

Ale nerada by se na ně spoléhala.

V práci měla jednoduchý úkol. Musela prohlížet všechny noviny a časopisy a hledat v nich zprávy, které by mohly být pro tajnou službu důležité. Kromě toho musela sledovat zprávy v televizi a rozhlase. Korigovala také dokumenty, které jí předkládal Fred Enke.

Krátce před skončením pracovní doby se zeptala Maynarda Jeffersona:

„A kdo sleduje večerní zprávy?“

Tehdy poprvé uviděla, že se zasmál.

„To je docela jednoduché, slečno Falanová. Zapnete si nahrávací zařízení a zítra ráno si prohlédnete záznamy. Doufám, že si u nás rychle zvyknete.“

Pohled, kterým ji sledoval, když opouštěla místnost, se jí vůbec nelíbil. Musím si ho raději držet od těla, pomyslela si Nelly.

V hotelu Panada si dopřála dobrou večeři. Okolo desáté hodiny už byla zpátky na pokoji, svlékla se a natáhla se na postel. Nedařilo se jí však usnout. Proto si zase oblékla kalhoty, přehodila si přes ramena sako a sešla do vestibulu.

V baru si objednala pití. Pak se zeptala vrátného, jestli pro ni nemá nějaký vzkaz.

Nelly doufala, že se Charlesů Dawtonovi podařilo zařídit schůzku s Calamarem.

Hrozně ráda by si s tím agentem CIA promluvila. Zatím se jí ale nenaskytla příležitost, aby se s ním setkala. Nemohla si dovolit vtrhnout mu bez ohlášení do bytu. Tím by všechno zkazila.

Dunja alias Nelly vyhledala diskotéku, která se konala přímo v hotelu. V sále neřvaly žádné hudební automaty, ale celá místnost byla naplněna příjemnými tóny samby.

Ještě se ani pořádně nerozhlédla a už ji jeden mladý muž vyzval k tanci. Předváděl se před ní, ale v sambě mu mohla Nelly směle konkurovat. Za chvíli už byla obležena ze všech stran.

Nelly si vzpomněla na to, co jí říkal Jefferson. Že by se jeho zákazy a nařízení vztahovaly i na život v hotelu?

Že by hned na začátku udělala chybu?

Zdálo se jí, že ji někdo pozoruje. Pak ho uviděla, seděl nalevo od ní a před sebou měl dvě sklenice bacardi s ledem. Zamával jí a Nelly ho v tu chvíli poznala. Byl to Rand Borges.

„Ahoj!“ řekl s úsměvem a podal jí sklenici. Moorová si s ním přiťukla a napila se. Pak se posadila a pozvedla obočí.

„To je vodka?“

„Takové malé překvapení,“ řekl se smíchem „Nikdy jsem sice nebyl v Rusku, i když mi to nabízeli. Ale na tohle pití nedám dopustit. Že bychom si šli zadovádět na parket? Mám na to docela chuť.“

„Měl jste na mne dávat pozor, pane Borgesi?“

„Ne, za koho mne máte. Jsem tady zcela náhodou.“

Atraktivní agentka se pobaveně zasmála. Tenhle blonďatý chlapík se opravdu hodil spíš na diskotéky nebo na silnou motorku než do zaprášeného a zatuchlého prostředí knihovny. Nebo mu to vyhovovalo, že mohl vystupovat ve dvou zcela rozdílných rolích?

Nellyin tanečník ji chtěl znovu pozvat na parket. Nelly se rozhodla, že se ho zbaví. Řekla:

„Raději si svého společníka najdu sama, broučku. Děkuji za společnost, ale tvůj obličej je mi protivný.“

Byl to ten správný způsob, jak se ho zbavit. Beze slova se otočil a odešel.

Nelly teď tancovala s Randem. Když hudba trochu zpomalila, přitiskla se k němu.

„Hned jsi se mi líbila, Dunjo,“ zašeptal jí muž do ucha.

Nelly se na něj nejdřív překvapeně podívala a pak se rozesmála.

„To jdeš vždycky hned na věc?“

„Nejsem pro dlouhé chození okolo horké kaše.“

„Hodně žen to ale má rádo, Rande.“

„Já si myslím, že nejdůležitější je, aby se rovnou řeklo, o co komu jde.“

Teď se smála déle a vřeleji. Políbil ji na tvář a řekl:

„Úplně jsi mne očarovala. Musí to být láska na první pohled.“

Nelly si pohrávala s myšlenkou, že ho pošle domů. Mohla by se vymluvit, že musí ještě udělat rešerše. Ale na druhé straně se jí mohlo hodit, kdyby si ho trochu naklonila. Mohl by jí pomoci odstranit některé překážky, které by se před ní objevily.

Rand Borges toho hodně vypil a byl dost upovídaný. Po půlnoci ho vzala k sobě na pokoj.

Nelly počítala s tím, že půjde rychle na věc. Místo toho ji vášnivě objal a zahrnul polibky, o kterých nemohlo být pochyb, že jsou projevem opravdového okouzlení. Pak se před ním svlékla.

Obě části kalhotového kostýmu spadly na podlahu. Když ji objal, zrychleně dýchal. Měkce ji hladil po těle a opatrně vklouzl prsty pod okraj kalhotek.

Rand Borges jí rychle sundal kalhotky a pak otevřel přezku na podprsence. Objevila se před ním v celé své kráse. Když se potom pokoušel rozepnout zip u vlastních kalhot, Nelly mu musela pomoci, protože se mu třásly prsty.

Poslední části oblečení spadly na okraj postele. Rand začal líbat krásné temné korunky Nellyiných prsou. Pak oba klesli na postel.

Váleli se jeden přes druhého. Rozpoutala se mezi nimi opravdová milostná bitva.

Nakonec zůstala ležet na zádech a nechala všechnu iniciativu na něm. Pokrýval její tělo vášnivými polibky. Pak jí vjel rukou mezi stehna a rozevřel její klín. Jeho pevné velké mužství bylo připravené splnit svou povinnost. Vnikl do ní.

Oběma rukama jí dráždil prsa. Šeptal jí přitom do ucha vášnivá slovíčka. Nelly se zmocňovala závrať. Začala vzdychat.

„Je to s tebou nádherné, Dunjo,“ zašeptal.

„Do zítra na to zapomeneš.“

Nadzvedl se.

„Proč to říkáš? Ty si myslíš, že mi jde jenom o tohle? Nesmysl, holčičko, jseš úplně mimo.“ Naklonil se k ní a zašeptal. „Já tě totiž opravdu miluji, Dunjo, holčičko.“

„Ty jsi se zbláznil. Dovedeš si představit, co z toho udělá Jefferson?“

„Jefferson mi může…“

„Tak se mi zdá, že s ním vycházíš opravdu velice dobře.“

Rand si strčil do pusy cigaretu a zapálil si ji starodávným zapalovačem.

„Už mám dost celé služby u tajných organizací. S Jeffersonem už nepromluvím ani slovo. Zná jen své zásady a disciplínu. Menconiová je intrikánka, využívá k tomu i to, co má mezi nohama. Nikdo to neumí líp než ona. Sutton je tak hloupý, jak je velký. Fred Enke je starý blázen. Líčí si na Phyllis, ale ta o něj nemá zájem, to už by radši chtěla mne.“

„A ty?“

„Já zase nemám zájem o ni.“

„Hm,“ řekla Nelly. Vzala si od něj cigaretu, dvakrát zatáhla a zase mu ji vrátila. „Tak se mi zdá, že jsem se ocitla na pracovišti, kde jsou opravdu dobré vztahy. Proč se nenecháš přeložit?“

„Vždyť víš, že to u CIA není tak jednoduché. Kromě toho se mi tady líbí. Člověk tady má dost osobní svobody.“ Usmál se. „Řekni sama, vždyť jsi přišla z centrálního archivu. Něco odpornějšího, než jsou regály s registraturama přece ani nemůže být.“

„Byla jsem v New Yorku a ne ve Washingtonu.“ Nelly cítila, jak v ní stoupá horkost.

„Ach tak. A dej si pozor na Freda.“

„Proč?“

„Pojede po tobě. Točí se za každou sukní. A kromě toho…“

„Ano?“

„Myslím si, že od té doby, co je v Caracasu, udržuje podezřelé styky. Ale oficiálně se samozřejmě nic neví. Ksakru, asi jsem ti to ani neměl říkat!“

„Dovedu mlčet,“ ujistila ho Nelly. „Jako hrob.“

Políbil ji. Pak si lehl na záda a spokojeně se usmál.

„Tedy Dunjo, kdybychom byli pořádní agenti, museli bychom nejdřív prohledat tenhle pokoj, jestli v něm nejsou nějaké štěnice. Jen si představ, kdyby někdo poslouchal o čem jsme si tady vykládali.“

Rand se zasmál, jako by ho ta představa pobavila. Nelly však byla jiného názoru.

*

Místo, na kterém Loris Vicente a Gus Ferguson čekali už více než dvě hodiny, bylo na jedné straně ohraničeno deltou Orinoka a na druhé straně hranicí s Guayanou. Seděli ukryti pod hustými keři. Nedaleko od nich hučelo moře. Když zvedli hlavy, mohli vidět zvlněnou vodní hladinu, na které se zrcadlilo měsíční světlo.

Pak uslyšeli hučení letadlových motorů. Ferguson se obrátil s otázkou na rtech na svého komplice. Ten přikývl.

„Myslím, že by to už mohli být oni – konečně.“

Místo, kde se měli setkat, leželo v liduprázdné oblasti. Nikde tam nevedla žádná silnice. Postranní ramena Orinoka nebyla splavná. Nanejvýš z moře si jich mohlo všimnout nějaké plavidlo patřící armádě nebo obchodní společnosti. Široko daleko ale nebyla vidět žádná poziční světla.

Z noční tmy se vylouply obrysy letadla. Blížilo se směrem od moře přímo k nim.

„Je to dvoumotorák,“ prohlásil Vicente. „Taky si mohli vzít něco rychlejšího. Mají zpoždění.“

Letadlo teď bylo přímo nad oběma gangstery. Pak se od boku letadla odpoutaly dvě postavy a zdálo se, že padají volným pádem směrem na písčitou pláž. Letadlo znovu nabralo výšku a zmizelo.

Nad oběma postavami se cosi otevřelo. Byly to černé padáky, které zastavily jejich pád. Parašutisté se pomalu snášeli na pobřeží. Dopadli do písku a pokoušeli se složit padáky.

Teprve teď vyběhli Vicente a Ferguson ze svého úkrytu. Běželi přes hromady písku směrem k oběma parašutistům.

Roscoe Anderson a Joe Lammon, neboť to byli právě tihle dva naši staří známí, měli na zádech velké batohy. Měli co dělat, aby je vůbec unesli. Beze slova podali hubenému Vicentovi a velkému Fergusonovi smotané padáky. Pak společně vyrazili.

Když ušli asi třičtvrtě míle, ocitli se u dřevěné ohrady, která zakrývala zamaskovaný prostor. Za ohradou stál vrtulník s HOT raketami. Druhý už byl dávno na místě určení.

Muži vstoupili dovnitř a nasedli do jednoho z nich. Vicente nahodil motor. Vrtulník začal stoupat a nabral kurs na jiho-jihozápad.

Letěli ani ne sto stop nad povrchem, bez pozičních světel, rychlostí asi dvaceti mil za hodinu.

„Tohle je ale prima mašina,“ řekl Lammon, který seděl s Andersonem na zadním sedadle.

„A jak fungují ty rakety,“ poznamenal smějící se Ferguson. „Něco takového jsem viděl poprvé v životě.“

„Kdy bude další akce?“ chtěl vědět Anderson.

„Pomalu, pomalu,“ odpověděl Vicente. „To určí Larsky. Musí se dohodnout s ostatními. Zatím se ještě neozval. Máte v zavazadlech všechno, co potřebujeme?“

Lammon, zabiják s brýlema, přikývl.

„Samozřejmě. Dva tucty vysoce explozivních granátů, které jsme si před několika dny vyzvedli z armádní zbrojnice v New Jersey. Oficiálně o tom nikdo neví. Ten, kdo nám to obstaral, dostal dobře zaplaceno. Cena byla pět kilo čistého heroinu.“

„A Steve Carmichael?“

„Zmizel ze světa,“ řekl Roscoe. „Vzal si s sebou na cestu i jednu hezkou kočičku.“

„Larsky už ho měl dlouhou dobu plné zuby,“ odpověděl hubeňour bez emocí. „Co jste udělali s tím děvčetem?“

„Uhořela ve svém autě,“ vysvětlil Lammon.

„Detaily řeknete Larskymu.“

„Rozumím.“

Vicente začal s vrtulníkem stoupat. Teď byli ve výšce sto, dvě stě, tři sta stop. Rovnoměrně se zvedali.

„Blížíme se k předměstí Rinconta,“ vysvětloval Vicente svým komplicům. „Žádný strach, dobře se tady vyznám. Musíme letět co nejvýš a bez světel, aby si nás nějaký pitomý vesnický policajt nevšiml a nehlásil to dál…“

„To bychom to mohli zabalit,“ řekl Lammon.

Asi za hodinu vklouzl vrtulník do jednoho malebného údolí a začal pomalu klesat.

*

Annemy Palatinová byla krásná mladá žena s perfektní postavou a dlouhými světlými vlasy.

Kdysi utekla z domova a vydala se na dobrodružnou cestu na Kubu. Tam potkala Ilana Larskyho. Vytáhl ji ze šlamastiky, do které se dostala. A ona za to byla ochotná pro něj udělat cokoliv na světě.

Na stole stála vysílačka. Larsky byl muž kolem čtyřicítky, měl ostře řezané rysy. Dívala se na něj a usmívala se. V místnosti svítilo jen osvětlení aparátu a malá svíčka. Přístroj mlčel.

Okna chaty byla zatemněná. Ve tmě tonula i druhá dvě stavení. Larsky vyvedl anténu až na jeden z vysokých stromů, které stály nedaleko.

Dřív tady bydlel jakýsi farmář. Jednoho dne utekl do Spojených států. Nikdo kromě Larskyho, Annemy a Vicenta s Fergusonem o tom nevěděl. To oni taky před dvěma týdny vybavili jednu z chat potřebným zařízením. Zvenku si toho nikdo nemohl všimnout. Okolní krajina vypadala divoce a neutěšeně.

Příprava celé akce trvala asi měsíc. Annemy se starala o pohodlí všech mužů a o jejich žaludky. Denně prala a vařila. Plnila i jiné povinnosti, ale ty jen pro Larskyho.

Jejich námaha a čekání se chýlilo ke konci. Ozval se signál ve vysílačce. Larsky zvedl sluchátko. Zrychleně dýchal. Annemy mu zapálila cigaretu a mlčky ho pozorovala.

„Vyšlo to,“ řekl.

Uslyšeli typický zvuk vrtulníku. Rychle vyběhli ven a vyhlíželi stroj. Pak se vrtulník objevil a pomalu dosedl. Z kabiny vyskočili čtyři muži.

„Tak co?“ zeptal se Larsky, aniž by se s nově příchozími přivítal.

Jo Lammon zůstal před ním stát.

„Nedaleko od Atlantic City jsme ukradli jachtu. Nikdo nás při tom neviděl. Jeli jsme na jedno místo, kde je dost lidí, kteří jsou za peníze ochotni udělat cokoliv. Dohodli jsme se s jistým chlapíkem, který pašuje drahokamy z Brazílie. Nezná naše jména a bude bezpečně mlčet. Víme na něj dost, aby dvacet let nevyšel z vězení.“

„Dobře. A Carmichael?“

Lammon mu vysvětlil, co se stalo. Larsky poslouchal a pak řekl.

„Carmichael byl pro nás ze začátku nenahraditelný, později začal zaostávat. Naše organizace si nemůže dovolit přílišný sentiment.“

Gus Ferguson otevřel vrata jedné z chat. Byla dost velká na to, aby se tam vrtulník vešel. Gangsteři tam vybourali všechny zbytečné příčky a tak byla chata dost dlouhá i široká i pro dva velké stroje. Kdyby někdo náhodou letěl okolo, ničeho by si nevšiml.

Obr se opřel do stroje a chtěl ho vtlačit dovnitř.

„Stát! Musíme hned letět dál. Muž „V“ se konečně ohlásil. Plánovaná akce se uskuteční ještě dnes v noci. Vytáhněte i druhý stroj.“

„Kdo poletí?“ zeptal se Lammon.

„Vy čtyři.“ Larsky jim rychle vysvětlil, co mají dělat. Měl to všechno dobře připravené, a promyšlené.

„Bude toho víc?“ chtěl vědět Lammon.

Larsky se pousmál.

„Atentát na základnu v Puerto Cabello a vykradení objektu s raketami HOT byl jenom první úder ze série útoků. Máme toho ještě hodně před sebou. Udeříme jako smečka vlků na celou oblast. A nejenom tady ve Venezuele, ale na celém kontinentu.“ V obličeji měl fanatismus.

Lammon přikývl.

„Rozumím. Ale je nás šest, nejvýše sedm. Jak dlouho můžeme nerušeně operovat?“

„Dokud budeme žít.“

*

Loris Vicente věděl, jak musí letět, aby ho nezachytily radary. Když se oba vrtulníky zvedly, letěly těsně nad vodní hladinou. Piloti museli dávat pozor, protože jeden neopatrný manévr a skončili by ve vodě.

Naštěstí se tak nestalo.

Vicente, který seděl s Lammonem v prvním letadle, se spokojeně zašklebil. Měl dobrou náladu.

„Žádné starosti. Gus i já máme s těmahle krabicema dobré zkušenosti. Dokázali bychom přistát i na skleněné tabuli a nerozbili bychom ji.“

Trochu se zvedli.

„Právě jsme minuli Guardiu Marinu?“

„Ano.“

„Kde jsme teď?“

„Trinidad leží na severovýchodě a delta Orinoka na jihovýchodě. Co nevidět musíme minout mys Carupano a ostrov Margaritu.“

Pak se jen dívali do tmy. Gus Ferguson a Roscoe Anderson letěli asi dvě stě yardů za nimi. Letová výška byla tisíc stop. Oba stroje letěly rychlostí tři sta mil za hodinu.

Uběhlo asi třicet minut, když pod sebou uviděli světla. Loris Vicente se ujal slova.

„To je vrtná plošina Bohrin. Zajímavý, co?“ zasmál se.

Rychle se přibližovali. Jo Lammon už rozeznával velkou plošinu, na které stály kovové věže. Ve středu ostrova stál gigantický skelet. Nikde nebylo vidět ani človíčka. Ve tmě se rýsovaly jen osvětlené budovy.

„Proč právě tohle?“ chtěl vědět obrýlený gangster. „U pobřeží Venezuely je přece spousta podobných těžních věží.“

„Je vidět, že se tu ještě nevyznáš,“ poučil ho hubeňour. „Nejseš dost informovaný. Jinak bys věděl, že u pobřeží je právě zkoušen nový bezpečnostní systém, který má těžní věže ochránit. Tady ale probíhá nějaký biologický experiment, a proto tady bude klid. Rozumíš?“

„Jmenuji se Roscoe.“

Loris Vicente se zasmál.

„Moc se ti to nelíbí, co?“

„Jde mi to na nervy.“

„To neříkej, když tě může slyšet Larsky.“

„S Roscoem se nikdy nehádáme. Víš co je Larsky vlastně zač?“

„Jo. Je to Maďar, ale ví Bůh, kde se vlastně narodil. Vyrostl v Rusku. Víc toho o něm nevíme. Jen to, že je cílevědomý a chladnokrevný. Pracovat pod ním není žádný med, ale člověk alespoň dostane dobře zaplaceno. A o to nám hlavně jde, ne?“

Vicente pokrčil rameny.

„Pro mě to není všechno. Ale nechme toho. Musíme si dát pozor, aby to vyšlo.“

Pod břichem vrtulníku byla plošina. Vrtulník teď vypadal, jako by bez pohybu visel ve vzduchu. Vicente se vyklonil z okénka a zkontroloval, kde je druhý stroj.

„Fajn,“ řekl. „Gus už nabral správný směr. Jseš připravený, Joe?“

„Ano. Na ostrově jsou radary?“

„Správně. Vědí, že jsme tady, ale nemohou nás vidět. Pokusí se s námi navázat spojení. Ale naše přístroje budou mlčet.“

„Jsem připraven. Co mám dělat dál?“ zeptal se Jo Lammon.

„Otevřu průvlak. Pevně se drž, nebo půjdeš přes palubu!“

Divoce se rozesmál. Pak položil prst na tlačítko. Průvlak se automaticky otevřel. Lammon se natáhl na zadní sedadlo. Jeho pravá ruka uchopila bomby. U nohou měl nacpaný batoh.

Druhá dávka byla připravena ve vrtulníku, ve kterém letěli Ferguson s Lammonem.

Loris Vicente se snesl níž. Ohlédl se. Oba stroje klesaly stejně. Zastavily se ve stejné výšce nad plošinou.

Vicente měl přimhouřené oči a plně se soustředil na plošinu pod sebou. „Vidíš tu budovu uprostřed plošiny? Tam se musíme strefit. Drž mi palce!“

„Jo.“

Zapnul naváděcí systém pro rakety. Objevil se modrý plamen. Pak se ozvala děsná rána. Raketa explodovala. Do povětří létaly kusy konstrukce. Do výšky několika desítek metrů šlehaly plameny.

„Sakra,“ vztekal se Vicente. „Vedle! O fous vedle.“

Vrtulník začal nabírat výšku. Jo Lammon měl co dělat, aby nevypadl. Vyhodil první bombu.

Zdálo se mu, že viděl, jak se z plošiny do moře vrhla lidská postava.

Bomba explodovala hluboko pod nimi. Rozhučely se sirény, ale jejich jekot přehlušil výbuch další bomby.

Vrtulník se několikrát zatočil na místě a tak umožnil Lammonovi vyhodit další bombu. Při jedné z otoček zahlédl, že druhý stroj provádí stejný manévr a vypadávají z něho bomby.

Vrtulník zasáhla tlaková vlna. Ostrůvek pod nimi už téměř neexistoval.

„Zatraceně!“ vykřikl ještě jednou Vicente.

Stroj nabral výšku a zakroužil nad základnou. Potřebovali čas, aby se dostali do bezpečné vzdálenosti. K tomu, aby mohli vystřelit další raketu, se museli naklonit ke straně.

Dopadla o kus dál než její předchůdkyně. Do vrtulníku znovu narazila tlaková vlna. Lammon přistál na podlaze mezi zadním a předním sedadlem.

„Nemůžeš dávat trochu pozor?“ křičel na svého hubeného komplice.

Loris Vicente se zasmál, byl to spokojený smích. „Musel jsem přece dovést náš úkol až do konce. Na druhý pokus se to většinou povede. Zasáhl jsem centrální budovu.“

Lammon se vyhrabal zpod sedadla a podíval se oknem ven. Pod sebou uviděl obraz zkázy. Ostrůvek byl rozdělen na dvě části. Na vodní hladině se zrcadlily hořící věže. Všude kolem bylo plno prachu a kouře. Na moři se začaly objevovat mastné skvrny.

Sirény ječely zbytečně. Nikdo je neslyšel. Všichni byli tak překvapeni, že nikoho nenapadlo zavolat policii nebo vojsko. Na plošině byly samozřejmě namontované obranné a záchranné systémy, ale nikdo je nebyl schopen uvést do činnosti.

Larsky na ně čekal v údolí. Umístili nosiče se zbývajícími raketami do provizorního hangáru. Pak všichni zmizeli v potemnělém stavení. Annemy Palatinová jim nabídla horkou kávu.

„Zítra,“ řekl Ilan Larsky ledově, „na vás čeká zvláštní úkol. Náš muž „V“ mi řekl, že Calamaro žije s černovlasým děvčetem, které se jmenuje Micaela Levasová – to je věc, kterou jsme předtím nevěděli. Mysleli jsme, že Calamaro žije sám.“

„A co s tím?“ zeptal se Lammon.

Larsky na něho nepřátelsky pohlédl. „Ta Micaela ví něco na našeho muže „V“. Musíme ji zlikvidovat. A Calamara bude nejlíp zlikvidovat spolu s ní.“

*

Dunja Falanová alias Nelly Moorová seděla na svém pracovním místě v prvním patře takzvaného Institutu pro výzkum literatury. Nejdřív poslouchala pásku se záznamem rozhlasových zpráv. Potom si pustila video s těmi televizními. Nic zajímavého ani v jedněch z nich nezaregistrovala. Zajímavé byly totiž teprve ty ranní.

Když uslyšela hlášení o pumovém atentátu na plošinu Bohring v Karibském moři, nervózně nadskočila a okamžitě zavolala Maynarda Jeffersona. Pozval ji k sobě.

Když se posadila naproti němu za velký dřevěný stůl, vážně si ji prohlížel.

„Neukvapujte se. Jsou to teprve první zprávy. Možná, že se jedná o novinářskou kachnu. Uvidíme, jak se k tomu postaví noviny. Možná, že za hodinu či za dvě bude zpráva dementována.“

„Ale…“

„Vymažte ten záznam. V žádném případě ho nebudete archivovat v počítači. Takové věci nás nezajímají.“

„Ale to by nás přece mělo zajímat. Myslím si, že ta plošina byla financována Spojenými státy, nebo snad ne?“

Upřeně si ji měřil. „Slečno Falanová! Můj úkol je rozhodnout, co je důležité a co není. Příkazy, které mám, dostávám přímo z centrály ve Washingtonu. A myslím si, že je plním na sto procent. Nebo jste snad jiného názoru?“

„Promiňte, prosím, pane.“

Zamračil se. Pak s pochopením přikývl. „Vím, že se na vás mohu spolehnout. Mám na vás perfektní reference. Testy, které jste absolvovala, říkají, že je na vás absolutní spolehnutí. Jste korektní, přesná, mlčíte a nenecháte se zkorumpovat. Stejně tak jako všichni ve zdejším úřadu. Doufám, že se vám u nás líbí.“

„Cítím se tady dobře. Děkuji, pane.“

Jefferson si stoupl a obešel stůl. Náhle Nelly ucítila jeho ruku na svém rameni. Nevěděla, jestli je to gesto přátelství nebo výhrůžka.

„Jen tak dál, slečno Falanová. Potěšila jste mě, že jste si vzala k srdci moje rady ohledně oblečení.“

Moorová se zasmála a pohlédla mu zpříma do očí. Měl v nich stejný výraz jako mnoho mužů, se kterými se ve svém životě setkala. I Maynard Jefferson měl své slabé stránky.

Když šla zpátky nahoru, potkala Randa Borgese. Zasmál se, objal ji a políbil. Nelly ho od sebe měkce, ale rozhodně odstrčila a šla dál. Nahoře se ohlédla. Byla si jistá, že v ohybu chodby zahlédla Lauru Menconiovou. Také dveře šéfovy pracovny se zavíraly podezřele dlouho. Jefferson a sekretářka byli tedy svědky scény s polibkem.

Agentka se zamyslela.

Že by za tím něco bylo?

Šla do pracovny Freda Enkense. Pohlédl na ni a usmál se. V pohledu, kterým si ji prohlížel, bylo cosi vulgárního. Rand měl asi pravdu. Taky Endensovy oči se Nelly nelíbily. Ale to nemuselo nic znamenat.

Zrádcem mohl být kdokoli z nich, dokonce i Jefferson.

Dunja-Nelly vzdychla a pohroužila se do studia kupy papírů. Následující hodiny třídila dopisy a dokumenty, na kterých bylo napsáno důvěrné nebo tajné. Její pozornost upoutal až dopis, na kterém bylo napsáno „přísně tajné“. Opravila pravopis a pohroužila se do textu.

Přímo u hranic Venezuely na brazilské půdě byla na hoře San Pacaraima postavena v roce 1974 obrovská observatoř. Měl tam být instalován ohromný teleskop. Kdy, to se nevědělo. Nebyl také vydán žádný pokyn, kdo všechno se má pozorování zúčastnit. Teleskop měl být větší než v Mount Palomar v Kalifornii. Financovaly ho Spojené státy. Astronomové a inženýři z celého světa stáli o to, aby tam mohli pracovat.

Zatím ale nebylo nic rozhodnuto.

Dunja-Nelly ukončila prohlídku materiálů. Pak se zvedla, šla do místnosti s počítačem. Phyllis Musilová, hezká černovláska stála u počítače a skoro nebyla vidět za horou jednotlivých karet, které měla zanést do paměti.

Agentka ji přátelsky pozdravila, ale Phyllis jen nevrle kývla hlávou. „Potřebuji jistou informaci o záležitosti, na které pracuji,“ řekla Dunja-Nelly. Udala číslo materiálu hvězdné observatoře.

Černovláska zavrtěla hlavou. „Je mi líto. Nemohu vám jen tak vyhledávat v počítači nějaká data.“

„Ale já je potřebuji pro svou práci.“

„Nemáte právo zadávat mi nějaké úkoly,“ odsekla Phyllis nepřátelsky. „Pokud tu informaci opravdu potřebujete, tak mi musíte přinést písemný příkaz od pana Jeffersona, nebo mi on sám musí zavolat,“ vysvětlila jí.

„Proč jste tak formální, Phyllis?“

„Předpisy. A kromě toho, pro vás jsem slečna Musilová.“

Dunja-Nelly postoupila dva kroky dopředu a tak se té druhé dívala přímo do obličeje. „Nevím, co jsem vám udělala, ale koukám, že byste mě nejraději zabila. Mohu znát důvod?“

„Nedělejte ze sebe neviňátko,“ zavrčela na ni Phyllis. „Vím, že jste si omotala Randa kolem prstu. Je na něm vidět, že jste spolu něco měli. Hádám, že minulou noc byl u vás.“

„To je možné.“

„Nemáte na něj právo.“

„Slečno Musilová, myslím, že nejste s Randem oddáni, nebo se mýlím?“

„Ne.“

„Takže nemáte právo mi cokoliv vyčítat, srdíčko. Máte stejnou šanci na to, abyste ho získala, jako já. Nic proti tomu nebudu mít. Nebude mi vadit, když s ním budete flirtovat nebo když stráví noc s vámi.“

„Ty falešná potvoro!“

Dunja Falanová pokrčila rameny. „Mohla bych vám za tohle vyhlásit válku. Ale za takovou námahu mi nestojíte.“ Otočila se a vyšla ze dveří. Rand Borges stál přímo za nimi. Možná, že neslyšel všechno, ale konec rozhovoru vyslechl zcela jistě. S odporem pohlédl na rusovlásku a beze slova odešel.

Oje, pomyslela si Nelly, vypadá to, že jsem tady rozpoutala milostné drama. Dawton mi pěkně vyčiní, až se to dozví.

Vrátila se do své kanceláře. Randa Borgese nebylo nikde vidět. Někam se schoval. Fred Enke na ni ale čekal.

Usmíval se svým stále stejným úsměvem. „Dneska jste si vzala blůzu a sukni, co? Šéf vám musel asi pěkně promluvit do duše. Dejte si na něj pozor. Do všeho strká nos.“ Zatvářil se tajemně.

Atraktivní agentka se posadila. Enke se opřel o hranu jejího stolu. Naklonil se k ní blíž. „Jste vždycky tak příjemná ke svým mužským spolupracovníkům?“ zeptal se Nelly. Ani se na něj nepodívala a soustředila se na práci.

„Nestojím vám ani za jediné slovíčko?“

„Máte podivné způsoby, pane Enke.“

„Neviděli jsme se už někdy někde?“ naklonil se k ní a pokoušel se upoutat její pohled.

Cítila něco studeného v krku. Mohl to sice být jen Enkeův sprostý trik. Ale v New Yorku a i v jiných městech se zúčastnila mnoha večírků, potkala na nich mnoho lidí. Všechny si pamatovat ani při nejlepší vůli nemohla. Že by ji poznal i přes její rafinovanou masku?

Ztišil hlas. „Jseš podivuhodná kůstka, děťátko. Mohli bychom si dobře rozumět. Něco bych pro tebe třeba měl.“

Vlepila mu políček a shodila ho z psacího stolu. „A teď vypadněte, než vás vlastnoručně vyhodím – mistře Enke!“

Naštval se. V následujících dvou hodinách se věnoval jen své práci. Nelly poslouchala záznamy na pásce. Dala dohromady všechny zprávy o neštěstí na těžební plošině v Karibském moři. Podrobnosti nechyběly ani v jedněch novinách.

Pak si ještě jednou pozorně přečetla dokument o observatoři. Vtiskla si do paměti všechna důležitá fakta a pak složku odložila pro Jeffersona.

Pokoušela se soustředit na normální práci, ale nedařilo se jí to.

Objevilo se hodně nových skutečností. Nelly doufala, že se jí je brzy podaří utřídit tak, aby dávaly smysl.

Do místnosti vklouzl Rand Borges. „Nechceš něco k svačině. Jdu naproti do baru a přinesu ti, co budeš chtít.“

„Kávu, prosím. A chlebíček.“ Pak dodala: „Tváříš se, jako bys kousl do citrónu.“

„Ještě si o tom promluvíme,“ odpověděl upjatě. Pak zavřel dveře a byl pryč. Nelly věděla, že se do ní opravdu zamiloval. Pro ni to však v žádném případě neznamenalo výhodu.

*

Když se Nelly Moorová zakousla do velkého chlebíčku se šunkou a sýrem, něco se jí dostalo mezi zuby. Vyndala to a zjistila, že je to kousek papíru. Naštěstí v místnosti nikdo nebyl. Rand Borges odešel okamžitě poté, co jí předal svačinu.

Na tom kousku papíru složeném do kostičky byla písmena a číslice zapsané jí známým kódem. Nelly ši převedla kód do normální řeči a četla:

MERCURIO PAG 9 COL 2 LINE 13.

Okamžitě spálila papír v popelníku. Pak vešla dovnitř Laura Manconiová a přinesla další denní tisk. Mezi novinami byl i list Mercurio, jedny z nejčtenějších novin v Caracasu.

Maynard Jefferson si ji k sobě zavolal. Tvářil se jako sto čertů. Seděl za stolem strnule jako nějaký bankovní úředník, který se omylem připletl do politiky. „Zavřete dveře a pojďte dál, slečno Falanová!“

Dunja-Nelly cítila, jak jí po zádech stéká chladný pot. Byla nervózní. Co bude následovat?

Když došla až k němu, upřeně na ni pohlédl. V tom pohledu byla touha i přísnost. „Slečno Falanová, slečna Musilová si na vás stěžovala. Říkala, že pletete hlavy našim mužům. Mimochodem, jaká data jste chtěla zjistit?“

„Chtěla jsem zeměpisná data, abych je mohla doplnit ke zprávě.“

„Ach tak. Bohužel, takováhle data v našem archivu nejsou.“

„To je smůla. Nebudete se tedy hněvat, když tam takovéto údaje budou chybět?“

„Samozřejmě že ne.“ Jefferson se zvedl. „Měli bychom si promluvit o vašem chování v budově. Ale ne teď a tady. Dám vám svou adresu. Navštivte mě dnes v devět hodin večer.“

„Dnes večer?“

„Rozuměla jste dobře. Je to služební rozkaz, slečno Falanová.“ Upjatě se usmál a také ona vykouzlila na tváři náznak úsměvu. Rozuměli si.

Dunja-Nelly odešla zpátky nahoru. Laura Manconiová neseděla na svém místě. Místo ní tam stál rozkročený Bert Sutton a tvářil se jako sto čertů. Ruku měl připravenou na svém koltu. Byl to skutečný osobní strážce.

Kývl jí na pozdrav a pozoroval její pozadí, když opouštěla místnost. Nelly tomu nevěnovala pozornost. Sebrala noviny a odešla z místnosti.

Manconiová na ni čekala. „Na slovíčko, slečno Falanová – prosím!“

„Ale ráda. Co pro vás mohu udělat?“

Laurin obličej byl flekatý vzteky. Pomalu promluvila. „Prosím vás, dělejte si co chcete, ale – ale dejte ruce pryč od Maynarda, tedy od pana Jeffersona.“

„Ale, slečno Menconiová!“

Žena chytila Nelly za paži. „Abyste mi špatně nerozuměla. Chtěla jsem jenom říct, že pan Jefferson je normální člověk, je seriózní a zodpovědný. Zdá se, že jste na něj zapůsobila, ale byla bych nerada, kdyby provedl nějakou nerozvážnost, kdyby…“

„Jak tomu mám rozumět?“ přerušila ji agentka.

Menconiová se nadechla. Bylo na ní vidět, že se jí o těchto věcech nemluví snadno. „Netvařte se jako svatoušek, vždyť víte o čem mluvím.“

„Nerozumím vám.“

„Maynard… pan Jefferson a já už spolu několik měsíců žijeme. Chci si ho vzít.“

„Aha.“

„Teď už mi rozumíte?“

„Ano, ale nemusíte mít strach. Neudělám nic, co by zkřížilo vaše plány.“ Žena jí stiskla ruku a opustila místnost. Nelly za ní překvapeně hleděla.

Nebylo jisté, jestli se Laura Manconiová ve svých letech opravdu bláznivě zamilovala do Jeffersona, nebo jestli se jenom bojí, aby o ní Dunje Falanové neřekl nějaké pikantnosti, o kterých by byla nerada, kdyby se dostaly na veřejnost.

Jedou v tom spolu?

Nebo jedná Manconiová na svou pěst?

Je tím špehem Fred Enke?

Jakou roli tady hraje Phyllis Musilová?

Je Rand Borges opravdu tím, za koho se vydává?

A Sutton?

Zase jsem se nedostala o moc dál, pomyslela si Nelly. Otevřela Mercurio a našla si stránku devět, COL znamenalo určitě sloupec a LINE řádku. Na tomhle místě byla zmínka o nově otevřené výstavě. Byla tam taky adresa:

Calle Magera 56.

*

Přestávka na oběd trvala dvě hodiny. Byla to dost dlouhá doba na to, aby se dostala do hotelu Panada. Dunja-Nelly si vzala taxík, nechala se tam odvézt a vešla do restaurace.

O chvíli později vyšla zadním vchodem z budovy, proběhla několik ulic a zamíchala se mezi chodce na hlavní třídě.

Zeptala se, kde je Calle Magera a zjistila, že to není daleko. Někdo jí poradil, aby jela autobusem číslo 16. Nelly měla štěstí, protože autobus právě přijížděl na zastávku.

O čtvrt hodiny později už stála před budovou číslo 56. Nebyl to žádný velký dům a v přízemí byla skutečně galerie. V galérii bylo schodiště, které vedlo nahoru do kavárny.

Nelly se nechala vést instinktem. Byla si na sto procent jistá, že to byla zpráva od Dawtona. Někde by tady měl být Calamaro, ale nevěděla, jak vypadá.

Kavárna byla velká a příjemně zařízená. Po pravé i levé straně stálo několik stolků. Uprostřed byl natažený koberec.

Místnost končila skleněnou stěnou. Ze zadních míst se mohl člověk dívat i na to, co se dělo na ulici.

Nelly se chovala tak, jako by hledala prázdný stůl. Za jedním stolkem na pravé straně zahlédla osamoceného muže. Nebyl to žádný krasavec, ale byl docela zajímavý. „Dunja?“ zeptal se.

Posadila se. „To byl originální nápad s tím papírkem. Ale co kdyby si Rand něčeho všiml?“

Zasmál se. „Bez rizika není úspěchu. To je přece pravidlo našeho zaměstnání. Jste si jista, že vás nikdo nesledoval?“

„Naprosto.“

Objevila se plnoštíhlá servírka. Dunja-Nelly si objednala kávu a muž druhý čaj. Když byla jejich objednávka vyřízena, řekl: „Jistě se chcete přesvědčit, že jsem opravdu ten, za koho se vydávám. Nemusíte mít strach. Pořádně jsem to tady prohlédl. Nikde tady není odposlouchávací zařízení a okolní stoly jsou prázdné. Kdyby se někdo objevil, tak se prostě zvedneme a odejdeme, bueno?“

„Bueno.“

„Dawton mě informoval přes centrálu CIA, že se se mnou chcete sejít. Od Charlesse Dawtona vám mám vyřídit, že celý New York lituje vaší smrti. Jo, a u Evergladesu se našla jachta, která přijela od New Jersey.“

„Rozumím. Nikdo neví, kam se vlastně Jo Lammon a Roscoe Anderson poděli. Ale sázím sto ku jedné, že teď jsou někde tady ve Venezuele nebo někde velmi blízko.“

„Jsem stejného názoru.“

„Zdá se, že si budeme rozumět, pane Calamaro. Nemusíte mě už přesvědčovat o své totožnosti. Oficiálně je Nelly Moorová mrtvá. Jen Dawton a špička CIA vědí, co se ve skutečnosti stalo.“

Zasmál se. „Těší mne, že se protistraně nepodařilo vás odstranit. Byla by věčná škoda ztratit takovou spolupracovnici.“

Nelly si dala prst na rty. „Tiše, Caballero! Za prvé byste prozradil tajemství. A za druhé nemáme flirtování v popisu práce.“

„Správně. Micaela by mi vyškrábala obě oči, kdyby mne s vámi uviděla – Dunjo.“

„To je vaše žena?“

„Přítelkyně. Sice je trochu horkokrevná, ale oddaná.“ Teď‘ se zase tvářil vážně. „Ti gangsteři, kteří provedli atentát na Puerto Cabello a ukradli dva nosiče s HOT raketami, se jmenují Loris Vicente a Gus Ferguson.“ Stručně je popsal. „Hledáme je. Zmizeli někde na moři nebo na pevnině, ale minulou noc zase udeřili. Není pochyb o tom, že to byli oni.“

„Ano. Ti, kteří katastrofu přežili, říkají, že na plošinu byly vystřeleny dvě rakety a svrženo několik bomb. Jsou to bestie, které vraždí nevinné, bezbranné lidi. A budou zabíjet dál.“

„Takže teroristická série útoků ještě neskončila.“ doplnila Dunja-Nelly. „To byla ta plošina tak důležitá?“

Vysvětlil jí to a ona řekla: „Měla být lépe střežena námořnictvem a CIA.“

„Byli tam pracovníci, kteří měli na starosti ochranu. V rozhodujícím okamžiku byli ale všichni uvnitř. Chyběly jim v podstatě jen vteřiny, aby se dostali na palebné pozice. V té době se však věnovali důležitému výzkumu na plošině. Někteří ho prováděli a ostatní se dívali.“

„Takže zabijáci o tom museli vědět. Musí mít tedy přístup k tajným datům v počítači na Calle S. Lorenzo.“

„Už tušíte, kdo je ten zrádce?“

„To ještě nemohu s určitostí říct. Mohla by to být dokonce i žena. Mám pro vás taky jednu otázku: Kde jsou ty nosiče?“

„Vyslali jsme na to speciální komando. Prohledávají celou zemi. Pobřeží i nejbližší moře. Zatím bezvýsledně.“

„A hory?“

„Spolupracujeme s policií a s leteckou službou. V odpoledním a večerním vydání novin budou fotografie Vicenta a Fergusona. Vím, že se tam měli objevit už dřív, ale nějakou dobu nám trvalo, než se nám podařilo zjistit, o koho se jedná. Potkali se ve Spojených státech. Vicente je bývalý voják. Ferguson prošel celé Státy a i Jižní Ameriku, samozřejmě, že nikde nepracoval. Nic proti nim nemáme, nikdy nebyli trestáni.“

„Nevíte alespoň, kde by se ta skupina mohla skrývat?“

„Ne. Ti chlapíci jsou opatrní. Dnešní noc se jim podařilo prolétnout radarovou kontrolu, nevíme ani z které strany k plošině přiletěli.“

„Takže skupina čtyř až pěti chlapíků vyvolává paniku a škodí Spojeným státům,“ řekl agentka s úšklebkem. „A my tady sedíme a nemůžeme ani oficiálně vyhlásit, že Lammon, Anderson, Vicente a Ferguson patří do jedné bandy a že mají svého člověka v Institutu pro výzkum literatury. Co s tím budeme pro Boha dělat? Jasné je jen jediné, Rodolfo, musíme spolu co nejúžeji spolupracovat.“

„Taky si myslím.“

Nelly mu nabídla cigaretu a řekla: „Nesmíme se ale často stýkat. Proto vám hned teď dám jeden typ. Možná, že budu mít pravdu. Nejsem si tím však jistá. Přesto si myslím, že naši protivníci udeří příště na observatoř v San Pacaraina. Dejte proto na ni pozor. Nevím přesně, kde ta observatoř je. Ale nebude problém ji najít. Postarejte se, prosím, o preventivní opatření!“

„Udělám, co bude v mých silách. Nevím o tom projektu na San Pacaraina sice nic víc než vy, ale mohu se pokusit něco zjistit na odpovědných místech. Staráme se přece o ochranu všech projektů, na kterých se podílejí Spojené státy.“

„Děkuji. Teď si dopiji kávu a půjdu.“

„Dobře. Počkám několik minut a pak taky zmizím.“

*

Dunja Falanová otevřela dveře a vyšla ven. Ušla asi jen deset kroků, když vedle ní se skřípěním brzd zastavilo malé auto.

Vyskočila z něho malá tmavooká dívka a bylo na ní vidět, že se zlobí. S obličejem zkřiveným vztekem se rozběhla k agentce. Vysoké kramflíčky klapaly po chodníku. Pod průhlednou blůzou se jí natřásala prsa. Kolemjdoucí se za ní otáčeli.

Nelly ji pobaveně pozorovala. V příštím okamžiku ji však humor přešel. Ten atraktivní prcek se k ní rozběhl a vlepil jí políček, že se málem svalila na zem. Svou akci dívka doplnila ostrými slovy.

„Všechno jsem pozorovala,“ křičela. „Dělala jsi na něho oči. Konečně to vím! Podvádí mne. Oh ubohá Micaelo, čeho jsi se musela dožít.“

Aha, došlo to Nelly.

Pevně chytila Micaelu Levasovou za ruce. Pohlédla přes rameno a uviděla Rodolfa Calamara, jak vyskočil od svého stolku u okna. Ta maličká ho musela sledovat, to je jisté. Dunja-Nelly byla naštvaná hned ze dvou důvodů. Proto, že to ten chlap nezpozoroval a za druhé proto, že Micaela provedla tenhle nepříjemný výstup. Všechno tím může zkazit.

„Vzpamatuj se!“ hučela do ní. „Mýlíš se.“

Micaela se v jejím sevření kroutila. „Já ti ukážu!“ Poulila na ní oči. „Nejdřív zabiju tebe. Pak zabiju Rodolfa. A nakonec sama narazím autem do stromu. Já nešťastná!“

Okolo nich bylo stále víc lidí. Dav sledoval žárlivou scénu mezi dvěma hezkými děvčaty. Calamaro proběhl galerií a došel ke dveřím.

Nelly strčila Micaelu do auta. Byla připravená vrátit jí políček, kdyby se moc bránila.

V té chvíli si však všimla něčeho šokujícího.

Že si toho vůbec všimla, byla vlastně jen šťastná náhoda. Po druhé straně silnice se pomalu přibližovalo nějaké auto se staženými postranními okénky. Na tom by nebylo nic zajímavého. Ale jeho řidič! Nelly okamžitě poznala obrýlený obličej, který už jednou viděla. Když si uvědomila, kdo to je a co tady asi chce, všechno v ní začalo křičet jako na poplach.

„Zmizni!“ zakřičela.

Micaela zakňourala jako divoká kočka, a považovala to za trik. Nelly jí musela nakonec vrazit ten pohlavek. Strhla ji na zem a sama se vrhla na silnici vedle vozu. Okolo stojící se rozesmáli.

Calamaro se k nim rozběhl.

Pak to začalo!

Něco narazilo do karosérie vozu. Byl to charakteristický s ničím nezaměnitelný zvuk. Ti, co stáli okolo, nevěděli, o co se jedná. Ale Rodolfo Calamaro porozuměl. Padl na zem. V okamžiku držel v ruce pistoli velkého kalibru. Několikrát vystřelil na projíždějící auto. Nad ležícími děvčaty se křižovaly kulky. Micaela naříkala jako dítě. Calamaro pálil. Přihlížející s křikem hledali úkryt.

Přepadení bylo perfektně připravené.

Zabiják přidal plyn a zmizel. Na závěr ještě několikrát vystřelil z okénka. Jedna střela jen o vlásek minula Micaelina záda. Plakala a tiskla se vedle Nelly k zemi. Druhá střela dopadla kousek od agenta CIA.

Rodolfo Calamaro se i přes hrozící nebezpečí rozběhl doprostřed silnice a vystřelil za ujíždějícím autem.

Podařilo se mu několikrát zasáhnout karosérii vozu. Pak už ale nemohl střílet, protože se mu do zorného pole dostala další auta.

Micaela Levasová se zvedla. Velkýma planoucíma očima pohlédla na agentku. „Dios, zachránila jsi mi život.“

„Ještě si stále myslíš, že ti lezu do zelí?“

„Ne.“

„Mohlo to dopadnout mnohem hůř.“

„Proboha, jak jsem byla hloupá.“

Někde zaječela policejní siréna. Rodolfo Calamaro odběhl do jedné postranní ulice. Klaply dveře auta a naskočil motor. Během vteřiny vyjelo z ulice auto a zastavilo vedle děvčat. Byl to Calamarův nevýrazný služební vůz.

„Nastupte si!“ zakřičel na ně.

Vklouzly na zadní sedadla a schovaly se, aby je nebylo zvenku vidět. Stiskl plynový pedál až k podlaze a rukou sáhl po telefonu.

„Tohle byl Jo Lammon, jeden z vrahů Steva Carmichaela,“ informovala ho agentka.

Calamaro vyrozuměl nejdříve policii v Caracasu a potom své kolegy u CIA. Vyhlásili pátrání po Jo Lammonovi. Dal jim také popis jeho auta.

*

Jo Lammon projel rychle ulicí Calle Magera a uháněl, jako by ho honili všichni čerti, hustým systémem ulic vnitřního města. Ještě stále si nezvykl na chaotický provoz na silnicích Jižní Ameriky. Ohrozil několik vozů. Dva z nich se dokonce srazily. Vrazil do nějakého Stánku. Čerstvé ovoce a zelenina se rozsypaly po chodníku a po jízdní dráze.

Lammon přemýšlel o tom, kdo může být ta rusovláska, která mu zabránila ve splnění úkolu. Byla mu povědomá. Už ji někde musel potkat. Přemýšlel, namáhal se, ale na nic nepřišel.

Teď právě projížděl úzkou uličkou. Před sebou uviděl vrata. Rychle do nich vjel.

Zabrzdil, vystoupil. Vběhl do kamenného dvora. Otevřel první dveře, na které narazil. Proběhl krátkou chodbou. Vběhl do místnosti, kde to vonělo kouřem a masem.

Do cesty se mu postavila nějaká žena.

Jednou ranou ji odhodil z cesty a hnal se dál. Ze všech stran slyšel policejní píšťaly. Zmocnilo se ho něco, co až dosud nepoznal.

Strach!

Nějakými dveřmi vyběhl zase do dvora. Téměř vykřikl radostí. Před sebou uviděl tlustého muže, který se snažil nasoukat do kabiny nákladního auta. Nezpozoroval ho. Dieslový motor zavrčel a naskočil.

Jo Lammon se dal do běhu. Vyskočil na projíždějící auto. Rukama se zachytil horní hrany korby a nohama zatápal ve vzduchu. Přitáhl se a podařilo se mu dostat do nákladního prostoru. Když auto zahnulo na silnici, ležel už na podlaze a ulehčeně oddychoval.

Nad ním se pohupovala špinavá plachta. Všude kolem ječely sirény. Jo Lammon ležel mezi kusy starého nábytku, které do sebe narážely a tropily hrozný randál.

Konečně měl čas na to, aby si nabil pistoli s tlumičem. Vzal si ji od Roscoe Andersona. Vicente ho dopravil jedním z vrtulníků až na úpatí hor. Za ranního šera se dostal do Caracasu, ukradl auto a vydal se hledat Micaelu Levasovou a Rodolfa Calamara.

Lammon měl špatnou náladu. Skoro se mu to podařilo oba dva dostat.

Teď už mu zbývalo jen jediné: útěk. Nedělal si zbytečné iluze. Tohle nákladní auto daleko nepojede. A i kdyby snad jelo, policie bude kontrolovat všechny výjezdy z města.

Zbývala mu jen adresa muže „V“.

Jo Lammon věděl, že mu nezbývá nic jiného, než se na něj obrátit. Nákladní plocha auta neskýtala trvalé bezpečí. Při nejbližší příležitosti musí odtud. Když auto zastavilo na světlech, vyskočil a zmizel v postranní uličce.

Zasmál se, když si všiml, kam se dostal. Okolo něj stála děvčata v krátkých sukýnkách a v provokujících pózách. V otevřených dveřích uviděl Lammon tlustou matrónu, která právě uzavírala výhodný obchod s nějakým námořníkem.

V pořádku, pomyslel si zabiják.

Oslovil jednu černovlasou prostitutku, dohodli se na ceně, za kterou ho nechá celé odpoledne u sebe. Krátce nato oba zmizeli po rozvrzaných dřevěných schodech ve starém rozpadajícím se domě. Lammon věděl, že se rozhodl správně.

V žádném případě se nemohl u muže „V“ objevit před setměním. Ani se s ním nemohl jinak spojit. Bude muset v úkrytu chvíli počkat.

*

„Musím se vrátit zpátky do Institutu,“ řekla Dunja Falanová alias Nelly Moorová. „Polední pauza skončila. Mohu jenom doufat, že si té příhody s Lammonem nikdo nevšiml.“

„Moc bych tomu nevěřil,“ odpověděl Calamaro, který řídil. „Ten zabiják se někde schoval. Našli jsme sice ukradené auto, ale kde je Lammon, to nikdo neví. Hádal bych, že se pokusí spojit buď se svou skupinou nebo s jejich člověkem z Institutu. A pokud ho tam opravdu mají, budou mít rychle i váš popis Dunjo.

V odpoledním vydání novin se zpráva asi ještě neobjeví. Ani ve večerním vydání nebude žádná fotografie, protože tam nebyl žádný reportér. Ale všichni v Caracasu budou vědět, že to byla rusovláska se zelenýma očima.“

„Asi ano,“ řekla agentka. „Prosím vás, vysaďte mě u nejbližší zastávky autobusu. Tak to stihnu včas zpátky do kanceláře na Calle S. Lorenzo.“

„A co bude se mnou?“ zeptala se vyděšená Micaela.

„Do mého domu se v žádném případě nesmíš vrátit.“ odpověděl tajný agent. „Pošlu tam pár ozbrojených hochů pro případ, že by se gangsteři pokusili o další vražedný útok.“

„Ty chceš říct, že mne sledovali?“

„Je to jediná možnost. Dunja si je jistá, že za ní nikdo nešel. A já jsem byl pěkný osel, že jsem si tě nevšiml, měl bych ti nařezat.“

„Ale miláčku…“

„Poslouchejte!“ řekla Nelly. „Tohle vyčítání teď nemá smysl. Musíme z toho získat, co se dá. Micaelo, ty se musíš ukrýt. Nejlépe v nějakém malém penziónu.“

„Jsem stejného názoru,“ souhlasil Calamaro. „Samozřejmě, že ten penzión necháme hlídat.“

„Přece tam se mnou zůstaneš, ne?“ zeptala se ho vyděšeně.

„Ne, mám na práci něco jiného. Ale nemusíš mít strach.“

Než Dunja-Nelly vystoupila z auta, proběhl mezi ní a malou černovláskou krátký rozhovor. „Promiňte, ale potřebovala bych vědět, co jste dělala v posledních letech.“

„Já? Do roku 1975 jsem pracovala v jednom nočním baru. Ale ne tak, jak si myslíte. Dělala jsem tam barmanku, míchala jsem nápoje.“

„V pořádku, v pořádku. Vím, že jsi hodná holčička. Ale musí být nějaký důvod, proč tě Lammon chtěl oddělat. Calamaro, proč jste vy na jejich listině lidí na odstřel, je zcela jasné, ale proč se tam ocitla i Micaela…“

Nelly se naklonila k malému děvčeti. „Poslouchej, řeknu ti teď šest jmen, a ty přemýšlej, jestli o někom z nich něco nevíš. Takže: Fred Enke, Rand Borges, Phyllis Musilová, Bert Sutton, Laura Menconiová, Maynard Jefferson.“

„Ano,“ odpověděla Micaela, jako když vystřelí z pistole. Pak opakovala jedno jméno. Když ho vyslovila, dupl její společník zděšeně na brzdu tak prudce, že sebou všichni trhli. „S tou osobou jsem se setkala několikrát během mé práce v nočním klubu v roce 1975,“ vysvětlila. Pak jim řekla vše, co věděla.

Rodolfo Calamaro s ní zatřásl: „Proč jsi mi to nikdy neřekla?“

„Nikdy jsi se mě na to neptal,“ odpověděla naivně. „Jak jsem měla vědět, že to jméno má něco společného se CIA.“

„Uděláme to tak, jak jsme se domluvili,“ uzavřela rozhovor Nelly. „Musím mít jenom jistotu, že vaši lidé budou na místě, až je bude potřeba.“

„Nebojte se, to zařídím,“ odpověděl s úšklebkem agent.

*

Bylo to tak, jak Calamaro řekl. V odpoledních vydáních novin se objevily fotografie Lorise Vicenta a Gusa Fergusona. O plošině tam stále nebyly žádné podrobnosti.

Taky se nepsalo o nepodařené vraždě na Calle Magera 56. Dunja Falanová alias Nelly Moorová se mohla věnovat práci tak, jak byla zvyklá. Po osmnácté hodině se se všemi přátelsky rozloučila. Rand Borges neodpověděl a Phyllis Musilová jen kývla hlavou.

V 20.00 byla Nelly v hotelu Panada připravená k akci. Měla na sobě tmavě šedý kalhotový kostým a tmavý plášť.

Po malé večeři opustila hotel a na ulici si koupila Mercurio. Noviny si přečetla během cesty k Maynardovu bytu.

Odpoledne už s ní šéf o schůzce nemluvil. Nelly věděla, že ji Laura Manconiová stále pozoruje. Nebude asi ráda, ale nedalo se nic dělat, cesta k úspěchu jinudy nevedla.

V Mercuriu bylo stejným způsobem popsané střílení před galerií jako v ostatních novinách. Neobjevila se tam žádná jména. O to se postaral Calamaro. Dunja-Nelly byla popisována jako krásná rusovláska, ale popis oblečení chyběl.

Agentka doufala, že stejné je to i v ostatních novinách. Většinou to bylo popisováno jako útok maniaka, nebo někoho z extrémistické skupiny. Později se mělo ukázat, že to nebylo zas tak daleko od pravdy.

„Jsme tady,“ řekl taxikář. Vytrhl tak hezkou agentku ze zamyšlení. Vyhlédla ven. Před ní stál osvětlený řadový domek.

Jefferson nebydlel ani zdaleka v tak hezkém domě jako Calamaro. Po pravdě řečeno, byla to periférie.

*

Maynard Jefferson se ukázal ve zcela jiném světle, než jak se choval v práci. Udělal ze sebe šarmantního pána domu, inteligentního a sečtělého muže, se kterým bylo možné se bavit o všem. O literatuře, o hudbě, o politice i o výzkumu. Dokonce i o tom skutečném, nikoli jen předstíraném a sloužícím jako krycí rouška.

Nemluvil však o tom, proč ji sem vlastně pozval. Pouze si k ní dovoloval stále více důvěrností. Okolo třiadvacáté hodiny si byli již tak blízcí, že bylo zcela samozřejmé, že odejdou z obývacího pokoje do ložnice. Maynard jí pomohl sundat kabátek od kostýmu. Když se dotkl prsty zipu u kalhot, zrychlil se mu dech. Brzy před ním stála jen v podprsence a kalhotkách. Líbal ji a odvedl ji k posteli.

„Dunjo!“ šeptal. „Dunjo, ty jsi fantastická!“

Usmála se a vracela mu polibky. Ve svých sedmapadesáti letech byl ještě stále urostlý a svalnatý, vysloveně sportovní typ. Dunja-Nelly se uvolnila a nechala ho, aby líbal její tělo.

Spěšně se svlékl.

Vrhl se na ni a objal ji. Měkce a opatrně ji hladil, až mu Nelly dovolila vstoupit do svého království. Muž těžce a hlasitě dýchal, líbal Nelly na bradavky. Nevnímal okolní svět.

Pak leželi vedle sebe na posteli a zírali do tmy. Nelly mu rukou přejížděla po jizvě na hrudi. „Bylo to pěkné,“ řekla. „Ale neměl jste právo, zavolat si mne sem.“

„Nevěděl jsem jak budeš reagovat.“

„Ano, byl to služební rozkaz. Jinak bych nesouhlasila, i když vím, že nejste ženatý.“

„Laura Manconiová by se ráda stala moji ženou.“

„A?“

„Byla by z ní dobrá manželka, ale mne spíš fascinují ženy, jako jsi ty nebo Phyllis.“

Hlas se mu chvěl. „Takže už jste tady měl i Phyllis?“ zeptala se ho.

„Nechtěla, zajímá ji jenom Rand Borges!“

„Ten hlupáček!“

„Měj se před ním a před Enkem napozoru,“ varoval ji otcovsky.

„Jsou horliví?“

„To ne, ale zdá se mi, že připravují nějaký komplot. Nemám ještě dost důkazů, ale myslím si, že vynášejí ven informace. Obvinění mám už připravené. Je skoro jisté, že oba budou suspendováni.“

„Proboha, kdo by si to pomyslel,“ podivila se Nelly, otočila se na bok a políbila ho. „Obdivuji vaši chladnokrevnost. To se asi člověk musí dlouho učit.“

Maynard Jefferson se samolibě zasmál. „Už jsem si sehnal i nějaké důkazy, u námořnictva.“

Prstem mu hladila jizvu. „Tohle je po kulce?“

„Po ostré střepině granátu. Dostali jsme se do křížku s Japonci. Bylo to nad mořem. Nechybělo moc a dostal jsem to do srdce.“

Krásná agentka ho objala. Hrála svou roli perfektně. Maynard si myslel, že ji upoutal. Aby ho v tom ubezpečila, ještě jednou se mu oddala.

Byla už půlnoc, když vedle ní usnul hlubokým spánkem. Nelly vstala a rozhodla se prohledat místnosti v patře. Kdyby se probudil, tak mu namluví, že hledala koupelnu.

Průzkum patra však nepřinesl žádné výsledky. Sešla tedy dolů, prošla obývacím pokojem, kuchyní a dostala se do nějaké komory. Tam objevila schody do sklepa.

Sklep byl pod celou plochou domu. Bylo tam víc místností. V jedné bylo ústřední topení. V dalších byl složený nepotřebný nábytek, brambory a konzervy.

Nelly rozsvítila světlo ve třetí místnosti. To, co uviděla, jí vyrazilo dech.

Na dřevěném stole stála výkonná vysílačka, která byla zapnuta na příjem. Dunja-Nelly přistoupila blíž a prohlížela si zařízení. Po stěnách vedlo několik kabelů. Jeden mizel ve stropě a byl asi od antény, která byla někde na střeše. Kromě toho musel vést drát ke zvonku – nejlépe asi v Maynardově ložnici, který ho musel upozornit na to, že ho někdo volá.

Agentka vyčkávala. Po chvíli viděla, že se jí čekání vyplatilo. Rozsvílila se červená lampička. Odpověděla stlačením příjmového tlačítka, že je připravena, ale neřekla ani slovo.

Vyšlo to. Ve sluchátku se ohlásil mužský hlas. Nelly se zaposlouchala. Do bloku si udělala poznámku. Muž mluvil poněkud komplikovaně. Ze začátečních a koncových písmen se agentce podařilo sestavit zprávu. Byl to sice těžký kód, ale podařilo se jí to.

PLÁN 3 DNES V NOCI 01.00 HODIN LARSKY. ODPOVĚZ.

Odpovědět. Signální lampa zablikala. Nelly přemýšlela. Pod plánem tři se může skrývat útok na observatoř. Nejvíc ji ale zajímalo jméno.

Larsky, Ilan Larsky. Nikdo nevěděl, jestli je to jeho skutečné jméno, ale pod tímhle pseudonymem ho hledala tajná služba už několik let – muž z východu. Nevědělo se, kdo ho financuje. Jisté bylo jen jediné, že je to fanatik.

Odpověď!

Nelly chtěla odpovědět stejným způsobem, vtom ucítila, že má někoho za zády. Pozdě si uvědomila, že ten někdo se mohl dostat dovnitř, když se pokoušela rozluštit kód.

Agentka se ohlédla.

Joe Lammon na ni mířil pistolí s tlumičem. Nebylo jisté, jestli hned nevystřelí.

„Tak se znovu vidíme,“ řekl s úšklebkem. „Musím říct, že jsi formát, panenko. Ale teď jsi v koncích.“ Lammon ji přinutil, aby si sedla na židli. Vzal jí sluchátka a sám odpověděl do vysílačky. Držel ji přitom v šachu.

„Tady je Jo.“ Pak přešel do kódované řeči a sdělil Larskému: Plán Micaela nevyšel. „Ale mám tady jinou ženskou, která je velmi důležitá. Počkejte, ještě se ohlásím!“

Obrátil se ke dveřím. Nelly otočila hlavu.

V rámu dveří stál Maynard Jefferson. Byl oblečený.

*

„Co to má znamenat?“ zdálo se, že nic nechápe.

Jo Lammon si otřel brýle a pak si je zase nasadil. Řekl mu, jak dopadla připravovaná vražda. „Dostal jsem se sem teprve před několika minutami, Jeffersone. Dřív to nešlo. Neměl jsem jinou možnost, jak se s vámi nebo s Larskym spojit, rozumíte? Proto jsem přijel sem.“ Pak ukázal na agentku. „Kdo je to?“

„Dunja Falanová.“

„Nová pracovnice?“

„Ano.“ S obličejem zkřiveným hněvem přistoupil Jefferson k Nelly a dal jí facku. „Vyklop to! Kdo ve skutečnosti jsi? Jak to, že jsi se setkala s Calamarem? Kdo tě poslal?“

„To je nedorozumění,“ pokoušela se ho agentka uchlácholit.

Lammon se zvedl a měřil si ji. „Ne. Lže! Teď mi to konečně došlo. Měli jsme si ten hořící vůz pořádně prohlédnout. Roscoe, ten idiot, kdyby mu všechno tak dlouho netrvalo! Ten idiot!“

„Kdo to tedy je?“ zabručel Jefferson. „Vymáčkneš se konečně!“

„Jmenuje se Nelly Moorová, a byla u Steva Carmichaela, když jsme ho dostali. Přišli na to, že muž „V“ je na Institutu.“ Chytil ji za bradu a zvrátil jí hlavu dozadu. „Tak co, holčičko, nejsi žádná callgirl, ale agentka CIA, nemám pravdu?“

Jefferson se napřáhl a rovněž ženu udeřil. „Potvoro! Myslela jsi, že mě dostaneš, co?! Ale to ti nevyjde.“

Nelly spadla ze židle a rukama si chránila obličej. Jo Lammon ji popadl za vlasy, nadzvedl jí hlavu a přitiskl jí zbraň ke krku. „Tak hezky vyklop, co víš!“

„Plán číslo tři bude…“

„Jaký plán číslo tři?“

„To nevím.“

Jefferson se zamyslel a řekl: „Možná, že ví, že se jedná o tu observatoř. Nějak moc se o ty materiály zajímala. Možná, že jsi opravdová jednička, ale nikdo už ti to nikdy neřekne.“

„Kdo je s tebou ve spojení kromě Calamara?“ zeptal se Lammon.

„Nikdo.“

Jefferson jí vrazil ještě jednu facku. „Taky strávila noc s Randem Borgesem. Možná, že do toho namočila celou kancelář.“ Posadil se k přístroji a spojil se s Larskym. „Rozkaz byl jasný: všechny zničit!“

Nelly cítila, jak jí po zádech stéká studený pot. Larsky chtěl vědět všechno do detailů. Jefferson měl vyhodit vlastní dům do povětří. Lammon měl zase provést všechny vraždy a pak uniknout společně s ním.

„Rychle, musíme si pospíšit!“ řekl Lammon. „Nejprve si dojedem pro Borgese, pak pro Suttona, pak pro Enkeho a nakonec pro dámy. Ty máš adresy, Jeffersone. Nejdřív si vyzvedneme ty, kdo budou doma a pak najdeme ostatní. Taky Calamara a jeho přítelkyni. Když pojedu v autě s tebou, nikdo nás nezastaví. Ty jsi agentem CIA a kromě Moorové nikdo neví, že hraješ dvojí hru.“

Nelly doufala, že Calamaro odjel zajistit ostrahu observatoře včas. Sama neměla žádnou šanci. Jefferson ji připoutal drátem k židli. Na stůl postavil nějaký předmět.

Lammon si ji prohlížel a usmíval se. „Dáváme ti půl hodiny, holčičko, pak už budeme dost daleko. Zatímco se všichni policajti sjedou sem, budeme mít dost času na to, abychom oddělali ostatní.“

„Mýlíte se.“

„Ztichni! Lidé jako my nevěří nikomu a myslí na všechno. Jenom proto nás nikdo nechytí. Mám ti to vysvětlit, jak to bylo? Larsky dostal Carmichaela pro svou věc celkem snadno, přes ženské. Na dovolené v Riu si zase všiml, že Jefferson má finanční problémy. Prohrál několik tisíc dolarů a…“

„Tohle jí snad nemusíš říkat,“ poznamenal šéf úřadu.

Agentka se zasmála. „Jste opravdu ideální muž, Jeffersone. Zamíchal jste se do komplotu. Ke svým akcím potřebují gangsteři důvěrné a přesné informace. Váš finanční problém bude vyřešen a vy se vrátíte do Caracasu. Navenek se nic nezmění. Vy osobně si pomůžete a vaše vlast ztratí základnu v Puerto Cabello a těžební plošinu Bohrin.“

„Ano. A mezitím se mi podařilo zjistit přesnou polohu observatoře.“

„Gratuluji,“ řekla agentka. „Pospíšil jste si. A to jsem téměř podezřívala Enkeho, že on je ten muž „V“. Ale naštěstí tady byla Micaela Lavasová. Před rokem v Riu. Pamatujete si? Pod vlivem alkoholu jste jí všechno vyklopil. Mluvil jste o dluzích a taky jste jí řekl, jak se jmenujete. Když jste zjistil, že je v Caracasu a žije s Calamarem, stala se pro vás nebezpečnou.“

„Souhlasí. Jo, dej jí roubík!“

„Kde je ukrytý Larsky?“ zeptala se mladá agentka.

„Neříkej jí to!“ varoval ho Lammon.

„Ani mne to nenapadne.“

Oba se zasmáli, dali ženě roubík a vyšli z místnosti. Slyšela, jak nastartovali Jeffersonovo auto. Budík na bombě tikal. Židle, ke které byla Nelly připoutána, byla kovovým řetězem přivázána k vodovodní rouře. Neměla žádnou šanci dostat se ke stolu, něco udělat, nebo alespoň zapnout vysílačku.

Všechno je ztraceno. Exploze přitáhne pozornost policie na špatné místo. Zatím oba gangsteři provedou svůj plán. Ale toho už se Nelly nedožije.

*

Ilan Larsky se vrátil s Annemy Palatinovou do údolí. Dívali se směrem, kterým odlétli jejich tři společníci těsně nad vrcholky stromů. V prvním stroji seděli Roscoe Anderson a Loris Vicente.

„Ještě jednou mi to vysvětli,“ řekl Anderson hubeňourovi.

„Doletíme až k hranici bez pozičních světel,“ odpověděl mu druhý. Musel to už mnohokrát opakovat, protože se zdálo, že jeho kolega těžko chápe. „Už to nemůže být daleko. Observatoř byla postavena na brazilské půdě na San Pacaraima, na Pico de Capra, ve výšce 3480 metrů. Okolo observatoře jsou složené jednotlivé části teleskopu. Zítra je budou montovat dohromady.“

„Jak to tam dostanou?“

„Jeřáby, hlupáku. Ale to není náš problém.“

Anderson s úsměvem přikývl a do pravé ruky popadl bombu. „Je mi to jasné. Musíme to tam vyčistit. To je můj úkol.“

Prolétli údolím. Anderson si myslel, že jsou ještě na venezuelském území. Vicente se zasmál. „Znám to tady jako své boty. Larsky ví, co ve mně má.“

Za pět minut vrtulníky zpomalily. Anderson si prohlížel okolí infračerveným dalekohledem. V hustém lesnatém porostu se pokoušel najít staveniště observatoře. Konečně objevil něco, co vypadalo jako nedokončená stavba.

„Zdá se mi, že to vidím,“ zavolal na svého komplice.

„Jo, to je observatoř.“

„Stojí tam několik domků, na kterých svítí světla.“ Odložil dalekohled a pohlédl na Vicenta. „Ty taky zničíme?“

„Ano.“ Vicente se podíval nad hlavu. Něco se nad nimi přehnalo. Byl to tmavý černý stín, bez světel. „Viděl jsi to? Letadlo. To mi nejde do hlavy, jak to, že letí bez pozičních větel.“

Zastavili se nad plošinou. Gus Ferguson byl ve stejné výšce jako oni. Byl od nich vzdálen asi sedmdesát yardů. Vicente byl neklidný. Něco viselo ve vzduchu. Náhle se nad nimi zase přehnal stín, tentokrát ještě blíž než předtím.

„Roscoe! Co je to kčertu…“

„Letadlo! Přibližuje se k nám, aby nás přinutilo k přistání.“

„Zatraceně.“

„Na obloze je těch strojů víc!“ křičel Anderson, který nesundal dalekohled z očí. „Celá letka. Sevřeli nás, člověče!“

Pak šlo všechno velmi rychle. Letadla je vzala mezi sebe a přinutila je změnit směr. Na plošině observatoře se rozsvítily reflektory. Ozářily oba vrtulníky s raketami. Vicente nemohl dělat nic jiného, nežli plnit příkazy.

Oba stroje byly odváděny od staveniště observatoře.

„Otočte se a opusťte Pico de Capra!“ ozvalo se z vysílačky ve Vicentově stroji. „Navedeme vás na nejbližší letiště. Vzdejte se! Nemáte žádnou šnaci! Jste obklíčeni!“

„Zatraceně!“ vykřikl Roscoe Anderson. Vytáhl bombu a vyhodil ji z okna. Loris Vicente to uviděl a vykřikl: „Ne, člověče“

Bomba byla špatně nasměrovaná a explodovala mimo staveniště. Loris Vicente popadl komplice za rameno a strhl ho na sedadlo. „Ty idiote, zatracnej idiote! Jo měl pravdu!“

Vicente se pokusil provést únikový manévr. Udělal však jen poloviční otočku, když se nad nimi zablesklo.

Zasáhla je raketa a vrtulník se rozpadl na kousky. Jeho trosky se snesly na les a staveniště, některé dopadly i na přilehlá stavení. Muži, kteří tam byli schovaní u protileteckých zbraní, se pokřižovali.

Gus Ferguson viděl, jak jeho společníci zahynuli. Bez odporu se proto nechal navést na nejbližší vojenské letiště na brazilské půdě.

*

Na schodech se ozvaly kroky. Vracejí se, pomyslela si vyděšená Nelly. Rozmysleli si to a chtějí mě zastřelit dřív, než vybuchne bomba. Nebo se mnou chtějí udělat něco jiného.

Očima rozšířenýma hrůzou pozorovala dveře. Klika se pohnula. Dveře se pomalu otevíraly.

Vykřikla radostí, když viděla, že do místnosti vešel Rand Borges. Usmívala se, ale po tvářích se jí řinuly slzy.

Vykřikl a rozběhl se k ní. „Proboha, Dunjo. Kdybych to byl věděl! Sledoval jsem tě od té doby, co jsi odešla z hotelu. Dlouho jsem čekal před domem. Pak vyšel Jefferson se svým přítelem. Odjeli. Chtěl jsem jít za tebou a říct ti, co si o tobě myslím,“ mluvil a rozvazoval ji. „Na tohle jsem ale ani nepomyslel. Tak jsem se na tebe zlobil.“

Vyndal jí roubík. Nelly zakašlala a objala ho. „Oh Rande! Myslela jsem si, že je to špatné, že mne máš rád. Zmýlila jsem se! Pozor, bomba!“

Vrhl se ke stolu a několika naučenými pohyby odstranil budík. Pak se usmál. „Byl jsem sice jen pracovník v archivu, ale prošel jsem i speciálními kursy. Teď se to hodilo.“

„Obléknu se a pak se musíme vydat za těmi dvěma.“

„Venku mám auto. Ale…“

„Vysvětlím ti to cestou.“

Když se dostali k bytu Berta Suttona, neříkal už blonďák Rand agentce Dunjo, ale Nelly. Od chvíle, kdy Maynard Jefferson a Jo Lammon odešli z domu, uplynulo asi čtvrt hodiny. Rand zajel do uličky a pohlédl na Nelly.

„Nejdříve chtěli zabít mě. Můj byt je na druhé straně města. Bude jim to nějakou dobu trvat, než se sem dostanou. Další na řadě je Bert.“

„Doufejme, že u něj ještě nebyli.“

Vyjeli do třetího patra moderní budovy. Sutton jim překvapeně otevřel. Za zády měl kouř z cigaret a na stole láhev piva. Ženský hlas se ptal, co se děje.

„Co je, lidi?“ široce se usmál. „Na návštěvu je přece jen trochu pozdě.“

Vysvětlili mu, o co jde.

„A tomu mám věřit? Pojďte dál!“ Uvedl je do obývacího pokoje. Náhle měl v ruce revolver. „Tak se mi zdá, že to na mne hrajete. Od tebe Borgesi bych to nečekal.“

Nelly zvedla ruku. „Moment, Berte! Dovolíte, abych někomu zavolala?“

„Jak je libo. Ale žádný podraz, holčičko, dovedu být ostrý i k ženám.“

Nelly vytočila číslo, které jí dal Calamaro. O chvíli později měla na drátě vedoucího bezpečnostního oddělení, který dával pozor na Micaelu. Předala mu Suttona.

„Tohle jsem teda nečekal,“ řekl Sutton. „Tak dobře. Nesmíme ztrácet čas.

Máte zbraně?“ Přikývli. Ukázal na Randa Borgese. „Ty zůstaneš tady a budeš dávat pozor na mou ženu a děti, chlapče! Děvče, my půjdeme spolu.“

O vteřinu později vyběhl na schodiště. Ušel několik kroků a pak se rozhlédl. Nahoru jel výtah.

Sutton se přitiskl ke stěně vedle zdviže. Kabina se zastavila. Sutton uviděl profil svého šéfa a zabijáka, který šel za ním.

Sutton řekl: „Stát! Ještě jeden krok a rozstřílím vás na kousky. Lammone odhodte revolver!“

Jefferson byl rudý vzteky. „Suttone nařizuji vám…“

„Už ani slovo!“

Jo Lammon udělal krok stranou a chtěl zvednout zbraň. Bert Sutton vystřelil. Domem zaburácel výstřel. Lammon upustil revolver a chytil se za prostřelenou ruku.

Jefferson zvedl ruce nad hlavu.

Dveře se otvíraly, muži křičeli a ženy ječely. Objevili se i Nelly s Randem. Rand položil Jeffersonovi revolver na spánek. „Kde vězí celá banda! Rychle, nebo stisknu!“

Jefferson nedokázal mlčet. Vysvětlil, že jsou v jednom údolí v horách Rinconote.

*

Georgetown, Britská Guayana.

Nelly vstoupila do jedné námořní putyky, do které chodily jen ženy nejhrubšího zrna. Taky se na to dobře připravila. Měla na sobě černou sukni s rozparkem. Zase měla své tmavé oči a tmavé vlasy. Bylo na ní vidět, že je unavená – opravdu unavená.

Bylo jedenáct hodin.

Minulou noc se moc nevyspala. Když zajistili Jeffersona a Lammona, společně s Randem a pracovníky CIA odvezli Freda Enkeho, Phyllis Musilovou a Lauru Menconiovou do penzionu, kde už byla Micaela Lavasová.

Pak jeli ještě pro hlavního viníka. Bert Sutton jel s nimi. Údolí, ve kterém byl Larsky se svými kumpány, bylo celé obklíčené. Ale přišli pozdě. Našli tam jen polomrtvou Annemy Palatinovou. Když se vrtulníky nevrátily z akce, rozhodl se Larsky pro útěk a Annemy by mu na cestě jenom překážela.

Dal jí silnou dávku narkotika, ale když ji agenti CIA našli, nebyla ještě mrtvá. Podařilo se ji přivést k životu a prozradila jim důležitá fakta.

Nelly čekala v putyce na jednoho ozbrojeného, velmi nebezpečného muže. Věděla, že tam přijde, aby našel někoho, kdo ho za slušné peníze odveze do bezpečí.

Agentka konečně uviděla Larskyho, který vešel dovnitř. Trochu se lišil od popisu, který jim dala Annemy Palatinová. Vlasy měl černé, ale fyziognomické rysy byly stejné.

Nelly k němu přistoupila a promluvila na něj. Předložila mu dokumenty tajné služby, pro kterou měl údajně pracovat i Larsky.

„Mám příkaz dopravit vás do Argentiny,“ řekla tiše. „Tam dostanete novou práci. Musí to vypadat, že jsme dobří přátelé. Vemte mne kolem ramen!“

Splnil rozkaz a ani si nevšiml, že mu zajela prsty pod sako. Zjistil to teprve tehdy, když se mu do žeber zaryla pistole. „Tiše, nebo to zmáčknu!“

Od stolu u dveří se zvedl námořník. Taky od baru přicházelo několik přístavních dělníků. Larsky sršel vzteky a chtěl ženu uhodit. Ale převlečení příslušníci tajné policie už ho pevně drželi.

Rand Borges čekal na Nelly před hospodou. „Jsem rád, že už je to za námi,“ řekl s povzdechem. Přikývla. „Kdyby jsme Larskyho nechytili, začal by zase někde jinde. Fanatici, jako je on, jsou velmi nebezpeční.“