Bill Jeffers

Agentka Nelly 205. Bez pardonu

Plán to byl prvotřídní.

Pokud svůj úkol splní perfektně, a to by díky dlouholeté praxi jako agent měl, pak to nemohlo dopadnout špatně.

Armén Sergej Androv přehlédl malou skupinku, se kterou chtěl v Brisbane provést akci, z níž se západní obranný pakt jen tak hned nevzpamatuje.

Piotr Janovicz žvýkal. Byl to malý, houževnatý muž. Ostrý teriér s vlčími tesáky.

To on převzal tu nejtěžší část. Byl vyškolen v bezpočtu speciálních výcviků, kde ho naučili držet se nad vodou, když je nejhůř.

Piotr byl klidný jako vždy. Jestli byl skutečně takhle klidný, jak to vypadalo – čemuž Armén nevěřil, pak se Janovicz ovládal jako málokdo druhý.

Dimitrij Klantov se pro sebe usmíval – štíhlý, vysoký muž, jehož charakterizovala stejná sebevražedná chladnost srdce jako Janovicze. Pokud měl vůbec nějakou slabinu, pak se týkala blondýnek jako Vandy Osterové. Seděla proti němu na hotelové posteli, kolena pod bradou, a tím pádem ze svých nohou ukazovala podstatně víc, než kolik mohl normální chlap na prázdný žaludek snést.

Přes jemné rysy přelétl tichý úsměv. Plné rty té dívky měly v sobě cosi smyslného. Mezi bělostnými zuby tančil sem a tam jazyk.

„Ještě nějaký otázky, Vando?“

Blondýnka vystrčila nohy a napřímila se.

Pěkná, velká ňadra napjala látku červeného trička.

Dimitrij Klanov měl co dělat, aby neprojevil svá skrytá přání nahlas. Po téhle ženě šíleně toužil. Toužil po ní jako po nikom jiném. Ta vášeň ho spalovala.

Blondýnčin úsměv zamrzl.

Zadívala se na Arména a divoce zavrtěla hlavou, až se jí rozvířily vlasy. Ten prudký pohyb rozhoupal její ňadra.

„Žádné otázky,“ odpověděla a poslala Arménovi pohled, jakému se každopádně muselo porozumět.

Vanda viděla, jak se v kolegových očích rozsvítilo. Sergej Androv věděl, co ta dívka chce. Koutky úst mu vzrušením cukly. Co mu momentálně bránilo, aby se zachoval podle jejích přání, byli ti dva kolegové, kteří by Vandu také nejraději vyvážili zlatem a drahými kameny.

Ale toho se v téhle akci nenadějí. Možná, že dostanou nějaký řád, jenž jim v jejich vlasti umožní zdarma používat veřejné dopravní prostředky. Víc nic.

Sergej Androv se rozhlédl a pak prošel kruhem po místnosti jako tygr v manéži a paží přitom zavadil o Vandino ňadro.

Zasyčení, jež od ní přišlo jako reakce na ten dotek, v něm rozpoutalo nekontrolovatelnou chuť.

„Oukej,“ řekl Androv. „Máme ještě jeden celej den. Až do zahájení akce se budete chovat vzorně jako ministranti!“

Piotr Janovicz a Dimitrij Klantov se zašklebili, vstali a opustili místnost před Arménem.

Když za nimi zapadly dveře, vyletěla Vanda z postele.

V hotelovém pokoji bylo horko a dusno. Rychle si stáhla přes hlavu to červené tričko a zahodila ho.

Prsa, se kterými mohla udělat hereckou kariéru, se rozhoupala. Přitiskla si je dlaněmi, jako by je chtěla zastavit. Automaticky si je prsty masírovala a dívala se ven z okna přes mrakodrapy tam, kde leželo moře.

Zaslechla slabé zavrzání parket. Vzrušilo ji to. Věděla, že se k ní vrací Armén. Teď právě musel stát někde vprostřed místnosti a díval se na její nahá záda.

Horký plamen přejel přes Vandino tělo a rozpálil její tváře.

Sergej nevěděl, že o něm Vanda dávno ví.

Její ruce pomalu sjely k sukni a rozepnuly zip. Lehkým zavrtěním shodila textil na zem a vystoupila z něj. Objevila se v černém krajkovém prádle, jež si pořídila výhradně pro tohoto váženého špičkového agenta.

Mezi ženami měl pověst dokonalého milence, jenž splní každé přání ženy a naplní číši její vášně až po okraj.

Tato myšlenka naplnila Vandu divokým neklidem a rozpoutala v ní příboj vášně, na jaký se nezapomíná. Žádný z jejích milenců na něj dosud nezapomněl.

Roztřesenými prsty, stále ještě hledíc ven z okna, shodila z těla kalhotky.

A pak pocítila v zátylku jeho horký dech.

Vytrčila ruce ke stropu a protáhla se.

Divoce objal její pas. Pak se jeho silné ruce chopily jejích ňader.

Vanda se zaklonila dozadu a už při prvním doteku si všimla, že je Sergej také nahý. Zavřela oči a zasténala.

„Sergeji!“ zašeptala. Zvedl ji do náručí a nesl si ji k posteli.

„Dveře, Sergeji!“

Ne že by se styděla. Byla to naučená reakce agentky.

Vanda se natočila do správné polohy, otevřela oči a dívala se, jak Armén spěchá ke dveřím.

Každý jeho pohyb připomínal šelmu připravenou skočit po kořisti. Svaly mu tančily po olejově lesklé, bronzové pleti. Jedním trhnutím zasunul zástrčku dveřní závory a letěl zpět k Vandě.

Ta se nedokázala odtrhnout od fascinace jeho tělem.

Armén věděl, jak jeho tělo na ženy působí. Dal si na čas – dvě, tři vteřiny strpení, a pak se teprve vřítil do postele.

„Pojď, Sergeji,“ sténala blondýna vzrušeně. „Už to dýl nevydržím, pojď!“

Roztáhl její stehna a přitiskl se k ní. Tlačili se na sebe jako dva divoši. Chvíli cítil pevné hroty jejích ňader, ale pak bylo její nahé tělo všude kolem něj. Jejich rty se potkaly, jejich jazyky spolu bojovaly. Ztráceli veškeré zábrany.

Přesně tak to Vanda od první chvíle chtěla.

Objala ho rukama nohama jako tonoucí a držela jej v zajetí, ze kterého se Armén jen tak hned nedostane.

*

Byla to ta nejzvláštnější a pravděpodobně i nejkratší úloha, jakou Nelly Moorová, v informovaných kruzích známá jako luxusní callgirl, vůbec kdy od Dawtona dostala.

Večer předtím seděla ta černovlasá krasavice ještě v tlouštíkově kanceláři. Dawton byl muž, který připomínal Buddhova vlastního bratrance, a tudíž mohl skutečně být poradcem velkoprůmyslníků. Ale nebyl jím, i když se za něj vydával.

Jen zasvěcenci znali jeho hlavní činnost, která spočívala ve spojení s CIA, FBI, Pentagonem a ministerstvem spravedlnosti. Koordinoval jejich společnou činnost a občas i sám zasáhl.

Ovšem nezasahoval osobně, nýbrž prostřednictvím svých agentů. Nelly Moorová představovala jejich špičku.

Už jen málokdo si pamatoval, že Nelly kdysi patřila mezi velké mezinárodní hvězdy showbusinessu. Pomalu, ale jistě ji Dawton zapřáhl do své káry, aniž by v Nelly probudil dojem, že přichází o svoji svobodu.

„V Interhotelu v Brisbane probíhá tajná konference partnerů z NATO. Dohadují tam významné věci,“ začal tlouštík své kázání, jež se pak omezilo na závěry konference, na jejich zafixování v Brisbane a transport zvláštním letadlem na Havaj.

„A my se obáváme akce našich východních přátel?“

„Vždycky jsem věděl, že jste inteligentní děvče, Nel,“ poznamenal tlouštík s předstíraně nevinným úsměvem. „Slabým místem je cesta z hotelu na letiště. Protože jde o tajné zasedání, byla vynechána nějaká bombastická bezpečnostní opatření. Vaším úkolem je opustit hotel spolu s jedním agentem CIA coby vrkající páreček hrdliček a donést přitom ty dokumenty na letiště australskému letectvu.“

„A vy si myslíte, že se od milenců nebude transport tajných papírů očekávat?“

Charles Dawton si to nejen myslel, nýbrž byl o tom i pevně přesvědčen. Byl to totiž jeho nápad a jako takový dal usnout některým nervóznějším úředníkům Pentagonu.

Nelly neměla nic proti Brisbane, tím spíš, že jí jedna její přítelkyně sdělila, že se v tomto městě má konat význačná módní přehlídka.

Tudíž se vydala na letiště, vybavena nutnými informacemi, aby se do Brisbane odebrala.

V letištním bistru se měla setkat s agentem CIA Johnniem Blydem a poprvé se „očuchat“, jak vtipně poznamenal Dawton. Měli to učinit tak důkladně, aby jim v onom hotelu v Brisbane bylo uvěřeno, že jsou skutečně zamilovaný páreček.

Nelly svého partnera neznala, a tak se připravovala na všechno. Naopak Blyd jednu její fotografii vlastnil. Věděl tedy, jak velmi vzrušující spolupracovnice mu byla přidělena.

Moorová vešla do poloprázdného bistra. Spokojeně zaregistrovala zaujaté pohledy mužských hostí, jež se snažily ji spolknout.

Posadila se stranou k rohovému stolku. Když přehodila nohu přes nohu, rozbušila se v bistru veškerá mužská srdce.

Dva dohněda opálení plážoví běžci se právě chystali k frontálnímu útoku, když museli s politováním konstatovat, že Nelly není tak sólo, jak to na první pohled vypadalo.

Nellyin pohled ohmatával vysokého muže, který se vztyčil nad jejím stolečkem.

Byl to vzorový atlet se širokými rameny, na nichž by se nejedna žena ráda vyplakala, a se sympatickou, ostře řezanou tváří.

„A já idiot se bránil, aby mi nepřidělovali ženskou,“ řekl onen muž, posadil se a beze studu si prohlížel Nellyiny křivky. „Já jsem Johnnie Blyd.“

„A já jsem Nelly Moorová a umím předpovídat budoucnost. Jestli si mě i nadále míníte tak důsledně prohlížet, dostanete brzy zánět spojivek.“

Johnnie Blyd se zakřenil jako malý kluk.

„Oukej. Promiňte, nepředpokládal jsem u svých nadřízených tak dobrý vkus. Promluvme si tedy o tom, co nás čeká a co já osobně považuju za výplod opilýho mozku.“

Nellyino obočí vyletělo do čela. Na rozdíl od Blyda jí onen nápad s milenci a dokumenty cestou na letiště nepřipadl tak špatný.

„I když se naši nadřízení obávají, že jsou nepřátelští agenti už na místě a že zaujali posty?“

Blyd mávl rukou.

„Nebudeme se hádat o něčem, co je už dávno rozhodnutý. Užívejme si radši času, který nám byl dán, abychom ho strávili spolu.“

Kolonelovi Earlu Wardenovi zbývaly ještě tři hodiny. Pak musel být coby odpovědný bezpečnostní důstojník opět na letištní základně, aby se rozloučil s americkým kurýrním strojem, jenž byl střežen jako oko v hlavě.

Že ho právě převálcovalo štěstí, na to Warden nepomyslel ani ve snu.

Zhruba před hodinou mu v „Joeově snacku“ padlo kolem krku, když se podpatek jeho vysokých lodiček vzpříčil ve škvíře mezi prkny podlahy. Byla to žena, jakou Warden ještě nepotkal – vysoká, s neuvěřitelně dlouhýma nohama a tělem, jež lze popsat pouze za pomoci obou paží.

Celou hodinu pak do ní colonel hučel jako do nedobytné pevnosti, a když ho teď vezla ve svém stříbrném chevroletu k South Beach, nepřestával se Warden divit a zapomínal přitom, že mu čas utíká mezi prsty.

Krev se mu vařila, když se dotkl jejích pružných stehen a směřoval po nich nahoru.

Blondýna se vzrušeně chichotala. Výstřihem viděl na její mohutná, dmoucí se ňadra, což mu pomalu bralo dech.

Zastavila daleko od silnice, na provizorní cestě mezi skalami.

Ačkoli Warden už téměř deset let žil v tomto městě, tak pěkné místo pro utajované vášně tu neznal.

Cítil slabé chvění, jež jeho hledající prsty vyvolávaly v blondýně. Vrněla jako spokojené kotě.

Vlastně toho ani moc nenapovídala. Pro Wardena to bylo, jako by se potkal s někým, na koho už dlouho čekal.

Krev mu bušila ve spáncích. Blondýnka se k němu natočila. Oči se jí leskly jako v horečce. Ústa byla lehce pootevřená. Jazyk tančil mezi rty.

Tlačila se k němu tak blízko, až ucítil její bohatá ňadra, což signalizovalo, že se chystala ke konkrétnějším věcem.

Jeho ruka se mezitím dostala až k černým kalhotkám. Užíval si přitom jejího dlouhého polibku, jehož prostřednictvím mu slibovala, že této malé objížďky nebude litovat.

Už jen pár vteřin jej oddělovalo od cíle. Pak se krásná blondýnka najednou uvolnila, otevřela dveře vozu a vystoupila ven.

Colonel sledoval každý její pohyb.

Jistěže si to mezitím nerozmyslela. Zůstala stát tři kroky od vozu a rozepínala si knoflíčky u blůzky. Konečně se jí to podařilo a látka slétla k zemi.

Co dosud Warden pouze ohmatával, se ve volné přírodě objevilo ještě krásnější. Blondýna byla jako magnet. Táhlo jej to ze dveří ven. Rychlým pohledem na hodinky se Warden přesvědčil o tom, že mu zůstává ještě dost času na vzrušující dobrodružství. Pak vypadl z auta.

„Zůstaň stát, prosím!“

Cizí přízvuk v jejím hlase se nedal přeslechnout. Ale dělal to celé tím zajímavější.

„Proč?“ zeptal se Warden popleteně, ale ztichl, když blondýna spustila sukni a nezdržovala se dlouho ani kalhotkami.

Bujná nahota, na niž zíral, jím vibrovala.

„Chci, aby ses svlékl,“ řekla svým těžkým, poněkud melancholickým přízvukem.

Tak o tohle nemusela Wardena dvakrát prosit. Shodil sako uniformy, hodil ho do vozu a pak za ním následovaly i kalhoty a boty.

„Tak to by nám stačilo, Wardene!“

Sen o rychlém, vášnivém dobrodružství splaskl jako mýdlová bublina. Hlas přicházel odzadu. Jeho vlastník se tam musel celou tu dobu schovávat.

Warden se otočil a spatřil, jak z vozu mizí jeho uniforma.

„Co to má znamenat?“ zeptal se popleteně.

„Zůstaň stát a čekej!“ ozvalo se.

Earl Warden poslechl a koukal na blondýnku, jak se rychle obléká. V jejích pohybech nebylo už nic andělského. Vyzařovala chlad, jaký bezpečnostního úředníka letištní základny děsil.

Teprve v tuto chvíli si opět připomenul americké kurýrní letadlo, jež mu bylo svěřeno do péče jako bezbranné miminko.

Od něj tihle lidé nemohli nic chtít, nebyl nositelem žádného tajemství.

Šlo tedy o letadlo!

„Oukej, Wardene, teď se otoč!“

Reagoval jako stroj – pomalými, cukavými pohyby, a čekal ránu. Pak uprostřed pohybu strnul. Muž, který v tu chvíli vystoupil ze stínu balvanu, byl – on sám!

Alespoň si to musel každý myslet. Uniforma seděla jako ulitá. Obě vyznamenání za statečnost se leskla ve slunci.

„Vypadá dobře, Wardene?“

To byl konec. Warden to věděl. Neodpovídal. Zběsile se rozhlížel a hledal únik z pasti. Žádný neexistoval.

„Jistě. Jistěže vám pomůžu,“ řekl colonel unaveně.

„Dobrá, Wardene,“ zasmál se Sergej Androv a přivolal k sobě Vandu.

Piotr Janovitz si narovnal šosy uniformy a pak si přejel rukou přes vlasy. Dimitrij Klantov mířil přímo na Earlovu hlavu.

„Heslo, Wardene!“

„South Pacific.“

Vypadlo to z něj jako voda z vodopádu, nechtěně. Teprve poté pochopil, že si tím podepsal ortel smrti. Heslo potřebovali a do odletu letadla zbývala jen hodina. Takže by si bývali nemohli dovolit ho zlikvidovat. Musel by hrát hru společně s nimi.

„South Pacific,“ řekl Janovicz a Warden s úžasem zjistil, že si ten muž nastudoval dokonce i jeho hlas. „Tak na co se ještě čeká?“

Earl nečekal už na nic. Jakmile se blondýna vzdálila, měl dráhu volnou. Bylo to hloupé, ale chtěl to alespoň zkusit.

Warden se rozběhl.

„Dimitriji!“

To byl hlas té blondýny. Bezesporu měla na mysli muže s luggerem, jenž byl Wardenovým rychlým startem poněkud zaskočen.

Colonel dokázal uniknout téměř až ke křoví, ve kterém by se už schoval. Kdyby ta blondýna nevykřikla, asi by to stihl…

Warden pocítil tvrdý úder do zad, který jej popohnal kupředu. Zlomil se v kolenou, upadl a marně čekal na ránu, která musela následovat.

Žádná se neozvala. Namísto toho byl zasažen druhým úderem, tentokrát do hlavy.

Smrt zastihla bezpečnostního důstojníka australské Air Force dřív, než se hlavou dotkl písčité půdy.

„Jenom vo chlup nám neutek,“ sykla Vanda směrem ke Klantovovi. Na jeho krku naběhla žíla vzteku. Než mohl něco namítnout, zapojil se Armén.

„O tom si promluvíme později,“ pravil ostře. „Janovicz má naspěch.“

Když mrtvého schovali do křoví, aby nebyl hned k objevení, nastoupili všichni do auta a rozjeli se zpět do Brisbane.

Wardenův sedan stál ještě před „Joeho snackem“.

Janovicz a Klantov si přesedli, chevrolet se ženou a Arménem se otočil a vzdaloval se jim.

„Víš všechno?“ přeptal se Janovicz ještě jednou, když se sedanem sjel do jedné podzemní garáže a otevřel jeho zavazadlový prostor, Sergej Androv tam schoval vše potřebné.

„Jasně,“ řekl dlouhán a zašklebil se. „Jenom doufám, že se neminem, až bude po akci.“

„Bez starosti.“ Janovicz se číhavě rozhlédl a pak ukázal na kufr vozu. „Vlez tam! Letadlo stojí v hangáru. Přijedu autem těsně k němu. Jakmile votevřu kufr, vypadneš z něj jako cukrář. A nezapomeň! Nebudu mít čas se vo tebe postarat!“

Klantov vážně přikývl, vlezl do zavazadlového prostoru, složil tam své dlouhé údy a zatáhl hlavu. Janovicz pak silou zabouchl kapotu.

K letištní základně to nebylo dál než dvě míle. Zvládl to i na zaplněné silnici za čtvrt hodiny. Pak zabrzdil u první kontroly při vjezdu na letištní plochu.

Strážný nakoukl do auta, poznal colonela, zasalutoval a zvedl závoru.

Po pěti stech yardech přišla druhá kontrola. Zrzavý seržant obcházel závoru jako zlý pes. Spatřil auto a přistoupil k němu. Zatvářil se spiklenecky:

„Jaká byla, Earle? Blond nebo černá?“

Janovicz se poprvé dostal do potíží. Nikdo mu neřekl, že zrzoun a Warden jsou kamarádi.

Takže stáhl obličej, usmál se a zavrtěl hlavou.

„Bez komentáře,“ odpověděl. „Možná ti ji dneska večer představím. A teď nás pusť, nemám čas.“

Zrzek se podrbal na hlavě, vzdálil se od auta a zvedl závoru.

Janovicz mu zamával, ale nezbavil tím pihovatého seržanta podezření, které se mu vepsalo do výrazu.

Janovicz si nervózně zapálil cigaretu a setřel si pot z čela. Málem to dopadlo špatně. Hlídací pes sice větřil lotrovinu, ale zůstal klidný.

Doufejme, že bude o podivném chování svého přítele přemýšlet alespoň do té doby, než se letadlo odlepí od startovní dráhy.

*

Konference v horních místnostech „Interu“ právě skončila, když se za Nelly otevřely dveře apartmánu.

Agentka spatřila v zrcadle Johnnieho Blyda, jak vstupuje dovnitř, v každé ruce kufr. Postavil je vedle dveří na zem. Překvapení v jeho tváři se proměnilo ve výraz touhy.

To bylo jen přirozené.

Nelly svého partnera nečekala tak brzy, a tak se nacházela ještě v rajském oblečení před toaletním zrcadlem.

Blyd viděl jenom nahá záda, ale už to jej značně zasáhlo. Tato situace v něm vyvolávala spousty příjemných představ.

„Jste si jistá, Nelly, že jste nedostala za úkol doprovázet mě na Havaj proto, abyste tam se mnou strávila alespoň jednu svatební noc?“ řekl suše a blížil se k nahé krásce.

Nelly se nepokoušela mu uhýbat. Obrátila se k němu s úsměvem na rtech a tím jej ještě více zaskočila.

Jeho pohled poskakoval po nádherně formovaných ňadrech, klouzal po jejím plochém břiše a dál.

„Zcela jistá,“ odpověděla hlasem, jaký Blyda přivedl na myšlenku, zda nemá odlet odložit na neurčito.

Ale v tu chvíli se nedalo už nic podnikat. Pilot zřejmě už seděl v kabině a čekal na okraji dráhy.

Johnny přistoupil těsně před Nelly a konečky prstů se opatrně dotýkal jejích plných ňader.

Nelly si několik vteřin užívala nádherného pocitu, jenž v ní tím vyvolal. Pak se k němu obrátila zády, majíc na mysli stále to, co bylo dáno jako prvořadý úkol.

„Možná později,“ řekla, když se stáhla zpět do ložnice a tam se oblékla do bílého lněného obleku.

Blyd ještě nebyl při smyslech, když se k němu vrátila. Jeho toužebné pohledy hovořily jasnou řečí. Přesto energicky zavrtěla hlavou, když se k ní Johnnie Blyd blížil.

Časový plán byl vypracován přesně, museli rychle opustit hotel. Zahraniční zájemci očekávali kurýra docela určitě dříve.

„Kdo ponese kufry?“ zeptala se Nelly Moorová agenta CIA a vytrhla jej tím z jeho ne právě cudných myšlenek.

Blyd si otřel pot z tváře a pokrčil rameny.

„Já,“ odpověděl pak. „Před hotelem nechytíme taxíka a půjdeme o dva bloky dál. Během té doby budeme sledovat, co se děje za mnou, oukej?“

„Oukej,“ přikývla Nelly. „Tak nač ještě čekáme?“

Pár minut nato kráčel náš páreček hotelovou halou. Samozřejmě tam bylo pár lidí, kteří se o ně zajímali. Ale nešlo jim o Blyda a jeho diplomatické kufříky, nýbrž o ženu, která vyzařovala tolik šarmu, že by pozorovatelé snesli sluneční brýle.

Blyd šel napřed. Moorová jej následovala v krátkém odstupu. Když vyšel na ulici, krátce se zastavil – a pak zase pokračoval, jako by býval čekal útok nepřítele.

Nestalo se nic.

Nelly se rozhlédla, ale neobjevila nic podezřelého. Vypadalo to, že Dawtonův plán vyšel.

Za druhým domovním blokem skutečně chytili taxíka. Byl pravý. Vzdali se toho, aby je vezl agent. Stejně tak se i vedení vzdalo všeho, co mohlo být prozrazeno coby bezpečnostní opatření.

Johnnie Blyd si oddechl, jmenoval cíl cesty a pohodlně se uvelebil na sedadle.

I Nelly si udělala pohodlí. Že se jí přitom vyhrnula sukně, neudělala záměrně. Skutečně neměla v úmyslu uvádět agenta CIA na poslední chvíli do rozpaků.

Takže si sukni opět přetáhla přes kolena, neboť Johnnie zíral na její nahé nohy jako hypnotizován.

„Proč občas nezkusíte myslet na něco jiného?“ zeptala se Nelly s úsměvem.

„To se nepodaří žádnýmu chlapovi, kerej vás jednou viděl nahou.“

Řidič našpicoval uši, posunul si čepici do týla a naklonil hlavu dozadu, aby mohl lépe sledovat rozhovor svých pasažérů.

Nelly se obrátila ke svému partnerovi.

„Myslíte si, že na Havaji bude na hotelu volný pokoj?“ zeptala se a dala si nohu přes nohu takovým stylem, že Johnnie už neudržel ruce v klidu.

V náhlém popudu Nelly objal a přitiskl ji k sobě. Nelly Moorová mu to dovolila. Blyd jí nebyl nesympatický. A ani její myšlenky se nesoustředily výhradně ke služebním záležitostem.

„Okamžitě po mým příjezdu tam rezervuju pokoj,“ šeptal jí do ucha. „S obrovskou postelí, Nel.“

„Na spaní jsem vlastně ani tolik nemyslela,“ řekla šibalsky. Cítila horké dlaně, které se sunuly pod její sukni.

A zatímco ji divoce líbal, dovolila mu druhou rukou hladit ňadra.

„Já jsem taky nemyslel na spaní,“ řekl a přitiskl své rty k jejím, když se k němu obrátila.

Bylo na něm znát, jak moc si přeje, aby byl s Nelly někde na nerušeném místě, kde by mohl dát svým citům volný průchod. Nakonec se od ní odtrhl. Měl zarudlou tvář a ruce se mu třásly.

„Kdy přiletíš?“ zeptal se. „Pozítří?“

„Zítra,“ odpověděl si Johnnie rychle. „Dnes večer ti zavolám a řeknu ti jméno hotelu. Souhlasíš?“

Nečekal na odpověď, protože si byl jist, že je Nelly sympatický.

„Už se nemůžu dočkat,“ vzdychla si Nelly a ukázala na bránu do letištního prostoru.

Blyd jí prostřednictvím jednoho divokého polibku prozradil, co na ni bude čekat na Havaji, a vystoupil. Nelly jej následovala, poslala taxík nazpět a vzala jeden kufr.

Muž u první závory byl informován. Krátký pohled do Blydova speciálního průkazu mu stačil a pustil je dál. Prošli kolem dvou podlouhlých baráků a chvíli poté se octli ve společnosti několika mužů v neprůstřelných vestách, kteří je obstoupili a dělali jim doprovod až k džípu, který měl Blyda dovézt k letadlu.

Tady se jejich cesty dělily. Za dva dny se Nelly a Johnnie měli setkat na Havaji.

Nelly se za ním dívala. Dojel k letadlu, vystoupil, ještě jí zamával a pak zmizel v letounu.

Když potom Nelly procházela branou ven z letiště, zvedal právě kurýrní stroj svůj předek a odlepoval se od betonové dráhy.

Strážný si Nelly se zalíbením prohlédl a pak uznale zamlaskal, na což byla dostatečně zvyklá, nicméně stále jí to lichotilo.

Usmála se na vojáka, vyšla ven a zabočila k silnici, chystajíc se chytit taxíka zpět do Brisbane.

Po dvou stech yardech si všimla auta, které ji sledovalo z uctivé vzdálenosti, avšak s téměř neuctivým zájmem.

Nelly se zastavila, vytáhla z kabelky rtěnku a zrcátko a upravila si rty. Dívala se na to auto. To, co v zrcátku objevila, ji vyděsilo.

Někdo v tom autě se pokoušel ji vyfotografovat pomocí teleobjektivu! A to, prosím, bez nároku na honorář!

Agentka uvažovala, jak se s tím fotografem seznámit, když se k ní onen vůz otočil zády a ujížděl pryč. Nelly přivřela oči ve snaze i proti nízko stojícímu slunci přečíst poznávací značku vozu.

AM 35-2178 PG.

Zapsala si to do svého malého poznámkového bločku, zapálila si cigaretu a zamyšleně kráčela dál. Když pak o deset minut později chytila taxíka, strašil ji onen podivný fotograf stále ještě v hlavě.

Jistěže byla velmi pohledná, ale to přece nebyl důvod, aby ji někdo zabíral teleobjektivem.

Opustila taxi před „Interem“, nechala si dát klíče od pokoje a vyjela výtahem do dvanáctého patra obří budovy.

Když otevřela dveře do pokoje, objevila další překvapení.

Uvnitř nebylo nic, co by zůstalo na svém místě. Ten, kdo to tu zpřeházel, se své řemeslo naučil dobře.

Mezi tím fotografem a původcem nepořádku v hotelovém apartmánu musela existovat souvislost. Nelly v Brisbane nikoho neznala. Byla ve městě poprvé, a jestliže se o ni někdo mínil zajímat, tak měl ještě jiné možnosti.

Myšlenky se honily v její krásné hlavě.

Muselo jít o Blyda a o dokumenty, které se už nacházely na cestě na Havaj. Jiné vysvětlení nebylo.

Telefon stál na nočním stolku a spojení s New Yorkem trvalo minutu. Na druhém konci drátu se ohlásil Charles Dawton.

„Nel?“ zeptal se nevěřícně. „Domníval jsem se, že právě letíte domů do Států?“

Myslí na diety, uvědomila si Nelly. Jak byl jinak velkorysý, tak co se týkalo diet, si byl ochoten kvůli centu nechat vrtat koleno.

„Právě jsem chtěla vyrazit,“ odpověděla Nelly, „přes Havaj. Jsem tam domluvená s Blydem.“

„Doufám, že si za tuto zastávku ponesete náklady sama, Nel,“ povzdechl si Dawton. „Jinak samozřejmě nemám nic proti tomu, abyste upevňovala naše vztahy s CIA. To se nám může vždycky hodit.“

„Co byste soudil z toho, kdyby vás někdo na letišti fotografoval teleobjektivem a zároveň vám udělal z bytu kůlničku na dříví?“ zeptala se Nelly a zastavila tak tlouštíkovo kázání.

Na pár vteřin bylo ticho.

„To se stalo?“

„Přesně to, pane Dawtone.“

„To nemusí nutně souviset s vaším úkolem, Nel,“ pravil pak tlouštík pramálo přesvědčivě.

„Tomuhle může věřit skutečně jenom nevyléčitelný optimista,“ ozvala se Nelly. „Protistrana ani na moment nezaváhala a nesnažila se nám vzít ty dokumenty během cesty na letiště. Museli s jistotou vědět, že je Blyd bude transportovat a že já do něho nejsem tak zamilovaná, jak to na první pohled vypadalo.“

„Mňo, takže proto za ním letíte na Havaj?“

„Je to teď důležité?“

„Jistěže ne,“ odpověděl Dawton rychle. „Co chcete?“

„Kontakt s CIA nebo s Pentagonem. Musejí se spojit s letadlem,“ odpověděla Nelly. „Něco mi tam nesedí.“

„To proto, že vás fotografovali a prohledali váš byt?“

„Jistě. Kdyby chtěli, mohli nám ten materiál lehce sebrat cestou. Takže měli od počátku asi jiný plán.“

„Zůstaňte v hotelu!“ rozhodl Dawton. „Spojí se s vámi.“

Rozhovor skončil. Dawton odložil sluchátko zřetelně rozrušen.

Nelly si zapálila a přemýšlela. Sama nemohla podniknout vůbec nic, pokud nepočítala poznávací značku toho auta. Touto cestou by se stejně dali pasažéři vozu jen stěží identifikovat.

Nesnesitelné horko ve městě hnalo Nelly do koupelny. Do vany. Tímto způsobem může velmi příjemně strávit čas do té doby, než s ní bude navázán kontakt.

Pomalu si rozepnula bílé lněné šaty a přetáhla si je přes hlavu. Oblečená jen do maličkých kalhotek, které víc odhalovaly než zakrývaly, se odebrala do koupelny, obložené černými kachlíčky, v nichž se zrcadlila. Velké zrcadlo na stěně bylo jenom dekorací tak naleštěné koupelny.

Nelly si napustila vanu, namíchala do koupele jakési tajemné extrakty a oddala se omamné vůni, která se vznášela nad horkou vodou.

Slabý průvan, jenž se otřel o její záda, ji polekal. Sice by neměla nic proti tomu, aby jí hotelový poslíček umyl záda, ale stín, jenž se odrážel v černých kachlíčkách, byl dle velikosti majetkem jiné postavy než nějakého malého poslíčka.

Zatímco se jí honily hlavou myšlenky, zadržela dech. Dawton sice pracoval rychle, ovšem dozajista ne tak rychle, aby měla už teď k dispozici nějakého pomocníka.

Zahákla palec o kalhotky, jako by si ještě nevšimla, že má návštěvu, a stáhla si je z těla. Taková stripshow musela normálně stačit k tomu, aby odvedla pozornost každého docela normálního muže. Jen velice zřídka se mezi muži objevil takový, jenž by nebyl jejími půvaby okamžitě nadšen a okouzlen.

Ale v tomto případě, jak brzy zjistila, to takový muž byl.

„Jakmile s tím divadlem skončíte, můžete se otočit!“

Ledový hlas, hrubý východní přízvuk. I když by si Nelly v tom horku něco chladného přála, nebylo tohle právě tím, co měla na mysli.

„Oukej,“ řekla měkce a odkopla kalhotky. Pak se pomaličku otáčela.

Měl krátce sestřižené vlasy, byl malý a sporý. Držel zuby pevně stisknuty k sobě. Tím vystoupily do tváří jeho lícní kosti.

Že nesvíral v ruce žádnou zbraň, mohlo mít několik důvodů. Buď dobře ovládal bojové techniky, anebo ženu, která teď před ním stála nahá, podcenil.

Nelly Moorová si chtěla nejdřív počkat na to, co ten pán chce.

„Ahoj,“ řekla sametovým hlasem a smyslně našpulila rty. „Tušila jsem, že po mně zatoužíte, hned jak uvidíte první fotky z toho teleobjektivu. Kde nasnímáme další sérii?“

Piotr Janovicz nerozuměl ani slovo. Armén říkal něco o černovlasé ženě, ale už nic o nějakém fotografování. Prohledání bytu nařídil Armén. Tohle už ne. To dělal Janovicz na vlastní triko, protože v bytě nenašel nic podezřelého. Někdo, kdo doprovází na letiště agenta CIA, nemůže nic nevědět. Janovicz chtěl jistotu. Už proto, aby mohl varovat Klantova, který měl v letadle vysílačku, kdyby bylo zapotřebí se kontaktovat.

„Ven z koupelny!“ přikázal Piotr Janovicz namáhavě. Sotva se ovládal.

Bylo to muž, kterého taková žena absolutně nemohla nechat chladným. Když ji tak pozoroval, konstatoval, že by to mohla klidně být Vandina sestra.

Moorová vykročila, usmála se na Janovicze a už spřádala plány, jak by toho malého chlapíka zaskočila.

Proklouzla kolem něj jako kočka, vystrčila svá krásná ňadra a zkusila se jej jimi dotknout, aby tím uvolnila celkovou atmosféru.

Janovicz jí rychle uhnul a držel se od ní na půl yardu vzdálen, když za ní kráčel do obýváku.

„Kde je Blyd?“ zeptal se.

„Cestuje na Havaj,“ odpověděla.

Prohlédla jeho taktiku. Chtěl jistotu. Chtěl vědět, s kým má tu čest.

„A vy? Proč jste s ním neletěla vy?“

Nelly se schválně hloupě zachichotala. „Ve vládním letadle to neradi vidí,“ odpověděla a pohodila vlasy dozadu. „Můžu si zapálit cigaretu?“

Janovicz chvíli přemýšlel, ale pak shovívavě přikývl. Sledoval každý krok agentky, která poodešla k domácímu baru, vzala si odtud z krabičky cigaretu a pak sáhla po zapalovači.

Během té akce se Nelly třásly ruce. Ten malý muž byl z oboru. Jestli si totéž pomyslí o ní, snadno mu dojde, že je v zapalovači velice citlivý fotoaparát, jehož prostřednictvím lze vyfotografovat poměrně nenápadně kdykoli kohokoli.

Moorová stiskla. První obrázek jejího tajemného obdivovatele byl hotov. Ještě podruhé a potřetí škrtla. Teprve napočtvrté se zapálil plamínek.

Muž s vojenským sestřihem neprojevil žádné podezření.

Nelly zapalovač nedbale odhodila na krabičku s cigaretami a hluboce se nadechla kouře. Přitom vědomě zaujala pózu, která hosta měla vyvést z míry. Také hned vypadal, jako by mu pod košilí běhali mravenci.

„Lítá Blyd vždycky americkejma kurýrníma mašinama?“ chtěl vědět.

„To já nevím,“ pokrčila Nelly nevinně rameny. „Možná ne pořád, ale často asi ano. Vždyť patří přece do úřadu vlády.“

Janovicz se potil. Ta žena byla naprosto uvolněná. Asi vůbec netušila, co vlastně její milenec ve skutečnosti dělá.

„Kdy se s ním zase uvidíte?“

„Pozítří,“ odpověděla agentka. „Mám mu něco vyřídit? Jste přece jeho známý, nebo ne?“

Janovicz rychle přikývl.

„Jistě. Řekněte mu, že ho hledal Joe. On už bude vědět, kdo jsem.“

„Mám mu taky říkat, že jste mě překvapil nahou v koupelně?“ zeptala se Nelly, přejela si dlaní přes boky a vykročila k němu.

„Myslím, že by ho to moc nepotěšilo,“ řekl Janovicz a zahájil ústup.

„Ale mohli bychom si třeba popovídat,“ lákala ho Nelly. „Nemusíme si povídat jenom o Johnniem.“

„Možná pozdějc, bejby,“ odpověděl Janovicz, zvedl pravou ruku, zamával jí a zmizel tak rychle, jak přišel.

Nelly chvíli nevěřícně zírala na dveře. Pak klesla na židli.

Takhle klidně si první zdejší setkání s mužem z druhé strany nepředstavovala.

Ti lidé neměli jistotu. Tím to bylo. Zkoušeli nejdřív oťuknout situaci. Ale jestli lidé v jejich centrále nejsou padlí na hlavu, tak se od nich brzy dozvědí, že přece jen neměli co dělat s nevinnou sedmikráskou.

Ale kvůli tomu nemínila Nelly zešedivět. Do té doby se jistě prokáže, zda je její podezření odůvodněné.

Chtěla se vrátit zpět do koupelny. Vtom zadrnčel telefon.

„Slečna Moorová?“ zeptal se poměrně vysoký mužský hlas.

„Osobně. Co pro vás mohu udělat?“

„Dostali jsme zprávu z New Yorku. Prosím, přijedte co nejdřív na Penwood Road, číslo 4121! Chceme si s vámi promluvit.“

Než mohla cokoliv říct, bylo spojení přerušeno.

Dawton se tedy už do akce vmísil s rychlostí sobě vlastní.

*

Už dvě hodiny byli ve vzduchu. Dick Spencer zapojil automatického pilota, pohodlně se opřel a nabídl Johnnie Blydovi z termosky kávu.

Agent CIA seděl na místě kopilota, měl dlouhé nohy překřížené a myšlenkami setrvával u pokušení v Brisbane.

Nelly přiletí na Havaj, o tom vůbec nepochyboval. A Johnnie si už v duchu maloval bouřlivé přivítání té okouzlující ženy.

Před nimi, v oparu na horizontu, se objevila Nová Kaledonie. Ještě hodinu a přistanou na Nových Hebridách ve Vile, aby natankovali.

Dick Spencer si posunul čepici do týla a bez výrazu zíral na nekonečný oceán.

„Pokaždé, když podnikám takovouhle túru, mám hrozně blbej pocit, pane,“ obrátil se na Blyda. „Letíme bez rádiovýho kontaktu po trase, která nám nebyla předem předepsaná. Kdybysme tady někde spadli, neštěkne po nás ani pes.“

Blyd se na pilota zakřenil.

„Dost malý riziko za tak skvělej plat, Spencere. Nemyslíte?“

Dick si zabručel cosi nesrozumitelného pod vousy, podrbal se na hlavě a zastrčil si do úst cigaretu.

„Ten chlapík má docela pravdu,“ řekl náhle kdosi za nimi.

Johnnie Blyd měl pocit, že dostal 220. Spatřil, že Spencer překousl cigaretu.

Teprve ten nehorázný smích, co se za nimi ozval, jej probudil. Chvíli koukal po těch dvou kufřících, co stály u jeho nohou, a pak se pomalu obracel.

Dimitrij Klantov stál ve dveřích kabiny. V ruce držel těžký revolver značky Parabellum. Na zádech měl oranžový padák, na nohou vysoké parašutistické boty.

V bledé tváři mu zářil vítězoslavný úsměv. Pobyt v malém zavazadlovém prostoru letadla mu zřejmě dal zabrat. Že se vynořil na světlo denní, muselo být velkou úlevou.

„Podržíme kurs ještě půl hodiny a pak poletíme na 135 stupňů západně kolem Vily!“ nařizoval.

Dick Spencer si myslel, že se přeslechl. Ukazoval na budík, jenž prozrazoval, jak málo mají pohonných hmot.

„Pak ani nebudeme muset vytahovat podvozek,“ nadával. „Chlape, ty ses zbláznil!“

Klantovova tvář byla jako vytesaná ze žuly.

„Pak ti zbude benzínu eště na dvacet minut letu,“ řekl klidně.

„Dost času, abyste si našli místo pro přistání, až já vyskočím.“

Agentovy tmavé oči prohledávaly kabinu a pak ukázaly na ty dva kufříky.

Myšlenky Johnnieho Blyda se honily o závod. Poslouchalo se to dobře. Ale mělo to dva háčky.

Za prvé agent CIA ani ve snu nepomyslel, že by mohl zmíněné dva kufříky vůbec vydat, a za druhé by tím věc dozajista nebyla vyřízena zcela.

Nepřátelský agent se zdržoval vzadu v letadle přes dvě hodiny. Za tu dobu docela určitě rozmístil po letadle nálože třaskavin, nastavených na určitý čas.

Dick Spencer myslel na stejné věci. Dokumenty mu byly fuk, ale měl námitky proti tomu, aby byl nějakým šílencem vyhozen do vzduchu. Uvolnil západku a hydraulicky se i se sedačkou otočil k nepříteli: „To, co sis tady vycucal z prstu, zase rychle zapomeň,“ okřikl muže s revolverem. „Já mám za úkol přistát ve Vile a taky to udělám. Zatím jsem to udělal vždycky.“ A vrátil se i s křeslem do původní polohy.

Klantovova tvář se stáhla do zlé grimasy. Jistěže si tuto akci nepředstavoval jako nedělní procházku. Byl na těžkosti zvyklý a uměl se jich zbavovat.

„Ty si to myslíš taky?“ obrátil se na Johnnie Blyda, jenž jako Spencer uvolnil západku a teď se díval nepříteli do očí.

Měl s lidmi jako Klantov zkušenosti. Na první pohled mu bylo jasné, že pro nepřátelského agenta neexistovala žádná alternativa. Když byl nasazen, pracoval jako stroj, který slepě vykonává rozkazy a nebere na sebe samotného žádné ohledy.

„Já si myslím totéž,“ odpověděl Blyd. „Zkus vystřelit a poletíme společně do pekla!“

Klantov si udržel provokující škleb.

„Ale to se stane jenom tehdy, když vystřelím a netrefím,“ odpověděl suše. „A to se spolehni, že to se nestane, Blyde.“

Zaskřípal zuby.

Blyd konstatoval, že Spencer sedí stále ještě zády k cizímu agentovi a čeká na svoji šanci. Viděl v zrcadlech nad okny, co se děje za ním.

Klantovova pozornost byla plně soustředěna na Blyda. To byl muž, na kterého jej nasadili. Ukázal revolverem na kufříky. Za nimi se schovávala krátká speciálka 38, nabitá a odjištěná. Tyhle zbraně byly v kurýrních letadlech pravidlem. Ležely schovány na nenápadných místech, aby pomohly zastrašit případné únosce.

„Dáš mi ty dokumenty, nebo se mám vobsloužit sám, Blyde?“

„Když to teda nutně chceš…“

„Tak to se spolehni. A zároveň můžeš tady svýmu mladýmu Ikarovi vysvětlit, že nejde vo žádnou blbou legraci!“

„Dělejte, co ten muž požaduje, Spencere!“ řekl Johnnie tónem, který naprosto nezněl jako rozkaz.

A Spencer byl dost dlouho vojákem, aby to bezpečně uslyšel. Jeho mozek fungoval bezvadně.

Spencerova tvář působila hranatě a rozhodně, když se Blyd i s křeslem otočil zpět dopředu, zdánlivě proto, aby podal ty dva kufříky.

Byla to pozice, ve které ho nepřátelský agent už neměl pod kontrolou. Klantov v tu chvíli viděl jenom vysoké opěradlo sedačky. Musel by se rychle předklonit, aby Blydovi viděl na prsty.

Přesně to měl Klantov v úmyslu.

Když se naklonil, odstartoval Spencer akci.

Zprudka se otočil i s křeslem. Nohy měl pokrčené, ale když se měl dostat na úroveň protivníka, vytrčil je, aby jimi cizího agenta zasáhl v místech, kde to žádný chlap nemá rád.

Ačkoliv byl Spencer velice rychlý, Klantov zareagoval včas.

Uskočil dozadu, narazil zády do stěny kabiny a namířil odjištěným revolverem proti útočníkovi.

Spencerovy nohy proletěly prázdnem. Spencer v křesle sklouzl níž a doširoka rozevřenýma očima zíral do ústí Klantovova revolveru.

V tu chvíli měl Johnnie Blyd už v ruce osmatřicítku. Chladná ocel mu pevně ležela v dlani. Strhl ji vzhůru proti Klantovovi.

Ten byl ještě příliš zaměstnán Spencerem, než aby včas spatřil další hrozící nebezpečí.

V onen moment nadskočila Parabellum v Klantovově dlani. Spencerův smrtelný výkřik zazněl v malé kabině strašidelně.

Dimitrij Klantov během toho výstřelu pochopil, že mu ujel vlak. Chladný vztek jej přesto donutil, aby na agenta CIA namířil.

Ještě se k němu točil, když před ním v krátkém intervalu vyšlehly dva plameny.

Johnnie Blyd nestřílel s chutí. Střílel z nutnosti. Kdyby se Klantovovi ještě podařilo stisknout spoušť, byl by vyřízen, tak nebo tak bylo jedno, jestli by ho trefil nebo ne. Kdyby prostřelil slabou stěnu kabiny, následný pokles tlaku by nutně vedl ke zřícení letadla.

Blyd viděl, že svého protivníka vyřadil z boje. Obě kulky mu pronikly do hrudi. Oči nechápavě zíraly a ruka s revolverem zpomaleně klesla k zemi.

Klantov se ještě v poslední chvilce snažil pozvednout. V ten moment stekl Blydovi do očí pot z čela a zamlžil mu výhled. Když si jej otřel do rukávu, spatřil protivníka rozprostřeného na zemi a mrtvého.

Blyd vypustil zadržený dech a obrátil se ke Spencerovi, jenž ve svém křesle visel na bezpečnostních pásech.

Byl mrtvý stejně jako Klantov.

Myšlenka, že je se dvěma mrtvolami v letadle řízeném automatickým pilotem, mu sevřela tělo jako železná obruč.

Samozřejmě, že uměl řídit letadlo a že uměl přistát ve Vile, samozřejmě, že věděl, jaké potíže bude mít s francouzskými úřady, až přistane se dvěma mrtvými na palubě, ale nic z toho nevyvolávalo stažení žaludku, které bolestně cítil.

Třesoucími se prsty si zapálil cigaretu, opustil kabinu a odešel do malého zavazadlového prostoru letounu, kde se Klantov dvě hodiny po startu skrýval.

Ani si nedal práci, aby ty dvě nálože zamaskoval. Malý časoměr ukazoval, že do výbuchu zbývala půlhodina.

Blyd si prohlédl, o jaké nálože jde, a pochopil, že by nebylo jednoduché je zneškodnit. Šance stály v nejlepším případě 1:1. Zavrtěl hlavou a vrátil se do kabiny. Posadil se do svého křesla a uvažoval.

Letadlo letělo přes ostrovy Loyality, jež leží těsně před Novou Kaledonií. Pevnina se před ním rýsovala jako šedivý pruh.

Blydův zrak putoval tam a zpět mezi mrtvými a těmi dvěma kufříky. Pak se zahloubal do mapy a zkorigoval kurs automatického pilota tak, aby minul Vilu jihovýchodně, a vstal.

Potřeboval deset minut na to, aby Klantova svlékl a pak se oblékl do jeho věcí. Zastrčil Parabellum i osmatřicítku za pás a připevnil si karabinami k opasku oba důležité kufříky – přesně tak, jak by to býval udělal i Klantov.

Jeho tvář přitom zkameněla. Teprve když se přiblížil k vysílačce, uvolnila se ta jeho nedefinovatelná grimasa.

Blyd byl připraven spálit za sebou všechny mosty.

*

Muž, který čekal na Nelly, byl malý, tlustý a holohlavý. To, co na něm bylo patrně skutečně zajímavé, byl zřejmě jeho mozek, ale na ten nebylo vidět.

Co se týkalo těch dvou dalších chlapíků, kteří kolem něj pobíhali, tak ti také nebyli chlapi podle Nellyina gusta.

„Okamžitě po telefonátu do New Yorku jsme začali s vyšetřováním,“ řekl holohlavý. „Colonel Warden, jenž odbavoval letadlo, je mrtev, zastřelen ve skalách na pobřeží. Zprávu jsme právě dostali.“

Nelly se posadila, zapálila si cigaretu a dala si nohu přes nohu.

„Ale to s naším případem nemá co dělat,“ řekl jeden z partnerů holohlavého muže. „Pták už je ve vzduchu a na správném kursu. Před hodinou jsme měli poslední kontakt s panem Blydem.“

Tohle vlastně mělo Nelly uklidnit, ale neuklidnilo.

„Než jste mi zavolali, měla jsem návštěvu těch lidí, co předtím prohledávali moje apartmá. Umíte rychle vyvolat film?“

To problém nebyl, a zatímco se dohadovali, co se všechno mohlo stát, vrátil se film i s vyvolanými fotografiemi a identifikací toho, co na nich bylo vidět. To ty důchodce od CIA teprve probudilo.

„Piotr Janovicz,“ vysvětloval jeden z nich černovlasé krasavici z New Yorku. „Patří ke skupině, která pravidelně pracuje pod vedením Arména Sergeje Androva.“

Nelly už o tomhle velice hledaném agentovi Východu slyšela. Což v ní jen utvrdilo domněnku, že měla při setkání s Janoviczem víc štěstí než rozumu.

Tak to formulovali i tři veteráni kontrarozvědky, kteří měli Nelly spíš za roztomilou holčičku než za někoho do nepohody špionážní činnosti. Mysleli si to přinejmenším do chvíle, než se jich zeptala na přesný čas Wardenovy smrti. To jim pak došlo, že i krásné křivky mohou skrývat bystrý rozum.

Teď se totiž ukázalo, že Warden byl mrtvý už dlouho předtím, než mohl odbavit letadlo.

Nelly dostala možnost navštívit jednu z místností kontrarozvědky v Brisbane, kde byl počítač vedle počítače, obrazovka vedle obrazovky.

To bylo nervové centrum centrály, která byla řízena CIA bez vědomí, a někdy i s vědomím australských úřadů!

Než došli do centra, vyšel jim vstříc vysoký muž v odrbaných džínsách a bílé košili.

„Pane,“ hlásil vzrušeně, „let XW 17 hlásil Mayday! Volání o pomoc přišlo přímo od Blyda. Mají na palubě únosce. Spencer je mrtev. Letadlo se řítí k zemi, jihovýchodně od Vily. Přesnější udání pozice nám Blyd nedal. Ztratili jsme kontakt, pane.“

Několik vteřin zaraženého mlčení. Pak si holohlavý muž přejel rukou přes pleš a kývl.

„Oukej, Millere. Vraťte se na své místo a dejte informace námořnictvu! Musíme vědět, kam se letadlo zřítilo, a být tam dřív, než nás někdo předběhne! Rozumíte?“

„Ano, pane.“

Spolu s těmi muži opustila Nelly „přístrojovou místnost“ centrály.

V černovlasé krasavici se probouzelo nekonečné zklamání. Zřícení letadla šlo zcela určitě na vrub této nad každou pochybnost povznesené organizace. Nebezpečí nerozpoznali včas a vůbec chápali příliš pomalu.

Možná se stal nějaký malý zázrak. Možná Blyd přežil.

Její úkol v Austrálii skončil. Nelly nezbylo nic jiného než sednout do nejbližšího letadla do New Yorku a čekat, až jí Dawton zadá další úkol.

Nepochybovala o tom, že tlouštík drží palec na pulsu doby a že bude dělat všechno pro to, aby se taková věc už nemohla zopakovat.

*

Johnnie Blyd se při udání polohy spletl. To bylo jediným vysvětlením toho, že námořnictvo v oněch místech nenašlo ani stopu po zříceném letadle. Teprve několik dní poté našla letadla místo dopadu letounu v hustém pralese na ostrově Erromango jižně od Vily. Očití svědkové vypovídali, že se letadlo ve vzduchu roztrhlo dřív, než dopadlo na zem.

Byla to těžká ztráta. Obzvláště když při výbuchu byly zničeny i jisté důležité dokumenty a půlmilión dolarů, jenž byl transportován spolu s nimi.

Tři týdny trvalo uklidňování situace. Tři týdny, než případ pomalu upadl v zapomnění.

Pak jeden nenápadný, obyčejný dopis vybuchl v Pentagonu jako bomba.

V obálce se nacházela jedna okopírovaná strana, součást materiálu, o kterém se všichni domnívali, že byl při zřícení letounu nad Novými Hebridami beze zbytku zničen.

Co po takové zprávě muselo přijít, si každý jistě umí představit A protože i u CIA platí útok za tu nejlepší obranu, poslala do Hongkongu dva muže s tím, aby nalezli odesilatele dopisu.

Tom Warner a Ed Sullivan. Dva zkušení agenti.

Měli pouze neurčitou představu, jak ho mají hledat v tomto přelidněném městě.

A aby svého koně nepoplašili, bylo moudře rozhodnuto, že nemají být zapojeni lidé od CIA, kteří sídlili v Hongkongu. Warner a Sullivan se tu měli pouze porozhlédnout jako turisté. A stejným způsobem se měli i chovat.

Přistáli ve 14.00 místního času na letišti Kai Tak, přibližně čtyři míle od Kowloonu, a vzali si jeden z četných taxíků, aby se záměrně naivně a bez ochrany vydali do města.

Jeli po Princess Margret Road kolem Kingsparku se dvěma velikými nemocničními budovami, zařadili se do provozu na Chatham Road a po Salisbury Road konečně dorazili k cíli.

Hotel Hongkong. Obytná továrna s 800 lůžky, přímo u Ocean Terminalu, jednom z nejkrásnějších lodních nádraží světa. Stálo na nejdelším molu Asie a představovalo město samo pro sebe.

Pokoje byly rezervovány prostřednictvím cestovní kanceláře a nacházely se ve 13. patře betonové budovy. Ležely vedle sebe.

Agenti ještě netušili, kde mají začít.

Hodinu po příletu se setkali v pokoji Toma Warnera na první poradě. A aby při tom neměli sucho v ústech, objednali si na pokoj láhev skotské.

Normálně ji nosil číšník, co měl službu na patře. Ale tentokrát po jeho práci zatoužil kdosi jiný.

Malý, graciézní číšník sotva vyšel ze své služebny a už před ním stál vysoký, štíhlý muž se sněhobílými vlasy.

„Pro 107?“ zeptal se ten muž a ukázal na láhev.

Chlapec přikývl, počkal, až zvědavec trochu ustoupí, a chtěl jít dál.

Ruku toho muže, která se bleskurychle zvedla, už neviděl. Pocítil za krkem prudkou bolest a omdlel.

Bělovlasý muž zachytil podnos s lahví, odstrčil číšníkovo tělíčko zpět do služebny a schoval jej tam. Pak si vyzkoušel ve skříni číšnická saka, našel jedno, které mu sedělo, a vzal si podnos s lahví.

Chvíli trvalo, než se uvnitř něco pohnulo, když zaklepal na dveře 107. Někdo se podíval kukátkem. Pak se otevřely dveře – Warner.

„Whisky, pane.“

Než si ji Tom mohl vzít, číšník kolem něj profičel a odložil tác na stolek.

„Sodu a led, pane?“ zeptal se bělovlasý chraplavě.

Agent CIA pokrčil rameny, zavřel za sebou dveře a pomyslel si, že by bylo neslušné odepřít číšníkovi jeho malé zdvořilůstky.

„Obojí, dvakrát,“ řekl a už se vracel na své místo, když se Sullivanova tvář proměnila ve strnulou masku.

Tom pracoval s Edem dostatečně dlouho. Ihned věděl, oč jde. V takové situaci jednal jako automat.

Padl k zemi, sáhl si k boku a ještě v pádu se natočil k číšníkovi.

Málem už měl krátkou osmatřicítku vytaženou z pouzdra, když jej cosi velmi tvrdého udeřilo doprostřed čela.

Sullivan zíral na partnera. Viděl, jako by se díra v jeho hlavě rozšiřovala, a nebyl schopen pohnout ani malíčkem. Teprve když Tom ztěžka dopadl na koberec, otočil hlavu k bělovlasému muži.

Ten stál před stolem, v ruce držel Parabellum s našroubovaným tlumičem.

Bez zvláštní výzvy zvedl Sullivan ruce nad hlavu a zavrtěl hlavou.

„To je přece šílenství!“ vyrazil ze sebe hněvivě.

Ve tváři bělovlasého muže se nepohnul ani sval. „Je tu ještě někdo z toho vašeho spolku?“

Sullivan zavrtěl hlavou.

Bělovlasý se rozchechtal. „To bych se taky divil,“ řekl drsně. „McGreen si chce jenom jemně vyzkoušet, jestli sem nemá poslat pořádný chlapíky.“

Sullivan potil krev a vodu.

Bělovlasý byl dobře informován, o tom nebylo pochyb. Znal mocného šéfa organizace McGreena, před jehož zdánlivou všemocností se třásli dokonce i vysocí hodnostáři Pentagonu.

„Kdo jsi?“ zeptal se Sullivan číhavě.

Muž se rozesmál.

„Jsem ďábel, Sullivane,“ odpověděl a znělo to, jako by někdo kopl do prázdné plechovky. Sullivan se přikrčil. Jeho nohy se zapřely o tlustý bílý koberec. Byl připraven na toho chlapa skočit. To byla jediná možnost, jak se živ dostat z hotelu, musel do toho muže vrazit.

Ten mu ale neponechal ani špetku šance.

Sullivanovy svaly se napjaly do rozhodujícího útoku a v tu chvíli jím první kulka mrštila zpět do křesla.

Agentova bílá dlaň se přesně na srdeční krajině zbarvila rudě. Pomalu se skácel ke straně, přepadl přes opěrku a zůstal tak.

Bělovlasý muž se otočil na podpatku, opustil pokoj 107 v hotelu Hongkong, zahodil bílé sako a výtahem sjel dolů.

Nikdo si ho ani nevšiml, když vycházel ven z hotelu.

*

„Šest miliónů,“ řekl McGréen a posadil se zpříma do křesla v kanceláři Charlese Dawtona.

„Každopádně ten muž ví, jakou hodnotu ty dokumenty mají,“ zabručel tlouštík a jasným gestem ukázal na Nelly Moorovou, aby si lem už beztak krátké sukýnky stáhla trochu níže. „V případě nutnosti jste ochotni zaplatit, jak se domnívám.“

McGreen, malý a hubený, s prořídlými vlasy na hlavě, se protáhl.

„V případě nutnosti,“ odvětil. „Pokud vaše zázračná zbraň zklame, pane Dawtone.“

„Zázračná zbraň“ – Nelly Moorová – se polichoceně zasmála. Místo aby si stáhla sukni níže, přesedla si tak, aby McGreen mohl ve své těžké situaci spatřit něco příjemného.

„Určitými věcmi mohu sloužit,“ řekla vyzývavě. „Ty milióny mi můžete poslat později.“

McGreen si nervózně přejel přes vlasy. Nemohl popřít, že se mu líbí ona lehkost, s jakou ta žena hovoří o svém úkolu.

„V Hongkongu jsme ztratili dva z našich nejlepších mužů,“ pravil šéf z CIA. „Stalo se to ve chvíli, kdy ještě nikdo nemohl tušit, že jsou ve městě. Jakýkoliv kontakt s další osobou jim byl přísně zapovězen.“

„A ten někdo to přesto věděl,“ konstatovala Nelly. „Tentokrát nám to tajnůstkaření nevyšlo. A kromě toho já nejsem člověk, který by mohl žít bez kontaktu s druhými lidmi. Jak se jmenuje ten muž, co se ho mám držet?“

„Houston,“ odpověděl Charles Dawton. „Timmy Houston. Nejen uznávaný obchodník, ale i jeden z nejlepších rezidentů, které CIA na Dálném východě má. Zná všechny tamější agenty a hlavně i jejich slabá místa.“

„Takže musí znát i muže, který vám momentálně dělá ty potíže.“

„Jistěže Blyda zná,“ řekl a vyslovil tím něco, co už delší dobu nebylo žádným tajemstvím.

K tomuto závěru došli i Dawton s Nelly. Nikdo jiný než Blyd nemohl tuto akci proti vlastní organizaci vést. Podařilo se mu zvládnout situaci v letadle. Vyskočil a s půlmiliónem a těmi dokumenty prorazil až do Hongkongu.

Do Hongkongu proto, že to město znal jako svoje boty. Dlouhá léta tam působil coby agent CIA. Pro jeho záměr neexistovalo lepší místo.

Nelly vstala, urovnala si šaty na prsou a vzpomněla si, že byla s Blydem stejně dohodnutá na schůzce, jenomže se měla konat jinde a jinak, než jak bylo nyní naplánováno.

„Nebudete se za Blydem a těmi papíry honit sama,“ sdělil jí ještě McGreen. „Naši lidé jsou na stopě Arménovi. A jak znám šetřílky z KGB, neposlali ho do Hongkongu na dovolenou.“

Nelly rozvážně přikývla a uvolnila si vlasy pomocí všech deseti prstů.

„Timmy Houston ví, kdy přijedu?“

„Ne,“ zavrtěl Dawton hlavou. „Snad bude lepší, když se nejdřív aklimatizujete, než se do toho případu vrhnete… a vaše letadlo startuje už za dvě hodiny, Nell,“ vysvětlil Dawton své špičkové agentce, která si právě chtěla jít udělat pohodlí.

„Kráása!“ rozzářila se Nelly. „Protože se za tak krátkou dobu žádná žena nedokáže pořádně vypravit na cestu, pořídím si garderobu cestou. Pochopitelně z diet.“

Tlouštík zbledl a zahleděl se na McGreena, hledaje u něj pomoc. „Při těch sumách, které jsou ve hře, nás garderoba jedné ženy do platebního deficitu neuvrhne.“

„Tak to si myslíte, protože neznáte extravagantní a svérázný vkus slečny Moorové,“ zasténal Dawtona dovedl Nelly ke dveřím. „Buďte milostiva, Nell. Příliš vysoké diety nám kazí pověst. Vždyť jde koneckonců o těžce vydělané grošíky našich daňových poplatníků.“

Nelly Moorová slíbila, že na to bude myslet a že se při vybírání oblečení bude držet zpátky.

*

Blonďatá Ruska Vanda Osterová už hodinu čekala.

Smrt obou agentů CIA v Hongkongu byla na KGB zcela správně interpretována. Vzhledem k tomu, že to Klantov nedokázal a papíry se nacházely v oběhu, přicházel v úvahu pouze Blyd. Tento muž pro KGB znamenal hromadu hustě popsaných zpráv, z nichž mimo jiné jasně vyplývalo, že si během svého pobytu v Hongkongu výtečně rozuměl s mužem jménem Timmy Houston.

Jakou roli tento bohatý obchodník hrál, se nevědělo. Až na přátelství s Blydem neexistovalo žádné jeho spojení s CIA.

Přesto byl ale zajímavý, protože Blyd byl odkázán sám na sebe. Musel bojovat na dvou frontách: proti svým bývalým spolupracovníkům i proti nepřátelskému táboru. Za takové situace by bylo jen přirozené, kdyby Blyd hledal spojení s bývalými přáteli.

Tedy s Timmym Houstonem, na kterého Vanda Osterová čekala v malém, typicky čínském baru na Water Street.

I to jim bylo z centrály sděleno: pokud měl Houston nějakou slabinu, pak to byly mimořádně hezké ženy, kterými se často obklopoval.

Že nebyla jen krásná, ale že mohla být i nebezpečná, to už Vanda dokázala v Brisbane. A že se akce nezdařila, nemohlo být přičítáno za vinu jí. I nyní měla tato blondýna pracovat na přípravách akce.

Měla rozpuštěné vlasy. Jako zlatá záplava padaly na její nahá ramena. Dlouhé černé saténové šaty měly rozparek až k bokům a byly ušity na tělo tak, že se každá křivka provokativně vyjímala.

Jen dobří pozorovatelé poznali na první pohled, že je pod těmi šaty docela nahá.

Od té doby, co vešla do baru, měly dálněvýchodní krásky po šancích, přestože Vanda odmítla už několik zájemců.

Armén, který ji doprovázel coby ochrana proti zatvrzelejším obdivovatelům, se stále častěji díval na hodinky.

Timmy Houston chodil do tohoto baru pravidelně po zavírací době, aby si dal drink a nechal se od některého z děvčat tím nejpříjemnějším způsobem rozptýlit.

Ale tento den si Houston zřejmě vybral jinou cestu domů.

Sergej Androv čekal ještě deset minut, pak dal Vandě znamení a vstal. Setkali se v úzké chodbě, která vedla k šatnám a k východu.

„Proč ho prostě někde neodchytíme?“ chtěla vědět blonďatá agentka. „Mělo by to stejnej efekt, ne?“

„Možná,“ odpověděl Armén. „Ale jestli se mu skutečně zalíbíš, budeme mít alespoň jistotu, že ho chytíme samotnýho. Možná, že se tvým něžným stylem dobereme lepších informací než jakkoli jinak. Ženská chlapovi kolikrát rozváže jazyk podstatně líp než nějaký krutý mučení.“

Vanda se tajuplně usmála. Sem tam se ptala sama sebe, jestli Sergej někdy pocítil něco jako žárlivost, když strávila noc s jiným. Nedělala to jenom kvůli práci. Bavilo ji to.

Už jenom myšlenka na to ji vzrušovala. Vykročila k Sergejovi, čekajícímu na ni u zdi.

Při prvním kroku se rozvřel rozparek dlouhých šatů a ukázal dokonale krásnou nohu.

Se Sergejem to cuklo. Vanda Osterová byla mrcha, to věděl, ale tomu svůdnému tělu prostě nedokázal odolat.

Něžný tlak jejích stehen jej přinutil zapomenout, kde se nachází. Rukama hmatal po jejích bocích. Našly rozparek a pod ním nahou pleť.

Vanda se při jeho doteku mimoděk zachvěla.

O pár vteřin později byla ovšem překvapena jinak.

Její tvář zasáhla prudká rána a odrazila ji až na protější stěnu úzké chodby. Rozčileně zvedla zrak. Sergej se na ni díval zpříma. Vypadal, že ji chce na místě zaškrtit.

„Táhni, ty mrcho! Už se přede mnou nikdy neukazuj!“ zuřil.

Vanda zaváhala, jestli má všech pět pohromadě. Tvář jí hořela.

„Zmiz!“ syčel Sergej Androv. „Vode mně nedostaneš ani peníze na to, aby sis mohla zaplatit účet.“

Teprve nyní ho Vanda spatřila. Musel sem přijít po tom úzkém, schodišti – štíhlý, sportovní typ, černé vlasy a tmavé oči. Muž, který dokázal ženám imponovat.

„Táhni k čertu!“ sykla Vanda, zatímco jí bolest vehnala do tváří skutečné slzy. „A už se mi nikdy neukazuj!“

Sergej Androv se otočil. Namířil si to proti Timmymu Houstonovi a věděl přitom přesně, co se stane. Viděl pěsti toho krasavce a viděl, jak přivřel oči.

Chodba byla ale tak úzká, že se Houston nemohl pořádně napřáhnout. A na to, co Houston nabízel, byl Sergej zvyklý.

Byla to suchá, krátká rána, která jej zasáhla do hlavy a ani nezpůsobila velkou bolest. Mohl klidně zůstat stát, ale přesto se hodil zády na zeď a pomalu klouzal k zemi.

Koutky očí sledoval, jak se Timmy Houston vydal za Vandou.

„Řekněte mi, co s ním mám udělat,“ pravil, podal jí ruku a pak ji položil na její odhalené rameno.

Sergej Androv vstal, potácel se k východu a zmizel dřív, než Vanda vyslovila druh trestu, jaký by si přála.

„Ne, nic,“ odpověděla. „Nezaslouží si, aby si s ním někdo špinil ruce. Bude lepší, když půjdu.“

„Kampak?“ chtěl vědět Houston, jenž měl cit pro spící ženské vulkány.

„Teď, když mě vyhodil, se musím porozhlédnout po nějakém hotelu,“ řekla.

Houston váhal asi vteřinu.

Pak sundal ruku z jejího ramene a pohladil její plná ňadra, aniž by se na ni přestal upřeně dívat.

Vandě přeběhl po zádech mráz.

„Mám lepší návrh,“ zkoušel Houston štěstí. „Dáme si ještě jeden dva drinky a budeme si o budoucnost dělat starosti společně.“

„V baru?“

Přistoupila k němu o krok blíž, postavila se na špičky a odhrnula mu loknu z čela.

„Kde budete chtít,“ odpověděl Houston roztřeseným hlasem.

Vanda se do něj zavěsila, ještě se ohlédla, ale Sergeje nikde neviděla.

První bližší kontakt s touto ženou u Houstona způsobil, že docela zapomněl na děvče, které na něho čekalo. Říkal si, jaké má štěstí, že se zpozdil.

Rukou přejel přes její záda, níž, boky, níž, až ke stehnům, a když se dívka nebránila, začal věřit tomu, že pro něj bude dnešní večer velice úspěšný.

*

Nelly nepotřebovala žádnou aklimatizaci. Dosud to bylo pokaždé tak, že se v každé cizí zemi nadechla a cítila se tam ihned jako doma. Kromě toho měla za velice lehkomyslné ztrácet čas nějakou aklimatizací.

Když se v hotelu Mandarín, v Kowloonu, převlékla a občerstvila, odjela taxíkem na adresu, kde se měla setkat s Timmy Houstonem.

Projela kolem Timmyho bungalovu, viděla, že se v něm zčásti svítí, přejela kolem branky a zastavila o dvě stě yardů dál. Tam teprve vystoupila.

Sotva vykročila, minul ji stříbrošedý mercedes, zabočil doprava a razantně vyrazil k bugalovu.

Nelly zůstala stát. Počkala, až jeho zadní světla zmizí za křovím, a pak teprve šla dál.

V jednom místě přelezla kamennou zeď, nahrazující plot, a vydala se zanedbanou zahradou k bungalovu.

O chvíli později ten stříbrošedý mercedes opět spatřila. Stál před portálem. Vystoupil z něho páreček, blonďatá, velice krásná žena a velký tmavovlasý muž.

Timmy Houston.

Nelly jej poznala na první pohled a musela si přiznat, že by s tou blondýnou ihned měnila.

Timmy Houston přitlačil tu ženu proti chladiči. Pružně se prohnula dozadu, objala Houstona v zátylku a stáhla jeho tvář do hříšně hlubokého výstřihu.

Jedno musela Nelly té blondýně nechat: věděla zatraceně dobře, co chce a jak přinutí muže, aby se choval podle jejích přání.

Timmy Houston zneklidněl.

Zatímco se rty věnoval jejím ňadrům, jedna jeho ruka putovala pod šaty vzhůru.

Nelly role pozorovatelky neseděla. Chtěla se právě diskrétně stáhnout, když kolem rohu budovy proběhl stín a dlouhými kroky směřoval ke dveřím terasy.

O pár vteřin později zmizel v domě, aniž by si ho Timmy všiml. Ten se příliš intenzívně zabýval tím blonďatým zázrakem.

V Nelly se rozezněly poplašné sirény. Po tomto objevu se jí smích té blondýny zdál vyumělkovaný.

„Tady ne, Timmy,“ řekla, vykroutila se zpod jeho těla, napřímila se a shodila šaty.

„Děvče,“ povzdechl si Houston. „Jedeme na stejný vlnový dýlce.“

Blondýna se zachichotala, pak před ním utíkala k domu. Houston ji dohnal ve dveřích a strhl ji na sebe. Jejich těla na chvíli splynula. Pak se zase oddělila. Houston odemkl.

Nelly zůstala ještě chvíli v bezpečném stínu křoví. Rozhlížela se po dalším nezvaném hostovi, ale vypadalo to, že kromě ní to byl už jenom ten, který se už uvnitř nacházel.

Nelly uvažovala.

Podle toho, jak spolu mluvili, musel Houston tu blondýnu poznat teprve před několika hodinami.

To mohlo mít naprosto přirozené důvody. Přesto Nelly raději počítala s těmi horšími alternativami. Které znamenaly, že tu byl ještě někdo další, kdo se přes Houstona mínil dostat k Blydovi.

Neslyšně se propracovala až k domu. Chvíli počkala u světlé fasády.

Měla dvě možnosti, jak se dostat dovnitř: dveřmi verandy anebo hlavním vchodem, jejž Houston po sobě už nezamkl.

Druhá cesta jí připadala výhodnější, protože se v domě nevyznala.

*

Timmy Houston zůstal stát u dveří. Vanda Osterová se pohybovala kočičími kroky po místnosti. Cílevědomě si to namířila k černé kožené pohovce, která stála na čelní stěně vedle malého baru.

Timmyho puls se pohyboval v kritickém rozpětí. Tak vzrušující ženu tady ještě neměl. Ani takovou, která by tak přesně ukazovala, co chce.

Vanda chtěla nezávazné dobrodružství, protože to tak měla ráda. A také proto, aby zapomenula na muže, kterého před pár hodinami zbil v chodbě baru.

Vandino tělo pomaličku kleslo na pohovku. Houston si ztěžka povzdechl a odlepil se ode dveří. Pohled na nahé tělo na černé kožené pohovce mu sebral dech.

Blondýna se natáhla, držela si v dlaních těžká ňadra a hravě natahovala dlouhé nohy. Pohled, který směrovala na Houstona, signalizoval vášeň.

Zůstal stát těsně před pohovkou, pohledem ohmatal každý čtvereční centimetr její kůže.

Svlékl si košili.

„Čekám na tebe,“ lákala ho.

Tohle nehrála. Těch několik hodin s Houstonem ve Vandě probudilo touhu po něm. To, co se odehraje v bungalovu, má jen vzdáleně cosi společného s tím, co jí uložil Armén. Toužila po Houstonovi bez vedlejších myšlenek a zájmů.

Timmy si pospíšil. Odhodil košili a s nahým trupem vzrušeně přistoupil k dívce.

Vanda Osterová vytrčila ruce proti němu a nahmátla mu široký opasek, aby jej uvolnila, a vtom se rozletěly dveře.

Piotr Janovicz tam vrazil jako blesk z čistého nebe. Třemi dlouhými kroky skočil k Houstonovi a tvrdou ranou jej odhodil stranou.

„Miláčkové!“ křičel. „Na to se nedá koukat. A taky to nic nepřinese!“

Jednal očividně proti Arménově příkazu. Vandina tvář zbledla. Zírala na Janovicze jako na zlého ducha. Vášeň, která ještě před chvílí zářila v jejích očích, nyní ustoupila chladnému lesku.

„Vobleč se!“ řekl Janovicz o něco klidněji. „Todle fakt neni potřeba. Já tomu Sergejovi nerozumim.“

Spolu s Vandou se postavil na nohy i Timmy Houston. Těsně nad levým okem mu dočervena napuchala kůže. Sevřel ruce do pěstí a napjal svaly. Když vyrazil proti Janoviczovi, ten se jen otočil s revolverem v ruce a vrazil hlaveň do útočníkových žeber. Houston šel opět do kolen. Přestože zaťal zuby, vydal ze sebe dlouhé zasténání.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Vandy. „Další milenec, kerej si hraje na divýho muže?“

Vanda pokrčila rameny. Jak rychle v ní vzplanula vášeň, tak rychle se zase vzpamatovala a uklidnila. Jistěže to neprobíhalo tak, jak se se Sergejem dohodli. Janovicz na vlastní pěst změnil chod věcí, s tím se už holt musela smířit.

Její úsměv připomínal sfingu. Houston z toho nebyl moudrý. Doširoka rozevřenýma očima se díval, jak se Vanda lascívními pohyby opět obléká.

Piotr Janovicz vycenil zuby. Jeho škleb byl ďábelský a v očích se mu nebezpečně blýskalo. Měl přinejmenším jeden jasný důvod, proč toho Amíka zabít: za pár minut se přiblížil k Vandě tak blízko, jak se to Piotrovi nepodařilo za dlouhá léta.

Houston čekal, oči záměrně vystrašené. Snad mu Janovicz uvěřil jeho smrtelný strach, a proto zlehkovážněl.

„Řekni mu, ať vypadne!“ obrátil se Timmy k Vandě. „Tenhle večer jsi už zadaná!“

Piotr zareagoval tak, jak si to Houston představoval: Přistoupil blíž, neovládal se, neměl plán. Chtěl jenom ukázat, kdo tu poroučí. Nezaznamenal, jak se Houston dlaněmi opřel o zem a jak se mu nohy rozevřely do nůžek. Piotr Janovicz viděl v očích nepřítele jenom strach.

Jak velice se spletl, se ukázalo hned vzápětí.

Houston počkal, až Piotr vejde do akčního rádiu jeho nohou, pak se rukama odrazil od země a vykopl nohy nahoru.

Janovicz pocítil tvrdý, bolestivý úder ve slabinách. Jak rychle se k Houstonovi blížil, tak rychle ustupoval.

Ale v cestě mu překážela Houstonova noha. Zapotácel se a další kopnutí pocítil v koleně.

Janovicz zařval. Tentokrát utekl. Zapotácel se, cukl dozadu, narazil na židli, zakopl a padl zády na konferenční stolek.

Timmy Houston se bleskově postavil na nohy. Takovou šanci mu podruhé už nikdo nenabídne, to mu bylo jasné. Musel útočníka zneškodnit dřív, než se vzpamatuje.

Janovicz ležel ještě zpola na stole, když Houston přiletěl. Byl stejně divoký jako Janovicz, když sem přišel. Na blondýnu už ani nemyslel.

Vanda v podstatě neměla nic proti tomu, aby Janovicz za svoji drzost dostal za vyučenou, když svým vpádem zkazil, co se dalo. Houston se jejím tělem už podruhé zmámit nedá. Takže teď bylo na ní, aby napravila lehkomyslnost kolegy.

Učinila to pomocí barové stoličky, kterou mrštila proti Timmimu. Namířila tak dobře, že Američana zasáhla do hlavy dřív, než se mohl stát Janoviczovi skutečně nebezpečným.

„Jenom klid, Houstone,“ sykla jako divoká kočka a v další chvíli ztuhla v solný sloup.

Od muže, jako byl Houston, se dalo vlastně očekávat, že bude v domě sám. Ale očividně tomu tak nebylo. Jak by se tu jinak mohla objevit ta zvláštní černovlasá žena, která právě vešla.

Vanda proti ní v podstatě nic neměla, protože pokud to byla Američanova přítelkyně, šlo by ji třeba obrátit proti němu. Co se jí ale nelíbilo, byla krátká osmatřicítka, kterou ta žena svírala v ruce a mířila jí na ještě stále nahý trup. Co se tu doposavad dělo, to Nelly nevěděla. Šla podle zvuků. Ty byly strašidelné. Musela si pospíšit, koneckonců byl Houston něčím jako stéblem, jehož se tonoucí z Pentagonu chytali.

Teprve když vešla do obývacího pokoje, uviděla muže, který ji v Brisbane překvapil v koupelně.

„Ahoj,“ řekla, když se Vanda zachovala klidně a pokojně. Pak zamávala na Janovicze zbraní. „Já jsem od samého začátku věděla, že se zase sejdeme. Ještě pořád hledáš Johnnieho?“

Janovicz ztratil zdravou barvu.

Zešedivěl.

Polkl a přivřenýma očima zíral na revolver. Pak pohlédl na Vandu, která se ještě nepohnula z místa.

Od ní, to si byl jist, pomoc čekat nemohl. Ta mohla jako zbraň nasadit pouze svoje vnady, ale ty by u Nelly Moorové zcela jistě nezabraly.

Timmy Houston ležel na podlaze a sténal. Jeho zrak byl zamlžený. Když se pokusil vstát, podlomila se mu kolena.

„Nechceš se pozdravit s tou pistolnicí?“ nalezla Vanda svoji starou chladnokrevnost. „Vodkaď se znáte?“

„Z Brisbane,“ odpověděla Moorová. „Přišel za mnou do koupelny a chtěl mi za každou cenu umýt záda.“

„Raději jsi jí měl zakroutit krkem, Piotře,“ poznamenala Vanda cynicky.

„Jste příliš laskava,“ zavrtěla Nelly hlavou. „Ale na takové věci bývají zapotřebí dva.“

Blondýna se přehnaně zasmála, upustila své černé šaty a kočičími kroky se vzdálila od baru, u něhož doposud stála.

Nelly rychle ustoupila o krok. Její osmatřicítka uhnula od Janovicze k Vandě. Ta očividně nepočítala s tím, že by Nelly střílela.

„Na tvém místě bych zůstala stát, darling,“ varovala Nelly. „S dírami v anatomii bys nebyla už tak vzrušující.“

Janovicz ještě napůl ležel na stolku, jak Nelly viděla koutky očí. Dosud se nehlásil o slovo.

Vanda Osterová zůstala stát. Její krásná tvář připomínala masku vytesanou v žule. Nepohnul se v ní ani sval.

„A jak bys to vysvětlila policajtům?“ zeptala se tiše.

Tím si Nelly nelámala svoji krásnou hlavinku. Ostatně na to ani neměla mnoho času.

Nejdřív se pohnul Houston, pak vpravo spadl ze stolu Piotr Janovicz. Nespadl dopředu, jak by vlastně měl, nýbrž na stolek.

Vanda upřeně sledovala jeho pád.

„Pozor!“

Byl to Houston, jenž se napůl vztyčil, a tak viděl, jak Janovicz během pádu sahá k pouzdru s revolverem.

Houstonovo varování znělo ještě místností, když sebou Nelly hodila na zem. Pozorně sledovala stolek, za kterým Janovicz nalezl úkryt.

Klečel trochu stranou od stolečku. Vztekle odjistil revolver a vypálil. Jen o milimetry minul projektil Nelly a s ošklivým plesknutím se zaryl do omítky za její hlavou.

Černovlasá agentka se bleskově otočila. Změnila pozici právě včas. Tam, kde před chvílí ležela, udělal projektil do koberce díru.

Janovicz nahlas zaklel a zbraní kopíroval Nellyiny pohyby.

Nejpozději v tuto chvíli bylo jasné, že se Janovicz jen tak nevzdá. Nelly nezbylo nic jiného než mu odpovědět stejnou mincí. Až k dalšímu úkrytu – těžkému křeslu – to bylo ještě na dvě otočení trupu, to nemohla stihnout.

Užuž měl opět namířeno na Nelly a v jeho tváři se rozprostíral vítězoslavný výraz, když vtom její osmatřicítka nadskočila.

Nezbyl jí čas na míření. Jednoduše stiskla a opět změnila stanoviště.

Když se opět podívala na svého odhodlaného nepřítele, ležel Janovicz před stolkem s rozpaženýma rukama. Prsty pustily pažbu revolveru. Pohaslé oči byly namířeny k Nelly, která bez hnutí ležela a pozorovala, co se stalo.

Teprve když se Nelly a Houston pomalu zvedli, vstoupil do dlouhonohé blondýny opět život.

„Je mrtvej,“ koktala nesrozumitelně. „Je mrtvej!“

Timmy Houston si otřel pot z čela. „To teda bylo těsný,“ řekl. „Co to vlastně mělo znamenat?“

„Ti dva patří k Sergeji Androvovi,“ vysvětlovala agentka, „k Arménovi. Tahle přezdívka by vám měla být známá. Hledají Johnnieho Blyda stejně jako já, jenom pro jinou firmu.“

Houstonovi se pomalu, ale jistě rozbřesklo. Bylo mu sděleno, že s ním někdo chce navázat kontakt. Ale že mělo jít o takovou krasavici, o tom řeč nebyla.

„A teď?“ zeptal se.

„Zeptejte se blonďaté Vandy,“ odpověděla Nelly, která mezitím už svoji osmatřicítku schovala zpět do kabelky.

Vanda Osterová se zasmála. Už se opět ovládala a prokazovala svoji chladnokrevnost, bez které by takovou práci nemohla vykonávat.

„Promluvím jen za přítomnosti policie,“ odpověděla Ruska suše. „Jestli na ni neznáte číslo, tak vám ho řeknu.“

Nelly v podstatě nic jiného nečekala. Musela však místní úřady držet stranou, pokud se vůbec chtěla dostat k cíli. O čemž samozřejmě věděla i agentka Východu.

Houston to nechtěl nechat tak. Teprve když mu Nelly vysvětlila, že se Armén touto porážkou sotva dostal blíž k Blydovi, souhlasil s tím, aby Vandu nechali běžet a sami se diskrétně stáhli do ústraní.

„Oukej,“ řekl Timmy a podíval se káravě na Vandu. „Ale něco si vobleč, ať se ti cestou nepokazí charakter.“

Vanda Osterová, která číhavě čekala, co bude, vyrazila jako sprinter. O pár vteřin později za ní bouchly dveře.

„Možná jsme ji měli nechat sledovat,“ poznamenal Houston. Nelly zavrtěla hlavou.

„S Arménem se seznámíme dřív, než nám to bude milé. Co se stane s mrtvolou?“

„Dám vědět policii. Nebudou dělat žádnej cirkus kvůli cizákovi, kerej byl načapanej při zlodějně.“

Co se téhle věci týkalo, musela se Nelly na Houstona plně spolehnout.

„Tušíte, kam se ukryl Blyd a jak bychom se k němu mohli dostat?“

„Možná,“ odpověděl Timmy vyhýbavě. „Nejdřív se ale přemístíme a budeme informovat Pentagon. Třeba nám pošlou někoho, kdo odláká Arménovu pozornost.“

O deset minut později opustila Nelly Moorová spolu s Timmym Houstonem bungalov.

V New Territories vlastnil Houston komfortní víkendový dům u Castle Peak Bay, odkud chtěl řídit další věci.

Johnnie Blyd byl poblíž. Pro muže, který to tu znal tak dobře, nebyl problém najít útočiště. Ale on chtěl kasírovat. Takže se musel dřív nebo později vynořit, aby vyhledal kontakt. A to byla šance!

*

Blyd byl od samého začátku připraven, že tento obchod neproběhne ze dne na den. Takže se po vraždě těch dvou agentů vzdálil do Macaa, zahradního města východní Asie.

Tam chtěl v klidu vyčkat vývoj dalších věcí a v daný čas navázat styk s Timmym Houstonem.

Blyd na to myslel, když se díval z okna v osmém poschodí Casino-Hotelu „Lisboa“ nad Baida Praiou Grande. Události před jeho poslední akcí mu připadaly velmi vzdálené. Rozhodl se, že do toho půjde na vlastní pěst, bez pardonu pro sebe i pro ostatní.

Nezměnil se jenom jeho život, změnil se i on. Johnnie Blyd zestárl o léta. Sněhobílé vlasy a šedivá pleť z něj dělaly starce.

Mlčky pokuřoval, občas se napil a podíval se na hodinky.

Byly čtyři odpoledne, když někdo zaklepal na jeho dveře.

Tělem štíhlého bývalého agenta CIA to cuklo. Pomalu se odtáhl od okna, přepásal si župan těsněji k tělu a otevřel dveře – ne však dřív, než se podíval kukátkem.

„Ahoj!“ řekl hrubým škrábavým hlasem a spokojeně pozoroval obě dívky, které večer předtím poznal v hotelovém casinu.

Sue a Mayo.

Dvě kouzelná stvoření, míšenky, jejichž předci se nedali určit. Co je odlišovalo od místních dívek, byly bujné křivky těla a mléčně kakaová pleť.

„Ahoj!“

Jestli to byla Sue nebo Mayo, to Blyd nerozeznal. Jedna z nich k němu prostě přistoupila a políbila jej, aby mu dala první závdavek na to, co jej v noci ještě čeká.

Johnnie cítil plné, pevné křivky a to už dovnitř vcházelo i druhé děvče.

„Ty jsi Mayo?“ zeptal se Blyd.

„Mayo,“ odpověděla mu zvonivým hláskem, kterým na sebe minulý večer Blyda upozornila. „Sue má kratší nohy a delší nos.“

Otočil se k Sue a spatřil jednu její nohu odshora až dolů v rozparku šatů.

Že Mayo mezitím vyndala ze dveří klíč a položila ho ven na práh, nemohl Blyd vidět. A když se za ní dveře zabouchly, ani se nepodíval.

Sue graciézně tančila po místnosti. Rukama si přitom přejížděla po těle a pak stáhla zip šatů dolů.

Když pak vytrčila ruce ke stropu, žluté šaty z ní spadly a odhalily nádheru bujného poprsí a napjaté mladé pleti. Žádný muž by se v té chvíli nepřestal dívat. Ani Blyd to neudělal.

Chvěl se. Opět cítil, jak v něm stoupá horkost, která jej během posledních dní stále častěji poutala na lůžko.

Malárie. Přinesl si ji jako mladý voják z Koreje.

Blyd zaťal zuby, odhrnul si vlasy z čela a plně se soustředil na striptýz, jak ho Sue profesionálně předváděla na parketu.

Žlutá látka obtočila její kotníky jako záchranný kruh. Nohy neměla sice dlouhé, ale byly jako vymodelované geniálním umělcem.

Černé krajkové kalhotky umocňovaly její půvaby víc, než kdyby byla nahá.

Bzučení v hlavě mu ustávalo, hrozný tlak ustupoval. Jeho zrak se vyjasnil. Nějakým způsobem se Johnniemu podařilo propukající záchvat zastavit a oddálit.

Teplé, měkké dlaně, které jej zezadu hladily a pronikaly pod župan, se postaraly o zbytek. Když jezdily po jeho nahé kůži, cítil se Blyd opět zdráv a mohl lámat skály.

„Včera jsem se do tebe zamilovala na první pohled.“

Mayiny rty mu ležely na krku. Pevně se tam přisály, zatímco ruce Euroasijky klouzaly něžně po jeho těle.

Sue stála ještě vprostřed místnosti. Oči jí žhnuly. Palce, které zahákla za gumu kalhotek, stáhly pak zbytek textilu k podlaze.

Blyd chtěl k ní. Přitahovala ho jako obrovský magnet. Ale byla tu ještě Mayo, která ho pevně držela a zároveň zatáhla za šňůru jeho županu.

Johnnie si toho všiml teprve ve chvíli, kdy se župan vpředu rozevřel a Sue vyrazila ostrý výkřik.

Pak ho teprve Mayo pustila, ale když vykročil, přidržela župan v ruce a svlékla ho z něj.

„Pojď!“

Sue ukročila vzad, předvedla že má orientační smysl, a neomylně kráčela do ložnice.

Johnnie Blyd ji následoval, vešel dovnitř a spatřil Mayo ve velikém zrcadle, které viselo nad postelí.

Náhle stála vedle něho – nahá. Ústa se smyslnými rty měla lehce pootevřená, zrak zamlžený.

Johnnie Blyd zíral do zrcadla a opět si vzpomněl na Nelly Moorovou, se kterou byl před několika týdny dohodnut na schůzce na Havaji.

Byly to ty dlouhé, rozpuštěné vlasy a skutečně báječně formované tělo dívky jménem Mayo, co mu Nelly připomenulo.

Přepadla ho touha v tak soustředěné formě, jak ji ještě nikdy nepocítil. Byl jako omámen, táhlo jej to kupředu, k Sue, která se protahovala na posteli a promlouvala k němu slovy, kterým nerozuměl.

Byly to ještě dva yardy k cíli jeho přání, když v zrcadle objevil něco, co k celkovému obrazu vůbec nepatřilo.

Vedle Mayo stáli ve dveřích dva Malajci. Luggery, kterými na něj mířili, svědčily o tom, že mu nepřišli pogratulovat k dobrému vkusu ohledně žen.

Blyd zkameněl. Opět se začal třást, pak jej jeden z mužů odstrčil. Blyd vykřikl.

Malý Malajec se škodolibě zachichotal, zatímco Mayo se zapotácela a vrazila do Johnnieho, až klopýtl o židli.

Sue seděla vzpřímeně v posteli. Rukama si přikrývala ňadra.

Blyd ji viděl spolu s nohou, která proti němu letěla. Mamě se snažil tomu kopnutí uhnout. Špička boty jej trefila do ledviny.

Výkřik bolesti utonul v jakémsi zakloktání, jež vydal.

„Ven!“ zařval druhý muž, jenž zůstal bez výrazu v tváři stát mezi dveřmi a s revolverem v ruce pozoroval akce svého partnera.

Dívky, se kterými Blyd mínil prožít divokou noc, odtřepetaly jako dvě poplašené slípky. Teprve když za nimi zapadly dveře, bývalý agent CIA se vzpamatoval.

Bolest, kterou cítil, se v něm zredukovala na snesitelnou míru. Rudé záclonky před jeho očima se rozplynuly.

„Kde máš prachy?“ zeptal se muž s luggerem a pohybem ruky naznačil kolegovi, aby uhnul stranou.

Blydovy myšlenky se honily jedna přes druhou.

Chtěli peníze! Takže to nebyla žádná skupina agentů, která by ho čistě náhodou objevila v Macau!

„Peněženka leží na stole,“ řekl stísněně.

Tu už mezitím měli. Muž s luggerem mu ji hodil do tváře.

„Pět set mizernejch doláčů,“ zabručel zlostně. „Včera u rulety jsi hrál s podstatně většíma vkladama, amigo. Kde máš ty prachy?“

„To je všechno.“

Po dalším kopnutí málem omdlel.

Muž, který do něj kopal, se s jasnou nechutí a svěšenými rameny vzdálil.

Jenom neomdlít! vtloukal si Blyd do hlavy. Natáhl se a snažil se zmobilizovat poslední síly svého zesláblého těla.

„To je fakt všechno,“ ujišťoval ještě jednou. Chtěl zastavit blížící se katastrofu.

Reakce Malajce s luggerem v ruce byla nulová. Jenom mlčky mířil na ležícího Johnnieho.

Zvuky z vedlejší místnosti naznačovaly, že ten druhý nebral žádné ohledy na drahé zařízení pokoje. Trvalo to dvě minuty a pak se vynořil s oběma diplomatickými kufříky.

Johnnie Blyd ztratil barvu. Tak zle jako v tuto chvíli se ještě nikdy necítil.

Malý Malajec hodil kufry na stůl a zpracovával jejich zámky kapesním nožíkem. Měl je za pár vteřin otevřené.

Šíleným pohledem sledoval, jak onen muž pohazoval vzácné dokumenty po zemi a jak o chvíli později z druhého kufru triumfálně vytáhl několik svazečků dolarů. Oči se mu u toho leskly. Při veškerém optimismu nemohli ti dva grázlové takový úlovek čekat.

„Všechno. Fakt všechno.“ Opičil se muž s luggerem. Pak se odlepil od rámu dveří a udělal tři rychlé kroky k Blydovi.

„Vstaň!“

Johnnie Blyd se sténaje zvedl ze země. Zůstal na kolenou, bojácně se podíval na ty dva a pak schoval hlavu mezi ramena.

Byl to reflex, který mu nebyl nijak moc platný. Lugger proti němu vyletěl a udeřil jej vší silou do hlavy.

Blyd měl pocit, jako by v něm cosi explodovalo. Cítil ještě, jak se jeho tělo naklání ke straně. Pád na koberec už nevnímal.

Johnnie zůstal v bezvědomí půl hodiny. Když pak otevřel oči, byl sám.

Ty dívky samozřejmě nenašly odvahu, aby zavolaly na policii. Dokumenty zůstaly ležet na podlaze. Jejich cenu ti gauneři nepoznali. Ale zmizel kufřík s penězi. Měl Johnniemu zaručit bezstarostný život do té doby, než mu Pentagon pošle další peníze.

Byl švorc. I s těmi vzácnými papíry byl švorc.

Johnnie Blyd vstal, dopotácel se k domácímu baru a pomocí dvojitého bourbonu probral k životu zbytek svých sil.

Cítil se tak mizerně, že málem znova omdlel. Přicházela opět malárie. Johnnie se položil na pohovku.

Zatímco se tělo třáslo zimnicí, mamě přemýšlel o cestě, která by ho z téhle mizérie vyvedla.

Napadl ho Timmy Houston, nikdo jiný. Houston musel za něj ten obchod uzavřít. A sice hodně rychle, jestli z těch peněz chtěl vůbec kdy ještě něco vidět.

Sergej Androv přemýšlel. Ležel nahým trupem na omšelém lůžku v malém penziónu, do kterého se s Vandou Osterovou nastěhovali po příjezdu sem.

To, o čem jej v poslední době informovali ohledně jeho skupiny, bylo všechno možné; jen žádné komplimenty. Dva jeho komplicové se nacházeli ve věčných lovištích a stále ještě netušil, kde se může Johnnie Blyd ukrývat.

Vůbec poprvé během své kariéry byl Armén ochoten nechat všeho být a na tenhle džob se vykašlat. S tím by se ale jeho nadřízení nesmířili. Chtěli vlastnit strategické plány, za které – jak si mezitím zjistili – byl Pentagon ochoten zaplatit horentní sumu.

„Dostaneme je.“

Sergej zvedl hlavu. Vanda vycházela z koupelny.

V pokoji byla tma. Ve světle, vycházejícím z koupelny, stála Vanda jako antická bohyně – nahá, s blonďatými vlasy a tělem, na kterém se třpytily poslední kapky vody.

„My je dostanem,“ zopakovala Vanda a odhodila vlasy do týla. „Houston ani ta černovlasá ďáblice se přece nepropadli do země. Pár lidí se už postará. Myslím si, že chlápek jako Houston má někde ještě nějakej pozemek s barákem. Tam si ho vyhmátneme.“

Armén se snažně soustředil na džob. Což ovšem bylo zhola nemožné, dokud tam v tom světle stála vzrušující nahá Vanda a dívala se na něj tak, jak se právě dívala.

„Nelly Moorová se na Blyda pověsila už v Brisbane,“ pokračovala agentka. „Na Houstona teda můžeme zapomenout. Ta černovlasá to bude, kdo hledá zase kontakt s Blydem.“

To bylo jasné.

Sergej Androv přikývl, podíval se mimo kolegyni a promnul si pak oči.

„Oukej,“ odpověděl nakonec hrubým hlasem. „Oukej. Asi máš pravdu. Dostaneme je. Jinak by to byl první úkol, kterej bysme nezvládli tak, jak nám bylo uloženo.“

Vanda Osterová si ulehčeně oddechla. Androva znala už hodně dlouho. Ještě nikdy neměl po telefonickém rozhovoru se svým šéfem na centrále KGB takovou depresi. Sergej věděl, že se s prázdnýma rukama domů nesmí vrátit. Tím spíš, že přišel o dva lidi.

Přistoupila k Sergejovi s rozhoupanými boky a nasadila si přitom úsměv, který v sobě měl cosi čarodějného.

Vanda sledovala Sergeje. V jeho očích se blýskalo. Bez pochyby její zjevení přispělo k vylepšení jeho nálady.

Stála těsně před jeho lůžkem.

Čekala, že po ní vztáhne paže, jako to obvykle dělával, ale tentokrát se to nestalo. Jen se vztyčil a přiložil ústa k jejímu břichu. Ponořil jazyk do růžového pupíku.

Nový, vzrušující pocit rozechvěl její tělo. Měla co dělat, aby v té pozici chvíli vydržela, tím spíš, že jeho jazyk opustil zmíněné partie těla a sunul se níže.

Vanda objala jeho hlavu, vzrušením napnula a roztáhla prsty a protáhla se.

Sergej už ruce neudržel. Musel si na to chvějící se horké tělo sáhnout a stáhnout jej vedle sebe na lůžko.

Vanda spadla vedle něho a pak se jako kočka posunula na něj.

S doširoka roztaženýma nohama pak seděla na jeho svalnatém břiše a pomalu se nakláněla kupředu, až se vzrušené hroty ňader dotkly jeho tváře.

Zřítili se vedle sebe na postel.

„Miluju tě, Vando,“ řekl rozechvěle a stáhl ji níž k sobě.

„Pojď!“ vzdychla Vanda a zaryla rudé nehty do jeho zad. „Už mě nenechávej čekat, Sergeji! Pojď!“

Zasmál se – hrubě, ale sympaticky. Jeho tělo se nadzvedlo. Cítila jeho prsty na vnitřní straně stehen. Nenásilně je od sebe oddělil.

Sergejův horký dech přelétl přes její tvář.

Byla to chvíle, kdy se zcela oddali tomu blaženému pocitu a zapomněli na všechno kolem.

*

Zářivé sluneční světlo, které pronikalo panoramatickým oknem do luxusně zařízené ložnice, Nelly Moorovou probudilo.

Ospale se vztyčila, protáhla se a rozhlédla. Trvalo pár vteřin, než si uvědomila, kde to je. Vrátily se jí vzpomínky na uplynulou noc.

Nelly se krátce zahleděla na hodinky stojící na skleněném nočním stolku, pak si promnula oči.

Bylo krátce před polednem.

Vyskočila z postele, uvolnila nahé tělo gymnastickým cvičením a pak přistoupila k širokému oknu, sahajícímu téměř přes celou stěnu.

Pak Nelly spatřila muže, bez jehož zásahu by uplynulou noc přišla o tento krásný den. Nezažila by už nic z toho, co jí nyní Houston nabízel.

Stál na prostorné mramorové terase. Díval se k oknu, v němž se Nelly v rajské podobě oddávala slunci.

Nelly spatřila v jeho tváři rozpaky. Timmy Houston zůstal bez hnutí, jako by měl strach, že ji nějakým, svým pohybem zažene od okna. Ohryzek mu v krku poskakoval jako píst vodní pumpy.

Teprve když ta krásná žena okno otevřela a zamávala mu, probudil se v něm život.

„Ahoj!“ volala Nelly. „Hned jsem dole!“

Otočila se, osprchovala ze sebe poslední zbytky únavy a pak si oblékla bílé lněné šaty s hlubokým výstřihem.

Houston na ni čekal na terase. Zájem o Nelly neměl pouze onen profesionální, na který spoléhali šéfové Pentagonu. Znalecky si měřil Nellyino tělo a suše polkl.

Nelly se okouzleně pousmála. Myslela na to, co minulý večer nechtěně spatřila a co se týkalo jeho a té blonďaté Rusky, a posadila se do měkké pohovky, která stála před stolečkem, na němž byla připravena vydatná snídaně.

Lem sukně se jí přitom vyhrnul tak, že Timmy vyvalil oči. Pak si také sedl a nervózně sáhl po konvici s kávou.

„Johnnie Blyd mi je čím dál sympatičtější,“ řekl. „Doufejme, že se vydrží ještě dlouho úspěšně skrývat.“

Moorová se na něj podívala nechápavě.

„Tím pádem budeme mít víc času na to, abychom se líp poznali, Nell,“ dodal.

Polichoceně se usmála. Podle toho, jak se na ni Houston díval, už přišel o rozum. Jeho ruka tápala po té její, když si brala ze stolu noviny.

Houston se rozzářil. Ale ještě než se mu podařilo odstartovat první pokus o sblížení, Nelly strnula.

„Zatraceně!“

Timmy se na ni zděšeně podíval. Jeho tím snad nemohla myslet. Její zaklení patřilo malé fotografii a jednomu titulku v čerstvých novinách.

Na té fotografii byl malý diplomatický kufřík.

Jistěže existovaly statisíce takových diplomatek, ale právě tahle rozbušila její srdce.

„Užs to četl, Timmy?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Co to je za noviny?“ pokračovala.

„Nějaký plátek z Macaa,“ odpověděl Timmy. „Před časem mi tady někdo vnutil abonenci. A teď mi chodí, ale ani se do nich pořádně nemám čas podívat. Proč?“

Nelly usrkla kávu, opřela se a zapálila si.

„V Macau byli včera večer chyceni dva zloději s ukradenou diplomatkou, ve které bylo téměř půl miliónu amerických dolarů!“

Houston vyskočil, obešel stůl a postavil se za Nelly.

Přestože mohl v této pozici vrhnout znalecký pohled do jejího výstřihu, věnoval se výhradně novinám.

„Bože,“ vyrazil ze sebe Timmy, když se opět narovnal. „Tak si tak myslím, že v tom městě nebude víc než jenom jedna taková pěkně plná diplomatka, že?“

„Taky si myslím.“

Nelly si opřela hlavu o Houstona.

Jeho dech se zrychlil. Ruce se ponořily do dlouhých vlasů agentky a sklouzly pak na její nahá ramena. Váhavě tam spočinuly. Timmy čekal na nějaký protest. Když nepřicházel, sjel níž, až se dotkl kopcovité krajiny její hrudi.

„V téhle chvíli ho nenávidím,“ řekl tiše. „Právě když si začínáme rozumět, se objeví jeho kufr.“

Nelly se usmála, opřela se pohodlněji a nijak se jeho dotekům nebránila. Teprve když se dostal do nebezpečné blízkosti vzrušených hrotů jejích ňader, jemně se mu vykroutila.

„Snad bychom měli zapřemýšlet, co pro nás tenhle policejní objev znamená,“ řekla a vstala.

Bylo to nutné, ale Houstonovi se momentálně jakékoliv přemýšlení příčilo.

„Pojď!“ řekl svádivě. „Pojď, Nelly! Na uvažování máme pořád ještě času dost!“

Musel se zbláznit, pomyslela si Nelly, ale pak si uvědomila, že to mají na svědomí její vzdušné šaty. Pokušení bylo příliš velké. Houston byl muž, jakého si lze jen přát. Vedle toho, že báječně vypadal, rozuměl také ženám. Večer předtím si to uvědomila. Tato myšlenka ji přivedla do jeho náruče.

Přitiskla se k němu.

„Později,“ odvětila sešpulenými rty do jeho ucha. „Veliký otec ve Washingtonu od náš očekává úspěšnou práci, Timmy. Toho my nesmíme zklamat!“

Houston by v tu chvíli klidně zklamal kohokoli, ale Nelly mu nedávala šanci, ačkoliv si také nedokázala představit lepší průběh dne než v jeho objetí.

Dříve než mohl nasadit šarm a něhu do přemlouvání, ustoupila o krok a zavrtěla hlavou.

„Co to pro nás znamená, Timmy?“

„Podle toho, co se našlo v tom kufříku, je Johnnie v podstatě bez peněz. Musí prodat materiál – za každou cenu!“

To byla ta věc, která dělala Nelly starosti. Dosud měl Blyd zájem prodávat jen svým lidem, ale teď, když ho tlačí bota, bude ochoten prodávat komukoli.

O půlhodinu později, poté, co si promluvili s reportérem, už věděli víc.

Existovaly dvě dívky, svědkyně, které byly u toho, když Blyda v jeho hotelu přepadli. Blyd Už v hotelu nebyl. Zmizel a zapomněl vyrovnat vysoký účet. Některé ze svých věcí tam nechal.

Podstatně zajímavější bylo upozornění hotelového vedení, že se o zmizelého hosta kromě nich a policie zajímali i další lidé.

Protistrana také čichala šanci a Armén se po svých nezdarech dozajista toužil předvést v lepším světle.

„Jsme pěkně pozadu,“ konstatoval Timmy Houston správně. „Teď, když se Armén nachází na té správné lodi, nebude mít problémy sehnat armádu svých agentů. Na rozdíl od našeho spolku má KGB bezpočet nezaregistrovaných členů. Johnnie Blyd je teď každopádně vyřízenej. Když teď mají jeho novej popis, už se nikde neschová.“

„A bude mít jistě potíže, na které poukazují ty léky, co byly nalezeny v jeho pokoji,“ dodala Nelly a pokoušela se proniknout do situace muže, který jí ještě dlužil jeden víkend na Havaji.

Jistěže mohl rychle navázat spojení s Arménem. Bylo ale otázkou, zda ten by byl ochoten za ony dokumenty čerpat ze své země drahocenné devizy. Pravděpodobně nikoli.

Takže zůstali Houston a Moorová. Blyd mezitím už dobře věděl, že Pentagon dávno souhlasil se zaplacením.

„Když s tebou bude chtít vejít do styku, jak to udělá?“ zeptala se Nelly.

Timmy chvíli přemýšlel a pak pokrčil rameny „O tom nemusíme uvažovat,“ odpověděl pak. „Řekl bych, že čeká, až se s ním spojíme my. Je to tak pro něj bezpečnější.“

„No dobrá,“ přikývla Nelly. „Kde by se to mělo stát?“

„Johnnie a já jsme se dřív vždycky setkávali v Tai Po. To je taková malá díra u přístavu v Tolo. Před britskou kolonizací to bylo obávaný pirátský hnízdo. Na kraji vsi je pár čínskejch čajoven. Tam by moh bejt.“

„Kdy jste se viděli naposledy?“

„Před třemi roky, než dostal tu práci pro Pentagon,“ odpověděl Timmy Houston. „Kdybych já byl na jeho místě, schoval bych se tam a čekal bych. Zná tam pár lidí z podsvětí, co ho za pořádnej bakšiš schovaj třeba až do smrti.“

Nelly se usmála a pohodila hlavou.

„Porozhlédnu se tam,“ řekla.

Timmy Houston rozhodně zavrtěl hlavou.

„To je stejný, jako kdybys vlezla nahá do tygří klece,“ řekl starostlivě. „Pro takovou práci si CIA může klidně zmobilizovat domorodce. O to se postarám.“

„Jistě,“ řekla krásná agentka. „Ty se postaráš o tyhle lidi a já se dnes večer vydám na cestu. Ti džentlmeni mě pak můžou krýt záda. Johnnie Blyd se sotva pustí do obchodu s domorodcem. A ty jsi tam příliš známá postava, když ses tam s Johnniem už setkal, ne?“

To bylo zakalené jako vody v přístavu, ale když se Nelly jednou pro něco rozhodla, pak jí to Houston mohl stěží vymluvit.

Ani se o to nepokoušel, když se k němu přiblížila na kočičích tlapkách a znovu zaujala pozici, ze které se před chvílí vykroutila.

„Do té doby bychom měli zintenzívnit mezilidské vztahy,“ vzdychla tak svůdně u jeho ucha, že když se poté setkaly jejich rty, Timmy zapomněl na Tai Po i Johnnieho Blyda jako na smrt.

Nasál onen vášnivý polibek, zatímco jeho prsty tahaly za zip jejích lněných šatů.

Nelly ten zvuk nezaslechla. Teprve když se od ní Timmy něžně oddělil a maličko ji odstrčil, věděla hned, co má za lubem.

Teď měl místo na to, aby jí stáhl ramínka šatů přes oblá ramena. Uvolnil tím její nádherná ňadra a postava se rozzářila na slunci.

Timmy si ji požitkářsky prohlížel. A v tu chvíli mu teprve bylo jasné, jak je důležité pěstovat mezilidské vztahy.

„Jsi krásná, Nelly,“ špitl, vzal si ji do náruče a nesl ji do domu. „Příliš krásná na tak špinavou práci.“

*

„Kde je Wang Tu?“

Barman od „Létajícího anděla“ zíral na bělovlasého muže, jenž položil svoji diplomatku na barový pult a rozhlížel se horečnatýma očima kolem sebe.

Osazenstvo sestávalo v tyto pozdní odpolední hodiny z několika děvčat, jež se sem zatoulala z kowloonských barů, dále z několika nezaměstnaných přístavních dělníků a skupiny lotrů, netrpělivě čekajících na tmu.

„Co mu chceš?“ zeptal se Číňan za barem, otřel si ruce o flekatou zástěru a nedůvěřivě si Blyda měřil.

Ten hoch ho neznal. Tehdy, když tady u „Létajícího anděla“ Blyd pobýval, nebyl tu ještě zaměstnán. Jinak se tu téměř nic nezměnilo. Publikum bylo stejné a hladové pohledy zlodějíčků se zájmem sledovaly Johnnieho kufřík.

„Řekni mu, že přijel Johnnie!“ požadoval Blyd, odsunul kufřík trochu stranou a rozepnul si sako.

Koho by zajímalo, co nosí pod ním, mohl spatřit mauserovku, zastrčenou za opasek.

Číňan za barem ji spatřil. Někteří další hoši, kteří měli zájem o Blydův majeteček, ji viděli také. Takže pro jistotu zůstali sedět.

A nejenom proto – ono bylo nebezpečné zajímat se o lidi kolem Wang Tua. A tenhle Američan k nim bezesporu patřil.

Číšník nahmatal telefon, vytočil dvojmístné číslo a počkal si.

„Mám vám sdělit, že přijel Johnnie,“ zašeptal pak do mluvítka.

Když pak zavěsil a obrátil se k Blydovi, tvářil se, jako by byl právě bohatě obdarován.

„Šéf je nahoře,“ zašeptal a ukázal na dveře, které vedly za barem nahoru.

Johnnie Blyd si setřel pot z čela a popadl kufřík. O chvíli později zmizel v úzké chodbičce. Prošlapané schodiště a rozvrzané zábradlí, ke kterému nemohl mít důvěru ani ten největší ze všech optimistů.

Když Blyd dorazil na jeho konec, bylo mu, jako by právě doběhl maratón. Chvíli se nadechoval, pak se mu síly vrátily. Pomalu se blížil ke dveřím a pak na ně ve zvláštním rytmu zaťukal.

Vstoupil.

První, co spatřil, byla štíhlá Číňanka, nakloněná nad barem a nalévající dvě sklenky.

Bourbon, jak Johnnie hned rozpoznal. Číňan ležel na širokém divanu a zaháněl další ženskou bytost, schovávající své půvaby pod deku.

„Johnnie Blyd!“

Zazněl hlas, jehož následkem se starý dřevěný dům málem zřítil. Wang Tu zavzdychal a vztyčil se. Sahal po havanských doutnících, jež už tři roky bez přestávky pokuřoval.

„Ahoj, Wangu!“ řekl Blyd, odložil kufřík a přitáhl si židli.

Děvče postavilo drinky na stoleček a tázavě se na Číňana zahledělo.

„Můžeš vypadnout,“ zabručel. „Počkej venku a dávej pozor, aby nás nikdo nevyrušoval.“

Johnnie se za ní krátce ohlédl – bez zájmu. Vzal si bourbon a naráz ho do sebe obrátil.

Wang Tu si návštěvníka prohlížel od hlavy k patě.

„Máš potíže a jsi nemocnej, Johnnie. Ale já mám radost, že tě zase vidím.

I když si se mezitím udělal pro sebe.“

Johnnieho Blyda to nepřekvapilo. Přirozeně o tom Wang Tu věděl, a jak Číňana odhadoval, už delší dobu čekal na jeho návštěvu.

„Přidáváš se pořád na tu stranu, odkud teče nejvíc dolarů?“ zeptal se Blyd, vstal a nalil si.

„Přidávám se dycky na stranu svejch přátel,“ odpověděl Wang Tu. „Kdo tě honí?“

Johnnie se rozesmál.

„Malárie, KGB a CIA,“ odpověděl

„To všechno kvůli tomu kufříku, jak se domnívám,“ zakřenil se Číňan. „A co Timmy Houston?“

„Ještě mi cestu nezkřížil,“ zavrtěl hlavou Blyd. „Nemyslím si, že by se tu ukázal. Ale potřebuju ho, abych mohl uzavřít ten obchod – jeho a jednu černovlasou Američanku.“

„U Houstona byly potíže. Údajně zastřelil nějakýho cizince, kerej se k němu vloupal. Nějakýho Rusa.“

Johnnie Blyd se zasmál a posadil se. „Oukej, Wangu. Tak to je potřebuju rychle.“

„Timmyho nebo tu ženu?“

„To je jedno,“ odvětil Blyd. „A jednoho z těch tvejch zázračnejch doktorů. A asi ještě postel, na chvíli.“

„S obsahem nebo bez?“ zeptal se Číňan

„S,“ odpověděl Blyd. „Ale jenom proto, aby dotyčná rozhejbala moje ochablý svalstvo.“

Napil se, postavil sklenku ztěžka na stůl a vzal si kufřík. S bezvýraznou tváří vykročil k Wang Tuovi.

„Todle je šest miliónů americkejch dolarů,“ řekl.

„Tolik prachů svádí k hroznejm nepravostem, Johhnie.“

„Odjakživa jsem obdivoval sílu charakteru Číňanů,“ odvětil Blyd. „Hlavně vůči přátelům. Oukej?“

„Oukej,“ přikývl Wang Tu a zapálil si doutník. „Postarám se vo Timmyho a tu černovlásku. I vo tu krysu, která se za nima možná táhne. Můžeš si v klidu jít lehnout.“

Blyd se zvedl, stiskl Číňanovu pravici a nakrčil čelo.

Potom pravil:

„Nechci, aby se Houstonovi nebo tý ženský něco stalo. Stojej sice na druhý straně, ale ať tam taky zůstanou. A zdraví!“

„Na mě se můžeš spolehnout, Johnnie!“

Wang Tu si to namířil ke dveřím a přivolal k sobě Číňanku.

„Tohle je můj přítel,“ řekl té dívce. „Ukaž mu pokoj a obsluž ho!“

Krátkou úklonou Číňanka naznačila, že porozuměla. Vzala Blyda za ruku a vedla jej dlouhou chodbou do chabě osvětleného, velkého pokoje, v jehož středu vládla široká, rudě povlečená postel.

Johnnie zůstal stát. Dívka se zatím svlékala – beze slov, se stereotypním úsměvem na rtech v poněkud široké, ale krásné tváři. Pak upravila na posteli polštáře a počkala, až si Blyd lehne.

„Co mám dělat?“ zeptala se pak jasným hlasem a posadila se těsně na okraj lůžka, až se jejich těla dotkla.

Blyd se na ni zahleděl, přejel ukazováčkem linii jejích rtů a položil se na záda.

„Masírovat,“ odpověděl už s napůl zavřenýma očima. „Tak dlouho, než ti řeknu, abys přestala. Jak se jmenuješ?“

„Suzie.“

Usmál se. Cítil její dlouhé štíhlé prsty na svém těle. Přejely přes jeho hrudník a začaly silou masírovat jeho ramenní svalstvo. Bolestí stáhl tvář.

„Je to tak dobře?“ zeptala se Suzie, sedla si na kolena a nakonec přes jeho stehna, aniž by krouživou masáž na chvíli přerušila.

„Dobře,“ zamumlal. „Dělej to dál, Suzie!“

*

Byl to vůz Timmyho Houstona, se kterým Nelly Moorová vyjížděla v osm večer z Castle Peak Baye, aby se v Tai Po vydala po Blydově stopě, ztrácející se v Macau.

Timmy Houston jí dal také tip na Wang Tua, neproniknutelného Číňana, který byl dost bohatý, aby si mohl dovolit tři vily, a přitom si ve svém starém omšelém baru „Létající anděl“ žil jako poslední přístavní pobuda.

„Ten ti v žádném případě nepomůže, Nell,“ řekl Houston. „Ale v baru možná narazíš na něco, co tě na Blyda upozorní. Kdo se tam jednou schoval, toho už neobjeví ani armáda.“

Asi to tak mohlo být. Ale to, co nedokáže celá armáda, může být někdy hračkou pro jednu jedinou krásnou ženu.

Ale když nastartovala svůj jahodově rudý sportovní vůz značky MG, stejně se neoddávala přílišným iluzím.

Do této chvíle bylo známo pouze tolik, že Blyd bydlel v Macau v hotelu „Lisboa“ a že je velmi nemocen. Šlo o malárii, která se nesměla zanedbat. Bez lékaře mohl Blyd upadnout do nebezpečí smrti.

Pokud měla vůbec někdy dostat šanci a přiblížit se k těm dokumentům, musela Blyda najít teď hned.

Nelly vyrazila na pouť, která byla cestovními kancelářemi nabízena jako půldenní vyjíždka po New Territories. Jelo se po špatné silnici kolem rýžových polí, kachních farem a malých vesniček, které se dosud nevzdaly svého původního charakteru. Byly tam ženy s typickými širokými slaměnými klobouky. Jejich tváře byly chráněny před sluncem pomocí závojíčku. Pak tam byli muži s bambusovými tyčemi, ná kterých tahali těžké náklady, a děti, jež přidržovaly jednoduché dřevěné pluhy za vyhublými vodními buvoly. Na jih od Kewloonu jako by se čas zastavil.

Když projela Lak Ma Chauem, pohraničním městečkem s Čínou, uvědomila si, že je někým sledována. Přestože v tuto dobu jezdilo krajem ještě hodně turistů, mladé agentce padl do oka tmavý packard, který ji následoval za ochrannou clonou několika dalších aut.

Nelly zpomalila, jela dál při řece Sum-Chun, která činí přirozený hraniční předěl, a měla packard za sebou ještě i ve Fan Lingu.

Bez pochyb – ti tři Číňané, které Nelly mohla v tom voze rozeznat, si ji vzali na mušku. A jistě nikoliv proto že byla vyslovenou krasavicí.

Od této chvíle silnice probíhala rovnoběžně s kolejemi z Kowloonu do Chanton Railway. Tady Nelly neměla šanci uniknout, ale ani tři muži v packardu se nemohli nadále tvářit, že ji nesledují.

Agentka počkala až k železničnímu přejezdu do Tai Po. Ještě než k němu dorazila, spatřila muže vycházejícího ze strážního domku. Šlo o jedinečnou příležitost.

Roztočila obrátky motoru. Byla od přejezdu na dvacet yardů, když ten muž začal točit klikou. Nelly okamžitě přišlápla pedál plynu až na doraz. Přidala, jakoby se nacházela na závodní dráze, a dostala se přes přejezd jako poslední možné vozidlo.

Ve zpětném zrcátku pak viděla packard, donucený zastavit, a tři muže v něm, kteří se za ní dívali jako za ztracenou hlavní výhrou v loterii.

Získaný náskok jí musel stačit, aby dorazila do Tai Po a alespoň na chvíli se učinila neviditelnou. Obec byla ještě přecpaná zvědavými turisty. Nelly odstavila auto a pěšky se vydala přes vesničku.

Ten bar se nedal přehlédnout. Asi po půl míli se objevila polozřícená budova. Nad vchodem zářila rudá neónová reklama s andělem.

Že se teď nachází na zatraceně horké půdě, to bylo Nelly jasné. Pokud Houston nepřeháněl, čekaly ji tu pěkné věci.

Což jí ovšem nebránilo v touze potkat Wang Tua a případně i Blyda.

Nelly si narovnala tričko, aby alespoň něco ze svých svůdných tvarů schovala, odhrnula si vlasy z tváře a vstoupila do zakouřené místnosti. Vzduch by se tam dal krájet.

Trvalo skutečně několik minut, než si zvykla na kouř a šero. Pak si všimla, že tento večer není jediným dámským hostem v té zlodějské špeluňce.

Pohybovalo se tam několik přehnaně nalíčených dívčin. Noční ptáci, kteří čekali, až zatnou své pařáty do nic netušící oběti. Pro ty byla Moorová nezajímavá. Stejně tak jako pro těch několik mužských hostí, kteří vzrušeně debatovali nad rýžovým vínem.

Jenom Číňan, který dělal barmana, jí věnoval pozornost. Pokud to Nelly v tom příšeří správně posoudila, v jeho očích jako by se rozsvítilo poznání.

„Jednu whisky,“ řekla a usmála se. „Ale žádnou takovou, po které by mi vypadaly zuby!“

Číňan přikývl, odehnal dvě dívky, které se obávaly zahraniční konkurence, a hledal láhev, ze které by mohl Nelly nabídnout slušný drink.

Trvalo mu to podezřele dlouho. V Nelly tím probudil značnou nedůvěru.

Počkala, až číšník postaví sklenku na bar, a pak na ni ukázala.

„První drink patří vždycky barmanovi, aby těm dalším dopřál tu správnou míru!“ řekla Moorová, zapálila si cigaretu a nespouštěla Číňana ani na chvíli z očí.

Tomu hrál na rtech lstivý úsměv, podlézavě se uklonil, vzal si sklenku a naráz ji vypil, aniž se při tom zašklebil.

Podle jeho spokojeného výrazu musela whisky chutnat báječně. Ta nedůvěra tedy nebyla na místě. Nelly usrkla z druhé skleničky a musela konstatovat, že jí skutečně nepodstrčil jed na krysy.

Dvě dívky, které barman vyhnal a které by jí nejraději zakroutily krkem, se stáhly k prázdnému stolku. To bylo jasné znamení, že tu barman nesloužil pouze jako nalévač nápojů.

Nelly čekala.

Nač, to sama nevěděla. Ale jelikož tu byla jedinou cizinkou, tak se snad ctihodný Wang bude za ní obtěžovat, aby ji osobně pozdravil a učinil tak zadost reklamě své firmy.

*

„Johnnie!“

Blyd usnul poté, co mu jeden z Wangových medicinmanů namíchal nedefinovatelný nápoj, po kterém se sotva držel na nohou.

Suzie, masérka s vysloveně zázračnými prsty, seděla stále ještě vedle něho na posteli, očividně stále připravena mu posloužit, až si řekne.

Ve dveřích stál Wang Tu – široký a mocný, ale s nápadně starostlivou tváří.

Johnnie se vztyčil. Únava z něj už spadla. Čert ví, co mu to namíchali. Každopádně to dělalo zázraky. Cítil se opět fit.

„Houston se uzavřel do svýho hradu. Mám tam tři lidi, co ho budou v případě nutnosti bránit před rudejma agentama.“

Blyd vyhodil nohy z postele a sáhl po cigaretách. Zapálil si jednu.

„Oukej,“ řekl. „A co je s tou černovlasou ženou?“

„Ta už deset minut sedí dole v baru.“

Johnnie Blyd si promnul oči a sáhl po svém oděvu. „Sama?“ zeptal se.

„Momentálně jo,“ odpověděl Wang Tu. „Ale dá se čekat, že někoho v patách má. Koneckonců odjela z Castle Peaku, že?“

Johnnie Blyd s oblékáním pospíchal.

„Kdo je to?“ chtěl Wang Tu vědět. „Dobrá známá?“

Blyd chvíli přemítal, pak přikývl.

„Velmi dobrá známá,“ odpověděl. „Ta tu věc vyřídí.“

„Jestli si ji neuloví někdo místo tebe, Johnnie.“

Wang Tu měl zcela pravdu. Určitě se jí přilepili na paty nějací dobrodruzi. Armén se domníval, že se jejím prostřednictvím dostane k Blydovi. Tak hloupé to zase nebylo. Johnnie by mu ty věci nikdy nedal. Jako bývalý agent CIA měl zapsány v paměti své kamarády, kteří vinou Arménových chlebodárců přišli o život.

Blyd na to myslel, když si zapínal košili a zastrkával mauserovku za opasek kalhot poté, co se ujistil, že je nabitá.

„Ta věcička je dost malá, když nastanou skutečný trable,“ poznamenal Číňan s úšklebkem. „Mám tady ještě jednu pravou ruskou automatickou pistoli. Ta by taky šla, ne?“

„Oukej,“ přikývl Blyd, „pokud tu maličkou chtěj unýst, tak ji hoděj na nějakou loďku v přístavu. Chvilku ji ještě zdrž v baru a pak se postarej, aby vypadla ven! Budu tam připravenej. Počkej tu na mě!“

Wang Tu přikývl a opustil místnost před Johnnie Blydem. Johnnie se rychle zotavil, ale byl stejně už jen stínem muže, kterého Wang znal před lety.

„A co když něco vybouchne, Johnnie?“ zeptal se Wang Tu a zůstal stát. „Možný to je.“

Johnnie Blyd se na něj tázavě zadíval a pak sevřel rty. „Jo, to možný je. V tom případě vydáš kufřík ty nebo Houston. Já nechci, aby se dostal do rukou protivníkovi. Oukej?“

Číňan se na něj zadíval vyjeveně, pomyslel na šest miliónů, a pak nesrozumitelně přitakal.

O dvě minuty později opustil Johnnie Blyd budovu, pod širokým pláštěm skrýval automatickou pistoli a ven vyšel zadním vchodem.

Vypadalo to, že je tam čistý vzduch. Teprve když se opatrně podíval před bar, spatřil packarda a dva Číňany, zevlující před vchodem.

Už v tu chvíli mohl odpřisáhnout, že ti dva bezesporu čekají na Nelly Moorovou.

Johnnie Blyd pospíchal opět za dům, přešel ulici, zapálil si cigaretu a našel si temný východ vedlejšího domu.

Udeřila jeho hodina pravdy.

Šel do toho naplno.

Teď se muselo ukázat, co v něm je.

Nelly Moorová čekala půl hodiny, dvakrát se pokusila dostat se k Wang Tuovi, ale pokaždé byla číšníkem přátelsky odmítnuta.

Wang Tu údajně nebyl přítomen, a když se zeptala na Američany, kteří do baru chodí, zdálo se, že je ten dobrý muž zaskočen. Jak se vyjádřil, byl to bar pro Číňany, ve kterém Američané ani další cizinci nebyli vídáni rádi.

Byl to nesmysl, konstatovala černovlasá agentka. Pokud Johnnie Blyd skutečně našel nějaký úkryt, pak si ho musela najít jiným způsobem.

Domy jako tento mívaly dva vchody. Musela najít ten druhý. A pokud se jí podaří nepozorovaně proniknout do domu, pak se může prokázat pravdivost Houstonova tvrzení o Blydově úkrytu.

Když Nelly vstala, Číňan se zdvořile usmál a vrátil Nelly bankovku, kterou zaplatila.

„Mám příkaz obsluhovat cizinky zdarma a pak jim dát najevo, že tu nejsou žádoucí,“ řekl. „Je mi líto, slečno.“

Nelly pokrčila rameny. Ten hoch lhal mnohem hůř než baron Prášil. Přirozeně že ji měl elegantně vyhnat ven. Ale nikoliv snad proto, že by tu cizinky byly nežádoucími hosty.

Tohle vypadalo na Blydovu práci.

Nelly o tom byla skálopevně přesvědčena. Věděl, že ho hledá. Blyd dal svým lidem její popis, a jeho staří přátelé učinili vše, aby mu ji udrželi od těla.

Pokud tato teorie seděla, pak se z ní dalo usuzovat na další věci: hlavně, že proti ní Blyd nic nemá. Pravděpodobně nemá nic ani proti Houstonovi. Potřeboval je k obchodu s Pentagonem.

Ale proč se s ní ledy nezkontaktoval ihned, když měl tu příležitost, a to celkem bez rizika?

Nelly Moorová o tom ještě přemýšlela ve chvíli, kdy opouštěla čínský bar a vyšla ven na hrbolatou cestu. Moment zůstala přede dveřmi a rozhlížela se.

Packard nikde neviděla. Číňany, kteří v něm seděli, předtím nezahlédla pořádně, takže je teď mezi ostatními nemohla řádně odlišit.

Každý z těch hochů na ulici mohl být jedním z jejích pronásledovatelů.

V žaludeční krajině měla zvláštní pocit. Už teď nepovažovala za dobrý nápad, že se sem vydala sama a bez nutného krytí zad. Jestli ji tady někdo zajme, neštěkne po ní ani pes.

Žena s očima jako uhlíky se otočila doleva a vykročila směrem k přístavu.

Možná ji někdo z baru pozoroval. Jen ať si klidně myslí, že hledání Johnnieho Blyda už vzdala.

Přestože se Nelly řádně rozhlížela po okolních tvářích a byla podvědomě připravena na to, že se jí někdo bude tak či onak věnovat, strnula, když se před ní vynořila ze tmy jednoho vchodu jakási postava.

Viděla širokou, rozšklebenou tvář se žlutými zuby v ústech. Když onen muž o půlkrok ustoupil, slunce se odrazilo od ostří nože, jejž držel v ruce a jímž směřoval proti jejímu břichu.

„Oukej, bejby,“ zavrčel ten muž špatnou angličtinou. „Oukej, už jsme si zahráli dost na kočku s myší!“

Nelly šilhala po jeho noži. Nevěřila, že by na ni takhle ve dne vyrazil. Kromě toho se přece chtěli dozvědět, kde je Blyd a jeho dokumenty.

„Přitom vás tady celou dobu hledám,“ odpověděla Moorová. „Od chvíle, co jsem vás na přejezdu ztratila, neměla jsem chvíli klid. Má to tu v okolí být značně nejisté.“

Číňan zíral. Jeho úzké oči se o pár milimetrů rozevřely a ostří nože trochu pokleslo.

Znamení ztráty soustředěnosti.

Nellyino vytrénované tělo se napjalo. Ještě zlomek vteřiny počkala, pak její pravé koleno cuklo nahoru a strefilo se do mužova předpaží. Nůž vyletěl nahoru, proti tvrdě dopadající hraně ruky.

Vyšlo to přesně podle scénáře.

Když její ruka trefila Číňanovu pěst s nožem, narazila na poškozenou rukojeť a roztrhla si kůži. Bolelo ji to jako čert. Protivník zařval vzteky nad ztrátou zakutáleného, vyraženého nože. Zároveň se pokusil spasit útěkem.

S obranou černovlasé krasavice vůbec nepočítal.

Pohyboval se velmi pomalu.

Nelly ho kopla špicí boty do holeně.

Tentokrát vykřikl bolestí.

Zapotácel se, opustil chodník a padl do prachu ulice.

Tak lehké si to agentka nepředstavovala. Spokojeně pozorovala neslavný Číňanův pád a konstatovala, že ho smích přešel.

Právě přemýšlela, jestli ho má vyzpovídat, když za sebou zaslechla škrábavý zvuk.

Její spokojenost byla tatam. Ten zvuk nevyvolala žádná kočka. A pak ucítila po alkoholu páchnoucí dech.

„To ti bude ještě líto,“ zamručel hlas v podobně špatně znějící angličtině, jakou zaslechla před chvílí. „To ti bude zatraceně moc líto, bejby!“

V Nelly se všechno sevřelo.

Soustřeďovala se na útočníka vzadu, když si všimla, že se jí odpředu blíží další. Někde tady museli mít hnízdo.

Odpor neměl smysl. Křik by jí asi taky nepomohl. Neznala jejich nervy. Kdyby začala křičet, mohla by si taky zakřičet naposledy v životě.

Takže strnula a zůstala stát. Dívala se na chlápka, který se sklonil nad svým ležícím druhem a pomáhal mu na nohy.

Oči muže, který od ní utrpěl porážku, se leskly jako naleštěný jantar. Od tohoto džentlmena nemohla od této chvíle čekat nic dobrého.

Pomalu se k ní blížili – tak, jako by čekali ještě na něco určitého, co se mělo každou chvíli stát. Nelly Moorová se pokoušela zjistit, co to může být. Pak zaslechla, jak se ten alkoholový opar za jejími zády na moment zastavil. Cosi zasvištělo vzduchem, trefilo ji to do hlavy a brutálně to s ní mrštilo dopředu…

Do náručí těch dvou.

Pak byla tma.

*

Než opět otevřela oči, měla dojem, že ji veze na zádech nějaký tvrdohlavý osel. Pořád poskakovala nahoru a dolů. Žaludek rebeloval. V hlavě jí bzučely tisíce včel. Stálo ji mnoho přemáhání, než otevřela oči, a trvalo dlouho, než si svoji novou situaci uvědomila.

Jeden z těch chlapíků si ji hodil přes rameno a balancoval s ní po rozhoupaných prknech mola. Před nimi mašíroval muž, který Nelly praštil, a za nimi šel ten zbitý.

Ani se nenamáhali ji spoutat. Taky to nebylo nutné. Už při sebemenším odporu by spadla mezi loďky do špinavé vody.

Nikdo si jí nevšímal, ačkoliv neustále někoho potkávali. Vypadalo to, že se tu něco takového děje každodenně.

„Je vzhůru!“

To promluvil ten zadní.

Muž, který ji nesl, přikývl, chytil ji za její dlouhé vlasy a stáhl hlavu hluboko dolů, aby ji nikdo nemohl identifikovat. Nelly Moorová zasténala a pokoušela se udržet hlavu v klidu. Ale při každém jejím pohybu zatáhl ještě silněji a zkušeně jí tak připravil nesnesitelnou bolest. Jak dlouho to trvalo a přes kolik lodí přešli, to Nelly nevěděla. Viděla jenom prkna mola a palub. A pak už jen vodu.

Po jednom takovém dlouhém kroku už museli být u cíle. Muž se zastavil, pustil její vlasy a dovolil jí zvednout hlavu.

Číňan, který skupinu vedl, zmizel kdesi v nástavbě přepychové džunky. Před touhle lodí už žádná jiná nekotvila. Motor džunky si poklepával v neutrálu.

Nelly Moorová analyzovala situaci a docházela k přesvědčení, že je beznadějná.

Pak ji ten muž prostě pustil. Upustil ji jako náklad, který mu ztěžkl. Agentka tvrdě dopadla na palubu, pád zachytila na poslední chvíli pažemi a zůstala moment omámeně ležet.

„Nelly Moorová!“

Hlas měl tvrdý východní přízvuk. Agentka zvedla hlavu a ve dveřích nástavby spatřila muže. Ještě nikdy ho neviděla, ale nezapochybovala, že jde o Arména.

„Ahoj, Sergeji,“ řekla Nelly a unaveně mu podávala pravici. Androvovo obočí povyjelo do čela. Přes tvář mu přešel křivý škleb, oči se se zájmem rozsvítily, když zpozorovaly dlouhé, odhalené Nellyiny nohy.

„Co mi povíš o Blydovi?“ zeptal se, zvedl oči od jejích nahých stehen a podíval se jí do tváře.

„Cokoliv,“ odpověděla agentka a stáhla si šaty. „Vaše skupina ho nezajímá. Prodává jenom nám. Neví, co by si počal s rubly.“

Arménova tvář se rozšklebila. Vypadalo to, že se na černovlásku vrhne. Pak se ale vzpamatoval, odhodil vlasy z čela a přešlápl si.

„Kde je a kde jsou ty papíry?“

Nelly pokrčila rameny a vytrčila hrudník.

Ale nepomohlo to.

Číňanova ruka s nožem sice klesla, ale Androv byl jiný formát, na tom by si vylámala zuby.

„Vy si myslíte, že se schovala v baru u Wang Tua, že?“ zeptal se Androv cynicky. „Může bejt, vážená. Moje lidi to právě zjišťujou. A když ho tam nenajdou, tak to vymáčknem z tebe, kde je.“

Protože Nelly nic nevěděla, asi z ní vylisuje předložku. To mu ale neřekla. Nechtěla ho zbytečně dráždit. Ještě žila a dosud se jí nikdo nepokusil ubližovat.

Androvův úsměv se rozšířil. Naznačil, že vedle vymačkávání má za lubem ještě něco dalšího.

Přistoupil k Nelly a zhurta ji strhl k sobě. Přitiskl si ji na tělo tak, že se jí díval bezprostředně do očí.

„Piotr Janovicz nebyl jenom můj přítel, ale taky jeden z mejch nejlepších lidí.“ sykl hněvivě. „A ty ho vo moc dlouho nepřežiješ, holubičko!“

Nelly přejel mráz po zádech. Musel mít na mysli toho muže, co jej zastřelila u Timmyho Houstona.

„A ve svý poslední hodince vobšťastníš eště některý moje čínský přátele.“

To znělo tvrdě a sebejistě.

Rozsudek smrti, vůči němuž nebyla možnost odvolání.

Armén pustil její paži, odstrčil ji dozadu a bleskově hmátl do jejího výstřihu. Zčásti jej roztrhl a téměř úplně uvolnil Nellinu hruď. Jen s námahou se Nelly držela na nohou.

Sergej Androv stál před ní a hltal ji pohledem.

„Hned co se sblížíme my dva,“ dodal ke své původní výpovědi.

Z Nellyiny tváře zmizela krev. Na čele se jí perlil chladný pot. Měla strach. Ten muž byl nebezpečnější než hladová bestie.

Jednal bez pardonu.

Ale byl to muž, jehož půvaby krásné ženy nenechávaly chladným. Z této strany bylo možno dostat se mu na kobylku. Jiné slabé místo na něm Nelly neměla už čas objevovat. Překonala strach a nakonec se na svého nepřítele dokázala usmát.

„Hned napoprvé po mně tak toužíš, žes zapomněl na svoje čínské přátele i na pomstu,“ řekla Moorová, chytila za roztrženou blůzku a stáhla si ji až k pasu.

Když Androv nehnul ani brvou, musela si přiznat, že ho podcenila. Sice po ní asi toužil, ale ne za každou cenu.

„Krása,“ zabručel Armén. „Ale musíš bejt eště trpělivá. Zatím si klidně mysli, že tě tvoje krásný tělo zachrání před cestou do pekla, Nelly.“

Této naděje už se vzdala.

Agentka se ohlédla.

Číňan, který jim předtím kryl záda, se na ni chtivě zahleděl a natáhl ruku, aby se jí dotkl. A Nelly spatřila něco, co jí vyrazilo dech.

Na molu, ke kterému byla džunka přivázána, stál bělovlasý muž s propadlými tvářemi a hluboko vsazenýma očima.

Sergej Androv ho nemohl vidět. Zakrývala mu výhled. A Číňan k němu byl zády.

Nelly toto zjevení tak fascinovalo, že se ani nebránila, když se Číňan dotkl jejích ňader a obkružoval je svými prsty. Mohl si myslet, že se jí to líbí, ale na vině byl jenom onen bělovlasý muž.

Johnnie Blyd!

Muž, který jí slíbil víkend na Havaji, než zasáhl Androv a jeho parta, toužící po dokumentech.

Bez hnutí se dívala na Johnnieho, jenž jí hlavní automatické pistole jasně naznačoval, že má změnit pozici.

Číňan přestal hladit její ňadra a přešel na další partie jejího těla.

Nelly tak důvěryhodně zasténala, že si i Armén musel myslet, že se jí to velice zalíbilo. Zvedla ruce a objala Číňana kolem krku.

Muž zaváhal. Že by tu černou krasavici uměl tak rychle rozvášnit?

„Jenom se nestyď,“ šeptala mu do ucha.

Počkala, až Číňan ztratí zábrany i obezřelost, a pak ho sevřela kolem krku tak, že se nemohl vysvobodit. Zároveň ho strhla doprava k zábradlí a vší silou vykopla koleno.

Číňanův výkřik se slil se zarachocením ruského automatu.

Nelly toho muže pustila, dalším kopnutím jej odhodila od sebe a přehodila přes zábradlí.

Johnnie střílel bez varování. Stál na molu, rozkročen doširoka, automat u boku a své chladné, bezvýrazné oči na Androvovi, který se pod jeho střelami složil.

Armén měl otevřená ústa, ale nevydal už ani hlásku.

Vedle Androva se ve dveřích objevil další Číňan.

Blyd mu nedal ani šanci nadechnout se.

Nelly stála ještě jako vrostlá na svém místě, když Blyd skočil na palubu džunky, uvolnil provaz na molu a vřítil se do nástavby lodi.

Ještě jednou se tam konala přestřelka. Nelly zaslechla krátké ostré výstřely z osmatřicítky a do toho ratatata z ruského automatu. Potom zesílil zvuk lodního motoru.

Džunka vyjela na moře.

Teprve pak se Nelly probrala z ustrnutí a pohledem na mrtvého Androva se přesvědčila, že nesní. Vešla do lodi a tam našla dalšího mrtvého Číňana a živého Blyda za kormidlem.

Johnnieho plášť byl těsně pod lopatkou zbarven do ruda. Ještě než vyřadil posledního nepřítele z boje, musel být sám zasažen.

Nelly si stoupla za něho a opatrně z něj ten plášť sundala.

Johnnie Blyd zasténal, nahrbil se bolestí a pak se hned zase narovnal. Přes tvář mu přelétl zmučený úsměv.

„Ahoj, Nelly,“ řekl tiše.

„Proč jsi to udělal, Johnnie?“

Přejel si přes své bílé vlasy.

„Dyť jsem byl s tebou domluvenej eště před nima,“ odpověděl. „Nebo jsem tě jim měl nechat, aby tě sežrali?“

Nelly se na něj dlouze zadívala a pocítila v sobě nekonečný smutek. Pohladila ho po tváři a vtiskla mu polibek.

„Jsi krásný, milý blázínek – přese všecko,“ řekla a polkla slzy. „V Brisbane jsem ještě nevěděla, jestli tě miluju.“

„A teď?“ zeptal se Johnnie s nadějí v hlase.

„Teď to vím,“ odpověděla Nelly měkce.

„Tak to máš smůlu, maličká!“

Nelly se podívala na hladinu moře. Už nesnesla pohled na tu smrtí poznamenanou tvář.

Džunka udělala velký oblouk a její příď už zase směřovala ke světlům přístavu. Mohlo to trvat jen pár minut a vrátí se zpět.

Johnnie Blyd zaaretoval kormidlo, posadil se na lavici a opřel se. Zkřivil při tom bolestí tvář.

„Havaj by asi bejvala byla fakt lepší,“ zamumlal.

Nelly se posadila vedle něho, přitiskla jeho horkou tvář ke svým ňadrům a ptala se sama sebe, co mohlo muže, jako byl Blyd, během zlomku vteřiny postavit na nesprávnou stranu.

V tom letadle muselo dojít k nějakému krátkému spojení.

Jiné vysvětlení Nelly nenašla, protože jiné vysvětlení ani hledat nechtěla.

Cítila jeho horký dech a hladila jeho sněhobílé vlasy. Měla hlubokou depresi.

Nelly nenáviděla úkol, který jí Dawton uložil, stejně jako tajné dokumenty, kvůli kterým muselo zemřít tolik lidí.

„Musejí být u Wang Tua,“ řekl Johnnie Blyd, zvedl hlavu a posadil se. „Vezmi ten plášť, Nelly! Hned tam budem.“

Natáhla si přes nahý trup jeho zakrvácený plášť a šla za Johnniem ven. O pár minut později měli opět pevnou půdu pod nohama.

Pokud vůbec někdo ohlásil policii tu přestřelku v přístavu, bude každopádně ještě dlouho trvat, než sem policisté přijedou. Alespoň z této strany se neměli čeho obávat.

Nelly se do Johnnieho zavěsila. Držel v pravici mauserovku, neustále připraven odrazit útok protistrany.

Ale byl v koncích, Nelly to cítila. Přesto jej to táhlo dál.

„V žádném případě nesmí KGB dostat ty dokumenty,“ řekl důrazně, když se dostali k baru na dohled.

„Co Wang Tu?“ chtěla Nelly vědět.

„Ten aby změknul, tak bys mu musela strhávat zaživa kůži z těla,“ odpověděl Johnnie podmračeně, obešel s Nelly dům a mířil k zadnímu vchodu, tak jak to měla Nelly původně naplánováno.

Prošli přes nějakou zahradu a pak sešli po úzkém schodišti někam dolů. Blyd se tu i po letech báječně vyznal. Bezpečně prošli dvěma temnými místnostmi a nakonec se vynořili na chodbě před soukromými pokoji Wang Tua.

Dosud se je nikdo nepokoušel zadržet.

Plížili se po schodišti. Co nejtišeji, jak to šlo. Pak zjistili, že není všechno jen procházka růžovým sadem.

Z místnosti se ozývaly duté rány. Padal tam k zemi nábytek. A ozývaly se otázky, které kladla nějaká žena, hledající úkryt dokumentů.

Johnnie Blyd se napřímil a odjistil mauserovku.

„Jestli ty dveře nejsou vodemčený, tak máme pech,“ sykl a varovně se podíval na Nelly. „Budou hned střílet, maličká, tak si dávej pozor!“

Nelly pozor dávala. Přikrčila se vedle dveří a pak přikývla.

To, co chtěli udělat, se rovnalo sebevraždě. Ale neměli jinou šanci.

Blyd kopl do dveří. Nelly se mezitím už rozběhla.

Jako stín vpadla do zatemněné místnosti, aby nejprve odlákala pozornost na sebe.

Ještě dřív, než přistála na tlustém orientálním koberci, spatřila Nelly blonďatou Vandu Osterovou, jež stála vlevo u zdi, a dva Číňany, kteří se věnovali nějakému svému krajanovi.

Přesněji jeden z nich. Ten druhý mu s revolverem v ruce kryl záda.

Vanda vykřikla.

Muž, který se zabýval Wang Tuem, se otočil čelem k neočekávané návštěvě. Tím vytvořil situaci, již Wang Tu ihned využil.

Nelly spatřila Wang Tuovy pěsti, které se zvedly a ztěžka dopadly do týla muže, jenž majitele oněch pěstí ještě před chvilkou zpracovával podobným způsobem.

Od něj tedy momentálně nebezpečí nehrozilo. Horší to bylo s tím druhým, s tím ozbrojeným.

Ihned po Vandině varovném výkřiku zbraň strhl a vystřelil, ještě než stačil na Nelly namířit.

Projektily poškodily drahocenný koberec vedle ní. A byly tak blízko, že nečekala na Blydovu pomoc a kočičími pohyby unikla za těžké křeslo.

To všechno se stalo během několika vteřin.

Johnnie Blyd je potřeboval, aby mohl vstoupit.

Rozzuřený Číňan, který hledal, co z Nelly vykukuje za křeslem, aby jí to mohl ustřelit, se dal zastavit pouze dobře mířenou ranou.

Blyd vletěl dovnitř a dvěma střelami vyřešil situaci. Když se chystal vypálit na blonďatou Vandu, zastavil ho výkřikem Wang Tu.

Johnnieho ruka s mauserovkou klesla a muž se zapotácel.

Suzie, která ho už uměla ošetřovat, jej zachytila a opatrně ho položila na tlustý koberec.

Nelly Moorová vyšla z úkrytu a rozhlédla se.

Wang Tu si otíral pot z čela. Čas, který strávil mezi přáteli z Východu, mu vzal úsměv z tváře. Velkýma očima zíral na Moorovou a potom na blonďatou Vandu, kterou pak vztekle mrštil na pohovku.

Nelly své konkurentce, která jí už takto podruhé zkřížila cestu, nevěnovala ani pohled. Klekla si vedle Číňanky k Blydovi.

„Johnnie!“

Otevřel oči, díval se sice jejím směrem, ale vypadalo to, že se dívá skrz ni.

„Je po všem, Johnnie,“ šeptala Nelly a hladila zpocenou tvář muže, za kterým se štvala, ale vůči němuž v této chvíli necítila ani špetku hněvu.

Naopak.

Viděla umírat hodně lidí, a to těmi nejrůznějšími způsoby, ale smrt tohoto muže, to věděla přesně, v ní zanechá jizvy.

Johnnie Blyd zvedl hlavu, rozhlédl se a přivolal k sobě Wang Tua, který mezitím zavřel dveře a telefonicky dával svým lidem instrukce pro případ, že by se objevila policie.

„Dej to sem, Wangu,“ řekl tiše. „Dej to sem, musí to zmizet. Musí to bejt ve správnejch rukou! Rozumíš?“

Wang Tu se usmál.

„Jasně,“ odpověděl. „Šest miliónů dolarů by mi stejně dělalo problémy při počítání daní.“

Opustil místnost, ale ještě předtím cosi naznačil Suzie. Ta pochopila. Zvedla ze země zbraň mrtvého Číňana a namířila ji na Vandu Osterovou.

„Napíšou mi sakramentsky vošklivej nekrolog,“ řekl Blyd, strčil třesoucí se ruku pod Nellin plášť a položil ji na její nahou pleť. „Je mi to fakt líto. Musel jsem se zbláznit.“

Nelly vzlykla. Bojovala proti slzám, které zaplnily její oči a které nakonec zaplavily její tvář. Pak vrtěla hlavou a pevně držela Johnnieho ruku.

„Určitě ne,“ slibovala. „Timmy Houston a já víme líp než všichni ostatní, co se stalo, Johnnie.“

Usmál se. Tentokrát nenuceně. Usmál se svobodně. Vysvobozeně.

Nelly se k němu sklonila se zaslzenou tváří a políbila jej na suché, popraskané rty.

„Oukej,“ šeptal Blyd téměř nesrozumitelně, když se od něj oddělila. „Oukej, seš pěkná lhářka, Nel. Mělas mě nechat v Brisbane, aby mi uletělo letadlo.“

Spadla mu paže. Hlava se skulila za ní. Ale úsměv měl ve tváří i po smrti.

Nelly vstala, stoupla si k oknu, chvíli se dívala na světla přístavu a po chvíli se sebrala.

„Jeho dědictví, Nelly!“

To byl Wang Tu, který k ní přistoupil a podával jí diplomatku.

Nelly si ji vzala, přikývla, a pak ukázala na Vandu Osterovou:

„Co s ní bude?“

„Uděláme z ní dáreček pro CIA,“ odpověděl Wang Tu. „Po tom, co se stalo v mým domě, budu potřebovat mocný přímluvce. Jinak už žádný potíže nejsou. Chlapi, co vobhlíželi Houstonův hrad, už vodtáhli. Porážky se rozkřiknou rychlejc než vítězství. Nějaký vaše lidi tam na ten kufřík čekaj, mám ten dojem. Moji muži tě tam bezpečně dopravěj. A kdybys v těhle končinách měla někdy potíže, tak víš, kde mě najdeš, oukej?“

„Oukej,“ zamumlala Nelly, podívala se na sebe, jak vypadá, a pak vrhla tázavý pohled na Suzie.

„Pojď se mnou,“ řekla štíhlá Číňanka.

Nelly Moorová ustoupila od okna, pak ještě chvíli postála mezi dveřmi a naposledy se podívala na Johnnieho Blyda. A spolu s Číňankou odešla.

I kdyby měla někdy v Hongkongu problémy, do tohoto domu už nikdy nechtěla vstoupit. V tom případě by se v ní totiž probudily vzpomínky na Johnnieho Blyda, což by vyvolalo bolest a hlavně city, jaké si Nelly při svém zaměstnání prostě nemohla dovolit.