Bill Jeffers

Agentka Nelly 213. Zadním vchodem

„Mě by jenom zajímalo, proč musíme k Maclnnesovi hned všichni tři,“ řekl Jerry Armstrong a pokrčil nos. Byl to malý, obtloustlý muž s pleší, pravý opak hrdiny, což ho vysloveně předurčovalo do pozice antišpióna. Nikdo by ho nepovažoval za agenta. A přece jím byl.

Ole Eriksson, blonďatý, modrooký, svalnatý borec, se na Prcka zašklebil.

„Co máš proti tomu, abysme se zas jednou dali do něčeho ve třech? Není to přece tak dávno, co jsme byli nerozlučný trio – ty, já a Nelly.“

„Nojo!“ podotkl Jerry a povytáhl obočí. „Ale tenkrát jsme měli v hlavě jenom muziku. Ted’ je to jinak.“

Nelly Moorová, krásná žena s černočernými vlasy, jež kdysi jeden její obdivovatel – redaktor knih o poezii – označil jako antracitové, zůstala na štěrkem vysypané uličce stát.

„Děje se něco?“ zeptal se Jerry neklidně.

Nelly pokrčila rameny. „Jak bych to řekla… to ticho se mi nelíbí.“

„Můj ty bože, a mně se tak líbí,“ ujelo Jerrymu.

Na obrovském pozemku rostl malý březový háj. Zprava svítila modravá hladina Long Island Soundu. Nalevo stála budova, v níž bydlel rozený Skot, ale naturalizovaný Američan Matthew Maclnnes. Slunce svítilo na tu idylku, ale Nelly Moorová se nenechala splést. Šestý smysl pro nebezpečí měla vrozený. A tady ho cítila.

Došli k domu. Ole Eriksson přistoupil ke dveřím. Jerry Armstrong se schoval za Nelly. Ole se krátce ohlédl. Krásná agentka přikývla. Dlouhán zazvonil. Teď už by se měl Maclnnes konečně objevit. Jenže neobjevil se.

Ole vytáhl revolver. Když ho uviděl Jerry, měl najednou sucho v ústech. Vydržel hodně, ale neměl rád střílení. Protože jejich výsledkem bývala krev a pohled na krev Jerry nesnášel.

Dlouhán opatrně stiskl kliku. Jakoby kouzlem měla i Nelly v ruce revolver. Jerry se tajně pokřižoval. Ole strčil do dveří, proletěl jimi a vřítil se do domu. Nelly ho následovala bezprostředně poté. Jerry si dal ještě na čas. Teprve když zjistil, že se uvnitř nestřílí, vrazil tam taky.

Ole byl už na cestě do obýváku. Odsunul posuvné dveře a zůstal strnule stát. Nelly se postavila vedle něho. A ucítila krátkou srdeční křeč.

Světlá, příjemná, sluncem zalitá místnost – světlý nábytek, bílí motýlci jako tapetový vzorek, bělostný koberec s centimetrovým chlupem… A na něm mrtvola se spoustou krve na hlavě.

„Maclnnes!“ vyhrkla krásná agentka.

Dlouhán polkl a zabručel: „Před deseti minutami ještě žil.“

*

Catherine Robbinsová setřásla ze své hezké tváře neuvěřitelně blonďaté, dlouhé vlasy. Tím pádem pak zazářily její mořsky zelené oči. Byla nahá. Fascinující pohled. Mimořádně dlouhé, dokonalé nohy, ne příliš velká, koketní ňadra s velmi temnými bradavkami, štíhlý pas, široké, oblé boky, opálená stehna.

Stála před zrcadlem a zálibně se v něm prohlížela.

Frank Caldwell seděl na okraji francouzské postele. Měl na sobě bílou košili a elegantní béžové kalhoty s puky ostrými jako žiletky. pravici svíral sklenku s bourbonem.

„Jak se ti líbí tvoje“ kočička?“ zamrouskala Catherine.

„Jsem z tebe úplně u vytržení.“

Catherine se blížila k posteli a vrtěla se v bocích. Frank přiložil sklenici ke rtům a vypil ji. Cítil příjemné vzrušení. Catherinina kolena jemně narazila do okraje postele. Frank odložil sklenku. Cítil její decentní parfém.

„Pojď!“ zašeptal.

Catherine si k němu přisedla. Na rtech měla roztoužený úsměv.

Něžně pohladil její ňadra. Když se konečky prstů dotkl jejích bradavek, strnula. Zvrátila hlavu a začala rychleji dýchat. Pak se k Frankovi přiblížila.

Vypadal dobře. Bylo mu pětatřicet, měl černé kudrnaté vlasy, mužné rysy a energickou bradu. Byl kdysi pilotem bojové letky ve Vietnamu. Potom pracoval u PanAmu. Čtyři roky. Teď už byl zase „bez stálého angažmá“, jak říkal.

Frank se naklonil nad dívčina ňadra. Bradavky měla tuhé, vytrčené. Hrál si s nimi jazykem. Catherinino tělo se chvělo. Ztěžka dýchajíc se k němu stále pevněji tiskla.

„Miluju tě, Franku, šeptala vzrušeně. Hladila ho po vlasech a pak jej chytila za zátylek, aby ho mohla k sobě přitisknout silněji.

„Nemluvit. Neříkej nic, Catherine.“ Jemně zatlačil na její ramena. Pomalu klesla dozadu. Frank vklouzl na její tělo.

„Ano!“ šeptala bez dechu. „Ano, Franku. Je to – je to s tebou tak krásný!“

*

Na stropě byly vidět černé praskliny. Byl to byt Franka Caldwella. Catherine ležela na zádech, ještě v sobě cítila doznívající vášeň. Frank ležel vedle ní.

„Jsem smutná, Franku.“

„Pročpak?“

„Tebe to nebavilo.“

Polkl, podrbal se na nose a zamumlal: „Já – já mám starosti.“

„Starosti, na který nedokážeš zapomenout ani v mým náručí. Tak to musej bejt pořádný starosti.“

„Ani ne.“

„Byla chyba, žes nechal tý práce u PanAmu.“

„Vždyť víš, že mě to mezi nima nebavilo.“

Catherine sklopila zrak. Narovnala přikrývku. „A tam, co jsi teď, jsou lidi lepší?“

Když se na Franka podívala, všimla si upřímného strachu v jeho očích.

„Odkud to víš…? Přece jsem ti nic neříkal?“

„Maličko jsem si zahrála na detektiva.“

„Ty mě špehuješ?“ zeptal se Frank zděšeně. „Panebože, proč děláš takový hlouposti?“

Vyskočil z postele, rychle se oblékl a odešel do obývacího pokoje. Zatímco si vybíral láhev bourbonu, oblékala se i Catherine. Když přišla za Frankem, naléval si už druhou sklenku.

„Dej mi, prosím, taky jednu,“ řekla Catherine a odhrnula si vlasy z obličeje. Se suchým úsměvem si od něj vzala nápoj.

Frank masíroval svoji výraznou bradu. To dělal pokaždé, když mu bylo něco nepříjemné.

„Panebože, proč vy ženský musíte bejt všechny tak zvědavý,“ řekl vyčítavě.

Nalil si další bourbon.

„Franku, smím ti něco poradit?“

„Jen mi neříkej, abych vod toho dal ruce pryč.“

„Přesně to ti chci poradit.“

Položil jí paže na ramena. Jeho pohled prozrazoval velkou starost. „Mám o tebe strach. Ano, strach. Není žádný jiný důvod, proč jsem o tom před tebou mlčel. Ty ani nevíš, cos provedla. Bylas ve velikým nebezpečí. Tydle lidi nejsou cimprlich. Ty maj svoje přesný předpisy, ohledně utajování a podobně. Ty s tebou udělaj krátkej proces, až se dověděj, že strkáš nos do jejich věcí.“

„Ty jim o tom chceš říct, Franku?“

Zbledl. „Za co mě máš? Ty si myslíš, že tě uvrhnu do takovýho nebezpečí?“

„Nech je bejt, Franku, dřív než bude pozdě!“

„Na todle už pozdě je, Catherine. Kostky jsou vržený, nedaj se zastavit. Ty lidi se naněkolikrát posichrovali. Maj mě pevně v hrsti. Už se z toho nevyvlíknu. Souhlasil jsem s jejich podmínkama. Teď už musím udělat, co vode mě čekaj. Dostanu za to hromadu peněz, Catherine. Podívej se na to z tý praktický stránky. Hodně peněz vomlová všechno. A já jsem švorc, miláčku. Ten džob přišel jak na zavolanou. Až bude po všem, už po mně nic nebudou chtít – když nebudu chtít já. To mi slíbili. Pak si sbalíme kufry a zmizíme vocaď, miláčku.“

Catherine vyprázdnila sklenku, podržela ji v dlani a smutně odvětila: „Nevěřím tomu, co říkáš, Franku.“

„Už se nedá nic dělat, Catherine,“ přerušil ji skřípaje zuby.

Zadrnčel telefon. Frank k němu odešel.

„Tady je Caldwell,“ řekl.

„Přeji vám krásný den, pane Caldwelle,“ řekl silný mužský hlas na druhém konci drátu.

„Co se děje?“ zeptal se pilot vážně. Ten, kdo volal, byl jeden z mužů, s nímž byl v onom nebezpečném kontaktu.

„Jdeme na to,“ řekl ten muž. Víc říkat nemusel. Frank Caldwell už věděl, co má udělat.

*

Když mrtvého Matthewa Maclnnese spatřil Jerry Armstrong, měl velké potíže, aby zůstal na nohou.

„Mně je špatně!“ zasténal, když spatřil krev na bělostném koberci. „Asi se na tuhle práci brzy vykašlu.“

„Otoč se!“ poradila mu Nelly. „Nedívej se tam.“

Jerry se zařídil podle její rady. Ole Eriksson si klekl k mrtvole. Aniž by změnil její polohu, prohledal jí kapsy. Vtom se Nelly vztyčila.

„Co je?“ zeptal se Ole a vyskočil.

„Jsme tu příliš pozdě i příliš brzo.“

„Nerozumím.“

„Pro Macinnese příliš pozdě a pro jeho vraha příliš brzy!“ sykla Nelly a podívala se nahoru na schodiště do patra.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Jerry, na jehož pleši vyvstaly velké kapky potu.

„Vrah je ještě tady,“ řekla Nelly.

„Tady v domě?“ zeptal se Prcek zděšeně.

Nelly a Dlouhán vyrazili nahoru se zbraněmi v rukou a rozráželi jedny dveře za druhými. Ty poslední byly zamčené. A cosi se za nimi ozvalo.

„Neříkala jsem to?“ zašeptala krásná agentka vzrušeně.

„Utíkají oknem!“ zařval zdola Prcek. „Jsou dva!“ Nelly a Ole se okamžitě obrátili. Brali schody po dvou. Maclnnesovi vrazi šplhali po fasádě dolů. Když seskočili na trávník, vybíhali Ole a Nelly právě ven.

„Stát!“ vykřikl Dlouhán.

„Stůjte!“ opakoval i Jerry. Teď už taky držel v ruce pistoli. A střílel z ní do vzduchu jako o božím těle.

Vrazi si tyto výstřely ale vykládali jinak. Mysleli si, že se stříli po nich. Zastavili se, obrátili se a začali střelbu opětovat. Jerry ležel v rekordním čase na břiše. Nelly se přikrčila do střelecké pozice a vypálila několik ran. I Ole odpověděl na výzvu vrahů stejným způsobem. Jeden z nich sebou cukl. Chytil se za hruď a jeho tvář se stáhla do bolestné grimasy. Pistole mu vypadla. Vyvaleně zíral na Dlouhána. Náhle ho už nohy nechtěly dál nosit. Padl dopředu na tvář.

Když to uviděl jeho společník, vyrazil, jako by ho honil roj divokých sršňů. Nelly vypálila po jeho nohou, ale chlapík několikrát zakličkoval jako zajíc a zmizel ve křoví. Nelly utíkala za ním, ale už se jí nepodařilo ho chytit.

Vrátila se k Olemu. Její plná ňadra se prudce zvedala a klesala. Jerry Armstrong si rukávem otřel pot z pleše. Revolver měl opět v pouzdře v podpaží.

„Zas jeden mrtvej!“ mumlal. V krku mu překážel knedlík.

A Dlouhán opět prohledával kapsy mrtvého. Kromě dalšího z nich vytáhl i průkaz, vystavený na jméno Evan Epp. Fotografie souhlasila s obličejem muže, který ležel před Nelly, Olem a Jerrym.

*

O hodinu později měla Nelly Moorová návštěvu: v jejím bytě ji navštívil Charles Dawton – její bezprostřední nadřízený a šéf malé skupinky agentů, jejichž úspěchy průběžně zahanbovaly výkony FBI a CIA.

Dawton byl velmi obézní muž tatíkovského vzezření. Vypadal jako Buddhovo dvojče, měl styky až na nejvyšších místech a když Bůh rozděloval chytrost, přihlásil se dvakrát.

Ole Eriksson seděl v křesle. Jerry Armstrong na pohovce. Dawton se posadil vedle něho a domácí paní Nelly je objížděla s pojízdným barem.

„Může mi někdo z vás popsat toho druhého vraha?“ zeptal se Dawton.

Odpovídala mu Nelly.

„Středně vysoký, hubený, s opálenou tváří, tmavohnědýma očima, levé víčko měl svěšené – jako by oslabené – a na bradě měl hlubokou vrásku.“

Jerry Armstrong obdivně pokýval hlavou.

„Vaše precizní údaje mi ulehčí odhalit jméno toho muže, Nel,“ řekl Dawton spokojeně. „Rychlá smrt Matthewa Maclnnese nám napovídá, že lidé, se kterými budeme mít v brzké budoucnosti co dělat, neponechávají nic náhodě.“

„Jednaj tvrdě a rychle,“ poznamenal Ole.

„Maclnnes říkal, že se děje něco, co by nás mohlo zajímat,“ zapojil se do hovoru Prcek. „Nemoh nám říct něco víc? Třeba by pak…“

„S kým měl poslední dobou Maclnnes užší kontakty?“ zeptala se Nelly.

„To zjistím,“ slíbil tlouštík. „Škoda Maclnnese. Míval pro nás dobré tipy.“

„Říká vám něco jméno Evan Epp?“ zjišťovala Nelly.

Tlouštík pokrčil rameny a vystrčil spodní ret. „Politický gangster. Pokud vím, dělal pro každého, kdo mu zaplatil. Můžu si zatelefonovat?“

„Samozřejmě,“ řekla Nelly.

Dawton se zavzdycháním vstal z pohovky a zavolal si do své kanceláře. Oficiálně to byla kancelář, která patřila právnímu poradci High Society a velkoprůmyslníků, jež sídlila v padesátipatrovém mrakodrapu na Manhattanu. Ale za kulisami se skrýval jemný nervový systém Dawtonovy příkladně fungující organizace. Jeho sekretářka jako by čekala na zavolání. Zvedla sluchátko v okamžiku, kdy dotočil poslední číslo.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“

„Podívejte se, jestli máme v elektronické databance jméno Evan Epp.“

„Počkáte si, nebo mi zavoláte, šéfe?“

„Jsem u Nelly Moorové. Číslo 2000.“

Dawton zavěsil a opět usedl na pohovku. Sotva se jí svou rozložitou zádí dotkl, opět zazvonil telefon. Nelly ho zvedla.

„Ahoj, Nel!“ ozvala se Dawtonova sekretářka. „Můžu mluvit se šéfem?“

Sluchátko putovalo k Dawtonovi.

„To byl teda fofr,“ pochválil Dawton svoji sekretářku a pak si poslechl, co vypadlo z počítače: Eppova adresa, jeho životní styl, obchodní styky. A k tomu ještě následující informace: „Během posledních čtyř týdnů byl Epp několikrát spatřen na jachtě dovozce cukru Taylora Yerbyho. Podívala jsem se i na Yerbyho údaje, pane. Ten muž má nanejvýš tajuplné styky s Kubou. A kdo má kontakty tam, má jistě k dispozici spojení s Moskvou.“

„To je jasné,“ řekl tlouštík podmračeně.

„Yerby je boháč,“ pokračovala sekretářka. „Vlastní mnoho domů ve Státech, každý rok navštěvuje hudební festival v Salzburgu, jezdí v St. Moritzu na lyžích, koupá se s Leherbem a Günterem Sachsem v St. Tropez. Občas bývá vidět s jedním východním agentem.“

„Kterému typu dívek dává přednost?“

Sekretářka přečetla, co elektronický mozek vyplivl na papír. Dawton si ještě zjistil přesné místo, kde kotvila Yerbyho jachta, pak zavěsil. Přemýšlivě si měřil Nelly. Potom zklamaně zavrtěl hlavou.

„Je něco v nepořádku, pane Dawtone?“ zeptala se krásná agentka.

„Právě přemýšlím, jestli byste se mohla pokusit svést Yerbyho. Jenže on dává přednost úplně jinému typu, než jste vy. Zrzavá, nakrátko sestřižená.“

„Existují paruky,“ poznamenala Nelly. „Dál!“

„Miluje klasický římský nos. Ten vy nemáte.“

„Můžu si ho nechat vyrobit z umělé hmoty. Dál!“

„Má rád jantarově zbarvené oči. Vy máte oči jako uhlíky.“

„Existují jantarové kontaktní čočky. Dál!“

„Má v oblibě výrazné, pevné brady. Vaše je příliš jemná.“

„Tomu taky pomůže umělá hmota. Dál!“

„A kdybyste měla na tvářích ještě nějaké pihy, byla byste Yerbyho ideálem.“

„Na pihách náš podnik nemůže ztroskotat, pane Dawtone. Jakto, že existuje tak přesný popis jeho ideálu?“

„Vypadala tak jeho matka.“

„Aha. Malý Oidipus. Chlapečkovi je třeba pomáhat.“

„Nebude to bez nebezpečí, Nel.“

„Copak, copak, je to snad poprvé, co mě chcete poslat do jámy lvové?“

„Tentokrát to může skončit opravdu špatně.“

„Bez starosti. Začnu včas křičet o pomoc, až zjistím, že jdu ke dnu.“

*

Pilot Frank Caldwell byl na cestě k baru Roberta Gordona. Gordon ho k sobě telefonicky pozval. Jen málo lidí znalo Gordonův dobrodružný vzestup.

V mládí těžce pracoval v newyorském přístavu. Tehdy ho také napadlo vykrádat sklady. Překupníci na něm vydělávali spousty peněz, ale ani on nepřišel zkrátka. Brzy už krást nemusel. Vstoupil do obchodu se zbraněmi, prodával pod rukou automaty, pistole, ruční granáty, bazuky, pokud možno všechno do Afriky. Ale brzy i s tím přestal a otevřel si na Manhattanu obrovský noční podnik, který se rychle stal oblíbeným střediskem zábavy newyorských snobů z nejvyšších vrstev. Svůj podnik nazval ‚Chez Robert‘. A právě tam cestoval Frank Caldwell.

Zaparkoval na parkingu, který patřil podniku. Olivrejovaný vrátný ho velmi srdečně přivítal a otevřel mu dveře.

Vešel dovnitř. Na tanečním parketu se pohupovala skupina lidí.

Caldwell prošel kolem baru. Najednou se před ním objevilo děvče. Narazil do jejích nahých kolenou a rozpačitě se omlouval. Byla to Sarah Midlemassová, milenka Roberta Gordona a jeho obchodní ředitelka. Frank věděl, že je to dcera anglického hraběte. Ale s tatíčkem měli tak dlouho spory, až toho jednoho dne měla dost. Dala mu pohlavek a on ji za to vydědil. První lodí odplula do Ameriky, málem tu umřela hlady, několik měsíců se živila prostitucí a pak se vypracovala na dobře placenou hostesku a nakonec zakotvila u Richarda Gordona. To byla její prozatím poslední zastávka. Prozatím poslední proto, že neměla v úmyslu zůstávat u Roberta Gordona až do konce života. Caldwellovi, kterého měla docela ráda, to už několikrát řekla.

„Ahoj, kamaráde,“ řekla Sarah hlasem, který uměl v každém muži rozechvět tu správnou strunu.

„Dobrý večer, Sarah.“

„Napiješ se se mnou?“ zeptala se. Když se jí nějaký muž líbil, nečekala, až bude oslovena. Obracela role a cítila se tak dobře. Což mimo jiné znamenalo, že se rychle dostávala k cíli. Samozřejmě, že Robert o tom nic netušil.

„Je mi líto!“ pokrčil Caldwell rameny. „Není čas, bejby.“

„Rozmyslel sis už moji nabídku z minula?“

„Sorry, bejby, v tomdle vohledu mám svý zásady.“

„Prozradíš mi jaký?“

„Nikdy nespi s přítelkyní svého šéfa.“

„Jsi hlupák, Franku. Netušíš, vo co se připravuješ.“

Caldwell pokrčil rameny.

„Hm, je tu Gordon?“

„Ale jistě, zlatíčko. Netrpělivě na tebe čeká.“

„Bay, bay, sestřičko! A všecko v dobrým, jo?“

Caldwell se zašklebil a odešel do Gordonovy kanceláře.

Gordon seděl za svým velikým mahagonovým psacím stolem. Každý jiný by za ním vypadal maličký, ale Gordon ne. Gordon na to zkrátka měl.

Caldwell očekával, že mu nabídne místo k sezení. Ale ten ho nechal stát. Obešel psací stůl a stiskl pilotovi ruku. Jeho oči vypadaly chladně a neosobně. Jeho úsměv připomínal škleb kajmana. Měl husté kudrnaté vlasy a nad kořenem nosu mu obočí srůstalo.

Palcem a ukazováčkem si mnul ospalé oči.

„Unavenej?“ zeptal se Caldwell.

„Trochu. Dneska je tady zas veselo. Byl tu Jeff Omen. Znáte ho?“

„Jo. Filmovej herec. Tvrdej chleba,“ poznamenal Caldwell.

„Ale už ne pro Jeffa Omena. Ten to už zvlád. Vod svýho posledního filmu už taky patří do rodinky milionářů.“

Caldwell luskl prsty.

„Myslím, že něco nedělám dobře.“

Robert Gordon mu položil svoji těžkou paži na rameno.

„Vy máte zase jiný kvality. Moji přátelé a já si toho umíme vážit. Pojdte, hned vyrazíme!“

Opustili kancelář majitele nočního klubu. Zadním vchodem. Na soukromém parkovišti stál kovově modrý bentley.

„Na týdle noci záleží všecko další,“ řekl Gordon a nastartoval. „Nervózní?“ zeptal se pak pilota.

„Proč by? Nemusím přece dělat nic jinýho než kočírovat Pipera Cherokee.“

Gordon se rozesmál.

„Našli jsme si pro tendle džob toho nejlepšího, kterýho bylo možný sehnat, pane Caldwelle. A zaplatíme mu, kolik si podle našeho mínění zaslouží.“

„Vděčná firma.“

„Můžete u ní zůstat i dál, až skončíme tuhle věc. Pro spolehlivý muže máme místo dycky.“

„No, uvidíme,“ řekl Frank, protože se nechtěl zavazovat. Vzpomněl si na Catherine, které slíbil, že po téhle akci už s těmi lidmi nebude mít nic společného. Ale na druhé straně se tu daly peníze vydělat podstatně lehčeji než kdekoliv jinde. Gordon a jeho přátelé je rozhazovali vcelku bezstarostně. Caldwell netušil odkud ty peníze jsou. A bylo mu to nakonec jedno.

Projeli Bronx. O deset minut později si to bentley namířil k malému sportovnímu letišti. Byl tam podlouhlý hangár a letištní restaurace pro občerstvení pilotů a pasažérů.

Gordon na moment zmizel v kancelářích. Caldwell si zapálil a čekal na jeho návrat.

„Cherokee stojí ke startu připraven,“ oznámil Gordon, když se vrátil. Vytáhl z kapsy saka mapu a rozprostřel ji na kapotě bentleye.

Frank se naklonil nad mapou a Gordon na ní udělal červeným fixem kruh. Do něj umístil křížek. A takto to okomentoval:

„Uděláte nad touto oblastí kruh, tak jak jsem vám to tady zakreslil. Na kříž naletíte tudy. A potom shodíte ty malé přístroje, co jsou mezitím už připravené na palubě letadla. Musíte jimi pokrýt celé území.“

Caldwell si plánek pečlivě prohlížel.

„Označil jste pozemek, na kterém se nacházejí ’0’Harovy laboratoře‘, pane Gordone,“ upozornil.

Gordonova tvář ztvrdla.

„Vás bude zajímat jenom váš úkol, pane Caldwelle. Ostatní se vás netýká!“

„Oukej,“ usmál se Frank Caldwell. „Jak myslíte. Umím svoji zvědavost udržet na uzdě.“

„To je od vás moudré. Jak se říká: kdo toho moc ví, toho často bolí hlava.“

*

Nelly jela v zrzavém Stingrayi z půjčovny od Hertzů. Směřovala k přístavu. Jachtu Taylora Yerbyho nemusela hledat dlouho. ‚Esmeralda‘ byla nejhezčí a nejelegantnější z dlouhé řady kotvících lodí. Nelly odstavila auto tak, aby na něj z jachty nebylo vidět, ale aby ona sama měla dobrý výhled. Pomocí infradalekohledu pozorovala palubu. Pak si na ní konečně všimla jakéhosi pohybu.

Objevil se tam muž. Byl vysoký, silný, holohlavý, s brutálními rysy ve tváři. Hora svalů, která by na své pracky měla mít vystaven zbrojní pas. Jeho kukuč byl zlý. Díval se kolem sebe jako had, který hledá kořist.

Endo byl osobním Taylorovým strážcem. To, co o něm Nelly věděla, bylo všechno v souvislosti nejméně se dvěma hrůzyplnými vraždami.

Vtom Endo strnul.

Na chvíli si Nelly pomyslela, že ji ten nebezpečný chlapík objevil, ale pak si všimla dvou blížících se mužů. Jeden byl Taylor Yerby. Druhého neznala.

Byl elegantně oblečen, byl na dálku cítit penězi, v ruce držel vycházkovou hůl, klobouk a jelenicové rukavičky.

Krátce si potřásli rukama, vyměnili si pár slov a usmáli se přitom na sebe. Nelly chtěla rychle použít svůj směrový mikrofon, ale mezitím jejich rozhovor skončil. O vteřinu později měla v ruce svůj infrafotoaparát. Několikrát stiskla spoušť. 300milimetrový teleobjektiv se postaral o přiblížení dvojice.

Potom přístroj odložila. Taylor Yerby šel na palubu. Vstříc mu vyšel Endo. Postavil se do pozoru a hleděl na svého pána se psí oddaností.

Nelly konečně použila směrový mikrofon, který vypadal jako dlouhá úzká svítilna, a nasadila si minisluchátka. Doufala, že v rozhovoru mezi Yerbym a Endem padne jméno neznámého.

Yerby se zeptal: „Co tu děláš, Endo?“

„Šel jsem na čerstvej vzduch, pane Yerby.“

„Nemám rád, když se příliš často ukazuješ na palubě.“

„Máte pravdu, pane Yerby.“

Mohutný muž rychle zapadl.

Yerby si zapálil. Cigaretu však dokouřil jen do půlky, zbytek odhodil a zmizel. Pak byl chvíli klid. Na palubě ‚Esmeraldy‘ se nikdo další neukázal.

Zato s jejím Stingrayem se něco stalo.

Kdosi prudce otevřel dvířka. Agentka se lekla a otočila se. Na sedadlo vedle řidiče vpadl muž se zarudlou, šklebící se tváří. Táhla z něj whisky. Než stačila zaprotestovat, uvelebil se vedle ní.

„Ahoj, bejby!“ zahulákal. Vlasy měl rozčepýřené. Na pravé ruce mu chyběl palec. „Už na tebe chvíli koukám.“

„Co chcete v mém voze?!“ řekla ostře.

„Jenom klídek, bejby!“ zachechtal se opilec. „Tebe zajímá támhleta loď,“ konstatoval.

„No dobrá, přiznávám to. Máte něco proti tomu?“

„Ani ťuk, mně přece ta loď nepatří.“

„A můžete mi prozradit, co po mně tedy chcete?“

„Ty se zajímáš vo lodku, já se zajímám vo tebe.“

Nelly vzdychla. „Oukej. Jsem soukromý detektiv. Jde o manželskou nevěru. Proto jsem tady. A teď byste byl tak laskav a opustil tento vůz? Můj Stingray není veřejným dopravním prostředkem.“

„Tvoje poslední slovo?“

„Úplně poslední.“

„A když přesto nevystoupím?“

„Pak se o vás postará policie.“

Ten chlap se však nedal zastrašit.

„Tak už mi udělej radost a jeď.“

Nelly přemýšlela. Stálo by to hodně námahy, než by toho opilce dostala z vozu. A hlavně by hulákal. Mohlo by to vylákat Yerbyho ven z jachty, aby se podíval, co se to děje. Takže se vzdala. Opilec vítězoslavně sledoval, jak startuje.

Tebe ten smích brzy přejde, pomyslela si Nelly hněvivě.

„Kam mám jet?“ zeptala se.

„Někam, kde je tma,“ řekl námořník vzrušeně.

„Jak si přeješ,“ odvětila Nelly Moorová.

Tam, kde bylo nejvíc tma, zastavila. Bleskově námořníka udeřila, pak proletěla vodorovně vzduchem hrana její dlaně a sebrala mu vědomí. Třetí úder byl už navíc. Těžký hoch se zhroutil a pomaličku se skácel dopředu. Zůstal ležet tváří na palubní desce.

Nelly vyskočila z vozu, oběhla ho, otevřela dveře u spolujezdce a sykla: „Mohu ti pomoci při vystupování?“

Byla to těžká práce, tahat to bezvládné tělo z vozu ven. Nelly ho odtáhla k patě velkého jeřábu a opřela ho tam o betonový podstavec.

„Přeji ti dlouhý, ničím nerušený spánek,“ řekla pobaveně.

Agentka se vrátila ke svému vozu a odjela do Dawtonovy kanceláře. Rychlými kroky proběhla mramorovou vstupní halou mrakodrapu. Hned nato stála v jednom ze dvou tuctů výtahů.

Do Dawtonovy kanceláře se člověk dostal přes zvlášť zabezpečené dveře. Místnost za nimi byla zařízena se vším komfortem. Nic nenaznačovalo fakt, že je to centrála dobře fungující tajné služby. Nelly ale věděla, že za skrytými ocelovými dveřmi je ukryta veškerá Dawtonova aparatura, jež mu umožňuje koordinovat akce CIA, FBI, Pentagonu a ministerstva spravedlnosti, když to situace vyžadovala.

Tlouštík právě škrtal v soupisce diet jednoho ze svých agentů. Tužka i papír zmizely ve stole, jakmile vstoupila Nelly.

„Měla jsem potíže s opilým námořníkem,“ řekla a podala o tom zprávu.

Dawton přikývl. „Někdy může být krása na obtíž,“ řekl.

Nelly vyprávěla o Yerbym a Endovi.

„Kromě nich byl na palubě ještě jeden velmi elegantní muž. Asi Taylorův obchodní partner.“

„Jak vypadal, Nel? Uměla byste ho popsat?“ zeptal se tlouštík rychle. Nelly si ale popis ušetřila. Postavila na Dawtonův psací stůl svoji infrakameru a řekla: „Je uvnitř asi devětkrát. Stačí, když necháte vyvolat film.“

Dawton přikývl.

„Naši odborníci se o to postarají. Co říkáte na Yerbyho?“

„Krásný muž.“

„Nebezpečný muž,“ poznamenal Charles Dawton. „A Endo je jeho kat!“

„Zítra zatroubím do útoku.“

„Považujete svůj úkol za splnitelný?“

„Taylor Yerby nebude prvním člověkem, který se nechal napálit mým maskérským uměním.“

„Jestli přijde na to, že jste Nelly Moorová, předá vás Endovi. Nic horšího se ženě nemůže stát.“

Nelly se zasmála. „Ale ale, pane Dawtone, chcete mi nahánět strach?“

Tlouštík se ošíval.

„Vážně si myslíte, že to zvládnete, Nel? Pomalu o tom začínám pochybovat.“

Mladá agentka šelmovsky zamrkala. „Ale prosím vás, copak žena jako já nedokáže všechno?“

*

O vyřízení Yerbyho zakázky ohledně Matthewa Maclnnese se postarali dva vrazi: Evan Epp a John Lewis. Epp se nyní nacházel v márnici na 69. ulici, Lewis ještě žil. Byl to člověk s vyhraněnou chamtivostí. Silná hráčská vášeň ho už připravila o nemalý majetek. Dlouhá léta žil z vloupání a malých lumpáren, ale to jej časem neuživilo. Změnil povolání a z malého kriminálníka se stal politickým gangsterem, protože zjistil, že tak podstatně víc vydělá. A skutečně mu začaly peníze pršet z nebe. Ale čím více vydělával, tím větší dával sázky. A tím byly také vyšší jeho prohry. Nakonec se dostal tak daleko, že si musel říct: a teď se za vlastní vlasy vytáhneš z louže anebo si vezmeš provaz a na nejbližším hřebíčku se pověsíš.

To pověšení nepovažoval za šťastné řešení, a proto bral v poslední době i vraždy, protože za ty se platilo nejlíp.

Lewis podmračeně kráčel po můstku na jachtu. Ze tmy se ihned vynořil Endo. Lewis se vyděsil.

„Ahoj, Johne,“ zabručel holohlavý.

„Kruci, ty ses vobjevil jako strašidlo, čoveče!“ odvětil Lewis poplašeně.

„Musím dávat pozor, aby se k panu Yerbymu dostali jenom ohlášený hosti.“

„Já jsem jeden z nich. Je Yerby na palubě?“

„Taky by se ti nic nestalo, kdybys řek pan Yerby.“

‚ John Lewis se nafoukl a hněvivě si Enda změřil.

„Říká mi snad pane Lewisi?“

„Mezi váma dvěma je přece velikánskej rozdíl.“

„To bych neřek. Je to gangster jako já.“

„Drž klapačku!“

„Drž si ji sám!“

„Třeba budu mít jednou příležitost zakroutit ti krkem,“ zaprskal Endo, prudce se otočil a zmizel ve stínu lodní nástavby.

„Blbečku!“ zasyčel Lewis na jeho adresu. Potom sešel do podpalubí. Taylor Yerby seděl v pohodlném koženém křesle. Lewis se bez vyzvání posadil a dal si nohu přes nohu.

„Poslouchám,“ řekl Yerby a usrkl si svého drinku. Lidé jako Lewis mu byli z hloubi duše protivní, ale nešlo to jinak, než je čas od času použít. „Co se stalo u Maclnnese?“ zeptal se pak. Nedíval se přitom na Lewise, ale na svoji whisky.

„Byli jsme tam před Moorovou a jejíma přítelíčkama,“ začal Lewis se zprávou.

„Dokázali jste Maclnnese zlikvidovat?“

„To nebylo nic těžkýho.“

„Takže co?“

„Byli jsme ještě v domě, když dorazila Moorová s Armstrongem a Erikssonem.“

Yerby namířil svůj pichlavý zrak na vraha.

„No a?“ zeptal se napjatě.

„Došlo k přestřelce,“ odpověděl Lewis s pokrčením ramen. „Evan to schytal naplno. Je po něm.“

Yerby vyskočil z křesla, jako by opěrkami projel elektrický proud. Jedním hltem do sebe hodil obsah skleničky. Oči se mu zúžily do úzkých štěrbin. Rozrušeně začal chodit po místnosti sem a tam.

„Pomalu už mám toho tria dost!“ prskal, když se od Lewise dozvěděl všechny podrobnosti.

„Sou to zatraceně nebezpečný lidi!“

Yerby zůstal stát.

„Mně to nemusíte říkat. Znám je. Člověk o svých největších nepřátelích musí vědět co nejvíc, pokud chce přežít. Každý z nich je prohnaný a mazaný jako liška. Ve třech se nedají porazit. Ale byla to jejich chyba, že mi zkřížili cestu. Ti lidé musejí zemřít!“

„Všichni tři?“ zeptal se Lewis.

„Všichni tři,“ sykl bezmezným hněvem otřásaný Yerby.

*

Frank Caldwell položil Pipera Cherokee na přistávací dráhu jako pírko. Neměl sebemenší potíže. Jak mu bylo přikázáno, rozházel po pozemcích ’0’Harových laboratoří‘ ty drobné kovové věcičky. Co to mělo mít za význam, to nevěděl, a taky mu to bylo ukradené. Koneckonců to Gordona a jeho lidi stálo 50 000 dolarů.

Caldwell doroloval se strojem na stejné místo, kde do něj nastoupil.

Jak bylo dohodnuto, Gordon na něho čekal v letištní restauraci. Když vstoupil, hned ho nezaregistroval. Skupina mladých lidí hulákala jakési vojenské písně. Především dvě dívky překřikovaly všechny ostatní ječivým hlasem. Gordon operativně zvedl ruku. Caldwell ho konečně uviděl a namířil si to k jeho stolu. Posadil se, sevřel ruku v pěst a pak vytrčil palec směrem vzhůru.

„Všechno v nejlepším pořádku, pane Gordone.“

„Byly nějaké problémy?“ zeptal se Gordon.

„Ani v nejmenším,“ odvětil Caldwell a s chutí se napil piva, které před něho servírka přičinlivě postavila.

„Pak mě na chvilku omluvte. Musím si zatelefonovat. Čekají na moji zprávu.“

Gordon odešel. Caldwell dopil a objednal si ještě jednou totéž.

„Ohlásil jste úspěch?“ zeptal se pak, když se jeho zaměstnavatel vrátil.

„Ano. Jsou s vámi velmi spokojeni.“

„Prima. Kdy dostanu svoje peníze?“

Gordon se na pilota kvůli té otázce nezlobil. Byl to obchod.

„Dohodli jsme dvoutýdenní platební toleranci,“ řekl. „Během této lhůty se peníze objeví na vašem kontě.“

„Fajn.“

Když potom seděli v Gordonově bentleyi, zeptal se majitel nočního baru: „Kde vás mám vysadit?“

„Vyhodte mě někde cestou. Řeknu vám.“

Během cesty Caldwell přemýšlel. V duchu se viděl nad ’0’Harovými laboratořemi‘. Netušil, co se tam vyrábí. Oč tam jde? ptal se v duchu pořád dokola.

Gordon jako by mu četl myšlenky, protože najednou řekl s úsměvem: „Pokud vám smím dát dobrou radu, pane Caldwelle, pak o těch věcech moc nepřemýšlejte. Čím méně toho budete vědět, tím klidněji budete žít.“

„Co vlastně vyrábějí ’0’Harovy laboratoře‘?“

„Bojové plyny. Ale teď už byste skutečně neměl klást žádné další otázky, pane Caldwelle.“

„Oukej, oukej. Támhle si vystoupím.“

„Dobrá.“

Robert Gordon zastavil hned za benzínovou pumpou ozářenou velkými světelnýmu reklamami firmy Shell.

Caldwell vyskočil z auta. Křikl pak ještě do okénka: „Uslyším o vás ještě?“

Gordon se pobaveně usmál.

„My si vás umíme kdykoliv najít, pane Caldwelle.“

„Tak to mě uklidnilo,“ zakřenil se pilot. Pak bentley odjel.

Za pár minut vešel Gordon do svého nočního klubu. V kanceláři si dopřál pořádného bourbona. Požitkářsky si vychutnal první doušek. Vtom se otevřely dveře. Vešla Sarah Middlemassová.

„Smím se zeptat, co se tu slaví?“ zeptala se s vyzývavým smíchem na rtech.

„Dáš si se mnou?“

„Jistě, ráda.“

Napili se. Sarah pustila hudbu a řekla, že jí je teplo. Gordon se posadil na pohovku. Sarah prošla kolem dveří a jakoby náhodně otočila klíčem. Zámek klapl a bylo zamčeno. Gordon věděl, co bude Sarah chtít. Přišla k němu s měkce rozhoupanými boky, podívala se na něho a mezitím vzadu na šatech nahmatala zip. Vyklouzla pak z šatů, ty spadly na zem. Tanečními kroky z nich vystoupila. Její plná ňadra se houpala nahoru a dolů. Gordon cítil, jak se mu dělá horko. Přiblížila se k němu a on bez dechu líbal její pupek.

Sarah zaryla prsty do jeho hustého ochlupení na prsou. V krásné tváři měla vepsáno vzrušení. Obrátila oči vsloup. Tělo se vzedmulo do oblouku.

Gordonovy ruce něžně hladily její plná ňadra. Přitiskla své horké rty na jeho ústa. Její jazyk klouzal mezi zuby, hrál si se Špičkou jeho jazyka.

„Pojď ke mně!“ žadonila.

Položil se na ni. Jejich těla splynula do neoddělitelné jednoty. Těžké oddechování a sténání naplnilo místnost.

O třičtvrtě hodiny později zadrnčel telefon.

„Tady Yerby!“ řekl ten, kdo volal, tak chladně, až to Gordonem cuklo.

„Á, Taylor, co pro vás můžu udělat?“

„Ihned si sedněte do auta a přijedte za mnou na jachtu!“

„Stalo se něco?“ zeptal se Gordon zděšeně.

„Řekl jsem, že máte za mnou přijet!“ vykřikl Yerby vztekle.

„Už jedu,“ odvětil Gordon tiše a zavěsil.

*

Nelly Moorová bydlela v Richmondu poblíž New Springville Parku na West Shore. John Lewis tu adresu dostal od Taylora Yerbyho. Nyní se nacházel na cestě k agentčinu domu, aby jí vzal život pomocí drátěné smyčky, kterou ukrýval v kapse pláště.

Dveřní zámek byl pro něj obyčejnou rutinní záležitostí. Vyjel výtahem nahoru a za chvíli stál před Nellyinými dveřmi. Opět zachrastil nářadím a za moment se mu otevřely i ty.

Rychle vstoupil.

U dveří do ložnice se na chvíli zastavil.

Pravačkou sáhl do kapsy a pomalu vytáhl drát. Na obou koncích měl dřevěné úchytky, takže smyčka dobře držela v rukou a bylo možno ji utáhnout, aniž by si pořezal prsty.

Opatrně nahmatal kliku. Cesta do ložnice byla volná.

Ležela tam.

A jak tam ležela! Vrahovi se nabízela nádherná podívaná. Do okna proudilo stříbrné světlo. Rozlévalo se po těle agentky, oblečené v přiléhavém oranžovém pyžamu. Na druhé straně široké postele ležela na zemi shozená přikrývka.

Vrah se přiblížil. Zaskočen takovou krásou suše polkl. Vícekrát se musel napomínat, aby nepodlehl pokušení. Hladově zíral na pevná ňadra, která mu málem sebrala veškerý rozum.

Je krásná a nebezpečná, pomyslel si Lewis a srdce mu přitom bušilo až v hrdle. Především ale nebezpečná. Proto musí zemřít. Ona a její přátelé zabili Evana Eppa.

Svaly se mu napjaly.

Spěšně sáhl na lampičku u nočního stolku. Stiskl knoflík a když se rozsvítilo světlo, chtěl po Nelly skočit s drátem v rukou.

Ale Moorová vyletěla z postele. Lewis přesto využil momentu překvapení a hodil jí drát kolem krku.

Nelly vytřeštila oči. Drát jí bral dech. Dole na štíhlém krku ji to pálilo. Překvapeně zírala na vraha. Jeho napětím zdeformovaná tvář v ní vyvolávala strach.

Vrazila mu pěst do břicha. Když se smyčka neuvolnila, udeřila ještě třikrát. Konečně se mohla nadechnout. Další rána přinutila Lewise o krok ustoupit. Nelly si smyčku strhla z krku a vyskočila z postele jako kočka. Bolest polevovala. Vrah s klením zjišťoval, že se mu vražedný útok s drátěnou smyčkou nezdařil. Aby tu věc ještě dohrál podle svých původních záměrů, hledal v podpažním pouzdře revolver.

Nelly spatřila zbraň a srazila vraha k zemi.

Začal tvrdý zápasnický souboj.

Lewis se pokoušel na ni namířit, ale agentka měla dost sil, aby tomu zabránila.

Když nakonec přece jen vystřelil, odrazila jeho ruku ke stropu. Detonace otřásla místností. Nelly pocítila horko plamene výstřelu na svém ňadru a ustrašeně odskočila.

Pak spatřila, co vrahova kulka udělala. Na chvíli z toho musela zavřít oči. Projektil proletěl Lewisovi hlavou. Byl to úděsný pohled.

Agentka vyběhla do vedlejší místnosti a s třesoucíma se rukama si udělala drink, aby se tak rychleji vyrovnala s realitou.

*

Robert Gordon se nikdy necítil moc dobře, když se potkal s Endem. Ani nyní to nebylo jinak. Ulevilo se mu teprve, když vstoupil do Yerbyho pracovny.

„Posaďte se!“ vyzval ho Yerby a ukázal na jedno z křesel. „Dáte si drink?“ zeptal se pak chladně.

„Rád. Martini.“

Yerby naplnil dvě sklenice. Na stole stál magnetofon. Gordon hádal proč asi. Vzal si martini a strčil mezi zuby olivu. Yerby se posadil naproti němu.

„S důvěrou je to taková divná věc,“ začal zcela bez souvislosti.

„Ano, ano,“ přikývl Gordon. „To máte asi pravdu, Taylore.“

Gordon našpicoval uši.

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se.

„Frank Caldwell!“ řekl Yerby ledově.

„Za toho dám ruku do ohně,“ odvětil Gordon ihned. „Báječnej chlap, nedělá žádný problémy!“

Yerby natáhl ruku a stiskl knoflík magnetofonu. Byly slyšet zvuky lásky. Zaplnily celou místnost. Sténání však za chvíli přestalo. Pak promluvila Catherine Robbinsová. Vysvětlovala pilotovi, jak si hrála na detektiva a sledovala ho. Gordonem to cuklo. V ten moment poslouchal už pozorněji. Catherine mluvila o lidech, se kterými si chtěl Frank začít, vymlouvala mu to, tvrdila, že ví, oč jde, a tak dále. Gordonovi vystoupil na čelo studený pot.

Yerby přístroj konečně zastavil. Ticho, které nastalo, Gordona mučilo. Otřel si pot a pokoušel se vypadat, jako by se nic nestalo.

„Takže?“ zeptal se Taylor Yerby. Zaznělo to jako zamručení hladového vlka.

„Co mám k tomu říct?“

„Je správné tvrzení, že to děvče ví příliš mnoho?“

Gordon si odkašlal a pak uváženě přikývl.

„V určitém směru ano.“

„Fízlovala toho pilota. Ví podrobnosti o našem záměru. Znamená pro nás rizikový faktor.“

Gordon tušil, kam Yerby míří. Bylo jasné, že každé riziko – ihned jakmile bylo rozeznáno – musí být odstraněno z cesty.

„Vy jste toho pilota naverboval, Roberte. Teď chci od vás slyšet konstruktivní návrh, jak se tohoto rizika zbavit.“

„Můžu si s Caldwellem promluvit.“

„Vy jste se asi zbláznil!“ vykřikl Yerby. „O čem si s ním ještě chcete povídat? Já vidím jen jedinou možnost, jak z toho ven!“

Gordon pokrčil rameny.

Když si myslíte, že je to bezpodmínečně nutné… Vy jste šéf tohohle podniku, Taylore.“

„Fajn, že jste loyální. Takže, jak to provedete?“

Gordonovi bylo, jako by mu někdo vrazil facku. Málem vypadl z křesla. Vyvaleně zasténal: „Já? Jak to provedu já? To chcete vědět?“

„Objevil jste pro nás Franka Caldwella, Roberte. Myslím si, že byste měl projevit trochu víc smyslu pro odpovědnost.“

Gordon klouzal v křesle sem a tam. V Yerbyho salónu bylo náhle zatraceně dusno. Díval se oknem na moře a toužil po čerstvém vzduchu.

„Tu věc vyřídíte během čtyřiadvaceti hodin! Je to jasné!“ sykl Yerby.

Gordon předvedl zmučenou grimasu.

„Já – já nemůžu!“ vykřikl zničeně. „Nepožadujte to po mně, Taylore. Já nejsem vrah.“

„Jde přece jenom o to děvče, Roberte. Jedna nebo dvě kulky stačí.“

„To nepřenesu přes srdce. Uznávám sice, že by mi mohla být nebezpečná a že musí zmizet, ale já se na ten džob nehodím. Pošlete tam Enda. Má v těchhle věcech praxi.“

Yerby se ledově zašklebil.

„Já vím už dávno, že jste slaboch, Roberte.“

Gordon se bránil:

„Udělám pro vás cokoliv. Jen když jde o vraždu, tak nemůžu. Každej se na to nehodí.“

„No tak dobře, dobře. Převezme to Endo.“

Gordon si ulehčeně oddechl. Yerby se zvedl.

„Uvidíme se zítra ráno,“ řekl.

I Gordon vstal.

„Ano, zítra ráno.“

Yerby se opět posměšně zašklebil.

„Zaměstnanci ’0’Harových laboratoří‘ budou zírat, co jsme jim to připravili.“

Teď si i Gordon dovolil ušklíbnutí.

„A nebudou tomu věřit.“

Mrazení a třesavka z vyděšení, to všechno už Nelly Moorovou pomalu opouštělo. Pomalu se vzpamatovávala. Velkýma tmavýma očima se dívala do ložnice škvírou mezi přivřenými dveřmi. Viděla vrahovy boty. Ještě před několika minutami tam byla, aby prohledala jeho kapsy. Teď držela v roztřesených rukou jeho peněženku a dlouho se dívala na telefon, než si uvědomila, že si přeje okamžitě s někým mluvit. Nedokázala si pro tento účel představit nikoho vhodnějšího než Charlese Dawtona – a to sice z vícero důvodů. Zaprvé to byl kompetentní muž. Zadruhé měl osobní zájem o její psychické i fyzické zdraví. A zatřetí mu bylo možno kdykoliv ve dne i v noci zavolat. Vždycky byl u telefonu.

Chvějícím se prstem vytočila jeho číslo.

„Něco se stalo, děvče?“ zeptal se tlouštík starostlivě.

„Dala jsem vám popis komplice Evana Eppa…“

„Ano, středně vysoký, šlachovitý, opálená tvář, tmavohnědé oči, levé víčko visí níž, na bradě hluboká vráska.“

„Už ho nemusíte hledat, pane Dawtone. Potkala jsem se s ním.“

„Skutečně? Kde?“

„Ve své ložnici! Nejprve mě chtěl nějakým drátem uškrtit a když se mu to nepovedlo, tak zastřelit. Teď je už sám po smrti. Nesnesl vlastní kulku. Průstřel hlavy.“

Dawton se zhluboka nadechl.

„Má u sebe papíry?“ zeptal se.

Nelly se už dívala do peněženky. Jako první na ni vypadla účtenka z nočního klubu jménem ‚Chez Robert‘.

„Mám tady jeho průkaz,“ řekla agentka.

„Jak se jmenuje?“

„John Lewis.“

„Nejdřív Maclnnes,“ čichal Dawton člověčinu, „a teď vy. Leží vám ten Lewis stále ještě v ložnici, Nel?“

„Myslíte, že jsem ho zahodila do koše na odpadky?“

„Pošlu vám někoho, kdo odveze mrtvolu, abyste neměla zbytečné potíže, Nel.“

„Udělejte to,“ řekla Nelly Moorová. „Jinak budu mít s tím chladným chlapíkem po svém teplém boku ošklivé sny.“

*

Bylo deset minut po začátku služby.

Jo Cook – obrýlený astmatik, neustále trápený chronickým katarem cest dýchacích, polykač tabletek první třídy – si zastrčil do svého dlouhého nosu inhalační trubičku a zavřel oči, aby si patřičně ulevil. Byl vyhublý na kost a nevypadal ani zpola tak dobře jako jeho kolega Jim Sloane.

Sloane byl tenisový typ, měl tvař jako herec, vlastnil rychlý vůz, při úsměvu ukazoval bělostné zuby a i u žen by dozajista prokazoval podstatnější úspěchy, kdyby se neoblékal tak strašlivě nedbale.

Jak Sloane, tak Cook byli mladí vědci, kteří v ’0’Harových laboratořích‘ odevzdali tu nejlepší práci. Oba byli výjimeční – vynikající vzdělání, iniciativa, snaha, nápaditost – krátce řečeno, čistý zisk pro velký tým Hawleye 0’Hary.

Sloane a Cook si natáhli bílé pláště. Hovořili o kulturách bakterií, jejich množení a výživě. Nakonec Cook tleskl a řekl:

„Uvidíme, jestli bude ta nová série zkoušek úspěšná.“

Sloane se zasmál.

„Ty myslíš, jestli se nám dneska podaří zabít naše nejlepší bestie.“

„Přesně tak,“ potvrdil Cook, zavřel svoji skříňku a opustil šatnu. „Bestiemi“ myslel Jim Sloane viry, které vyvinuli v laboratoři. Šlo o bakteriový kmen, který se velice rychle rozrůstal a dosud ho nešlo nijak zničit. Zkoušeli všechno možné – pod přímým osobním vedením 0’Hary – ale bezúspěšně. Vypěstované bakterie se ubránily proti všemu. To celé byla tajná vládní zakázka. Aktuálním politickým sloganem se stalo „Mír prostřednictvím síly“. Proto následovná zakázka Pentagonu: virová bomba. A už od samého začátku se ’0’Harovým laboratořím‘ dařilo. Úspěšně tu vyvíjeli novou bakteriovou kulturu, s jejíž pomocí by bylo možno vyhladit celé lidstvo. Úděsná vize. V Pentagonu přijímali tyto výsledky s uspokojením. Ale nyní měl vědecký tým další úkol: co nejrychleji vyvinout úspěšnou protilátku. Avšak v tomto směru se zatím konaly jen samé neúspěchy. V Pentagonu zneklidněli, protože kdyby se viry dostaly do rukou někomu nezodpovědnému…

Sloane a Cook vstoupili do zkušební laboratoře. Okna byla dokořán, všude čerstvý vzduch. Okolí budov samá zeleň. Tři kolegové byli už přítomni. Jenny Wexterová, krásná asistentka s vlasy barvy mědi, měla už připraveny instrumenty.

Cook strčil do Sloanea a zašeptal mu do ucha: „Jak jsi s ní daleko, Done Juane?“

Jim jen mávl rukou.

„U Jenny si připadám jako Jumbo Jet, na který čeká krátká přistávací dráha. Nemůžu se na ni nějak dostat.“

„Možná, že děláš něco špatně.“

Cook odešel na své pracoviště. Sloane kráčel za Jenny. Či za ní spíš pouze odkráčet chtěl, neboť v ten moment vešel Hawley 0’Hara. Bělovlasý, postarší muž se světlýma, živýma očima a štíhlou postavou. Měl pro každého svého zaměstnance krátké, přátelské pokývnutí. Pak požádal Jima Sloaneho, aby donesl z trezoru viry, aby mohli začít s prací. Sloane přinesl malou nádobu, podobající se termosce, a po Jenny mu zbyla jen malá kovová věcička, s níž si před chvilkou hrála a kterou pak odložila na stůl. Bezmyšlenkovitě si ji zastrčil do kapsy.

*

Nebylo to poprvé, co si Nelly Moorová dělala masku. Právě si na nose vykouzlila poslední pihy. Potom se spokojeně pozorovala v zrcadle. Její momentální vzhled ničím nepřipomínal Nelly Moorovou. Líbilo se jí, když si mohla ponechat vlastní iniciály, a proto zvolila pseudonym Nana Muriová.

Tahle Nana Muriová přesně odpovídala ideálnímu obrazu ženy, jaký nosil v srdci Taylor Yerby. Musí ji zákonitě chtít, až ji spatří.

Byla zrzavá, měla klasický římský nos, jantarové oči a výraznou bradu. Vypadala krásně a žádoucně úplně jiným způsobem než obvykle. Pak se odebrala ke skříni a vybrala si jednoduchý pískový model, jehož jedinou atrakcí byl hluboký, upřímný výstřih. Když si ho oblékla, opustila dům. Odjela Stingrayem přímo do přístavu a nechala ho stát v bezpečné vzdálenosti od Yerbyho jachty. Pak se loudala směrem k můstku – bez obav, neboť si byla svým vzhledem naprosto jista. Yerbyho určitě ani ve snu nenapadne, že má před sebou Nelly Moorovou.

Měkce kráčela po lodním můstku nahoru na palubu. Počítala s tím, že se jí Endo postaví do cesty. A přesto se vyděsila, když se to stalo.

„Přejete si?“ zeptal se nepřátelsky.

„Chci k panu Yerbymu.“

„Není tu“

„Chtěla jsem si s panem Yerbym jenom promluvit.“

„Přijďte zase za hodinu. Možná budete mít větší štěstí.“ Nelly hněvivě přivřela jantarové oči.

„Poslouchejte, za koho mě vlastně máte? A kdo si myslíte, že vlastně jsem?“

„To mě nezajímá, slečno.“

„Takhle se mnou mluvit nebudete! To si prostě nenechám líbit!“

Endo ukázal svůj silný chrup.

„Co proti tomu chcete dělat?“

„Postěžuji si na vás u pana Yerbyho.“

„Na to máte právo. Ale teď už raději opusťte jachtu, slečno…“

„Muriová. Nana Muriová se jmenuju. Přišla jsem, protože si musím vážně promluvit s panem Yerbym.“ Nelly na Enda vystřelila zlostný pohled. „Nenechám se setřást nějakým pařezem.“

Endo sevřel ruce do pěstí.

„Jste pěkně divoká, slečno Muriová.“

„Znáte to přísloví: Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá?“ Agentka vysunula svoji plastikovou bradu. „Začala jsem snad já být nepříjemná, nebo jste to byl vy?“

„Řekl jsem vám, že tu pan Yerby není.“

„Tón dělá muziku, příteli. Dobrá, takže beru na vědomí, že pan Yerby není na lodi. Takže tu na něho počkám.“ Moorová bleskově proklouzla kolem Enda. Silácký borec byl z jejího chování tak mimo, že ani nezareagoval. Když se vztekle ohlédl, seděla Nelly už v lehátku, měla své neslušně dlouhé nohy zkřížené a shovívavě řekla: „Jestli nemáte nic na práci, můžete mi udělat jedno martini.“

*

Taylor Yerby, Robert Gorden a deset vybraných mužů se krčilo ve stínu velkého skříňového náklaďáku. Každý měl na sobě něco jako kosmonautské oblečení. Jejich tváře se schovávaly za plexištíty. Ani milimetr kůže neměli odhalený. Yerby pohlédl nejprve na své hodinky, a potom na Gordona. Ten čekal napjatě jako všichni ostatní na rozkaz Taylora Yerbyho.

„Všichni připraveni?“ zeptal se Yerby svých mužů. Poslouchali přes sluchátka a přikyvovali.

„Čekáme, až nám řeknete, že máme vyrazit,“ odvětil Gordon.

„Oukej. Tak tady to konečně máte: do toho!“

Jeden z mužů přeběhl ke kabině vozu a stiskl příslušný knoflík.

„Doufejme, že to klapne tak, jak si představujeme,“ řekl Gordon.

„To prostě musí klapnout.“

„Něco takovýho eště nikdo nezkoušel.“

„Tím pádem bude panika jednou tak velká,“ zasmál se Yerby za svým plexisklem.

Gordon se otočil. Stisknutí knoflíku pozvolna otevíralo zadní dveře náklaďáku. Čím více byly dokořán, tím silněji se ozývalo z jeho vnitřku bzučení.

Taylor Yerby se opět rozesmál.

„Támhle jsou, Yerby. Teď se ukáže, jak fungují naše nápady v praxi.“

Bzučení bylo najednou mnohem hlasitější. A zlo se pak dalo nezadržitelně na pochod…

*

Taylor Yerby měl všechny dobré důvody pro to, aby kráčel po můstku na svoji jachtu ve výtečném rozmaru. Plán vyšel do nejmenšího detailu.

„Pane…“

Yerby pozoroval Endův rozpačitý výraz a pak se zeptal:

„Copak je, příteli?“

Osobní strážce ukázal masitým prstem za sebe.

„Na palubě je dívka, pane Yerby.“

V Yerbyho očích se objevila nedůvěra.

„Děvče?“

„Trochu jsem ji zmáčk, pane. Tvrdí, že bejvala přítelkyní Evana Eppa. A chce s váma vo něm mluvit.“

„Je pěkná?“ zeptal se Yerby.

„Zatraceně pěkná.“

„Podívám se na ni,“ řekl Yerby.

„Vopatrně, pane Yerby!“ zasyčel Endo. „Ta holka je přesně váš typ!“

„Tím líp,“ zakřenil se Yerby a potom zvážněl. „Postarej se, abys brzy ukončil tu věc s Catherine Robbinsonovou!“

„Kdy se o ni mám postarat?“

„Nejlíp hned. Čím dřív bude jednou provždy mlčet, tím líp pro nás.“

Endo poslušně přikývl a opustil jachtu.

S plamennou zvědavostí se Yerby odebral dozadu. Protože se k lehátku blížil odzadu, Nelly si ho nevšimla. Zůstal stát a pozoroval ji. Její ohnivě zrzavé vlasy se mu líbily, i ta délka seděla. Neměl rád dívky s dlouhými vlasy. Jeho pohled přejel přes hluboký výstřih. Každým nádechem a výdechem klesal a byl bohatě zaplněn. Pleť této ženy se zdála být sametová. Z jejích rudých vlasů vycházela omamná vůně.

Yerby obešel lehátko a postavil se před tu nádhernou bytost. Jeho stín padl na Nellyinu tvář. Otevřela jantarové oči. Yerby byl pohledem na ni tak fascinován, že několik vteřin nebyl schopen promluvit. Všude po celé zeměkouli hledal přesně takovou dívku. Dosud marně.

A teď se mu to konečně stalo.

„Slečna Muriová?“ zeptal se a poprvé v životě si před ženou připadal nejistě a rozpačitě.

„Zcela správně,“ odvětila agentka. „Nana Muriová. A vy jste Taylor Yerby, že ano?“

„Ano. Chcete se mnou mluvit?“

„Jistě.“

„Co vás ke mně přivádí?“

„Smrt Evana Eppa.“

„Aha. Endo mi říkal, že jste byla jeho přítelkyní. Netušil jsem, že Evan zná tak kouzelné děvče. Je mi upřímně líto, co se stalo vašemu chlapci, slečno Muriová.“

Nelly rafinovaně nasadila do hry své krásné tělo. Napjala záda a tím pádem se vztyčila její ňadra. Potom si přehodila nohy a dávala si u toho pozor, aby sukně příliš mnoho nezakryla.

„Mrtvým ponechme jejich klid,“ řekla agentka a mávla rukou.

„My dva, pane Yerby – vy a já, my patříme k těm živým.“

Tayloru Yerbymu se dělalo střídavě horko a zima. Nikdy v životě netušil, že by jej nějaká žena mohla takhle rozpálit. Najednou byl doslova trestuhodně důvěřivý. Stalo se mu něco, co svým lidem nemilosrdně vytýkal a měl za zlé. A teď se to přihodilo jemu.

Požádal ji, aby s ním sešla do podpalubí.

V salonu řekla:

„Máte to tu hezké, pane Yerby.“

Nervózně si přejel rukou přes rty.

„Učiníte mi velké potěšení, když mi budete říkat Taylore, Nano.“

„Oukej,“ řekla Nelly. „Oukej, Taylore.“

Nabídl jí místo.

„Smím mluvit otevřeně?“ zeptala se mladá agentka a pohlédla na něj tak, že se mu rozechvěla kolena.

„Prosím vás o to,“ přikývl Yerby a spěchal jí namíchat drink.

„Co Evan nežije, dělám si vážné starosti o svoji budoucnost,“ řekla Nelly a nechala v hlase zaznít touhu po mužské ochraně. Yerby ten signál ihned zachytil.

„Taková starost je u tak nádherné bytosti, jakou jste vy, Nano, zcela zbytečná,“ odporoval Yerby. „Když budete chtít, jen luskněte prsty a máte u nohou celou armádu mužů – včetně mě samozřejmě.“

„Ó!“ řekla Nelly prohnaně, „jste šarmantní, Taylore. Ale nemám ráda armády mužů. Jeden by mi docela stačil. Ale teď nemám ani toho jednoho.“

„To se přece dá rychle změnit.“

„Říkáte vy. Ale tak prosté to není. Jsem vybíravá. Evan si mě rozmazlil. Dobře vydělával a byl velice milý. Nikdy se neptal, nač ty peníze potřebuju, když mi je dával.“

Yerby byl už u druhého martini.

„Evan byl šťastný muž,“ řekl chraptivě.

Nelly předstírala truchlohru, ale ne příliš silnou, aby od sebe Yerbyho neodpudila. Ty nitky, které je teď spojovaly, nesměly být zpřetrhány, nýbrž posíleny.

„Teď je Evan mrtev a já nemám smysl života,“ postěžovala si.

„Neříkejte to. To nesmíte. Když mi to dovolíte, rád vám z toho pomohu ven.“

„Pokud byste mluvil pravdu, byla bych vám za to vděčná.“

Taylor Yerby potřeboval třetí martini. Když vyprázdnil i tuto sklenku, postavil ji před Nelly.

„Nano, omráčila jste mě. Děláte ze mě nejšťastnějšího muže pod sluncem,“ vzdychal Yerby. Odběhl ke skříni, vyndal z ní svazek bankovek a položil je Nelly do klína. „Tady. Vezměte si je. Patří vám. Moje štěstí by nebylo úplné, kdybyste se nerozhodla pro mě jako pro nástupce Evana Eppa.“

Agentka se v duchu usmála. Ryba zabrala.

„Už tak krátce po jeho smrti?“ předhodila vyčítavou otázku.

„Odečtu vám z očí každé vaše přání,“ pokoušel se ji Yerby přemluvit. „Mám k dispozici podstatně víc peněz než Evan Epp. S radostí je pro vás utratím, Nano.“

„Pokud vám to opravdu udělá takovou radost…“ řekla Nelly a s mnohoslibným úsměvem vstala, aby mu mohla vtisknout první vášnivý polibek.

*

Endo, Yerbyho najatý vrah, byl v podstatě ubohý lakomec. Kde mohl, tam ušetřil nějaký ten groš. Avšak nyní si dopřál cestu taxíkem, která skončila před obydlím Catherine Robbinsové. Aby u řidiče nezanechal nezapomenutelný dojem, dal mu raději i obvyklé spropitné. Pak vystoupil, zamával, zašklebil se a zdánlivě bezcílně se začal loudat.

Ten dům se mu nelíbil. Vstoupil do temného vchodu. Když otevřel, udeřil ho do nosu zápach. Zaslechl křik dětí. Dráty visely ze stěn jako liány. Šel po úzké chodbě.

Když chtěl vstoupit na schodiště, zaslechl odshora klapot podpatků.

Endo se schoval ve vchodu do sklepa. Po schodišti seběhli chlapec a dívka.

„Teď už tě ale mám dost, Nelly!“ řekl klučina ostře.

„A já tebe,“ odvětila holčička.

Dveře domu se zabouchly. Ti dva se hádali ještě na ulici. Endo se zakřenil a vyšel ze sklepa. Bral schody po dvou. Dům měl šest poschodí. Když dorazil ke dveřím na půdu, zůstal chvíli stát. Vytáhl z kapsy paklíč a chvíli si hrál se zámkem dveří.

Pak z nich vyšlo světlo. Přivřenýma očima se rozhlédl. Nikdo si ho nevšímal. Tak to měl rád. Vyběhl na střechu a přešel k vnějšímu požárnímu schodišti. Než na něj vstoupil, podíval se dolů. Projíždělo tam několik limuzín. Na chodnících bylo jen něco málo chodců. Nikoho z nich by nenapadlo zvednout hlavu a podívat se na Enda.

Opatrně začal sestupovat.

Uplynuly tři minuty.

Pak Endo dorazil k jednomu z oken Catherinina bytu. Bylo napůl otevřené. Zaslechl, jak v bytě něco zaklapalo. Na jeho ošklivé tváři se objevila ještě ošklivější grimasa.

Catherine Robbinsová byla doma!

Od této chvíle se v přesýpacích hodinách jejího života nacházelo už jenom několik málo zrníček.

*

Noah Gaskin byl muž kolem třicítky, průměrně vysoký, nenápadného vzhledu, poněkud nesvůj, když se setkal se skutečnou dámou, a možná právě proto jím cloumala touha po kariéře. Na univerzitě šrotoval jako nikdo jiný. Když získal několik doktorátů, vstoupil do politiky. New York mu byl brzy málo, tak se vydal na cestu do Washingtonu. Všechna ta léta muselo jít jeho soukromí stranou. Teď se přijel podívat do New Yorku za svojí přítelkyní, aby si s ní promluvil o určitých věcech, jež měl na srdci.

Jmenovala se Dorothy Goldová a byl to roztomilý brouček s šelmovskýma očima.

Teď byl u ní, ležel v její posteli a v jejím náručí, a bylo to s ním nádherné.

Špička jeho jazyka pomalu klouzala po jejím krku. Příjemně ji mrazilo. Požitkářský úsměv se jí rozhostil na tváři. Ústa měla pootevřená. Tiše zasténala.

„Miluju tě, Noahu,“ šeptala Gaskinovi do ucha. „Ach, bože, jak já tě miluju.“

Jeho prsty ji hladily po ňadrech a tuhých bradavkách a třásly se přitom jako ručičky kompasu.

„Ááá,“ vzdychala. „Já… je to s tebou tak krásný…“

Její stehna se rozevřela a Noah se mezi ně nasunul. Hodila hlavou dozadu, pak jí házela vzrušením sem a tam, přisála se k jeho ušnímu lalůčku a dýchala mu horký dech do ucha.

„Můj milý, milý Noahu!“ šeptala Dorothy nadšeně a chvěla se. Přes rty jí přešlo nekonečně šťastné zaúpění, jako by celý svět byl schován za těžkou oponou. Existoval pro ni jenom Noah. Vycházela mu svými pohyby vstříc, objímala ho, tiskla jej k sobě a do sebe, jako by ho už nikdy nechtěla pustit.

Noah se mazlil s jejími stehny. Chtěla víc, chtěla se s ním spojit, cítila, jak v ní stoupá nezadržitelná chuť, pálilo ji hrdlo, jako by absolvovala dlouhý běh.

Jeho teplo, jeho vlhká kůže, jeho nekonečná něha ji uvedly do stavu omámení, ze kterého se dostala teprve dlouho potom, co bylo po všem…

*

„A teď se na oslavu dne napijeme šampusu,“ řekla Dorothy Goldová o něco později. Sklouzla z postele. Noah Gaskin ji pozoroval při oblékání. Vjela do červených kalhotek a oblékla si červenou podprsenku. Noah Gaskin miloval každý její pohyb. Miloval její krásné tělo, její ústa, její světlé oči – všechno.

Když už měla na sobě kraťasy a svetřík, odběhla do kuchyně a přinesla láhev šampaňského. Nalili ho do štíhlých sklenic a přiťukli si.

„Věděla jsem, že to jednou dokážeš,“ řekla Dorothy. Zdálo se, že je na Noaha pyšná.

Usmál se.

„Máš ve mě kolikrát větší důvěru než já sám.“

„Zažila jsem to před obrazovkou. Panebože, to teda byl nádhernej pocit. Seděla jsem, koukala do bedny a řvala jsem jako dítě. Můj Noah! A prezident Spojených států si ho vybere do štábu svých poradců. Můj Noah to konečně dokázal.“

Gaskin znovu naplnil sklenky.

„Poslední dobou jsem měl moc práce, Dorothy,“ začal. „Ale to se teď změní. Tentokrát jsem přiletěl do New Yorku kvůli jisté záležitosti.“

„Vím, chtěl jsi se mnou zase být.“

„Ne, Dorothy. Nebo… Jistěže, to taky. Ale nepřijel jsem jenom proto. Jsem tu, protože se tě chci na něco zeptat.“ Dorothy pila sekt jako vodu. Brzy se jí začaly lesknout oči.

„Jen se ptej, Noahu.“

„Chtěl – chtěl bych se tě zeptat, jestli se chceš stát mojí ženou.“

Sklopila zrak.

„Neměli bychom o tom mluvit, Noahu.“

„Ale – ale proč ne?“

„Ty víš, že v mém životě byl už jiný muž,“ odvětila Dorothy.

„Max byl můj nejlepší přítel. Ty ses s ním zasnoubila. Z celého srdce jsem vám to štěstí přál. Báječně jste se k sobě hodili, ty a Max. Nemůžeš na něj zapomenout?“

Dorothy opatrně zavrtěla hlavou.

„Ne, Noahu. Myslím, že na Maxe nedokážu zapomenout nikdy.“

„To mi nevadí, Dorothy, skutečně ne. Max nám nebude nikdy vadit. Oba jsme ho milovali.“

„Ten den, co měl tu autonehodu, jak přišli a řekli mi, že už nebude žít, se pro mě zbořil svět. Chtěla jsem si přeřezat žíly – a udělala bych to, kdybys nebyl pořád tady.“

„Věděl jsem, že potřebuješ někoho, kdo tě utěší.“

Gaskin ji k sobě přitáhl, divoce ji objal a políbil.

„Dorothy, jsem si jistej, že by nám Max požehnal, kdybysme před něj teď předstoupili. Určitě by neměl nic proti, abychom se my dva vzali.“

Dorothy zoufale vrtěla hlavou.

„Nejde jenom o Maxe, Noahu.“

„Co jinak ti brání, aby ses stala mojí ženou?“

„Maxova smrt mě málem připravila o rozum, vzpomínáš si?“

„Ano, miláčku.“

„Od té doby mám strach se na někoho silně vázat. Nebojím se manželství, ale toho, že bych tě mohla tragicky ztratit, Noahu. Podruhé bych to nepřežila. Zešílela bych.“

Gaskin se tlumeně zasmál.

„Nesmysl, Dorothy, takový věci se přece nevopakujou.“

Dorothy položila dlaň na jeho páži a zahleděla se mu pevně do očí.

„Chci, aby to mezi námi zůstalo takové, jaké to je, Noahu.“

„Ty mi dáváš košem?“

Dorothy plačtivě zavrtěla hlavou.

„Prosím, přestaň s tím, Noahu! Nemuč mě. Vím, že jsem bláznivá, protože tvůj návrh – který mi dělá velkou radost – odmítám, ale musím se nejdřív srovnat sama se sebou.“

Gaskin nepřestával. Řekl jí, jak si manželství představuje, vymaloval jejich budoucnost růžovými barvami, pokoušel se Dorothy přemluvit, aby si ho přece jen vzala. Ale ta se nakonec jenom zeptala:

„A zkusil bys to za rok znovu?“

„Co se za ten rok změní?“

„Ó, to se může změnit moc a moc věcí. Ale nedělala bych ti žádný výčitky, kdyby ses během toho roku zakoukal do jiný.“

„Co to vykládáš?“ vyjel Gaskin. „Za co mě máš? Za lháře? I ten rok klidně můžu počkat, ale to ti přísahám, pak už mi neutečeš!“

Udělalo se mu horko. Napil se sektu. V obývacím pokoji zadrnčel telefon. Dorothy vyšla ven. Mezitím se Gaskin oblékl.

„Noahu!“ vykřikla Dorothy. „Pro tebe.“

Gaskin si zapnul zip u kalhot a vyšel z ložnice. Dorothy stála u stolečku a držela sluchátko. Vyjeveně na ni koukal.

„Kdo je to?“

„Neřekl své jméno.“

„Nikdo neví, že jsem u tebe,“ řekl Gaskin popleteně. Když vzal sluchátko do ruky, už tušil, že půjde o něco nepříjemného.

„Pan Noah Gaskin?“ přeptal se tvrdý hlas.

„Kdo jste a co chcete?“

Volající se zasmál. Znělo to povýšeně a posměšně. „Myslím, že je to velkej osobní úspěch, když si vás prezident vzal mezi svý poradce, pane Gaskine.“

Gaskinovy oči se zúžily.

„Chcete mi snad poblahopřát?“

„Ani ne, příteli. Bohužel jsem nucenej nechat vaše štěstíčko trochu zhořknout. Volám vám, protože bych vám chtěl položit jednu otázku, pane Gaskine. Myslíte si vážně, že je dobrý stát se poradcem prezidenta ve chvíli, kdy se jeho křeslo povážlivě kymácí?“

Cvak! Konec. Volající zavěsil.

„Haló!“ křičel Gaskin vztekle do sluchátka. „Haló! Vy tam!“ Pak zlostně sluchátko odhodil. „Zatraceně!“

Dorothy se zeptala; „Kdopak to byl, Noahu?“

„Netuším,“ zabručel zle. „Asi blázen.“ Ale tato odpověď neuspokojovala ani jeho samotného.

*

Taylor Yerby pochopil žhnoucí polibek Nelly Moorové jako jasnou nabídku a tak na ni hned zareagoval. Vzrušením rozechvělými prsty hledal zip jejích šatů. Krátký, charakteristický zvuk a už tu krásnou ženu loupal z oděvu. Šaty spadly na, zem. Yerby Nelly poodstrčil, aby si ji pořádně prohlédl.

„Jsi přenádherná, Nano!“ vzdychl přemoženě.

Agentka mu poslala jeden ze svých nejsvůdnějších pohledů.

„Něco takového slyší každá žena ráda, Taylore.“

V Yerbyho očích se zalesklo. Zvedl ji do výše a vynesl ji ze salónu, nohou zabouchl dveře kajuty a položil dívku na pohovku. Pohledem hledal v jejích jantarových očích souhlas, a našel ho tam.

Opřel se o lokty. Nelly otevřela oči a nechala se od něj políbit.

Yerby jí rozepnul podprsenku. Nelly se trošku nadzdvihla, aby mu ulehčila práci. Pohled na její úžasně formovaná, pevná ňadra jej přiváděl k úplné zběsilosti.

Teď jeho rozklepané ruce hledaly její kalhotky. Přitiskla k sobě jeho hlavu a dávala mu najevo, jak velmi se jí to všechno líbí. Stáhl kalhotky. Teď, když byla docela nahá, ji k sobě přitiskl a mazlil se s ní všude, kde to šlo. Její touha rostla. Stáhla jí hrdlo. Celou věčnost zůstávali v objetí, aniž by se pohnuli. Pak si Yerby začal rozepínat košili. Kousek po kousku odhazoval vše, co měl. Už se neovládal. Divočeji popadl za hýždě, pevněji přidržel, položil se na ni a silou do ní pronikl. Každý z jeho pravidelných pohybů ji stále více rozvášňoval. Krev se v ní vařila. Ztratila pojem o čase, už na nic nemyslela, zapomněla, že přišla k Yerbymu, protože Dawton požadoval navázání velmi úzkého kontaktu…

*

Opojení, které ji přemohlo, se pomaličku vytrácelo. Nelly ležela uvolněně vedle muže, do jehož důvěry se měla vlísat.

„Myslím, žes mě dnes úplně vyřídil,“ přiznala.

„To se ti to tak líbilo?“

„Bylo to nádherné, Taylore.“

„Budeme to spolu dělat ještě často.“

„A pořád nám to bude málo,“ ševelila agentka. „Musela jsem se vždycky smát, když mi nějaká kamarádka říkala, že byla nějakému muži dokonale po vůli. Myslela jsem, že taková poslušnost není možná. Ale teď, Taylore, se už nesměju. Odedneška už to chápu. Teď už vím, že člověk může být po někom tak posedlý, že je pro něj ochoten udělat cokoli.“

Yerby neměl důvod jí nevěřit. Byl očividně spokojen. Něčeho takového ještě u žádné ženy nedosáhl. Vychutnával si triumf s Nanou Muriovou, který mu byl nanejvýš milý, protože se mu jeho prostřednictvím dařilo připoutat si ji k sobě na věčné časy.

Vrátili se do salónu. Nelly se oblékla. Yerby připravil dva bourbony. Posadili se. Požádal ji, aby o sobě povyprávěla. „Moc toho není,“ pokrčila rameny. „Moje biografie je nudná.

Moji rodiče byli artisti v cirkuse,“ lhala agentka, ale sotva mohla přijít s pravdou: narozená ve východní Evropě, ruští, francouzští a němečtí předci, přes západní Evropu se dostala do Států – americký pas, tajná agentka, a sice ta nejlepší, jakou měl Dawton k dispozici. „Musela jsem s nimi vandrovat po celých Státech, dlouhé roky. Když jsem konečně vyrostla, šla jsem do varieté.“

„Cos nabízela publiku?“ chtěl Yerby vědět. „Jenom svoje luxusní tělo?“

Nelly se usmála.

„To bylo pro varieté moc málo. Vystupovala jsem tam s uměleckou střelbou.“

Yerby zpozorněl.

„Střílíš pořád ještě tak dobře?“ zeptal se.

„Evan Epp mě sundal z jeviště před rokem. Od té doby jsem neměla zbraň v ruce. Ale jsem si jistá, že střílím líp než ty – pokud vůbec umíš zacházet se zbraní.“

Taylor Yerby se pobaveně usmál.

„Každý pořádný muž umí přece střílet. Dáme si soutěž?“

„Kdykoliv.“

„Takže teď hned!“ rozhodl Yerby a vyskočil z křesla. „Pojď, Nano!“ Podával jí ruku.

Nelly zvedla ukazováček.

„Varuji tě, Taylore! Bude to pro tebe ponižující blamáž!“

„To přežiju. A kromě toho vůbec není jasné, že budeš lepší než já.“

„Poslouchej, já jsem se střílením živila.“

„A já z něj žiju dodnes,“ dodal Yerby.

Najednou mu zacukala tvář. Nelly si všimla, že mu tahle věta ujela. Raději by si ji nechal jen pro sebe.

„Moment!“ dodal rychle. „Hned jsem tady.“

Vrátil se se dvěma zbraněmi. Obě byly winchestrovky. Jedna se jmenovala „Target“, druhá „International Match“. Nelly si je prohlížela okem odborníka.

„Pochromovaná molybdenová ocel,“ řekla uznale, zatímco téměř s něhou pohladila hlaveň zbraně.

„Se kterou si chceš zastřílet?“ zeptal se Yerby vzrušeně.

„Navrhuji, že každý s každou pět ran.“

„Souhlasím. Pak jsou šance stejné pro oba.“

Opustili jachtu.

O čtvrt hodiny později dorazili na střelnici, kde Yerby co možná nejčastěji trénoval. Znali ho tam. Postavili jemu a Nelly terče. Jeden chlapík se tam pak schoval. Měl za úkol posléze ukázat zásahy.

Nelly si vzala model „Target“. Nebyla ani trochu rozrušená. Sice nikdy nevystupovala ve varieté jako zázračný střelec, ale klidně by jím mohla být.

„Jdeme na to?“ zeptal se Yerby a zakřenil se.

„Ve stoje s volnýma rukama?“

„Jestli ti je ta zbraň moc těžká…“

„Jen jsem to chtěla vědět,“ odvětila Nelly. Zasadila pažbu do ramene, zacílila a zároveň vystřelila.

Chlapík signalizoval první dvanáctku. Yerby uznale hvízdl.

„Ale heleďme se!“ řekl a pokýval hlavou. Pak vystřelil. Chlapík mu přiznal jedenáctku.

Nelly vypálila krátce po sobě další čtyři rány. Měla dohromady čtyři dvanáctky a jednu jedenáctku. Yerby prohrával jasně s jednou desítkou, jednou jedenáctkou a třemi dvanáctkami.

Vyměnili si zbraně. Agentka vypálila na nový cíl. Model „International Match“ jí seděl v ruce líp a tak to hravě dotáhla na pět dvanáctek. Taylor strefil dvakrát desítku, jednu jedenáctku a dvě dvanáctky.

„Všecka čest!“ řekl překvapeně.

„Už jsem ti přece říkala, že budu lepší než ty. Nechtěls mi věřit.“

„Nevadí mi prohrávat,“ řekl Yerby. Odnesl zbraně zpět do vozu, odjel s Nelly k malému baru a pozval ji na drink. Zdálo se, že přemítá o nějaké vážné věci. „Nač myslíš?“ zeptala se Nelly po chvíli.

„Mám takový nápad,“ řekl a vyprázdnil sklenku.

„Jaký?“

„Už jsi někdy střílela na člověka, Nano?“

Moorová pochopila. Yerby ji chtěl přijmout do party. To bylo víc než kolik mohla čekat. Za tu krátkou dobu docílila významný úspěch. Patřilo jí jak Yerbyho srdce, tak jeho plná důvěra. Chtěla se dozvědět víc, ale nemínila probouzet jeho pochybnosti.

„Co to má znamenat, Taylore? Proč se ptáš tak vážně?“

Yerby točil sklenkou sem a tam. Zíral do whisky a tlumeným hlasem pravil:

„Dejme tomu, že ti někdo nabídne spoustu peněz, Nano.“

„Spoustu peněz? Za co?“

„Za to, že zastřelíš člověka.“

„Panebože, co to vykládáš?“

„Udělala bys to? Umíš si představit, že bys něco takového udělala?“ Agentka si nechala všechna dvířka dokořán: pokrčila rameny a řekla: „Přijde na to.“

„Na co?“

„Na to, o jakého člověka by šlo – a kolik by za to bylo peněz.“

„Dvacet tisíc?“ Nelly zavrtěla hlavou.

„To je málo. Ne, za to bych nikoho nezastřelila.“

„Třicet tisíc?“

„Za padesát tisíc bych to asi udělala.“ Yerby se zašklebil a spokojeně si zamnul ruce.

„Pak si o svoji nejbližší budoucnost nemúsíš dělat starosti, Nano.“

„Jakto? Nerozumím ti, Taylore.“

„Během několika málo let se staneš nejbohatším děvčetem v New Yorku, Nano Muriová. Na to ti už dnes dávám svoje slovo.“

Catherine Robbinsová seděla ve vaně.

Měla za sebou rok výuky zpěvu, ale nedokázala jako zpěvačka sehnat práci. Kamkoli přišla, všude jí nepokrytě dávali najevo, že jenom zpívání nestačí. Musela by k tomu nabídnout i tělesné půvaby – a proti tomu Catherine cosi měla. Proto byla právě opět bez angažmá. Ale teď cítila novou naději. Měla schůzku s manažerem, který by jí měl k nějaké práci dopomoci.

Drbala se dlouhým kartáčem na zádech. Obklopovaly ji vysoké kopce pěny. Když vystoupila z vany, sklouzávaly po jejím dokonalém těle dolů. V obýváku se rozezvonil telefon. Byl to Frank Caldwell.

„Haló, bejby! Jak se máme?“

„Nemohlo by to bejt lepší.“

„Víš, proč ti volám?“ zeptal se pilot.

„To netuším. Ale asi z toho nemíníš dělat tajemství?“

„Správně. Toužím po tobě. Chci tě vidět. Dá se to nějak zařídit?“

„Ty jsi zapomněl?“ zasmála se Catherine. „Přece jsem ti říkala o panu Kleinovi.“

„A jó, správně. Máš přece termín s tím manažerem. Doufejme, že bez tebe do večera vydržím.“

„Jsi sladkej, Franku.“

„Jako včelí med, já vím. Takže dnes večer v osm hodin. Přijedu si pro tebe. Pak si uděláme pěknej vejlet, jo? Koneckonců musíme voslavit ten zlatej déšť, co mě čeká.“

Catherine zvážněla.

„Takže sis nedal říct, Franku,“ řekla vyčítavě.

„Nemysli na to. Zapomeneme na to oba. A pamatuj si: dneska večír žádný výčitky, jasný? Chci ve tvých očích číst jenom jedno: dobrou náladu!“

Zavěsili zároveň. Catherinin pohled prozrazoval starosti. Vtom za sebou zaslechla nějaké zvuky. Překvapeně se obrátila.

Spatřila revolver. Držel ho masívní holohlavý chlap. Jeho vražedné oči ji probodávaly. Pomalu se k ní blížil. Dívku přepadl smrtelný strach. Catherine chtěla volat o pomoc, ale cosi jí sevřelo hrdlo tak, že nemohla vydat ani hlásku. Rty se jí roztřásly. Endo se k ní pomaličku blížil…

Noah Gaskin si už potřetí stíral pot z tváře. Přitiskl si telefon silněji k uchu a mluvil dál se šéfem filiálky CIA v New Yorku.

„Může se samozřejmě jednat o blázna, pane Sammette,“ řekl tiše. „Ale blázen by asi volal rovnou Bílý dům, že?“

„Pravděpodobně ano,“ odvětil Louis Sammett.

„Taky uvažuju o tom, že jsem nikomu neříkal, kam jedu, když jsem opustil hotel. Nikdo nemohl vědět, že jsem u Dorothy Goldové.“

„Je to děvče oukej, pane Gaskine?“

„Dorothy Goldová s tím telefonátem nemá nic společného, za to ručím,“ řekl Gaskin ostře. „A vás se ptám, pane Sammette, co má takový telefonát znamenat?“

„Co ode mě očekáváte? Že jsem jasnovidec?“

„Jistě jste stejného mínění jako já, že takovou věc nelze nechat jen tak. Koneckonců onen muž řekl, že se prezidentovo křeslo kymácí.“

„Bude lepší, když už po telefonu nebudeme dál mluvit, pane Gaskine. Budu vám velice zavázán, jestliže mě navštívíte v mé kanceláři.“

„Dobrá. Jedu hned.“

Dorothy vyšla z ložnice, kde během Gaskinova telefonátu stlala postele.

„Co to má všechno znamenat, Noahu?“ zeptala se starostlivě. Gaskin jí položil pravačku ztěžka na rameno a chvíli na ni němě zíral.

Potom řekl: „Nechci tě do toho tahat, bejby. Člověk nikdy neví, co se z toho vyklube.“

Dorothy se vyděsila.

„Panebože, hrozí ti nějaké nebezpečí, Noahu?“

„Momentálně to tak nevypadá. Ještě nevím, co ten chlap těma svejma řečma sledoval a proč se obrátil zrovna na mě. Ale určitě na to ještě přijdu.“ Gaskin políbil Dorothy na ústa. „Brzy se ti zase ozvu.“

Potom opustil její byt. Se smíšenými pocity vyšel na ulici. Neustále se rozhlížel. Každá osoba se mu zdála být podezřelá. Ať to byla žena nebo muž, stále měl pocit, že ho tajně sledují. Bez dechu skočil do svého mercedesu 600. Nastartoval silný stroj. Motor zařval, jak mu v tom vzrušení dal příliš mnoho plynu.

O dvacet minut později seděl v kanceláři Louise Sammetta. Šéf pobočky CIA naléval z velké skleněné konve vodu do papírového pohárku.

„Tahle klimatizace vysuší z člověka i duši,“ řekl, když pak pohárek ležel zmačkaný v koši.

Sammett vypadal zvláštně. Byl to masitý padesátník. Opasek se mu řádně zařezával do břicha. Vlasy měl blonďaté jako slámu, jeho pohled byl přímý, zkoumavý a inteligentní. A tam, kde mají normální lidé nos, měl krejčovský pochromovaný náprstek. Sammett nechal svůj nos v Číně. Padl tam za oběť noži jednoho teroristy. Bylo zvláštní, jak tahle kovová věcička mohla v Sammettově obličeji držet, aniž by musela být přivázána k uším. Prezidentův poradce Gaskin se nervózně kousal do spodního rtu. „Sledoval vás někdo?“ chtěl Sammett vědět. Posadil se za psací stůl.

„Myslím, že ne,“ odvětil Gaskin. „Ale odpřisáhnout bych to nemohl.“

Sammett – kdysi jeden z nejúspěšnějších agentů CIA – přikývl.

„Ano, ano, tihle chlapci svému řemeslu rozumějí.“

„Proč mi ten chlap zavolal, Sammette?“

„Dávám tu záležitost do spojitosti s jistou událostí, pane Gaskine,“ odvětil Louis Sammett a podrbal se vedle chromového hrbolku. „Jistěže jsem o tom nemohl hovořit po telefonu, a proto jsem vás pozval sem.“

Noah Gaskin nervózně polkl.

„Třese se prezidentova židle skutečně?“

„Znáte přece ’0’Harovy laboratoře‘, že?“

„Jistě. Pracují tam na vládní zakázce. Bakteriologické bojové prostředky.“

Sammett vážně přikývl.

„A přesně o ně jde, pane Gaskine.“

„O viry?“ zeptal se prezidentův poradce poplašeně.

„Dnes dopoledne byly ’0’Harovy laboratoře‘ přepadeny neznámým pachatelem. Ukradena byla nejnebezpečnější bakteriová kultura. Její pomocí by se dala vyhladit polovina lidstva, pane Gaskine. A to nejhorší je, že neexistuje protilátka.“

Noah Gaskin vypustil vzduch z plic.

„To snad není pravda!“

„Jsem u CIA hodně dlouho, pane Gaskine. Uvěříte mi tedy, když vám prozradím, že ta loupež – tak, jak byla provedena – byla jedinečným uměleckým kouskem.“

Sammett otevřel jednu zásuvku, sáhl do ní a vyndal kovovou věcičku, ne větší než jednocentová mince. Položil ji na stůl před Gaskina.

„Co je to?“

„Miniaturní vysílačka. Vydává ultrazvuk. Na pozemku ’0’Harových laboratoří‘ jsme jich našli tisíce. Museli je shodit z letadla.“

„Ale proč?“

„Dovolte, abych to směl vzít poněkud zeširoka. Už jste někdy slyšel o vražedných včelách?“

„Vražedné včely? Co je to? To existuje?“

„Bohužel ano.“

Sammett vstal, vzal ze skříně složku akt, znovu se posadil, složku otevřel, vyndal z ní novinovou zprávu a citoval:

„Muži, ženy a děti skákali do řeky, jiní hledali úkryt v autech. To byly panické výjevy z uplynulého víkendu ve městě Uruguaiana na brazilsko-argentinské hranici. Způsobil je přílet obrovského roje vražedných včel. Takové obří roje hmyzu děsí obyvatelstvo střední a jižní Ameriky už několik let. Už na dvě stovky lidí a na tisíce zvířat zemřelo ubodáním jejich žihadly. Jak prozrazují pozorování, posunují vražedné včely hranici své působnosti každým rokem o dvacet kilometrů severněji. Pokud tuto rychlost udrží i nadále, objeví se za sedm až deset let v Mexiku a na jihu Spojených států. A že k takovému vývoji vůbec mohlo dojít, za to můžeme poděkovat jen sami sobě – necitlivým zásahům člověka do přírody.

V roce 1956 nachytal genetik profesor Warwick Kerk ze Sao Paola v Africe včely a přivezl je do Brazílie. Pomocí křížení chtěl vychovat mimořádně produktivní druh včel. Ale už rok poté uniklo z úlů 26 královen. Vinou křížení s divokými včelami vznikla agresívní, klimaticky odolná monstra, která úřadům nadělají ještě hodně starostí. Vražedné včely nejsou nebezpečné proto, že mají silnější jed než jiné druhy, ale proto, že napadají ve velkých rojích, své oběti pronásledují dlouhé míle a také proto, že je přitahuje každý hluk, vibrace nebo zápach alkoholu. Vědecké průzkumy prokázaly, že každá jednotlivá včela je schopna dát během minuty šedesátkrát žihadlo, přičemž útok včelího roje může trvat dvě až tři hodiny. 300 žihadel je pro člověka smrtelných. Oběti se udusí nebo zemřou na otravu. Všechny obranné látky se zatím ukázaly jako neúčinné.“

„Ale to je hrůza!“ Prezidentův poradce vrtěl hlavou. „Dosud jsem si myslel, že když dá včela žihadlo, tak se žihadlo vytrhne, zůstane člověku v kůži a včela umírá.“

„To se týká našich nevinných medových včeliček, pane Gaskine, avšak nikoliv vražedných včel. Lidé, kteří přepadli ’0’Harovy laboratoře‘, vyvinuli ďábelský plán. Nejprve z letadla rozházeli po pozemku malé vysílače ultrazvuku. Je známo, že entomologové lákají jakýkoliv hmyz ultrazvukem. Lupiči bakterií vlastnili velký roj vražedných včel. Domníváme se, že jej dovezli ve skříňovém nákladním voze co nejblíže k laboratořím. Potom otevřeli dveře, včely zaslechly ultrazvuk… Musím vyprávět víc? Na pozemku laboratoří propukla obrovská panika. Někteří vědci byli těmi zatracenými včelami ubodáni k smrti, jiní byli svými kolegy udupáni. Mezitím zločinci využili všeobecného chaosu ve svůj prospěch.“

„Oni se těch včel nemuseli bát?“ zeptal se Noah Gaskin, bledý až po kořínky vlasů.

„Měli na sobě ochranné obleky. Jeden z nich byl spatřen.“

„Proč, pro Boha živého, potřebovali ukrást ty bakterie?“

Sammett si složil ruce, jako by se chystal k modlení.

„Vážně vám to musím vysvětlovat, pane Gaskine? Tihle zločinci mají zájem o prezidentovo křeslo. Počítali správně s tím, že se o tomto incidentu bude mlčet. Co jiného nám zbývá. Máme tou jobovkou vyhodit celý svět z pantů? To nejde. Veřejnost ani netuší, v jakém se všichni nacházíme nebezpečí. A tak to musí zůstat. Totální blokáda informací. Všechno, co se děje, se děje za oponou. S tím ti mazaní bandité počítali. Chtějí se k našemu prezidentovi dostat takříkajíc zadním vchodem. Váš telefonát byl k tomu prvním krůčkem. Jsem si jist, že se s vámi ti lumpové brzy opět spojí.“

„A roj vražedných včel? Co se stalo s tím?“ zeptal se Gaskin poplašeně. Prsty se mu třásly. Neustále si olizoval oschlé rty.

Sammett odpověděl: „Domníváme se, že v tom skříňovém náklaďáku museli mít také nějaký vysílač ultrazvuku. A to sice velice silný, protože ty malé vrahy opět přivolal zpět. Pak včely zřejmě spálili nebo zplynovali. Je to samozřejmě jen domněnka. Stejně tak mohou být ta roztomilá zvířátka ještě naživu.“

Gaskin rozrušeně pravil: „Musíme okamžitě informovat pana prezidenta!“

Louis Sammett přikývl a podmračeně se usmál:

„Tak to už se stalo, pane Gaskine.“

Celý ten vztah byl postaven na lži. Nelly Moorová Tayloru Yerbymu napovídala, že bydlí v malém bytě s hádavou přítelkyní. Nato jí Yerby navrhl, aby bydlela s ním. Nejdřív na jachtě a potom v jednom z jeho domů. Nelly toto pozvání váhavě přijala.

Když jí Yerby řekl: „A teď pojedeme za tou tvojí přítelkyní a povíme jí, aby, ti vlezla na záda,“ zavrtěla agentka rychle hlavou a odvětila: „Už ji nechci vidět, Taylore. Už jí mám víc než dost. Ani nevíš, co všechno mi v poslední době naházela na hlavu. Bude lepší, když se tam už neukážu, nebo mi nakonec ještě vyškrábe oči.“

„A co tvoje věci?“

„Svůj majetek nosím na sobě a v kabelce. Víc toho ani nemám.“

„Žádné šperky, žádné cennosti?“ zeptal se Yerby nedůvěřivě. „Neříkalas, že ti Epp dával dary?“

„Včera odpoledne u mě byl můj nevlastní bratr. Musela jsem mu pomoci z bryndy, chápeš…?“ lhala Nelly vesele dál. A Yerby spolkl i to. Odjel s ní do centra Manhattanu a koupil jí osmerý šaty, tři kalhotové kostýmy, spodní prádlo a všechno, co ještě mohla potřebovat. To všechno si dovezli na jachtu, kde Nelly dostala kajutu pro sebe.

Endo vešel do salónu zrovna ve chvíli, kdy byl Yerby u Nelly. Yerbyho tvář ztvrdla. Přísně se na kata podíval. Endo nepatrně kývl. Yerby věděl, oč jde. Věc s Catherine Robbinsovou proběhla stejně hladce jako přepadení ’0’Harových laboratoří‘. Nelly samozřejmě ta tichá pošta mezi Yerbym a Endem neunikla, ale nedala na sobě nic znát. Sotva Endo opustil místnost, řekla:

„Z toho chlapa jde strach, Taylore.“

„Nesmysl, Nano! Je to můj osobní strážce.“

„Ty nějakého potřebuješ?“

„No, není to na závadu.“

„Čím se vlastně živíš?“

„Dovážím cukr.“

„Z toho se dá za časů umělých sladidel ještě žít?“

„Tady vidíš, že ano. A co se týče Enda, bude to tvůj oddaný sluha. Bude tě chránit jako cenný drahokam.“

To pro Nelly znamenalo, že neudělá krok, aniž by ji Endo nesledoval. Což jí bylo nepříjemné, protože by se zase ráda ohlásila Dawtonovi.

Yerby ji požádal, aby odešla do své kajuty a zařídila se v ní.

Moorová ho políbila a opustila salón. Ve své kajutě zůstala přesně tři minuty a pak se odkradla po špičkách nazpět ke dveřím salónu.

Yerby tam něco říkal. Agentka však nerozuměla ani slovu. Opatrně stiskla kliku a když se dveře o kousíček pootevřely, zaslechla jasná slova:

„To bude samozřejmě co nejdříve vyřízeno.“

Pauza. Zabručení.

A náhle: „Teď mě něco napadlo, příteli. Podařilo se mi získat stoprocentní ostrostřelkyni. Ta maličká je prostě super, co vám budu říkat. Sám jsem si ji otestoval. Ta vám sestřelí Saturn z oblohy – a bez opory, přes rameno a přes zrcátko. Za pěkné peníze se nechá přemluvit…“

Najednou Nelly zamrazilo. Instinktivně pocítila nebezpečí. Otočila se. A všimla si, co ji k tomu vedlo. Schody do podpalubí vrzaly. Těžká pára. To mohl být jenom Endo. Nelly ztuhla krev v žilách. Když ji tu Endo objeví, tak je po ní. Spěšně se rozhlížela a hledala úkryt. Až k její kajutě bylo daleko. Endovi zbývalo už jen pár schodů. Nelly připadalo, že má pod kůží termity. Kam? Kam? Rychle! Vpravo byly nějaké dveře. Už jí nezbýval čas na rozmyšlenou. Doběhla k nim, doufala, že nejsou zamčené, protože tam už nebylo nic, co by ji mohlo zachránit.

Myslela na Dawtonova slova. Neříkal náhodou: „Když Yerby zjistí, že jste Nelly Moorová, předá vás svému katovi Endovi.“ Tak nějak to tlouštík formuloval. A Endo – to byl konec. Horor, peklo, smrt a ďábel v jednom.

Masitý plešatec už téměř dorazil na konec schodiště. Nellyina ruka vyletěla proti těm dveřím. Dvěma skoky se octla ve tmavé komůrce na nářadí. Pak za sebou opět rychle zavřela.

Endo prosupěl kolem. Zaklepal na dveře salónu.

Yerby se ozval: „Ano?“

„To jsem já, pane. Smím dál?“

„Pojď!“

Endo zmizel v salónu. Nelly si ulehčeně oddechla. Pak vyletěla z komůrky a spěchala do své kajuty. Zapálila si.

Naslouchat u Yerbyho za dveřmi bylo nebezpečné. Bylo asi lepší vyslechnout ho v posteli. Nelly to chtěla udělat ještě tu noc.

Opět si vzpomněla na Charlese Dawtona. Zlobilo ji, že u sebe nemá vysílačku, aby se mohla s tlouštíkem spojit. Nevzala si ji, protože nevěděla, jestli jí tu nebudou chtít kontrolovat kabelku.

Přemýšlela, co s ní Yerby zamýšlí. Chtěl ji nasadit jako střelce. To by se dostala do úzkých. Byla agentka, nikoliv nájemný vrah.

Nelly zavrtěla hlavou a zhasla v popelníku špačka cigarety. Převlékla se ze šatů do trička a džínů.

Pak přišel Yerby. Slušně zaklepal a vstoupil, teprve když mu to dovolila. Avšak předměty, které přinesl, Nelly vyděsily. V pravici svíral pušku s tlumičem a nočním hledím. V levačce nesl černou diplomatku.

„Otevři ten kufřík!“ požádal s rozzářenýma očima.

Nelly otevřela diplomatku se smíšenými pocity. Překvapeně ustoupila o krok dozadu.

„Panebože, to je celé jmění!“

„Dvakrát 50 000 dolarů,“ poznamenal Yerby a zašklebil se.

Nelly hned věděla, oč jde – zbraň a peníze. Měla zastřelit dva lidi.

Yerby ukázal na bankovky. „Do půlnoci si ty peníze vyděláš. Pojďse mnou!“

Zdálo se, že Nelly někdo přitiskl k zádům ledovou kru.

„No, tak už pojď!“ nutil ji Yerby. A tak šla, dřevěným krokem jako loutka, za ním.

Nelly Moorová – nájemný vrah Taylora Yerbyho! Z toho, co na ni čekalo, byla celá pryč.

*

Pilot Frank Caldwell nedělal celý den nic jiného, než že poslouchal zprávy. Nikde nepadlo ani slovo o ’0’Harových laboratořích‘, přestože alespoň nějakou reakci čekal.

Podíval se na hodinky. Bylo na čase se načančat a vyrazit za Catherine.

Autem byl za patnáct minut u cíle. Bral schody po dvou. Španělsky jíst, italsky pít a americky tancovat – to měl tento večer v plánu. Přesně v osm stál před Catherininými dveřmi.

Zazvonil.

Čekal.

Catherine nepřicházela.

Znovu zazvonil a opět nic.

Zářivý úsměv mu pomaličku pohasínal. Že by nebyla doma? Tomu nevěřil. Byli domluveni a Catherine se domluv vždycky držela. Náhle ho napadlo její setkání s manažerem. Že by se protáhlo? Třeba právě někde na zkoušku zpívá? Nesmysl! To by mu určitě zatelefonovala.

Frank se začal zlobit. Bránil se tomu, nechtěl si nechat pokazit dobrou náladu. Přesto ale zaklel.

Sevřel ruce do pěstí a odvrátil se od zvonku. Když se začínal už pořádně vztekat, zabušil na dveře pěstmi.

Překvapeně zkonstatoval, že nejsou zavřené. Tiše se před ním otevřely.

Frank vešel do bytu se sevřeným hrdlem.

„Catherine!“ vzkřikl tlumeně. „Hej, Catherine! Jsi tu? Hele, jestli si děláš ze mě srandu, tak na ni teď nemám moc náladu!“

Nabručeně kráčel k obývacímu pokoji a otevřel do něj dveře. Pak ho to zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Srdce se mu strašlivě sevřelo. Tvář se bolestně stáhla. Frank vyrazil strašlivý výkřik. Oči mu vystoupily z důlků.

„Catherine!“ zachraptěl a začal polykat slzy. „Ach, Bože, Catherine!“

Ležela na podlaze a byla už dlouho mrtvá. Uprostřed čela jí vězela malá dírka. Velké oči měla otevřené. Prozrazovaly nekonečný úděs. Kolem Caldwella se to začalo točit. Zapotácel se a padl před mrtvé děvče na kolena. Hořce plakal, naklonil se nad ni, pokryl její chladnou tvář polibky, třesoucíma se rukama hladil bledé tváře, pak zvedl její hlavu a položil si ji do klína.

„Proč?“ vyrážel ze sebe neustále. „Proč? A kdo? Kdo ti to udělal, Catherine?“

V hlavě se mu začala honit jediná myšlenka: myšlenka na pomstu.

„To se nesmí, Catherine,“ řekl. „To jim pěkně vrátím. I kdybych u toho měl zdechnout, tak jim to vrátím, Catherine. Teď už nemám co ztratit.“

Spěchal ven z bytu.

V autě si otřel pot z čela a slzy z tváře.

Cestu ke Gordonově nočnímu klubu našel, aniž by se na to musel nějak zvlášť soustředit. Tentokrát nešel předem, ale zadním vchodem. Nikdo ho nespatňl. Se sevřenými čelistmi a bušícími spánky dorazil ke Gordonově kanceláři. Ani nezaklepal, jednoduše vstoupil. Gordon tam momentálně nebyl. Caldwel se ihned vrhl k psacímu stolu. Teď chtěl vědět všechno o té zatracené organizaci, se kterou se spustil. V horní zásuvce našel nabitou pistoli. Pod hromádkou papírů ležely dva plné zásobníky. Zbraň zastrčil za opasek. Zásobníky schoval do kapsy u saka. Horečnatě prohledával zásuvku po zásuvce. Nenašel však nic. Gordon přece nebyl blázen, aby schovával kompromitující akta v psacím stole.

Musejí být v sejfu! pomyslel si Caldwell rozčileně. Ihned zkusil otevřít trezor, ale nakonec musel před jeho číselným kódem kapitulovat.

Kroky!

Frank Caldwell se s nenávistným pohledem v očích obrátil.

Přicházel muž, který mu zasadil největší ránu v jeho životě. Pilot se rozběhl, schoval se za dveře a pak vytáhl zbraň. Majitel nočního podniku vstoupil a strnul. Caldwell nechal zapnutou lampičku na psacím stole. Teď měl před sebou široká Gordonova záda.

V tu chvíli zaslechl Gordon jeho dech. Vylekaně se otočil. Frankova tvář prozrazovala jeho záměry. Gordon ustoupil o dva kroky dozadu. Caldwel zabouchl dveře. Gordon konsternovaně zíral na zbraň v pilotově dlani.

„Caldwelle!“ špitl.

„Až ke stolu!“ okřikl ho pilot.

Gordon couval s rukama nad hlavou.

„Caldwelle, co to má znamenat? Proč mě ohrožujete?“

„Vy svině jste mi zabili holku.“

Gordon vytřeštil oči a rozhodně vrtěl havou. „S tím já nemám nic společného!“

„Catherine vám nic neprovedla. Proč jste ji zabili?“ řval Caldwell zoufale.

„Ona – ona o nás věděla.“

„Kdo vydal rozkaz ji zabít?“

„To byl Yerby. Jeho nápad. Říkal, že ta dívka představuje příliš velké riziko. Caldwelle, věřte mi, udělal jsem všechno, abych vaše děvče zachránil. Ale Yerby se nedal přemluvit.“

„Kdo ten rozkaz vyplnil?“

„Endo, Yerbyho osobní strážce.“

„Toho Enda vodprásknu jako prašivýho psa!“

„To se vám nepovede, Caldwelle, Endo je rychlý a nebezpečný!“

„Já budu rychlejší a nebezpečnější!“ vykřikl pilot a ukázal pistolí k trezoru. „K sejfu – otevřít!!“

Gordon třesoucími se prsty vytáčel číselnou kombinaci. Když se tlusté pancéřové dveře otevřely, Caldwell přikázal: „Pryč! Jděte stranou!“

„Poslouchejte, Caldwelle, vezměte si všechny peníze, co jsou v trezoru, a pak jděte. Kupte si letenku a zmizte co nejrychleji ze Států!“

„Ne dřív, dokud nevyřídím Enda!“ zasyčel pilot tvrdohlavě. Nastrkal si do kapes svazky bankovek. Teď vlastnil zhruba 70 000 dolarů. Když trezor vyčistil, vztyčil se. Gordon vyděšeně ustupoval před jeho pohledem.

„Zapřísahám vás, nedělejte to!“ koktal.

„Teď chci vědět, oč tu běží, Gordone. Co jsem to rozhazoval v těch laboratořích?“

„Miniaturní vysílačky.“

„Proč?“

Gordon mu to řekl. Mluvil jako vodopád o vražedných včelách a o celé akci. Pilot se nestačil divit, v jaké špinavé hře se namočil. A Gordon ze sebe vysypal všecko v naději, že tuto místnost neopustí nohama napřed a o 36 stupňů chladnější po těle.

Gordonův plán byl jasný: předstírat před Caldwellem, že má strach, ale v pravý čas zasáhnout. Gordon byl silný muž. Kdyby Caldwell nedržel v ruce zbraň, těžko by nad ním vyhrával.

„Yerby!“ bručel Caldwell hluboko v krku. Podmračeně kýval. „Yerby a Endo!“ Bylo mu jasné, že ti dva musejí zemřít jeho rukou. Zeptal se, kde teď právě Yerby je. Gordon odpověděl, že buďna jachtě nebo v domě na Little Neck Bayi. Caldwell si nechal dát přesnou adresu.

„A kde jsou ty bakterie?“ zeptal se pak. „U Yerbyho? Nebo je ještě někdo nad ním?“

Gordon rychle přikývl.

„Jak se jmenuje? Kde bydlí?“

Zadrnčel telefon. Franka Caldwella to na chvíli vyvedlo z rovnováhy. Gordon si toho hned povšiml a vyletěl proti pilotovi. Ale přehnal to. Nebyl dostatečně rychlý.

Caldwell ho spatřil včas. Reflexívně stiskl spoušť. Místností zaduněla rána. Robert Gordon se zastavil, popadl se za břicho, zapotácel se uprostřed pohybu a upadl.

„Vy pošahanej idiote,“ chroptěl umírající majitel nočního klubu. „Co jste to – udělal? Stejně – Enda a Yerbyho – nikdy nedostanete. Nikdy! Ni – kdy…“

*

Taylor Yerby sledoval Nellyiným nasazením hned dva cíle. Zaprvé to celé mělo být něco jako test. Chtěl vidět, jestli se Nana Muriová skutečně hodí na to, aby se stala střelkyní. Zadruhé se chtěl zbavit dvou nebezpečných mužů, kteří mu už dlouho pili krev.

Jeli Yerbyho autem. Yerby řídil. Agentka seděla vedle něho a vzadu dřepěl Endo. Nelly bylo, jako by ji kousaly stovky mravenců. Jak to vypadalo, nebyl to právě nejlepší nápad vytahovat se se svým střeleckým uměním. Lámala si hlavu, jak ze situace vyklouznout, aniž by přitom probudila Yerbyho podezření.

„Kam to jedeme?“ zeptala se Nelly a podivila se, jak jasně a bezstarostně zazněl její hlas, přestože uvnitř to v ní vřelo.

„Ven z města,“ odvětil Yerby úsečně.

„Nemůžeš být trochu přesnější?“

„Hned tam budeme.“

„A to mám doopravdy – kvůli tobě zabít dva lidi?“

„Vyděláš si tím spoustu peněz. Muž, se kterým spolupracuji, není lakomec. Když to nedokážeš, udělá to za tebe Endo. Pak ale samozřejmě nic nedostaneš.“

„Co je to za lidi, Taylore?“

„Dvě hnusný vši.“

Yerby opustil highway. New York ležel už za nimi. Projížděl úzkou ulicí a zastavil v nějakém parku.

„Konečná!“ řekl.

„Co tady v tom parku chceme?“ zeptala se agentka.

Yerby neodpovídal. Vystoupil i s Endem z vozu, podržel jí dveře, a když k němu vystoupila, objal ji kolem pasu.

„Krátká procházka nám neuškodí,“ řekl. Endo kráčel vedle nich s neúčastným výrazem ve tváři. Prošli přes opuštěný park a pak se před nimi objevil travnatý kopec.

„Seš dobrá horolezkyně?“ žertoval Yerby. Nelly Moorová byla zděšena, jak chladně Yerby vykonává svůj záměr. Stálo ji hodně přemáhání, aby odpověděla stejným tónem.

„Rodné jméno mojí matky bylo Lezkyňová,“ odpověděla. Pak kráčela mezi oběma muži vzhůru. Čím výše byli, tím jasněji slyšeli taneční hudbu.

Když dorazili nahoru, měli najednou nádherný přehled. Spatřili prostornou zahradu s početnými stoly. Na každém stolku svítila malá lampička. Mezi stromy byly rozvěšeny barevné lampióny. Na skleněných, zespoda nasvícených dlaždicích tanečního parketu se tísnily tančící páry.

Taylor Yerby si nasadil zbraň k oku a zadíval se mířidly na ty lidi. Agentce se z rozrušení roztřásla kolena. Jistě, mohla mu říct, že střílet do terčů je něco jiného než střílet do živého. To by Yerby jistě akceptoval. Ale směla pak nečinně přihlížet tomu, jak Endo střílí po lidech?

„Jsi připravena?“ zeptal se Yerby suše.

„Já – já nevím!“

Podal jí zbraň. Nelly ji nejdřív nechtěla, ale pak si povzdechla a přece jen ji vzala.

„Kteří dva?“ zeptala se.

„Ten s kytarou a ten u klavíru.“

Nelly zacílila. Když se klavírista objevil v zaměřovači, jako by jí někdo chtěl urazit hlavu.

Ten muž byl Jerry Armstrong!

Na druhého se nemusela dívat. Když ten jeden byl Jerry Armstrong, ten druhý musel být Ole Eriksson.

Ach Bože, Yerby ji sem vzal proto, aby odstřelila své nejlepší přátele!

Nebyl to ďábelský tah osudu?

*

Noah Gaskin, prezidentův poradce pro Východ, si nechal přinést na pokoj láhev minerálky. Bůhví pokolikáté si hodil do úst uklidňující tabletku a zapil ji. Mezitím už dvakrát telefonoval s Washingtonem. Sammett, šéf pobočky CIA v New Yorku, mu poradil, aby se vrátil do hotelu a byl tam k dispozici lidem, kteří mají v rukou ty bakterie a kteří se s ním možná ještě budou chtít spojit.

Když se ozval telefon, Gaskin ztratil poslední zbytky sebevlády. Bez dechu sáhl po sluchátku a strhl ho k uchu.

„Ano? Tady Gaskin.“

Ten hlas hned poznal. Poznal by ho mezi tisíci hlasů. Měl pocit, že ho zasáhlo husté krupobití.

„Vy jste se už jistě spojil s Washingtonem, pane Gaskine.“

„Nechcete mi konečně nalít čistého vína?“

„Kvůli tomu volám,“ zasmál se ten muž suše. „Momentálně dosahuje hysterie tajných služeb svého vrcholu.“

„Chcete, abych vám zatleskal? Proč jste se obrátili zrovna na mě?“

„Jste poradcem prezidenta pro otázky Východu,“ odvětil neznámý. „Muž, který to dělal před vámi, zemřel při politováníhodné autonehodě.“

„Za podivných okolností, jak se mi doneslo. Že byste pomáhali náhodě?“

„Nikoliv já osobně, nýbrž moji přátelé.“

„Rozumím. Takže jsem se vlastně díky vám dostal na jeho místo. A co chcete teď?“

„Požadujeme, aby si prezident vzal klobouk a šel. Jeho odstoupení očekáváme během následujících 48 hodin.“

„Váš požadavek je absurdní. Proč chcete něco tak bláznivého?“

„Váš prezident si na Východě udělal spoustu nepřátel svojí tvrdohlavou politikou. Hlavní východní mocnosti odmítají zasednout s ním společně k jednomu jednacímu stolu. Jeho odstoupení je pro nás všechny tím nejlepším řešením.“

„K tomu ho nemůžete nutit!“

„Zapomínáte, jakou strašlivou zbraň vlastníme, pane Gaskine. Pan prezident nemá žádnou jinou volbu. On prostě jít musí.“

„A když se tomu bude bránit?“ zeptal se Noah Gaskin chraptivě.

„Pak vaši zem stihne katastrofa nevídaných rozměrů. Věřte mi, bylo by chybou hrát si teď na hrdinu. Prezident musí v tuto chvíli myslet především na svůj lid. Tuhle katastrofu by mu Amerika nikdy neodpustila. Jsem přesvědčen, že se naším přáním bude řídit. Víc vám už nemám co říct, pane Gaskine. Žijte blaze!“

*

Zatímco ve Washingtonu zasedal krizový štáb, Noah Gaskin byl požádán o podání zprávy a armáda agentů se snažila nalézt ukradené viry, měla Nelly Moorová stále ještě Jerryho Armstronga na mušce. Srdce jí bušilo vysoko v krku. Ten malý mužík u klavíru se dobře bavil. S přivřenýma očima slastně bušil do klapek Steinwaye.

Zaslechla, jak Yerby nervózně podupává.

„No tak?“

Ledová ruka sevřela Nellyino srdce. Vzdychla a zbraň odložila.

„Já – já nemůžu, Taylore.“

Yerby pokrčil rameny a vzal zbraň z jejích rukou.

„Bude lepší, když zůstaneš při střelbě ve varieté,“ řekl s podchlazeným úsměvem.

„Ano, máš pravdu.“

„Endo!“ zavrčel Taylor Yerby.

Svalnatec popadl zbraň do pracek. Zacílil. Agentce bylo zároveň horko i zima. Když nic nepodnikne, zabijí Jerryho a Oleho. To se nesmělo stát. Ale když v tom Endovi zabrání, rozpoutá se peklo. To jí bylo jasné.

A přesto to udělala.

Když spatřila, jak se Endův ukazováček: dotkl spouště, přiskočila k němu a vyrazila hlaveň zbraně nahoru. Ozval se výstřel. Endo zaklel. Kulka letěla ke hvězdám.

„Nano? Zatraceně, Nano, co to má bejt?“ vykřikl Yerby.

Nelly se snažila vytrhnout plešatci zbraň z rukou, ale jeho sílu nepřemohla. Byl jako slon. Zoufale bušila pěstmi do jeho hrudi. Odstrčil ji. Kopla ho do žaludku. Teď konečně zareagoval. Zbraň spadla na zem. Endo ztratil zábrany.

V jeho očích se nebezpečně zablesklo. Bylo mu jedno, jestli jde o Yerbyho děvče, teďbylo důležité, že ho nakopla. Velmi ho to bolelo. Nikdo, ani Yerbyho favoritky, mu nesměl dělat bolest. Než se Yerby dostal mezi ně, začal Endo agentku fackovat.

Plastikový nos ty rány nevydržel. I brada odlétla. A když Endo chytil agentku za její zrzavou kštici, měl v ruce najednou jenom paruku. Na Nellyina ramena spadla záplava černočerných vlasů.

Taylor Yerby byl úplně mimo.

„Nelly Moorová!“ ujelo mu. „Nelly Moorová! No počkej, ty mrcho, ty to schytáš!“

*

Na jachtě nebyla ani noha. Frank Caldwell ji s pistolí v ruce prohledal odshora dolů. Teď zase spěchal na palubu. Dlouhými skoky sbíhal po můstku na pevnou zem. Když už byl téměř u svého auta, jako by před ním ze země vyrostli dva agenti CIA. Nevěděl, že jsou to tajní. Byli elegantně oblečeni, měli tvrdé pohledy a uzavřený výraz tváře.

„Co jste na té jachtě hledal?“ zeptal se jeden z agentů.

„Proč vás to zajímá?“

„Hledáme Taylora Yerbyho.“

„Policie?“

„CIA.“

„To je mi líto, ale Yerbym vám neposloužím.“

„Co jste na té jachtě chtěl? Jste jeho přítel?“

„Právě naopak.“

„Jak se jmenujete?“

„Do toho vám nic není. Dejte mi pokoj. Pospíchám.“

„No dobrá, když to nepůjde po dobrém, tak prostě půjdete s námi!“

Frank Caldwell zpanikařil, když to zaslechl. Vytáhl pistoli a udeřil jí agenta před sebou, až upadl. Ten druhý se snažil vytáhnout svoji zbraň, ale Caldwell praštil i jeho a pak utíkal ke svému autu.

„Stát!“ křičel za ním jeden z agentů. „Zůstaňte stát, člověče!“

Caldwell se obrátil a vystřelil. Muž od CIA se vrhl k zemi. I jeho zbraň chrlila olovo. Caldwell byl už jednou nohou ve voze, když pocítil tvrdou ránu do zad. Žádnou bolest. Jenom úžasně tvrdý úder. Strhl trup doprava. Ruka přeletěla ke startovacímu klíčku. Motor zařval a Caldwellův vůz vletěl na ulici. Dvě kulky mu roztříštily zadní sklo. Ale tím Franka Caldwella zastavit nešlo.

*

Dovezli Nelly Moorovou do Yerbyho domu u Little Neck Baye. Endo jí spoutal ruce a nohy. Musela se ve sklepě posadit na bednu z prken. Yerbyho oči se ďábelsky leskly. Se stejnou vášní, s jakou se do agentky zamiloval, ji nyní nenáviděl.

„Tady, v téhle deprimující holé místnosti tě Endo pomaličku umučí k smrti!“ předpovídal Yerby. Vychutnával si každé své slovo. „Endo je v téhle oblasti odborníkem. A tady si můžeš křičet, až ti duše vyjede z těla, nikdo tě neuslyší.“

„Zraněná pýcha, že?“ zeptala se mladá agentka vyzývavě. „Proto mě Endo nemůže poslat jednou kulkou do věčných lovišť. To by tě neuspokojilo. Ty potřebuješ nějakou jinou formu zadostiučinění, protože tě žere, jak snadno jsem tě přelstila.“

„Endo ti hezky pomalu stáhne kůži z těla!“ vykřikl Taylor Yerby vztekle.

„Na co si to hrajete, Taylore? Proč musel Matthew Maclnnes zemřít?“

„Vetřel se do důvěry jednoho našeho muže a dozvěděl se, co plánujeme. Ještě včas jsme mu dokázali zabránit, aby to prozradil dál.“

Yerby se uvelebil na židli před Nelly a hrdě ji o všem pověděl. Jaký geniální plán vymyslel a jak ho uvedl do života. Vražedné včely byly hned po zákroku spáleny.

„Vy blázni chcete tedy vyhnat prezidenta z Bílého domu,“ řekla agentka a zavrtěla hlavou, když Yerby skončil.

„Uvidíš, že to jde. On ví, jak nebezpečné ty bakterie jsou.“

„Celá Amerika je bude hledat.“

„Nezaváháme a použijeme je, to jsme dali jasně najevo. Žádný rozumný člověk na sebe nevezme tak velké riziko.“

„Kdo je tvůj partner?“ zeptala se Nelly číhavě. „Od koho máš ty peníze? Kdo je šedou eminencí, Taylore?“ Myslela si, že jí to Taylor poví, protože je beztak ztracena, ale ten se jenom zašklebil a škodolibě mlčel.

*

Už po několika málo vteřinách přišly pekelné bolesti. Jakmile Frank Caldwell dorazil k Little Neck Bayi, byly už dokonce téměř nesnesitelné. Bez dechu zastavil své auto. Když vystupoval, zjistil, že ztratil hodně krve. Celé sedadlo jí bylo plné. Zaskřípal zuby. Stáhl obličej. Už sám sebe dost dobře nepoznával.

Jako opilý se potácel k domu, který patřil Yerbymu. Před očima mu padal černý sníh. Nohy ho už nechtěly poslouchat. Hnala ho jenom touha po pomstě. Tušil, že to s ním jde s kopce. Ale to mu nevadilo. Měl už jenom jedno přání: než opustí tohle slzavé údolí, postarat se, aby k tomu dopomohl i Yerbymu a Endovi. Celá záda měl jako v ohni. Nejdřív Endo, pak Yerby, pak já! Tohle pořadí smrti si cestou neustále opakoval.

V domě se svítilo. Frank Caldwell došel ke dveřím na terasu. Byly dokořán. Potácivě dorazil ke dveřím do haly. Otevřel je. Náhle ho zaplavila další vlna bolesti. Dveře mu vyklouzly z ruky a narazily do stěny. Frank se zoufale chytil rámu, aby neupadl.

Ještě ne! prolétlo mu hlavou. Ještě ne! Copak je to tak těžké splnit mi tohle poslední přání?

Yerby zaslechl hluk. Poslal Enda ze sklepa rychle nahoru, aby zjistil, co se děje.

Endo vešel do haly. Na zlomek vteřiny stáli oba muži proti sobě, pak holohlavý svalovec zareagoval. Sahal po svojí zbrani. Caldwell namířil na Endovu širokou hruď a dvakrát za sebou rychle stiskl spoušť. Endo vyrazil strašlivý výkřik. Caldwellovy kulky ho otočily a mrštily jím proti stěně. Když dopadl na zem, už nežil.

Pak to šlo ráz na ráz. Yerby vyběhl po schodech nahoru.

„Endo!“ křičel. „Endo! Co se děje?“

Frank Caldwell se mu bílý jako křída postavil do cesty. Jeho pistole vypálila o setinu vteřiny dřív než ta Yerbyho.

Yerby se skutálel ze schodů a zůstal pod nimi nehybně ležet. Vtom Caldwell zaslechl volání nějaké ženy o pomoc. Z posledních sil se plížil po schodech dolů. Svým nožem uvolnil Nellyina pouta.

„Mockrát děkuju,“ řekla Nelly a pak zděšeně vykřikla. Frank Caldwell právě zemřel. Endo a Yerby byli vyřízeni. Už tu nebylo nic, co by Franka drželo při životě. Konec přišel tak rychle, že ho ani nezaregistroval. Naposledy vydechl a padl Nelly do náruče. Opatrně ho nechala sklouznout na podlahu a pak bylo po všem.

Frank Caldwell přežil svoji dívku jen o několik hodin.

Taylor Yerby ležel pod schodištěm v bezvědomí. Nelly mu nahmatala slabý puls. Caldwellova kulka mu pronikla do hrudi, ale Nelly měla za to, že by ho doktoři ještě mohli zachránit.

„Nebudeš to mít tak lehké, Taylore,“ řekla Nelly přísně k bezvědomému muži. „Nepřipadá v úvahu, že se z toho vyvlíkneš a umřeš. Pro tebe mají naše soudy tvrdší rozsudek: doživotí!“

*

Nelly použila Yerbyho telefon, objednala sanitku, pohřební vůz a policii. Pak zavolala Dawtona. Tlouštík si ulehčeně oddechl, když uslyšel její hlas. Telegraficky vychrlila svůj příběh. Pak se přeptala, jestli zjistili, kdo je ten muž na jejích fotografiích, ten, co ho nasnímala spolu s Yerbym.

„Jsem si jista, pane Dawtone, že tento muž vlastní ty viry. Takže je známý nebo ne?“

„Známe ho. Je to jistý uznávaný virový expert z Východu. Přijel do naší země s jednou politickou delegací. Mluví naší řečí jako náš pán starosta… Jmenuje se Muškin.“

„Co máte proti našemu panu starostovi, pane Dawtone?“

„Ach, Bože chraň! Vůbec nic! To jen že se ten expert snadněji odtrhl od své delegace.“

„Politický azyl?“

„Jistě. V tomhle jsme, bohužel, velmi velkorysí.“

„A ten človíček se za pár měsíců projevil jako kukaččí vejce Východu v našem hnízdě,“ řekla Nelly podmračeně. „Podívejme. A kdepak ten hoch bydlí?“

Dawton ihned dodal jeho adresu. „Ještě jedna prosba, Nelly!“ zvolal, když už chtěla Nelly zavěsit.

„A sice?“ zeptala se agentka.

„Vezměte si s sebou každopádně Oleho a Jerryho!“

„Oukej. Ještě nějaké přání?“

„Dávejte na sebe pozor!“

„Budu.“

*

Když Ole a Jerry zjistili, že je Nelly měla už na mušce a že se nacházeli na okraji propasti smrti, pěkně je to vzalo. Prcek potřeboval kapky na srdce, aby tu hrůzu přežil. Jeli společně k domu virového experta Muškina, který stál nedaleko letiště La Guardia. Když vystupovali z auta, řekl Jerry Olemu:

„Nelly nás skutečně musí mít ráda, jinak by nás asi zastřelila.“

Blonďatý Ole zaskřípal zuby. „A cos myslel? Takový hochy, jako jsme my dva, člověk prostě musí mít rád!“

„Pojď, ty namyšlenče!“ zašeptala Nelly.

Expert Muškin ještě nešel spát.

V celém domě zářilo slavnostní osvětlení. Když Nelly s přáteli vtrhli ze tří i stran do domu, pokoušel se doběhnout k trezoru, vestavěnému ve zdi. Stačil ještě otevřít dveře, ale to už u něho byla Nelly a přitiskla mu ke spánku ústí zbraně. Odstrčila ho od trezoru a hlavně od skříňky s bakteriemi v něm. Nechápavě si útočnici prohlížel. Dostala ho žena. Akce ztroskotala. Pokud by ještě někdy měl spatřit svoji vlast, tušil, co ho tam čeká. Na takovou věc byl připraven. Vytáhl jazykem z duté stoličky kapsli s cyankáli a rozkousl ji.

Když pak ležel bez ducha na zemi, vzala si Nelly nádobu se smrtonosným obsahem. V ’0’Harových laboratořích‘ se budou znovu moci pokoušet zničit ďábla, kterého stvořili. Možná se jim to jednoho dne podaří.

Prcek Armstrong vytočil Dawtonovo číslo. Nelly mu sebrala sluchátko z ruky. Podala zprávu o úspěchu akce.

„Vás vyvážit zlatem je málo!“ vykřikl tlouštík nadšeně.

Tak to raději neměl říkat, protože se Nelly pousmála a s chutí mu řekla: „Takže tentokrát nebudou žádné problémy s vyčíslením diet, že?“

Dawton zmlkl. Okamžitě si totiž přiznal, že udělal chybu…