Bill Jeffers

Agentka Nelly 221. Štastnou cestu k neúspěchu

Dan Crocker chtěl být zcela sám. Proto nahodil motor svého člunu a odjel tak daleko po vlnách Atlantiku, že už neviděl ani světla New Yorku, ani neslyšel jeho hluk. Původně ani neměl v úmyslu lovit ryby, ale když už byl na moři, tak hodil jednu z udic do vody. Když se náhodou nějaká ryba chytí, tím líp. Rozhodl se, že změní způsob svého života a tam venku na otevřeném moři k tomu chtěl položit základní kámen. Když se začalo stmívat, otočil Crocker svoji jachtu směrem k pobřeží. Proti potemnělé obloze se rýsovaly skelety mrakodrapů na Manhattanu. Kam oko pohlédlo, zářila nějaká světla, osvětlené byty, světla na silnicích, blikající reklamy a světelné girlandy nočních podniků. Motorový člun se skřípěním narazil do dřevěného mola. Crocker vypnul motor a uvázal člun. Na zadní palubu skočil nějaký muž. Zapotácel se, ale rychle našel ztracenou rovnováhu. Ruku měl v kapse kalhot a nebylo pochyb o tom, co v ní svírá.

Muž doběhl ke kovovým schodům do podpalubí.

Crocker nejprve uviděl černé špičky jeho bot. Překvapeně zvedl hlavu. Teď už viděl víc. Zmocnila se ho panika. Oči měl rozšířené hrůzou.

Crocker hned věděl, že je ztracen. Ústí zbraně, která na něj mířila, nepřipouštělo žádné naděje. Otevřel ústa. Víc nedokázal. Houstnoucí noční tmou se rozlehl jeho vyděšený, poslední výkřik v životě. Pak se v hlavni zbraně zablesklo…

*

Tihle dva chlapíci si moc dobře rozuměli. Bylo to přátelství mezi muži, kteří už spolu vypili nejednu láhev whisky. Pro lidi jejich ražení byl počet vypitých lahví nejlepším důkazem přátelství.

„Jsme jako mušketýři.“ Zasmál se Dennis Daly, chlapík s malým šedým knírkem a potrhaným obličejem. Pozvedl láhev a řekl: „Na zdraví…“

„Moc toho tam už není,“ zakuckal se Rolando Rinaldi, muž s odulým obličejem a tmavým strništěm na tváři.

„Opravdu?“ podivil se Daly.

„Jenom kapka.“

„No jo,“ řekl Daly a vypil přesně polovinu obsahu. Zbylo tam asi na prst alkoholu. Podal láhev Rinaldimu. Ten ji přiložil k ústům. Ohryzek mu několikrát poskočil. Pak byla láhev prázdná. Seděli v prázdném člunu. Rinaldi hodil láhev přes rameno do tmavého křoví. Smysl pro pořádek nebyl jeho silnou stránkou. Byl líný se zvedat.

„Kampak dnes složíme naše unavené hlavy?“ zeptal se, zatímco šoupal podrážkami po dřevěném dnu lodě.

„V noclehárně číslo 17,“ odpověděl Daly. „Už tam pro nás mají jistě přichystané měkoučké postele.“

Rinaldi nakrčil nos a potřásl hlavou. „S tím se mnou nepočítej, kamaráde.“

„Večer tam nikdo nechodí, Rinaldi. Je to bezpečné.“

„A co když tam přece někdo přijde?“

Ozval se výkřik. Rinaldi vyskočil a vytřeštil oči. Daly se schoulil celý do sebe. Nechápavě se po sobě podívali. Pak tmavou nocí zaburácel výstřel. Křik zmlkl.

Daly se vzpamatoval první. „Možná že bychom mu mohli ještě pomoci.“

Rinaldi si zaťukal na čelo. „Zbláznil ses? Komu bys chtěl pomáhat?“

„Tomu, co křičel.“

„Stejně bychom už přišli pozdě. A kromě toho, co chceš dělat s holýma rukama proti pistoli?“

Daly zaťal zuby. „Říkej si, co chceš, Rinaldi, ale mne doma učili, že má člověk druhým pomáhat, pokud je to v jeho silách.“ Pomalu se zvedl a trochu se při tom zapotácel. „A já se toho budu držet.“

Rinaldi si zaťukal na čelo.

„Myslím, že bychom se do toho neměli míchat!“ naléhal. „Je to úplné bláznovství. Nemáš to v hlavě v pořádku. Dennisi, zůstaň tady! K čertu, Dennisi, pojď zpátky!“

Daly se na chvíli zastavil. Rinaldi k němu bez dechu doběhl. Společně se vydali dál. Rinaldi se potil po celém těle. Třásl se. Ale nepřenesl by přes srdce, kdyby v tom měl svého kumpána nechat samotného. Za špinavou plakátovací plochou našli loď. Rinaldi se zastavil a pozorně si prohlížel dívku na plakátu. Byla docela hezká, smála se na něj, ale místo nosu měla jen prázdnou díru. Daly s Rinaldim opatrně vyhlédli na otevřené moře. Do obličeje je udeřil vlhký mořský vzduch. Přitiskli se k sobě.

„Pořád se nemohu zbavit pocitu, že bychom udělali stokrát líp, kdybychom se vrátili,“ zajektal zuby Rinaldi.

Teď se zachvěl i Daly. Ticho ho děsilo. Někde tady musel padnout ten výstřel. Ten, který vystřelil, by se jistě nerozpakoval a vystřelil by znovu. Vydali se hledat oběť. Našli ji a viděli, že už se nedá nic dělat. Když se Rinaldi nad ležícího muže naklonil, viděl, že jeho duše už odešla do věčných lovišť. Bylo mu zle. Pohled na rozstřílený obličej mu nedělal dobře na žaludek. Zapotácel se a ani si nevšiml, že ho Daly zachytil.

„Korea a Vietnam už jsou dávno za mnou,“ zajektal zuby. „Už bych to nechtěl nikdy zažít. Už tenkrát se mi dělalo špatně, když jsem se musel podívat na mrtvolu.“

„Zavoláme policii?“

„A ty si myslíš, že nás nechají jen tak odejít?“

Rinaldi si přitiskl ruce na obličej. „Sakra, takže klidnou noc můžeme klidně odepsat.“

*

Kevin McNeil kdysi přemýšlel, co má udělat se stotisícem dolarů, které dostal od svého otce. Namáhal si hlavu, jak investovat peníze tak, aby mu co nejdříve začaly vynášet tučné zisky. Pak přišel na to, co bude nejvýhodnější. Kupoval a prodával důležité informace. Jeho obchodními partnery byly tajné služby po celém světě. Všechny informace končily u Kevina McNeila. Bylo mu jedno, k čemu budou použity. Pro něj bylo nejdůležitější, že dostal dobře zaplaceno. Čím tajnější a nebezpečnější byla informace, tím byl radši, protože na černém trhu tajných služeb za ni dostal mnohem větší částku.

Jenom jeden člověk od něho ještě žádnou informaci nekoupil: Charles Dawton. Nebylo to proto, že by ho nabízené informace nezajímaly, ale v zásadě se mu příčilo, že by měl tomu chlápkovi platit takové horentní sumy. Znal levnější cestu, jak získat to, co chtěl.

Tou cestou byla Nelly Moorová, Dawtonova špičková agentka. V její blízkosti ztrácelo mnoho mužů rozum. Pro Dawtona nebylo problémem podstrčit McNeilovi Nellyino telefonní číslo tak, aby nic netušil. Nelly, která na Dawtonovo přání pracovala jako luxusní callgirl, věděla, co má dělat. A tak se McNeil ocitl v Nellyině posteli, aniž tušil, že se nejedná o extratřídu mezi callgirl, ale o krásnou zbraň Charlese Dawtona. Měla za úkol zjistit dvě věci: Co ví McNeil o arabské teroristické skupině, která se jmenuje Krvavý pátek? A kdo a proč zabil Dana Crockera, jednoho z Dawtonových lidí?

McNeil byl dobře vypadající muž s širokými rameny, úzkými boky, pevnými svaly a příjemnýma očima. Jeho mohutná prsa obepínala černý přiléhavý pulovr. Na dlouhém zlatém řetízku měl pověšený malý klíček. Agentka věděla, co je to za klíč. V McNeilově domě byl sejf. K tomu, aby se do něj člověk dostal, musel mít ten klíček, který McNeil stále nosil na krku. Nebo jeho dokonalý duplikát. A to byl jeden z nejtěžších úkolů, který měla Nelly před sebou. Byla bez šance udělat si jeho duplikát otiskem, protože McNeil ho nikdy nesundával z krku. Jediná možnost byla udělat si jeho fotku.

Když ho k tomu konečně přesvědčila, hodil si deku přes spodní část těla. Se smíchem se zeptal: „Řekni mi, k čemu ti to bude, Nelly?“

„Chtěla bych mít nějakou tvoji fotku,“ vysvětlovala pěkná agentka.

„Ale já mám určitě nějakou v náprsní tašce.“

„Ale ne. Nechci žádnou fotku na pas. Chtěla bych tak velkou fotku, abych si jí mohla dát přes celou stěnu v ložnici, Kevine. Pak bych s tebou mohla být ve dne v noci.“

McNeil se podivil: „Že bych na tebe opravdu tak zapůsobil, holčičko?“

Agentka důrazně přisvědčila. „Jsi fantastický.“ Pak několikrát stiskla spoušť. Nezaostřovala však na Kevinův obličej, ale na klíček, který měl na své hrudi.

Pak odnesla fotoaparát do obývacího pokoje. Když se vracela zpátky do ložnice, měla už v očích zase jen touhu.

Zůstala stát mezi dveřmi. Kevin McNeil si olízl rty. Pohledem hladil její velká plná ňadra.

Agentka se dala pomalu a rafinovaně do pohybu. Kevinovi se chvělo chřípí. Dlouhými štíhlými prsty si hladila nahé tělo. Muž na posteli ji očekával.

„Pojď sem, Nelly!“ Hlas měl horký a chvěl se mu. „Pojď!“

Dávala si na čas. Pohybovala se po pokoji tiše jako kočka.

Konečně se její nahá kolena dotkla okraje postele. Kevin McNeil ji přitiskl k sobě. Jeho horké ruce laskaly celé její nádherné tělo. Nelly se prudkým pohybem dostala nad něj a přitiskla svá prsa na jeho chlupatou hruď. Pak ho začala něžně masírovat.

Kevinovy neklidné ruce si hledaly cestu k ní. Hladil jí prsa, laskal je a tiskl k nim svůj horký obličej.

Nelly nepřetržitě sténala. Tentokrát své milostné vzrušení nehrála. Jeho rty nervózně hledaly hroty bradavek.

Naklonila se nad něj a cuchala mu vlasy. On polibky posel celá Nellyina ňadra a přitiskl své rty na její ústa. Byl to nekonečný polibek. Jazykem hladil její jazyk. Nelly cítila, jak celé její tělo proniká vášeň.

Měkce ji uchopil přetočil ji pod sebe a bez dechu líbal krásné obliny jejího těla, zatímco rukou hladil vlhké úžlabiny pod Venušiným pahorkem.

„Jsi krásná!“ vzdychal. „Neskutečně krásná!“

Objala ho. Muž skoro nemohl dýchat. Rozevřela se a dovolila mu, aby ji laskal i uvnitř.

Byl to pro oba vzrušující a nádherný zážitek, když se jejich těla spojila. Zapomněli na všechno okolo sebe.

Potom leželi spokojeně jeden vedle druhého na posteli.

„Ty bys mne chtěla mít stále u sebe?“ zeptal se pak Kevin.

„To víš, že ano, ale nevím, jestli by se to líbilo tobě.“

McNeil se zprudka posadil.

„Co je?“ zeptala se Nelly. „Řekla jsem něco špatného?“

Zakroutil hlavou. „Vůbec ne. Jenom mne něco napadlo.“

„Poslouchám, Kevine!“

„Co bys tomu říkala, kdybych z tebe udělal svoji společnici?“

„A co bych dělala?“ zeptala se agentka.

Pohladil ji po ňadrech a usmál se. „Nic jiného, než co jsi dělala až dosud.“

Nelly si opřela hlavu a tmavé vlasy si rozhodila po ramenou.

„Tak co?“ zeptal se NcNeil netrpělivě. „Co tomu říkáš?“

„Zní to lákavě.“

„To si myslím. Budeme pořád spolu. Budeme lyžovat v St. Moritzu, koupat se v Acapulcu, surfovat v Austrálii.“

Nelly si McNeila zkoumavě prohlížela.

„Musím si to rozmyslet, dej mi chvíli čas, Kevine, ano?“

Pokrčil rameny a vzdychl.

„Dobře. Dám ti na to několik dní, pak se tě ještě jednou zeptám. A dej si pozor, kdybys mi pak nechtěla říci ano.“

Nelly se zasmála.

Zároveň se jí však před očima stále výrazněji vybavoval obličej Charlese Dawtona. Varovný a nabádavý.

Když si nedá dostatečně pozor, může se snadno octnout tam, kde je teď Crocker. Naklonila se k muži a začala ho pomalu líbat.

„Pojedu s tebou ráda,“ sklopila pak černé řasy. „Někdy New York nenávidím. Den ze dne je to tady nebezpečnější. Celý svět nazývá New York městem zločinu. Nic horšího si ani nedovedu představit. Ty snad jo? Včera zase zastřelili nějakého muže, jménem Dan Crocker. Zmasakrovali ho!“ dodala a otřásla se odporem. „Vypadal otřesně. Lidi, kteří tohle dokážou udělat, si nezaslouží, aby žili.“

McNeil pokývl hlavou. „Crockerova vražda nebyla normální případ.“

„Vražda je vražda!“

„Normálnímu člověku by se to nestalo.“

Nelly zvedla svou černou hlavu. Klekla si k němu na kolena.

„Jak to tedy můžeš vědět?“

„Mám své osobní prameny,“ odpověděl McNeil tajemně.

„Jaké prameny?“

„Spolehlivé,“ zasmál se milionář. „Dan Crocker pracoval jako agent pro dvě strany.“

Poprvé byla Nelly vyvedena z konceptu. Crocker – muž, který pracoval pro Dawtona – byl agentem i druhé strany.

Nelly přimhouřila oči a zeptala se: „Odkud to všechno víš, Kevine McNeile? To ti nakukaly tvoje spolehlivé prameny, že Dan Crocker je agent, který pracoval pro obě strany, a proto musel být odstraněn…?“

Milionář se náhle zarazil. Zdálo se, že si uvědomuje, že téhle, pro něj docela neznámé ženě, řekl až příliš mnoho. Co o ní vlastně ví?

Nelly z výrazu jeho očí poznala, že by bylo nebezpečné se dál vyptávat. Ale byla ještě jedna věc, kterou by chtěla vědět. Položila mu hlavu na rameno a začala mu cucat lalůček ucha. Tak se jí podařilo rychle rozptýlit jeho podezření. Naboso doběhla do vedlejší místnosti a přinesla odtamtud dvě sklenice naplněné zlatavou tekutinou. Postavila je na skleněný podnos a rozhodla se už nezačít o Danovi Crockerovi, pokud o tom McNeil nezačne sám.

„Někteří prostě nemají stále dost,“ řekl. Znělo to zklamaně. „Nestačilo mu, že dostává zaplaceno od jedné strany. Dostane peníze a natahuje znovu ruku.“

„Pro koho tedy vlastně pracoval?“ podivila se Nelly.

„Pro americkou tajnou službu, ale i pro arabskou…“

„Americká tajná služba – to je CIA?“

„Ne.“

„Tak co je to?“

„Je to skupina agentů, kteří jsou nasazováni přímo svým šéfem. A nikdo o nich nic bližšího neví.“

„A kdo tedy Crockera…“

„… oddělal?“ doplnil ji McNeil.

„Ano.“

„Nevím. A vůbec. Pojďme se raději věnovat něčemu příjemnějšímu.“

Telefon zazvonil právě ve chvíli, kdy si Kevin začal hrát s Nellyinými prsy. S omluvným úsměvem se zvedla z postele.

„Hned jsem zpátky,“ zašeptala. Poslala mu vzdušnou pusu. S obdivem pozoroval její krásnou postavu.

Nelly zvedla sluchátko. Samozřejmě že to byl Tlouštík. Vždycky volal v nejnevhodnější okamžik.

„Je u vás ještě stále McNeil?“ zeptal se.

„Ano,“ šeptala agentka.

„Špatně vás slyším!“ zakřičel Tlouštík.

„Řekla jsem, že ano!“ Nelly udělala rukou trychtýřek a mluvila skrz něj do membrány, aby jí bylo lépe rozumnět. McNeil se nesměl dozvědět, s kým mluví.

„Už jste to z něho dostala?“

„Ne všechno.“

„Nerozumím?“

Nelly to zopakovala a pak dodala: „Nemohu se s vámi dlouho vybavovat. Musím ho udržet v tom stavu, v jakém je teď.“

„To pro vás myslím nebude těžké, Nelly.“

„Dan Crocker pracoval nejenom pro nás, ale také pro arabskou tajnou službu, pane Dawtone,“ řekla Nelly stísněně. Mezitím stále pohledem sledovala dveře do ložnice, které byly jen přivřené. Ale byla si jistá, že McNeil nemůže slyšet, co říká do telefonu.

„To už vím,“ řekl Dawton upjatě.

Nelly Moorová se cítila dotčená. „Proč jsem si s tím tedy dávala takovou práci?“

„Když jsem k vám poslal McNeila, ještě jsem o tom nic nevěděl. Mezitím vyplulo na povrch několik zajímavých věcí.“

„Takže jsem přišla pozdě. Moje informace už nejsou aktuální, že?“

„Víte už, kdo zabil Dana Crockera?“ zeptal se Charles Dawton.

„Ne.“

„Ale já ano!“ trumfnul ji Tlouštík.

„Kdo to byl?“ zeptala se napjatě Nelly.

„Jonathan Geer. Proto vám volám. Poslouchejte, Nelly! Pošlete Kevina McNeila domů!“

„Ještě nejsem hotová.“

„Pošlete ho domů!“

„A jak ho mám tak rychle vyhodit?“

„Víte, co je to migréna?“

„Nemoc bohatých lidí.“

„Tak vy budete výjimka. Řekněte mu co chcete, ale dostaňte ho z domu. Pak přijeďte co nejrychleji do mé kanceláře!“

„Rozkaz!“ zahlásila Nelly.

„V pořádku, vlastně je to rozkaz,“ zabručel Tlouštík a položil. Nelly se vrátila do ložnice. Byla dobrá herečka a teď všechno záleželo na tom, jak dokáže zahrát žalem zdrcenou mladou ženu. Nasadila smutný obličej a přistoupila k posteli. McNeil, se na ni překvapeně podíval.

„Nelly!“ vykřikl překvapeně. „Co se stalo? Kdo to volal?“

Otřesená agentka odpověděla: „Je mi líto, Kevine, ale musíš – musíš odejít.“

„Holčičko, ty vypadáš špatně!“

„Taky se tak cítím.“

„Proč? Řekni mi proč!“

„Můj strýc – umírá. Ten ubohý tlouštík. Co si pamatuji, tak jsem ho zbožňovala. Vypadá jako Buddha.“ Smutně se usmála. „Jak může člověk na člověku tak viset. Má mě tak rád. Musím za ním jet.“

McNeil měl pro to pochopení. Skokem byl venku z postele a rychle se oblékl.

„Už jsem pryč,“ řekl zadýchaně. Pokoušel se ji trochu uklidnit. Hrála svou roli dobře. V županu ho doprovodila až ke dveřím. Kevin stiskl tlačítko výtahu a počkal, dojede až ke garsoniéře na střeše domu. Nervózně se kousal do rtů. Nebyl pro to vhodný okamžik, ale přesto řekl: „Mysli na moji nabídku, Nelly.“

Agentka zdrceně pokývla hlavou.

„Budu o tom přemýšlet, jakmile budu moci.“

„Samozřejmě. Mohu ti zase zavolat?“

„Jasně, Kevine. Na číslo 2000.“

Zasmál se. „Jak bych to mohl zapomenout. Měj se dobře, Nelly. A možná že se z toho tvůj strýc dostane,“ řekl, aby ji povzbudil. Pak přijel výtah. Kevin nastoupil do kabiny. Sotva se za ním zavřely dveře, Nelly si ulehčeně oddechla a rozběhla se do šatny. Vybrala si sportovní kostým a potřebovala jen asi tři minuty na to, aby se namalovala a učesala.

*

Kirby Larsen se znuděně rozhlížel po levně zařízeném pokoji. Na vnější straně dveří byla plastiková cedulka, na kterou si Larsen vlastnoručně napsal: DETEKTIV LARSEN – SOUKROMÉ VYŠETŘOVÁNÍ. Ten nápis tam byl dva roky. Některá písmena se během doby odloupla a spadla na podlahu.

Larsenovi bylo pětatřicet.

Před dvěma lety pracoval jako policista. Vzpomínal na to jen velmi nerad. A raději už vůbec nevzpomínal na to, proč vlastně od policie odešel. Bylo to jednoho chladného listopadového dne. Měl službu a musel procházet za toho hrozného počasí městem sem a tam. Pak se vrátil na služebnu. Byl na kost promrzlý a nerudný. A v té chvíli si ho zavolal nadřízený. Začal mu nadávat za věc, za kterou vůbec nemohl. A on…

To, co udělal si uvědomil teprve tehdy, když viděl kapitána, jak leží na podlaze. Pak už Larsenovi nezbývalo nic jiného, než pověsit uniformu na hřebík. Naštěstí kapitán uznal svou chybu. Tím, že dal Kirby výpověď, považoval celou věc za vyřízenou. Nedělal mu žádné těžkosti. Dokonce mu stiskl ruku, když mu podával vyřízenou licenci soukromého detektiva.

Od té doby musel několikrát přijmout špinavou práci, aby nezemřel hlady.

V poslední době se obchody přece jen trochu daly do pohybu, ale problém byl v tom, že když Larsen pracoval na nějakém případu, zůstávala jeho kancelář několik dní zavřená. Z toho důvodu si dal do několika novin inzerát, že hledá děvče pro všechno. Právě dnes se mu mělo přijít představit.

„Vstupte, prosím!“ zvolal plný očekávání.

Když se pak ovšem dveře otevřely a on uviděl vysokou brunetu, v první chvíli si myslel, že má halucinace. V duchu se musel ptát, čemu vlastně vděčí za její návštěvu.

Tahle halucinace měla na sobě kostkovanou bavlněnou halenku, která byla šitá na míru jejím krásným prsům. U krku byl malý límeček ze stejného materiálu, z jakého byly kalhoty. Tmavé vlasy měla vyčesané podle vzoru z napoleonských válek. Její oči měly měkký teplý výraz. A její krásně tvarovaná ústa nemohla nechat klidným žádného muže.

„Pan Larsen?“ zeptala se zpěvavě.

„Ano, fata morgáno,“ odpověděl detektiv.

„Hledáte sekretářku?“

„Ano.“

„Umím stenografovat a psát na stroji,“ řekla bruneta. Měla ostrý přízvuk. Nenarodila se v žádné části Spojených států, tím si byl Larsen jist.

„Odkud jste přijela?“

„Z Polska.“

„Z Varšavy?“

„Samozřejmě.“

„Samozřejmě.“ Larsen přikývl, jako by si byl zcela jist, že jinde než ve Varšavě nemohou být hezké holky. „Jak se jmenujete?“

„Julia Rodská.“

„Jak jste dlouho v Americe.“

„Už dva roky, pane Larsene.“

„Co jste dělala dosud?“

„Striptérku. Když jsem přijela do vaší země, neuměla jsem ani slovo anglicky. Dneska už ale mluvím stejně dobře jako vy. Takže už není nutné, abych se denně svlékala před cizími lidmi.“

Larsen se pousmál. „Rozumím. Rozhodla jste se, že si najdete serióznější zaměstnání.“

Julie udělala jeden krok směrem k detektivovi a položila mu ruku na rameno.

„Že mi dáte šanci?“

Bylo mu horko. Zachvěl se.

„Jak jste na tom s pravopisem?“

Sklopila oči. „S tím se ještě trochu potýkám, pane Larsene.“ Pohlédla na něj. „Ale jsem velmi, velmi učenlivá.“

„Máte v pořádku doklady?“

„To se rozumí samo sebou, pane Larsene.“

„Mohu se podívat?“

Julia zašátrala v kabelce. Prohlédl si doklady, které mu podala, zase jí je vrátil.

„Ta práce je ale obtížná.“

„Jsem zvyklá na tvrdou práci,“ usmála se na něho a zlehka se ho dotkla svými plnými prsy.

Několikrát polkl. „Proč jste odjela z Polska, Julie? Mohu vám říkat Julie, že?“

„Velmi byste mne tím potěšil, pane Larsene.“

„A proč jste tedy odjela z Polska?“

„Necítila jsem se tam dobře. Všechno tam na mne padalo. Musela jsem pryč. Teprve tady v New Yorku jsem mohla zase volněji dýchat.“

„Neměla jste nějaké problémy s cestou sem? Dějí se různé věci…“

„Byla jsem v taneční skupině. Měli jsme turné po západní Evropě – Německo, Francie, Anglie a pak jsme jeli do Ameriky. Tady jsem požádala o azyl.“

„Ach tak, jste tedy tanečnice.“

Julia věnovala Larsenovi zářivý pohled. Pak pomalu dodala: „Budu všechno, co budete chtít vy, pane Larsene.“

Otočila se, došla ke dveřím a bleskově otočila klíčem v zámku. Chtěl protestovat, ale to už si rozepínala halenku. Larsen se začal potit. Bavlněný kousek látky spadl k zemi. Její kabelka ležela na psacím stole. Na jejím přirozeně snědém, těle svítila bílá podprsenka.

„Julie!“ vydechl zděšeně detektiv.

„Nic neříkej,“ zarazila ho.

„Zašla jsi moc daleko.“

„Je to moje zaměstnání, svlékat se.“

„Dobře, ale tady nejsme v žádném nočním podniku.“

„Klid, Kirby, jen klid!“

Julia si pomalu sundávala jednotlivé části oblečení, až před ním stála zcela nahá. Její pohled ho dráždil. Kirby cítil, že je mu náhle hrozně vedro.

„Pojď sem,“ zašeptalo mu děvče do ucha. „Sem na pohovku!“

Kirby Larsen se nechal vést jako beránek. Dělala si s ním, co chtěla.

Šikovnými prsty ho začala svlékat. V jejích měkkých rukou mu bylo velmi dobře. Krev mu v těle proudila stále rychleji a rychleji.

Nahý klesl vedle Julie na pohovku.

Na nahém těle cítil její horký dech. Konečky prstů ho dráždila a virtuózně se zmocňovala citlivých míst, o kterých neměl ani on sám tušení.

Když se asi za hodinu potom Kirby oblékal, zeptala se ho Julia Rodská velmi spokojeným hlasem. „Tak jsem to zaměstnání dostala, pane Larsene?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl. Postavil se před zrcadlo a učesal se. Nebyla to vůbec žena, jakou by si představoval jako svou sekretářku, ale nedokázal by jí to říci takhle přímo do očí. „Nechte mi tady vaši adresu. Ozvu se vám v příštích dnech, v pořádku?“

Napsala mu, co chtěl.

„My dva bychom byli pár, jakému by nebylo na celém světě rovno,“ řekla se zálibným úsměvem.

Na rozloučenou ho ještě jednou políbila.

Když pak odešla, Larsen si musel nejprve zhluboka vydechnout, aby měl v hlavě zase jasno.

Zřejmě se mu to ale moc nedařilo, neboť málem přeslechl další zaklepání na dveře.

Dívka, která vstoupila, byla štíhlá jako květinka, měla krátké, lehce zvlněné zrzavé vlasy, se slabým melírem od kadeřníka. Nosila sluneční brýle, které si na prahu sundala. Šedivýma očima si prohlížela detektiva.

„Promiňte,“ řekl Larsen a omluvně se zašklebil. „Ale já už dnes žádnou další sekretářku nepotřebuju, slečno.“

„Sekretářku?“ zeptala se udiveně.

„Přišla jste přece na můj inzerát, nebo snad ne?“

„Ne. Přišla jsem, protože potřebuji vaši pomoc, pane Larsene. Chci si vás najmout.“

Detektiv nadskočil. „To je samozřejmě něco úplně jiného.“ Přistrčil jí návštěvnické křeslo. „Prosím, posaďte se, slečno…“

„Nivenová. Kim Nivenová.“

Larsen si sedl na své místo za psacím stolem. Vykouzlil na rtech profesionální úsměv a zeptal se: „Tak, co pro vás mohu udělat, slečno Nivenová? O co se jedná?“

„O vraždu!“

Larsen nadskočil jako zasažený bleskem.

„O vraždu?“ Mnul si čelo. „Kdo byl zavražděn?“

„Můj přítel.“

„Jeho jméno?“

„Dan Crocker, pane Larsene.“

*

Na kolenou měla položenou tlustou složku. Pečlivě si pročítala a prohlížela všechno, co bylo tajné službě známo o Jonathanu Geerovi – Crockerovu vrahovi. Byla tam poslední známá fotografie, informace o trvalém bydlišti a jeho oblíbených místech, otisky prstů a seznam krycích jmen, pod kterými dosud pracoval.

Tlouštík si prohlížel Nelly Moorovou přátelským, skoro otcovským pohledem. „Jestli jsem na vás byl do telefonu příliš hrubý, tak mi to řekněte a netvařte se jako kobra, která mne chce uštknout.“

Nelly vzhlédla. „Už jsem vám odpustila, pane Dawtone. Teď přemýšlím, proto se na vás neusmívám.“

„A o čem přemýšlíte?“

„O Geerovi. Měl docela pestrý život, jak jsem se dočetla.“

JONATHAN GEER, bývalý agent CIA, vyškolen pro průmyslovou špionáž a sabotáž. Na jeho konto začaly přicházet peníze od kubánských a argentinských zákazníků. Proto asi odešel od tajné služby. Začal pracovat pro druhou stranu.

Vyškolili si ho. Potom byl jako zázrakem přijat do arabské tajné služby. Jeho specialitou bylo odhalování agentů, kteří pracovali pro dvě strany…

Dawton se poškrabal na nose. „Někomu v tomhle městě hrozí nebezpečí, Nelly.“

„Kdo přišel na to, že mám McNeila poslat domů, pane Dawtone?“

„Já.“

„Proč. Možná že by mi toho řekl víc.“

Tlouštík zakroutil hlavou. „Tomu nevěřím.“ Pak začal mluvit o Danu Crockerovi. Crocker mu dodal několik velmi zajímavých a důležitých informací. A nikdy nepředal nic z toho, co se dozvěděl od Dawtona, druhé straně. Proto byl asi Tlouštíkovi mnohem sympatičtější než většina ostatních agentů.

„Znepokojuje mne jedna věc…“

„A to?“

„Proč Jonathan Geer Crockera zastřelil? Určitě to neudělal jenom proto, že Crocker pracoval pro obě strany. Musel jim asi dodat nějaké falešné informace. Ale i tak si myslím, že proto ho nezabili. Musel přijít na něco, co bylo velmi důležité a zajímavé pro nás. Jenom proto dostal Geer rozkaz, aby ho okamžitě zneškodnil.“

Agentka si hodila nohu přes nohu. „Dneska je pro nás nejdůležitější projekt ‚Krvavý pátek‘.“

„Crocker zřejmě zaměřil svoje pátrání právě tímhle směrem.“

„Možná, že se mi podaří zjistit něco v McNeilově sejfu.“

Nelly mu ukázala film, který přinesla s sebou. Na svitku byla fotografie klíče od McNeilova sejfu.

„Já jsem svůj úkol splnila, pane Dawtone. Teď je řada na vás.“

Tlouštík přikývl. „Ano. Až se vrátíte, budete mít klíč připravený, Nelly.“

Zvedla k němu překvapené černé oči.

„A odkud se mám vrátit? Já snad někam pojedu?“

„Poletíte.“

„A kam?“ zeptala se zvědavě Nelly. Byl to Dawtonův zvyk, sdělovat důležité věci jen tak mezi řečí.

„Dostal jsem ze spolehlivých zdrojů informaci, že Jonathan Geer uprchl do Nigérie. Možná, že se tam má setkat se svými arabskými přáteli. Myslím, že si nemůžeme dovolit, aby nám Geer zmizel z dohledu. Proto pojedete za ním a pověsíte se mu na paty. Musíme se dozvědět, jakou měl pro nás Crocker informaci. Musíme zjistit, co má ta organizace ‚Krvavý pátek‘ v plánu. Informace, že něco připravují, není dostačující. Potřebujeme jména, adresy, hesla. Teprve potom můžeme přejít do protiútoku.“

Že její šéf dokáže pracovat neuvěřitelně rychle, se měla možnost přesvědčit v následujícím okamžiku. Položil před ni letenku.

„Poletíte nejdřív do Lagosu a odtud do Kana. V Kanu bude čekat náš člověk, Chanin Furlong. Pracuje ve směnárně. Zná ho skoro každý, ale nikdo neví, že je to agent.“

„Geer je v Kanu?“ zeptala se Nelly.

„Furlong ho tam viděl. Pověsil se na něj. Bude vám i nadále pomáhat. Spoléhám na vás, Nelly.“

„Jako vždy,“ odpověděla agentka mazlivě.

„Musíte Jonathana Geera přivést před soud – je mi jedno, v jakém bude stavu! Potřebujeme informace za každou cenu.“

*

Kim Nivenová si otřela slzy. Seděla v návštěvnickém křesle jako hromádka neštěstí. Bílý kapesník měla úplně promočený. Vzdychla a ramena se jí otřásla. Kirby Larsen jí nabídl pití, ale ona odmítla. Tak si tedy nalil sám. Brečící holky nikdy nesnášel. Nevěděl, co s nimi má dělat.

„Bude vám to připadat přehnané,“ zavzdychala. „Ale Dan Crocker byl moje velká láska. Věříte mi, pane Larsene?“

„Ale prosím vás,“ uklidňoval ji detektiv.

„Samozřejmě že vám věřím.“

„Od té doby, co je Dan mrtvý, se cítím hrozně.“

„Já vám rozumím, slečno Nivenová.“

Zeptal se rusovlásky na její povolání.

Řekla: „Pracuji jako tlumočnice u OSN.“

„Jaké jazyky?“

„Ruština a arabština.“

„A co dělal pan Crocker?“

„Byl zaměstnancem Manhattanské všeobecné pojišťovny.“

„Vydělával dost?“

„Ale ano. Měl slušný plat a k tomu ještě provize.“

„To byl pak ovšem asi hodně zaneprázdněný.“

„Pro mne si vždycky našel čas.“ Kim Nivenová popotáhla. „Byl to pro mne hrozný šok. Policie… Já nevím, pane Larsene, mně se zdá, že za tou vraždou je něco tajemného.“

„To se většinou jen tak zdá, slečno Nivenová,“ uklidňoval ji detektiv. „Tohle určitě nebude žádný složitý, tajemný případ.“

Soukromý detektiv vzal do ruky pero a nechal si od Kim nadiktovat všechny potřebné údaje o Danu Crockerovi, aby se mohl pustit do práce. Děvče se mezitím trochu uklidnilo. Na Larsenovy otázky odpovídala krátce a výstižně.

Zatímco si detektiv zapaloval cigaretu, zeptala se ho dívka na to, co nemohla pochopit: „Proč musí lidi vraždit, pane Larsene? Viděla jsem Dana v márnici. Nebyl vůbec k poznání.“

„Neměli vám ho raději ukazovat,“ řekl Larsen.

„Trvala jsem na tom!“ odporovala mu Kim. „A od toho okamžiku jsem přesvědčena, že nenaleznu klid, dokud nebude ten, kdo to Danovi udělal, potrestaný. Nesmí pobíhat na svobodě a vysmívat se mi.“

Detektiv odklepl popel z cigarety a zeptal se: „Měl Dan Crocker nějaké nepřátele, slečno Nivenová?“

Kim se na něj překvapeně podívala. „Dan? Ani jednoho. Všude ho měli rádi.“

„Tomu nevěřím.“

„Kdokoliv vám dosvědčí to, co říkám, Dan byl hodně oblíbený.“

„Měl kontakty s podsvětím, slečno Nivenová?“

Tentokrát byla jeho otázkou doslova šokována. „Ten muž byl dokonale čistý, pane Larsene!“

„Prosím vás, nevysvětlujte si to špatně,“ omlouval se detektiv. „Své otázky vám kladu jenom proto, abych se přesvědčil, co mohlo vést k tak hroznému činu.“

„Nevidím k tomu žádný důvod.“

„Nosil u sebe někdy větší částky peněz?“

„K čemu? Měl přece šeky.“

„Takže loupežnou vraždu můžeme vyloučit,“ zamumlal zamyšleně Larsen. Zamáčkl cigaretu v popelníku a začali mluvit o Larsenově způsobu života. Kim mu vyprávěla o Danových přátelích, o jeho oblíbené hospodě, o jeho koníčcích. Znělo to jako pohádka.

„Dobrá,“ přikývl Larsen. „Vezmu ten případ, slečno Nivenová.“

Dostalo se mu za to pohledu, plného vděku.

„Mám vám dát zálohu?“

„To není nutné.“ Larsen zvedl ze stolu formulář. „Kdybyste to tady moha podepsat.“

„Co je to?“

Usmál se. „Nemějte obavu. Není tam nic špatného. Jen jsem tam napsal, čím jste mne pověřila. Přečtěte si to, jestli chcete.“

Kim podepsala bez čtení. Pak se zvedla, rty pevně sevřené. Dělalo jí problémy udržet se bez potácení na nohou.

„Pospěšte si, pane Larsene!“ řekla chladně. „Danův vrah nesmí dlouho pobíhat na svobodě.“

„Budu dělat, co bude v mých silách,“ odpověděl detektiv. „Ale neočekávejte, že pokud toho muže najdu, zastřelím ho jako prašivého psa. K tomu nemám právo. Na to nejsem ten správný muž.“

Kim pokývala hlavou. „Stačí, když mi ho najdete, pane Larsene.“

*

V Lagosu pobyla Nelly jen tak dlouho, dokud nebylo letadlo do Kana připraveno ke startu. Nad startovací plochou se převaloval teplý vzduch. Bylo tu horko k zalknutí. Nad Nigérií se třpytilo jasné modré nebe bez jediného mráčku, který by sliboval alespoň trochu stínu nebo deště.

Konečně přistála v Kanu.

Její zavazadla se skládala jen z jediné cestovní kožené tašky. Z čekárny si zavolala taxík. Za volantem seděl černoch. Moorová se posadila vedle něj.

„Do hotelu Central,“ řekla.

Muž kývl a rychle se rozjel.

Kano vypadalo jako všechna velká města v Evropě: po obou stranách silnice byly benzínové stanice a garáže, vypadalo to, jako by v Nigérii všichni jezdili auty. Na křižovatkách stáli černoši v sněhově bílých uniformách a znuděně koukali do sluníčka.

„Hotel Central,“ řekl taxikář a zapnul levý blinkr.

Nelly uviděla velkou nízkou hlavní budovu, která, jak zjistila o chvíli později, byla vlastně luxusní jídelnou. Za ní objevila Nelly několik nízkých bungalovů. Jeden z nich byl zamluven na její jméno. Dawton to všechno zařídil od svého stolu v New Yorku.

Chlapec, který stál před budovou, uvítal Nelly širokým úsměvem. Poprosila ho, aby zaplatil taxikáři. Pak chlapec odnesl její zavazadlo do bungalovu a ukázal jí koupelnu. Poděkovala mu. V místnosti byla klimatizace a na podlaze běžel nehlučně větrák.

Zatímco jí chlapec připravoval koupel, vyndala si Nelly věci ze zavazadla.

Na oknech byly sítě proti hmyzu. Nad postelí byla moskytiéra.

„Koupel je připravena, slečno,“ řekl chlapec. Nelly mu dala velké spropitné a zavřela za ním dveře. Pak se svlékla. Nahá šla do koupelny. Ladně vstoupila do vany. Voda voněla po růžích. Zhluboka se nadechla. Tady uvnitř nebylo ani stopy po vedru, které panovalo venku.

O chvíli později si oblékla lehké letní šaty a do kabelky si dala pistoli. Konec konců nepřijela do Kana jako turistka, ale jako agentka, která má splnit tajné poslání, a to tak rychle a úspěšně, jak jen to je možné.

V hotelové půjčovně si vyzvedla landrover.

Vydala se hledat pracovníka směnárny, Chanina Furlonga.

Musela se ptát desetkrát, možná dvanáctkrát, než se dostala tam, kam chtěla. Konečně stála naproti domu, ve kterém byla směnárna.

Vystoupila z auta.

Černí a bílí muži seděli za přepážkami. Před nimi v přihrádkách byly narovnané peníze.

Nelly se postavila k první přepážce, za kterou seděl snědý muž. Měl dlouhé strniště na bradě a jeho pokožka mohla být kdysi dávno světlá. Věděl, co se patří. Když vstoupila krásná žena do haly, zvedl se s úsměvem na rtech a pokynul jí.

„Jste Američanka, že?“ zeptal se.

„Ano. Jak jste to poznal?“

„Američanky jsou neskutečně sexy. Takže vy musíte být Američanka.“

„To je ale logika. Co byste řekl, kdyby sem teď přišla Sophia Lorenová?“

„Sophia Lorenová? Kdo je to?“

„Stará čarodějnice s plochým poprsím a s bradavicí na nose.“

„Tak to určitě není Američanka.“

„Určitě ne.“

„No to se podívejme,“ řekl směnárník. Očima se díval do hloubi Nellyina dekoltu a zdálo se, že se mu obsah velmi líbí.

Nedaleko od místa, kde se Nelly bavila s neznámým, se zastavilo několik lidí.

„Jestli pro vás mohu něco udělat, tak mi řekněte,“ nabízel se směnárník. „Nejsem zaměstnán jenom tady, ale pracuji i jako průvodce a znám všechny pamětihodnosti Kana a okolí. Například jsem odborník na architekturu emírova paláce. Víte, že emír měl čtyřicet dva hlavních a sedmdesát šest vedlejších manželek?“

Nelly se zasmála. „A nešidil je potom?“

„Emír měl kolem čtyř až pěti set dětí.“

„To ho ctí. Ale stejně se mi ta představa moc nezamlouvá.“

„Pokud hledáte společnost Američanů, mohu vás seznámit s několika opravdu příjemnými muži, kteří budou potěšeni, když se budou moct setkat se ženou, jako jste vy.“

„Chtěla bych se setkat jen s jedním Američanem.“

„Řekněte mi jeho jméno. Pokud žije v Kanu, tak ho budu znát.“

„Dokonce by to měl být i váš kolega.“

„Pak ho budu znát zcela určitě.“

„Jmenuje se Chanin Furlong.“

Směnárník rychle přikývl. „Mám vás k němu zavést, slečno?“

„To by od vás bylo milé.“

„Dostanu za to dvacet dolarů.“

„Deset,“ řekla Nelly, protože měla obavy, že by jí potom Dawton spílal za zbytečně vysoké náklady.

„Dobře,“ zabručel chlapík a natáhl ruku.

„Peníze dostanete až budeme u Chanina Furlonga.“

Směnárník se zasmál. „Jste chytrá, slečno.“

„Musím, když jsem hezká, musím mít taky něco v hlavě, ne?“ nedala se Nelly. „Moje auto stojí tam naproti.“

Muž vyndal peníze z poliček a položil je na koberec. Pak vyšel se ženou ven k landroveru.

„Proč je Furlong doma a nesedí jako ostatní za přepážkou?“ podivila se Nelly.

„Je nemocný.“

„Co je mu?“

„Malárie. Nepříjemná nemoc,“ odpověděl směnárník a pokývl hlavou. Oběma rukama dirigoval Nelly skrz město.

Konečně se dostali k Furlongovu domu. Byla to barabizna na spadnutí. Nelly se několikrát zeptala, jestli jsou tady opravdu správně. Směnárník přisvědčil. Uvnitř stavení to zapáchalo. Nelly tomu nemohla uvěřit. Americký agent a žije v takovéhle odporné boudě, která se může při náporu větru klidně zřítit. Agentka děkovala bohu, že si pro ni Dawton nevymyslel něco podobného. Věděla, jak Furlong vypadá. Tlouštík jí ukázal jeho fotografii. Přesto ho téměř nepoznala. Ležel na ušmudlané posteli, která vypadala ještě špinavější než on sám. Obličej měl úplně bílý. Byl stejně neoholený jako muž, který ji sem přivezl. Zuby mu o sebe klepaly v ohromné zimnici.

„Chanine!“ řekl její společník a naklonil se nad nemocného. „Chanine! Máš tady návštěvu!“

Furlong se otřásl a pomalu se zvedl.

„Prosím vás, zůstaňte ležet, pane Furlongu,“ řekla Nelly. Přiběhla k němu a vtlačila ho zpátky do postele. Byl tak slabý, že nedokázal ani odporovat.

„Tahle zatracená malárie,“ zajektal.

„Mám vám zavolat lékaře?“ zeptala se Nelly.

„Sám jsem lékař,“ odpověděl Furlong. „Vzal jsem si chininové tablety. Víc se stejně nedá dělat, musím počkat, až to přejde.“

Směnárník dostal od Nelly slíbených deset dolarů. Pak ho poslala pryč. Odešel a na odchodu popřál Furlongovi brzké uzdravení. Nelly si přitáhla židli a posadila se. Vysvětlila nemocnému, kdo je a proč přijela do Kana.

Furlong zaklepal zuby. „Zatraceně. Taky jsem vás mohl přivítat v jiném stavu. Jenomže ta zatracená malárie. Je to odporná nemoc. Stejně odporná jako tahle země, která každého bělocha dříve či později odrovná.“

„Proč tady zůstáváte?“ zeptala se Nelly udiveně.

„To vám klidně řeknu. Jako agent bych byl v každé jiné zemi zcela nemožný.“

„A nebylo by lepší z tajné služby odejít?“

Zašklebil se. „V tom je problém. Nemohu odejít. Potřebuji peníze. Žádné zaměstnání není tak dobře placené jako tohle.“

„Nikdy jste neuvažoval o tom, že byste se nechal přeložit nějak jinam?“ zeptala se Nelly.

„A kam? Do Angoly? Nebo do Rhodésie? Nebo do Mozambiku?“

„Je mi vás líto, Furlongu.“

„Nepotřebuji váš soucit, Nelly,“ odpověděl Furlong příkře. „Jednou, až budu mít pohromadě dost peněz, odjedu do Jižní Ameriky a budu mít klid. Myslíte si, že takový člověk jako já, touží po tom, aby ho někdo litoval?“

„Kde najdu Geera, pane Furlongu?“

Chanin Furlong si schoval obličej do umolousaných rukou. „Geer je v jednom domě tady ve městě. Zítra se má s někým setkat.“

„S Araby?“

„Podle všeho ano.“ Přikývl Furlong. „Zítra ráno mají zase všichni odjet.“

Nelly překvapeně vzhlédla. „I Jonathan Geer?“

„Asi ano.“

„Co mají ukryté v tom domě?“

Chanin Furlong pokrčil rameny. „To nevím.“

„Geer je tedy taky tam,“ řekla Nelly a přimhouřila oči. Nechala si od Furlonga vysvětlit cestu k domu. Pak řekla měkkým hlasem: „Přijdu vás zase navštívit.“

„Půjdu s vámi.“

Nelly energicky zakroutila hlavou. „To nepřipadá v úvahu.“

„Holčičko, ten Jonathan Geer je hrozně nebezpečný chlapík. Nemůžete za ním jít sama.“

„Už jsem si poradila s horšími chlapy.“

Furlong si ji pochybovačně měřil.

„Nevypadáte na to.“

Nelly Moorová se usmála. „Nejste první, kdo se zmýlil, pane Furlongu.“ Dřív než se nemocný zmohl na odpověď, odešla agentka z domu. Na rozloučenou mu řekla: „Kdybych se tady neobjevila dneska večer do osmi hodin, tak zavolejte policii, dobře?“

„Jo. Opravdu už pro vás nemohu nic udělat?“

„Ale ano. Uzdravte se co nejrychleji.“

Nelly opatrně zavřela dveře, protože se bála, že když je zabouchne příliš zprudka, celá stavba se zhroutí jako domeček z karet. Nasedla do vypůjčeného landroveru a nahodila motor. Pak se rychle rozjela směrem na Potiskum. Projížděla kolem plotů kvetoucích zahrad, kolem výstavních vil, které byly postaveny na břehu velké řeky.

Hned za okrajem města začínala intenzivně obdělávaná pole. Obilí, rýže, podzemnice olejná, maniok a bavlníkové plantáže. Nikde tady nebyly stromy ani keře. Jen v dálce byly vidět vrcholky stromů.

A pak Nelly uviděla dům, o kterém jí vyprávěl Chanin Furlong a ve kterém se měla střetnout s Jonathanem Geerem.

*

Geer byl v každém případě požitkář. Dával přednost dvanáct let staré whisky a v životě miloval všechno, co bylo exotické. Byl to robustní člověk. Velký a ramenatý, elegantně oblečený. Mnoho peněz vydával za masáže a každý rok absolvoval léčebný pobyt ve fit centru. Tři týdny, které tam prožil, byly pro něj tím nejlepším obdobím celého roku. Dovolovaly mu zapomenout na stres, kterému byl jako agent každý den vystaven.

Teď momentálně nebyl sám. Byla s ním přitažlivá tmavá dívka. Říkal jí Jenny, protože její skutečné jméno nedokázal vyslovit. Byla to krasavice s čokoládovou pletí, krásnýma tmavýma očima a nádhernou postavou. Jejímu tělu se nedalo nic vytknout. A byla nádherně vášnivá.

Geer byl muž podle jejího gusta. Pozval ji na skleničku. Pak ji objal a políbil. Protože mu polibek vrátila, věděl, že mu nezůstane odepřeno už vůbec nic.

Netrpělivě rozepínal její těsné šaty. Jenny zasténala. Hladil ji po celém těle. Vzal do rukou hnědé kopečky jejích ňader a přitiskl k nim své rty. Jenny si přitiskla jeho hlavu na prsa. Skoro se nemohl ani nadechnout.

Měkkým stiskem ji dirigoval k posteli. Jeho ruce bloudily po krásných tvarech jejího těla. Konečně roztáhl její plná pevná stehna a vnikl do ní. Jenny zachvátila divoká vášeň. Hlasitě křičela.

Později seděli v obývacím pokoji. Jenny byla šťastná. Držela v prstech vysokou sklenici a přes její okraj pozorovala muže, který seděl vedle ní. Byla na vrcholu štěstí.

Geer se zašklebil. „Ode dneška budu do Kana jezdit častěji. Když je tady taková nádherná holka, tak to přece stojí za to.“

Jenny položila svoji sklenici a pohlédla na Geera. „Miluji tě, Jonathane,“ zašeptala mu do ucha.

„Myslím si, že jsi extra třída.“

„Vezmeš mne s sebou do Ameriky?“

Geer zavrtěl hlavou.

„To není nic pro tebe, holčičko. Amerika není země, po které by měl člověk toužit. Nikdy by ses tam necítila šťastná.“

„Byla bych šťastná všude tam, kde bys byl ty, Jonathane,“ zavrněla jako kočka.

„Nevíš, co říkáš, holčičko,“ odporoval jí Geer. „Patříš sem. Sem a nikam jinam.“

„Tak to není, Jonathane.“

„Ale ano, děťátko. Věř mi. Vyznám se v tom líp než ty. Už jsem projel hezký kus světa. Myslíš si, že na severu rostou palmy? Nerostou. A proč tam nerostou? Protože by se jim tam nedařilo. Podnebí, půda, prostředí – všechno je jiné. U lidí je to ještě dokonce horší. Každý z nás má určené své místo na zemi. Moje je v New Yorku a tvoje je tady v Kanu. S tím se nedá nic dělat, děťátko. Ani pro jednoho z nás by to nebylo dobré.“

Jenny rozuměla. Nechce ji mít stále u sebe. Překážela by mu.

„Za dva až čtyři měsíce se zase vrátím, budu se na tebe těšit. Zase budeme spolu.“

Jenny přikývla. „Udělám si na tebe čas, Jonathane. Stačí, když mi zavoláš.“

Dopila sklenici, ještě jednou vtiskla horký polibek na Jonathanova ústa a odešla z domu.

Slyšel, jak odjíždí, nalil si další whisky a stoupl si k oknu. Pozoroval příjezdovou cestu.

Náhle jako by ho něco uhodilo do očí. Landrover.

Za volantem seděla žena… Zatraceně, to přece není nikdo jiný než Nelly Moorová!

Geer ji ještě nikdy osobně neviděl, ale s její fotografií se setkal v archivu. Na takovou ženu se hned tak nezapomíná.

Geer si mohl na prstech spočítat, proč přijela do Nigérie a proč se projíždí okolo jeho domu.

Zatnul zuby a zavrčel. „Takže ona ví, že jsem oddělal Dana Crockera. Ale proč přijela až sem? Jak to, že se mi tak snadno dostala na stopu?“ Hlavou mu vířilo ještě hodně podobných otázek. Očima stále sledoval nebezpečnou osobu, která právě zabrzdila landrover u okraje silnice.

Musí mít spolky s ďáblem, pomyslel si nervózně Geer. Jen od něj se mohla dovědět, kde jsem. Stejně jí to ale nebude nic platné.

Geer se křivě zasmál. Je odepsaná! Připravím si pro tu potvoru vřelé přivítání.

*

Kirby Larsen se vrhl do případu vraždy Dana Crockera s velkým nasazením. Dobrý nápad byl, že se vydal do Crockerovy oblíbené hospody. Teď tedy seděl u stolu s chlapíkem, který Crockera dobře znal. Byl to varietní umělec. Měl dlouhé ruce, takže vypadal trochu jako gorila. Měl už něco vypito, a než se pustil do povídání o Crockerovi, předvedl Larsenovi několik triků s kartami.

„Rád jsem si s Danem zahrál,“ začal pak tichým hlasem. „Byl to příjemný společník.“

„Znamená to, že se nerozčiloval, když náhodou prohrál?“

„Přesně tak, pane Larsene. Někdo skáče až do stropu, když náhodou prohraje, ale on to bral klidně. Ačkoliv prohrával dost často… Prostě si z toho nic nedělal. Bral to s humorem.“

Soukromý detektiv upil ze sklenice.

„Kdo myslíte, že měl zájem Crockera oddělat?“

„Kdybych to věděl, tak bych si to určitě nenechal pro sebe, pane Larsene. Byl bych tím povinován Danovi. Nemohl bych mlčet. Byl to správný chlapík. Druhého takového budu těžko hledat. Milý, ochotný, nikdy nekřičel a měl styl.“

„To zní trochu jako charakteristika pohádkové bytosti.“

„Jasně, ale všechno to tak doopravdy bylo. Kdybych byl na vašem místě, taky bych nevěřil ani polovině toho, co jsem vám tady napovídal.“

„No polovině z toho bych možná ještě věřil,“ odporoval detektiv. „To opravdu neměl ani jednu chybu?“

„Žádná mne nenapadá.“

„Nemluvil v poslední době o někom novém?“ zeptal se Larsen a sáhl po sklenici.

„Nové jméno… no jo, bylo by tu jedno…“

„Jaké?“ zeptal se Larsen jako by vystřelil z pistole.

„Dotty Blakeová.“

„Nějaké děvče?“

„Ano. Tanečnice v nočním podniku Peanut Club. Poslední dobou s ní trávil hodně času. Musí to být opravdu extra třída, když mu tak popletla hlavu.“

Detektiv spokojeně přikývl. Konečně nalezl na Crockerovi nějakou lidskou slabost. „Takže měl něco současně s Kim Nivenovou a Dotty Blakeovou. Věděla Kim o své konkurentce?“

„Určitě ne. Kim si vás najala, pane Larsene?“

„Ano,“ odpověděl detektiv zamyšleně. Oči měl přivřené. Držel sklenici s vodkou v dlani a pohupoval s ní sem a tam. „Přemýšlejte se mnou,“ vybídl hráče karet. „Co by asi udělalo děvče, jako je Kim Nivenová, kdyby se dozvědělo, že má konkurentku, se kterou její miláček spí?“

Hráč zcela spontánně odpověděl. „Jak znám Kim, tak by asi oddělala oba dva.“

V té chvíli se vyděšeně chytil za pusu. „Proboha, pane Larsene, vyškrtněte si tuhle větu ze svého protokolu. Vím, kam by vás moje odpověď mohla zavést. Nikdy bych ve skutečnosti Kim z ničeho takového neobviňoval.“

„Já taky ne,“ řekl Kirby Larsen. „Ale musím zvažovat všechny možnosti, které by mohly nastat.“

„No proto!“ Karbaník byl rád, že jeho úlet nebyl brán příliš vážně. Detektiv považoval za nejdůležitější, aby se seznámil s Dotty Blakeovou. Ne proto, že by si myslel, že tomu muži prostřelila hlavu, ale proto, že ho zajímalo, z jakého důvodu se takový charakterní člověk, jako byl Dan Crocker, seznámil s barovou tanečnicí. Od karbaníka získal detektiv adresu nočního klubu. Vydal se hned na cestu.

Mříž na dveřích byla odsunuta ke straně. To mohlo znamenat jen jediné. Že není zavřeno. Když Larsen vzal za kliku a strčil do dveří, pomalu se otevřely a on se ocitnul v prázdné místnosti.

Bylo slyšet brnkání na klavír. U stropu vrčel ventilátor. V tuctu nástěnných zrcadel se Larsen viděl tolikrát, že se mu až udělalo mdlo. Za barovým pultem stál černoch v bílé vestě a čistil sklenice. Židle ještě byly na stolech.

K brnkání klavíru se ozývalo nesrozumitelné brumlání trab–trab–trab! Larsen se vydal lokálem podél jednotlivých stolů. Pódium ve výši kolen bylo osvětleno několika bodovými reflektory. Po něm hopsala Dotty Blakeová. Trab–trab–trab! Měla na sobě jen sporý kostým, který se skládal z miniaturních kalhotek a podprsenky. Všechno bylo pošito flitry. Muž, který ji doprovázel, byl asi manažer. Měl na sobě černý svetr až ke krku. Na prstech měl několik prstenů. Komický chlápek, pomyslel si Larsen. Podle všeho se živil jako choreograf. Secvičoval s Dotty, které při tanci divoce poletovaly kaštanové vlasy, nějaké nové číslo. Ale s tím, co předváděla, nebyl vůbec spokojen.

„Ne! Ne! Ne!“ křičel na ni stále dokola. Netrpělivě zatleskal a předvedl u klavíru několik gest. Byl to muž jako vystřižený z filmů o Al Caponovi: přeražený nos, jizva na tváři a uhrančivé černé oči.

Teď právě předváděl, že je vševědoucí. „Pojď sem poklade!“ sykl na ni. „Udělej mi místo. Předvedu ti, co všechno děláš špatně.“

„Špatně?“ vykřikla dívka vztekle. „Pořád je to všechno špatně.“

„Neděláš to tak, Dotty, jak bych si to představoval. Je mi to líto, poklade.“

„To je jenom váš dojem. Myslím si, že už jsem to dělala docela dobře.“

Ke klavíru si sedl jiný muzikant. Postavička z filmů o Al Caponovi sepjala ruce před prsa a předvedla několik kroků.

Pak si promnul ruce. „Soustřeď se na rytmus, Dotty!“

„Zatraceně, dělám co můžu!“

„Přestaň odmlouvat. Jsme tu kvůli práci. Snad už jsi to pochopila.“

„Protivný kohoute!“ křičela Dotty a bylo na ní vidět, že o něm nemá nejlepší mínění.

„Děkuji za poklonu!“ odpověděl nevzrušeně choreograf. „Podívej se, buď se do toho dáme a povede se nám to, nebo to tady můžeme oba zabalit.“

Dotty se upjatě usmála a popotáhla si kostým. Byla napůl nahá.

„Tím máš na mysli, co?“

• „Už jsem ti to vysvětloval tolikrát, Dotty.“

Dotty Blakeová na něj vytřeštila oči. „Ach tak, ty se mne chceš zbavit? Protože jsem mladá a hezká a nepadla jsem ti hned okolo krku. Ačkoli vlastně proč, když ty…“

„Zkusíme to teda ještě jednou. Mysli při tom na něco hezkého. Mysli třeba na svého chlapce.“

Dotty se zvonečkově rozesmála: „Na kterého?“

„Třeba na všechny.“

Larsen k ní došel tak blízko, jak jen to šlo.

Náhle na jeho rameno dopadla černá ruka. Pevně ho stiskla. Kirby Larsen se otočil. Černý číšník se na něj zblízka podíval a pak potřásl pomalu hlavou. „Je mi líto, kamaráde, ale ještě nemáme otevřeno.“

„Ale to mi vůbec nevadí,“ vysvětloval s úsměvem Larsen.

„Myslím, že jste mi dobře nerozuměl, pane. Chtěl jsem vám říci, že máte odejít.“

„Nepřišel jsem sem, abych se tady napil.“

„Proč tedy?“

„Chtěl jsem se setkat s Dotty.“

„Vidíte, že má práci. Pozítří musí být číslo hotové.“

„Nezdržím Dotty dlouho,“ vemlouval se detektiv.

„Už jsem vám, pane, řekl, co máte udělat. Opusťte klub dřív, než mi dojde trpělivost!“ Číšník už netrpělivě vrčel. Stisk na Larsenově rameni byl docela nepříjemný.

„Dejte pokoj!“ vyjel na něj detektiv. „Zlomíte mi klíční kost!“

„Vaše chyba.“

Larsen se divoce otočil. Číšníkova ruka odlétla. Než mohl černoch znovu zaútočit, vytáhl Larsen svoji licenci detektiva a podržel mu ji před nosem. Muž se překvapeně zarazil.

„Co chcete od Dotty? Co provedla?“ zeptal se neklidně.

„Děláte z toho zbytečné drama. Mám na ni jen několik otázek. Během deseti minut už bude patřit zase vám.“

Číšník vrhl nervózní pohled k pódiu, na kterém se namáhala polonahá dívka a protivný chlap. Kirby Larsen se vydal k šatně, kam Dotty mezitím naštvaně odběhla.

Když chtěl Larsen zaklepat na dveře, ozvalo se za ním: „Řekněte mi, mladíku, co tady vlastně hledáte?“

Byl to choreograf. Tvářil se docela přátelsky. Detektiv se na něj podíval a opřel se dlaní o dveře. „Myslíte si, že je tak vzteklá, aby mi nemohla odpovědět na pár otázek?“

„Jste od policie,“ zeptal se ho chlapík.

„Soukromý detektiv.“

„Když tam teď vlezete, riskujete monokl.“

„Takových už jsem měl.“

Choreograf přistoupil o krok blíž. Voněl po kolínské. „Dotty Blakeová je krvelačná šelma, drahý.“

Larsen si vzpomněl na Julii Rodskou, která se k němu přihlásila jako sekretářka.

„Risknu to,“ zasmál se Larsen.

„Vaše věc. V každém případě jsem vás varoval, příteli.“ Choreograf pokrčil rameny, otočil se a odkráčel.

Larsen zaklepal.

„Jdi k čertu,“ zakřičela divoce Dotty.

Detektiv to přešel mlčením. Neohroženě otevřel dveře.

„Řekla jsem ti, abys šel k čertu…“ vykřikla ještě jednou Dotty. Popadla na stolku krabičku s pudrem a chtěla ji hodit směrem ke dveřím. Když uviděla, že v nich nestojí její umělecký partner, pomalu položila krabičku zpátky. Kostým už si svlékla. Teď měla kolem těla jen červený ručník a se zájmem si prohlížela neznámého návštěvníka. Byla to určitě jen náhoda, že jí ručník sklouzl a spadl na podlahu. Prohlížel si ji od hlavy k patě. Sakra, je to ale kočka, pomyslel si. Nemá na sobě ani kousek zbytečného tuku, a přitom má pěkné měkké oblinky přesně tam, kde je má každá žena mít. S takovou postavičkou se Larsen ještě nikdy nesetkal.

Rozpačitě řekl: „Oh, promiňte! Počkám venku, než se převléknete.“ Pak chtěl za sebou zavřít dveře.

Dotty Blakeová se zahihňala. „Nic se neděje, příteli. Když se nestydíte vy přede mnou, proč bych se měla stydět já před vámi? Pojďte dál a posaďte se. Řekněte mi, jak se jmenujete.“

„La – Larsen je moje jméno,“ zakoktal zaražený detektiv. „Kirby Larsen.“

Malý prostor byl prosycen vůní parfému. Dotty se pobaveně ohlédla a pozorovala se v zrcadle u maskérského stolku. Řekla: „Tak co, příteli, líbím se vám?“

„Jak o tom můžete pochybovat. Jste extra třída.“ Prošel mořem parfému a našel si na podlaze stoličku. „Už jsem si vás prohlížel předtím, slečno Blakeová.“

„Říkejte mi Dotty.“

„Dobře, Dotty. Líbilo se mi, co jste předváděla na pódiu.“

Přikývla a přimhouřila oči. „Mně taky.“ Prsa se jí zvedala nahoru a dolu. Larsen od nich nemohl odtrhnout oči. Dotty nevypadala na to, že by mu chtěla udělat monokl. Podle všeho se jí musel zamlouvat. Teď už věděl, proč se Danovi Crockerovi líbila tahle kůstka. „To číslo, které jste viděl, je opravdu super,“ řekla Dotty Blakeová. „Ale ten zatracenej choreograf není nikdy spokojený. Nedá pokoj, dokud ho nepošlu někam. Musí se po mně pořád vozit. A víte proč? Protože jsem holka. A on nemá holčičky rád. To je jeho problém. To číslo už je téměř hotové, ale on to prostě odmítá uznat. Jsem zvědavá, co by dělal, kdybych se sebrala a odešla. Těžko by tak narychlo našel jiné děvče, které by snášelo jeho nálady. Nemáte pro mne cigaretu, Kirby?“

„Ale ano,“ řekl Larsen rychle. Zašátral v kapse, vyndal balíček cigaret a podal ho nahé Dotty. Jednu si vzala. Přistoupila až k němu. Škrtl zapalovačem. Položila mu ruce na ramena a pohlédla mu dlouze do očí. Cítil se, jako by někde nablízku tikala časovaná bomba. Měla pěkné a teplé ruce. Když se cigareta rozhořela, pozorovala ho přes plamínek. Nespouštěla ho z očí.

„Vy mi rozumíte, Kirby, že ano?“ zeptala se sladce.

Nervózně se zasmál.

„Oh, vám je tak snadné rozumět, Dotty.“

„Nejsem složitá osobnost,“ vysvětlovala mu kráska mazlivě. „Ale s takovýma lidma, jako je tenhle choreograf, je opravdu těžké vyjít, že? Tomuhle typu mužů nerozumím a asi jim nikdy rozumět nebudu.“

Larsen se nezmohl na nic jiného, jen řekl. „Taky to nemáte zapotřebí.“ Nadechl se kouře z cigarety a rozkašlal se. Pak poprosil Dotty, jestli by si na sebe mohla něco obléknout, protože se jí potřebuje na něco zeptat. Zasmála se a oblékla si kalhotky a podprsenku.

„Už je to lepší?“ zeptala se pobaveně.

„Ale ano.“

Musel jí pomoci se zipem na zádech. Cigareta se mu pohybovala sem a tam, jak zápolil se zipem. Konečně se mohl začít chovat jako soukromý detektiv.

Zdálo se, že se jí to líbí.

„Jestli si chcete prohlédnout moji licenci…“

Dotty zakroutila hlavou. „Muž jako vy se nemusí prokazovat nějakými papíry. Získal jste si mé srdce.“

„To snad ne,“ odporoval.

„Proč se mne chcete vyptávat?“

„Je to moje zaměstnání.“

„To jste mne tedy zklamal,“ zašeptala Dotty. Detektivova nervozita jí bavila. Měla s ním konkrétní plán.

„Chtěl bych vědět, jestli jste…“

„No tak mi přestaňte vykat, Kirby!“ přerušila ho rozhodně. „Co jsi se chtěl dovědět?“

„Co jsi měla s Danem Crockerem.“

Dotty nezapírala. Nedělala tajnosti s tím, že má známosti s mnoha muži, dokonce s více, než je u hezkých žen normální. Přes obličej se jí shrnul závoj smutku, který Larsen považoval za nehraný a opravdový.

„Je mi líto, co se přihodilo Danovi,“ řekla tiše. „Byl to milý chlapík. Neříkala bych to, kdyby to nebyla pravda. Možná, že byla chyba, že všechno bral tak vážně.“ Dotty si vyndala z úst cigaretu. Dívala se do země. „Rozumíš tomu, Kirby? Běhá mi mráz po zádech, když si vzpomenu, že už ho nikdy neuvidím. Nemůžu tomu uvěřit, že je opravdu mrtvý.“

„Dostal jsem úkol najít jeho vraha,“ vysvětlil jí Larsen a zamáčkl cigaretu v popelníku. Dotty udělala to samé. Její ruka se dotkla jeho. Ucukl, jako by se spálil. Sklopila řasy a prohlížela si ho.

„Pomohu ti, jak budu moci,“ řekla a náhle byl její obličej tak blízko, že sebou leknutím trhl. Larsena najednou napadlo přirovnání ke kobře. Byl teď obětí v jejím malém hnízdě. Teď si s ním bude pohrávat a nakonec ho pozře. S Danem Crockerem to asi udělala stejně. Dotty Blakeová navrhla Larsenovi, aby s ní šel do jejího bytu. Teď už tady v Peanut klubu neměli co dělat. Věděl, že dělá hloupost, ale přesto řekl: „Nevím, jestli se to hodí.“

Dotty se zasmála. „Hodí se všechno, co dělá člověku dobře, Kirby.“

Vůně parfému ho zcela zdolávala. Larsen už nebyl schopen odporu. Připadal si jako na tajuplném výletě a Dotty si s ním mohla dělat, co chtěla. Byl hračkou v jejích rukách a nevěděl, jestli má být rád, nebo jestli se má zlobit.

Když byl Larsen zase trochu schopen vnímat, uvědomil si, že sedí v nějakém autě. Vedle něj seděla Dotty. Hlavu měla položenou na jeho rameni a ukazovala mu cestu.

Tři ulice a byli u cíle.

„Normálně chodím tuhle cestu pěšky,“ zašeptala. „Je to zdravé.“

„Hm, to je,“ řekl Larsen a pokoušel si ujasnit, co se s ním děje.

Výtah vyjel nahoru do sedmnáctého patra. Dottyin byt byl zajímavý. Soustředila se při výběru nábytku na to, že bude mít často pánské návštěvy. Stěna byla pokryta pánskými akty. Dotty ho rychle provedla bytem.

A kde je nouzový východ? zeptal se sám sebe Larsen. Pro případ, že by ta panenka byla opravdu nebezpečná.

Plna pýchy mu ukázala vodní postel.

„Tam si spolu trochu užijeme,“ řekla. Přikývl a polkl. „Uvidíš,“ zašeptala. „Musím se vykoupat,“ vykřikla a už byla na cestě do koupelny. „Ten trouba mne ale zašpinil. Hrozně jsem se zpotila. Musím to ze sebe smýt. Teprve až se umyji, budu se cítit jako člověk. Nalej si zatím něco k pití. Bar je vedle. Udělej si pohodlí.“

Nalil si něco do sklenice, aby se alespoň trochu uklidnil. Připadal si jako v neskutečném snu. V podvědomí z toho měl tak trochu strach, ale zároveň ho to neskutečně přitahovalo.

Dotty pustila vodu. Se sklenicí v ruce šel k pootevřeným dveřím do koupelny. Mohl by vejít. Dotty by se zcela určitě nezlobila. Zůstal ale stát před dveřmi a koukal do mléčného skla.

„Dotty?“ zavolal.

„Ano?“

„Kdo to udělal?“

„Co kdo udělal?“

„Kdo zabil Dana Crockera?“

„Nevím.“

„Chodil do klubu sám?“

„Jo, vždycky. Jen jednou přišel s takovým odporným chlapíkem.“

„Představil ti ho?“ zeptal se Larsen.

„Ano.“

„Jak se jmenoval?“

„Moment. Musím přemýšlet.“ Uvnitř zašplouchala voda. Pak se ozvalo: „Zatraceně. To jméno mi prostě vypadlo. Počkat… hej, Kirby, kolik si myslíš, že mi je?“

„Dvaadvacet.“

„Je mi čtyřiadvacet. Ale uvnitř jsem mnohem starší.“

„To věřím,“ zasmál se Larsen.

„Počkej, možná že na to jménu přijdu. Moment, už to mám! Ten muž se jmenoval Liversey. Ano, Marius Liversey. Odporná kreatura. Brrr! Vypadal jako Frankensteinovo monstrum. Kdybych si měla vybrat mezi opuštěným ostrovem a tímhle chlapem, tak bych radši žila na opuštěném ostrově.“

„Byl to Crockerův přítel?“ chtěl vědět detektiv.

„Ne, obchodní partner.“

„O jaký obchod se jednalo.“

„To nevím.“ Cákání ustalo. Larsen vyprázdnil sklenici. O chvíli později už by k tomu neměl příležitost. Něco spadlo na podlahu. Pak z koupelny vyšla Dotty. Měla na sobě nebesky modrý koupací plášť. Pásek měla pevně utažený. Na její hebké pokožce se třpytily kapičky vody. Když se pohybovala pokojem jako kočka, prsa se jí měkce pohupovala.

„Teď se přece nebudeme bavit o mrtvém, Kirby,“ zašeptala ta krásná, divoká kočka. „Myslím si, že člověk má užívat života, dokud je čas.“

Přitiskla se k němu. Špatně se mu dýchalo. Poslední, na co pomyslel, bylo: nejdřív Julia Rodská a teď Dotty Blakeová. Na té propagované ženské emancipaci asi nebude všechno v pořádku.

*

Nelly zaťukala na dveře. Když se rozhodla, že přepadne Jonathana Geera, připravila si na něj historku. Nemohla tušit, že ví, kdo je. Myslela si, že Geerovi namluví, až jí otevře, že je spěšný posel od organizace „Krvavý pátek“. A že pro něj má důležitou zprávu, že někde něco nevyšlo. Že nebyl dodržen časový plán.

V Americe došlo k nehodě, část skupiny byla zajištěna policií. Proto musí být akce, kterou si „Krvavý pátek“ naplánoval, odložena na neurčito. Možná že se celá věc bude muset posunout o několik měsíců, nebo se jí dokonce budou muset vzdát zcela.

Nelly chtěla vědět, jak na to bude Geer reagovat. Ještě jednou zaklepala.

„Dveře jsou otevřené!“ ozvalo se zevnitř.

Byl překvapen. Nedokázal si vysvětlit, jak to, že jde Moorová jen tak beze zbraně do jeho domu.

Když ale vstoupila, uviděla, že udělala chybu. Kdo mohl vědět, že jí Geer zná? Stál tam připravený, v ruce svíral automatickou pistoli.

„Řekněte mi, co to má znamenat?“ zeptala se pohoršeně Nelly. Pokoušela se zachránit to, co už vlastně bylo ztraceno.

Geer procedil skrz zuby. „Nelly Moorová!“ Nelly si pomyslela, tak se zdá, že skončí život jedné holky, která pracovala jako profesionální prostitutka. On mne zná. To ale znamená… „Těší mne, že vás konečně osobně poznávám,“ řekl Geer a pokynul jí.

„Nápodobně,“ odpověděla mladá agentka a přemýšlela, jak vyndat z kabelky malou pistoli.

Geer byl jasně ve výhodě. Prst měl připravený na spoušti. Cítila, jak jí po zádech stéká chladný pot. Tady neměla žádnou šanci.

Na tělo jí mířila hlaveň automatické pistole.

Jonathan Geer se ďábelsky zasmál. „Jen se podívej na to černé ústí zbraně, Nelly, máš smrt přímo před očima!“

*

V té době se Kirby Larsen a Dotty Blakeová bavili na vodní posteli.

Dotty ležela vedle něj a ztěžka oddychovala. Mlčela už hodně dlouho.

Později se jí Larsen zeptal na adresu Maria Liverseye.

Zakňourala: „S tím ti tedy opravdu neporadím. Ale byl to opravdu odporný chlap. Odporný. Měl hnusné studené oči.“

„Byl by schopen zabít?“

„Asi ano.“

„I Dana Crockera?“

Dotty důrazně pokývala hlavou. „V každém případě. Jsem sice mírný člověk, ale kdyby se mne měl dotknout, tak bych mu zakroutila krkem.“

„To bys opravdu udělala?“

„O tom nepochybuj. Chceš ještě něco vědět?“

„Zavolej mi, kdyby se Liversey ještě někdy objevil v klubu.“

Larsen slezl z postele a shledával po podlaze jednotlivé části oblečení. Pak podal Dotty vizitku.

„Rozumím,“ řekla a položila kartičku na noční stolek. „Ale přijď se taky někdy podívat do klubu, jo?“

„Hm,“ řekl Larsen a usmál se.

„Bylo mi s tebou dobře,“ zapředla Dotty.

„Nápodobně,“ řekl Larsen. A ani trochu nepřeháněl.

Larsen zůstal v Dottyině bytě ještě asi půl hodiny, pak se oblékl a odjel zpátky do kanceláře.

To byl ale den. Něco takového ještě nikdy nezažil, ale začínalo se mu to stále víc zamlouvat.

Larsen otevřel dveře, které vedly do kanceláře. Přirozeně očekával, že jeho doupě bude prázdné. O to větší bylo jeho překvapení.

Larsen měl návštěvu dvou maskovaných mužů, kteří seděli na pohovce a byli připraveni zaútočit. Nebylo divu, že zůstal stát jako socha.

*

„Co děláte v Nigérii?“ zeptal se ostře Jonathan.

Nelly se zasmála, ačkoliv jí do smíchu vůbec nebylo. Ale nesměla to dát před Geerem najevo.

„Že byste na to nepřišel sám?“

„Jak jste se mi dostala na stopu?“ chtěl vědět muž, který pracoval pro arabskou tajnou službu.

Nelly Moorová pokrčila rameny. „Jste známý po celém světě, pane Geere.“

Přimhouřil oči. Chřípí se mu chvělo.

„Někdo vám musel dát tip.“

„A kdo řekl vám, že Dan Crocker pracuje pro obě strany?“ odsekla ledově Nelly.

„Ptám se, od koho jste se dozvěděla, že jsem v Kanu!“

„Opravdu si myslíte, že vám to řeknu?“

Geer stisknul rty. „Však já to z toho tvého krásného těla dostanu, Nelly.“

„To jsem zvědavá.“

„Jen si se mnou nezahrávej! Nejsi zase tak silná, abys mohla vzdorovat.“

„To musíte vědět vy,“ odpověděla klidně Nelly. „Možná že mne znáte líp než já sama.“

„Crocker byl idiot!“ vykřikl Geer. „Jen idiota může napadnout, že by mohl sloužit zároveň dvěma pánům. Nemohl mít zdravý rozum. Říká se tomu přehnaná sebedůvěra. Crocker si to nikdy neměl dovolit. Podle mne jsou lidé, kteří podvádějí své partnery, charakterové kreatury. Člověk se musí rozhodnout pro jednu stranu. A pro tu pak musí pracovat ze všech sil.“

„Tak jako vy a já,“ poznamenala Nelly.

„Ano, jako my dva. Škoda, že stojíme na opačných stranách barikády.“

„Já stojím na té správné straně, pane Geere.“

„To je vždycky věc názoru.“

„Crockera jste odstranil, protože pracoval pro obě strany?“

„Ano.“

„To vám nevěřím.“

„A proč ne?“

„Protože všechny tajné služby na celém světě potřebují takové lidi pro svou práci. Potřebují se dostávat k materiálům druhé strany a jinak to nejde.“

Geer se zasmál.

„Vám se asi hned tak něco nepodaří namluvit, co?“

„Dávala jsem ve škole pozor, pane Geere.“

„To je vidět.“

„Proč jste tedy zabil Crockera?“

„Dobře. Proč bych vám to vlastně nemohl říct. Dostal se k tajným materiálům organizace ‚Krvavý pátek‘. Chtěl je předat druhé straně. Musel jsem mu v tom zabránit, dřív než bude pozdě.“

„Jak jste věděl, že to chce opravdu udělat?“

„Spojil se se státními úřady.“

Jonathan Geer byl schopný. To, že jí teď všechno klidně řekl, znamenalo jen jediné. Žádný agent neprozradí nic ze svého tajemství, dokud si není jistý, že to ten druhý proti němu nemůže použít. Dnes a tady přijde tedy Nelly o svůj život, to jí bylo jasné. Proto si Geer vůbec nedává pozor na to, co říká.

Jedna mrtvola navíc pro něj nic neznamená.

„Pošlete mne za Crockerem, nemám pravdu?“ zeptala se Nelly pevným hlasem. Dívala se Geerovi zpříma do očí.

Pomalu přikývl.

„Nemám jinou možnost,“ řekl. „Jste opravdu neuvěřitelně hezká. Byl bych raději, kdybych vás mohl potkat při jiné příležitosti. Jste ale nebezpečná. Mohli by vám u nohou ležet muži celého světa. Takovéhle zaměstnání pro vás není. To vidíte sama. Za několik minut už nebudete žít. Vaše tělo bude ležet na podlaze. Ale to je riziko, se kterým jste musela počítat.“

Nelly si začala rozepínat knoflíky. Její prsty pracovaly pomalu, ale klidně. Dívala se stále na Geera a ani na okamžik ho nespouštěla z očí. Pokud měla ještě nějakou šanci, tak to byla tahle. Musí Geera svést, i když se jí hnusí. Musela sebrat všechnu vůli, aby nabízenou možnost nepromarnila. K čertu, jestli na to nezareaguje, tak je ztracená.

Řekla: „Jsem připravená za svůj život zaplatit, Jonathane.“

Šaty měla pootevřené. Skulinou prosvítala podprsenka přetékající svým nádherným obsahem. Nelly zadržela dech. Její prsa tím dostala ten nejlepší tvar. Byl to okamžik, který nenechával žádného muže klidným. Pokud je Geer normální chlap, tak to na něj musí zapůsobit.

„No?“ pobídla ho Nelly Moorová a sladce se na něj usmála.

Geer divoce zakroutil hlavou a sykl: „Nenamáhej se, čertice.“

„Ale já se nenamáhám.“

„Stejně to se mnou nic nedělá.“

„Opravdu nic?“ zeptala se Nelly.

„Absolutně nic. Jseš sice nádherná, ale já jsem nezapomněl, jak jsi nebezpečná. Už jsem byl mnohokrát varován. Jseš nebezpečná jako tygřice. Nepustím si tě k tělu.“

Nelly si šaty zase zapnula. Doufala, že na Geera zapůsobí, ale nevyšlo jí to.

Teď je tedy doopravdy ztracená. Musí tedy tady v Kanu opravdu zanechat všechno, co ji na světě tak bavilo?

„Jsem tedy vyřízená.“

Geer přikývl. „Úplně, ty čertice.“

„Pak bych tedy měla mít nárok na poslední přání.“

„A to?“

„Abys zhebnul!“

Gerr se zasmál. „Ještě nějaké přání?“

„Ano. Chtěla bych vědět, co plánuje organizace ‚Krvavý pátek‘?“

Jonathan Geer se zeširoka zasmál. „To se mi líbí. To se mi opravdu líbí, že se teď vyptáváte na takové věci. Co víte o organizaci ‚Krvavý pátek‘?“

„Je to skupina mužů, kteří pracují pro arabskou tajnou službu. Jsou to velmi nebezpeční teroristé, kteří se neštítí žádné vraždy. Nevím, jak jste se, Geere, mohl dát dohromady s takovou bandou.“

„Možná že o mně máte příliš vysoké mínění,“ odpověděl muž a mrkl na ni. „Já s těmi, které nazýváte organizace ‚Krvavý pátek‘, docela souhlasím. Sice jejich metody nejsou tak docela čisté, ale výsledky jsou vždy stoprocentní.“

„A co upekli tentokrát?“ zeptala se mladá agentka, i když to byla jen taková hra na zdržovanou. Dokud ale nestiskl spoušť, tak měla ještě stále naději.

Geer se na ni pobaveně podíval. „Moji přátelé připravují v New Yorku speciální výbuch.“

„Mohli by vás ale při tom chytit.“

„K tomu nebudou mít příležitost. Nikdo netuší, kde moji přátelé udeří. Odpočítávání začátku představení už začalo.“

„U kterého čísla teď jste?“ chtěla vědět Nelly.

„Odhaduji to tak na stovku.“

„A jak rychle počítáte?“

„To je naše tajemství. Víc už vám neprozradím. Řeknu vám jen jedno. Až k tomu dojde, bude o tom mluvit celý svět.“

Geer spokojeně pokyvoval hlavou. „Tak to by bylo. A teď naše povídání zakončíme, Nelly Moorová!“

Hlaveň pistole se zvedla.

Agentka zadržela dech.

*

Kirby Larsen nenáviděl pěstní souboje, nesnášel tuhle demonstraci síly. Ale teď mu nezbývalo nic jiného. V nouzi jdou všechny zásady stranou. Jenom doufal, že bude mít dost síly, aby se se vším vypořádal.

Bleskově se vrhl na oba sedící muže. Popadl zbraň. Menšímu vrazil jednu pod zuby. Chlapík padl dozadu a narazil do stěny. Jeho zbraň spadla na podlahu.

Detektiv se vrhl na malého muže a chytil ho pod krkem. Teď se konečně ten větší z maskovaných mužů vzpamatoval z prvního šoku. Teď už ale stál proti Larsenovi, který v každé ruce svíral jednu pistoli. S tím nepočítali. Dlouhán odhodil svoji pistoli daleko stranou. Pokusil se strefit detektiva do hlavy. Ale Larsen si toho naštěstí včas všiml. Zbraň ho těsně minula. Zbraň v Larsenově pravé ruce zaburácela. Zpod jedné z masek se ozval povzdech.

Zatím to pro Lársena nevypadalo vůbec špatně. Ale v následujících minutách se situace obrátila. Inkasoval ránu do spánku. Kancelář se s ním zapotácela. Před očima se mu míhaly hvězdičky. Mezitím se ale ten mrňous vzpamatoval a zahájil proti Larsenovi druhou frontu.

Larsen jen zahlédl, jak se k němu blíží nějaká silueta. Pak dostal ránu, která ho srazila na kolena. Další ho srazila k zemi. Dřív než se mohl detektiv zvednout, ten větší muž mu stoupl pravou nohou na prsa, skoro až ke krku.

„To by už stačilo,“ zavrčel muž v černé masce. „Už bys mohl dát pokoj!“

Larsenovo tělo sebou zacukalo jako zasažené elektrickým proudem. Paže, tělo i hlavu měl jako v jednom ohni.

„Dáme ti jednu radu do života, Larsene!“ slyšel detektiv hlas toho většího. „Nestrkej nos do cizích věcí, rozumíš? Budeme na tebe dávat pozor. Pokud se nebudeš řídit podle naší rady, tak si tě zase podáme. Příště už by ti to ale neprošlo tak snadno. Je ti to jasné?“

*

Nelly Moorová byla všechno jiné, jen ne superman. Měla hrozný strach z Geerovy automatické zbraně. Dalo jí to hroznou námahu, aby nedala najevo, jak strašně se bojí. Přesto se držela zpříma. Pomalu, aby se nezapotácela, šla nahoru k němu.

„Opravdu byste zabil takovou ženu, jako jsem já?“ zeptala se vlaze.

„Samozřejmě,“ zavrčel Jonathan Geer. V očích měl stále nenávist.

„I ženu, která by vám mohla poskytnout všechno na světě?“ zeptala se krásná agentka. „Proč byste chtěl zničit takový krásný výtvor přírody?“

Nelly se snažila využít poslední příležitosti. Nemůže přece na světě být muž, který by nereagoval na její krásu. To se jí ještě nikdy nestalo. Viděla, jak Geer bojuje s pokušením. Rty měl pevně sevřené. Ve tváři mu cukalo. Chtěl ji zastřelit, ale přitom cítil, jak nad ním Nelly získává stále větší a větší moc.

Geer byl stále nejistější. Automatická zbraň se mu v ruce chvěla.

Byla to pro Nelly výhoda, ale nebyla ještě stále dostačující.

„Zůstaň stát!“ vykřikl Geer.

„Můžete zastřelit muže, Jonathane, ale přece nezastřelíte bezbrannou ženu. A když je navíc ještě tak hezká.“

Opatrně přistupovala stále blíž k nepřátelskému agentovi.

„Zatraceně, zůstaň stát!“ nařizoval jí Geer.

„Přece nevystřelíte!“

„Tomu nevěř.“

„Nemůžete.“

„Ty si myslíš, že ti věřím!“ vztekal se Geer. Zamračil se. Náhle měl v očích zase ten ledově chladný výraz. Teď! pomyslela si vyděšená Nelly. Teď vystřelí.

Dřív než vykřikla, hodila svoji kabelku do Geerova obličeje. Trefila se přesně. Muž vykřikl a zapotácel se. Prsty hledal zábradlí. Pistole mu visela v bezvládné ruce. Dřív než se vzpamatoval, přiskočila k němu agentka a několika dobře mířenými údery ho zcela odzbrojila. Byl v bezvědomí.

Když se Geer probral, stála Nelly nad ním a špičkou boty mu tlačila do brady. Geer se pohnul. Dřív než mohl cokoliv udělat, objevila se v agentčině ruce zbraň a mířila na jeho hruď. Nemohl pochopit, jak se to stalo, že se situace tak změnila v jeho neprospěch.

„Zatraceně, ty jsi opravdu kvítko z čertovy zahrádky, Nelly!“ řekl naštvaně.

„Jděte ke stěně!“ nařídila mu agentka a přimhouřila oči. „Ke stěně, Geere!“

Poslechl. Náhle uviděl něco, co zdobilo stěnu mezi dvěma dveřmi do pokojů. Na rtech se mu objevil ďábelský úsměv.

„Uvidíme, kdo má lepší nervy, holčičko!“ zavrčel agresivně a přibližoval se ke stěně.

„Stůj!“ vykřikla ostře Nelly. „Už ani krok, Geere!“

Nereagoval. Namířila pistoli na jeho prsa. „Nedráždi mne, Geere, vystřelím!“

Muž se zasmál jako sám ďábel. „Mohla bys vystřelit, Nelly, ale ty to neuděláš, v tom je mezi námi rozdíl.“

„Myslím si, že na tom není nic špatného, když má člověk odpor k zabíjení,“ odporovala mu Nelly.

„Moje pistole,“ vztekal se Geer. „Ty mne chceš zabít mojí vlastní zbraní? To se ti nepodaří, ty čertova nevěsto!“ Obličej měl zkřivený odpornou grimasou. „Dostanu tě touhle mačetou…“

„Stát!“ varovala ho opět Nelly. „Stůj, Geere!“ Zdálo se jí, že má srdce až v krku. Nechtěla ho zastřelit, ale takhle ji k tomu donutí. Nic jiného jí nezbude.

„Naposledy, Geere!“ varovala ho agentka.

Jonathan Geer zvedl mačetu.

V té chvíli musela Nelly stisknout spoušť. Místností zaburácel ohlušující výstřel. Nelly Moorová pocítila v ruce zpětný náraz. Zděšeně pozorovala, jak po pokoji tančí kulky. Až dosud si neuvědomila, co dokáže tahle zbraň v uzavřeném prostoru. Zděšeně pozorovala, jak Geer rozhodil ruce a pomalu padal nazad.

Nelly se zdálo, že to trvá nekonečně dlouho.

Automatická pistole jí vypadla z ruky. Už nebyl důvod ji držet. Už tu nebyl nikdo, kdo by ji chtěl použít.

Geer sebou naposledy zaškubal a pak zůstal tiše ležet.

Nelly se k němu rozběhla. V kapse saka našla poznámkový blok. Byl zalitý krví. Otřela ho a začala jím listovat. Byl plný pro ni neznámých jmen.

Tohle byla práce pro počítač Charlese Dawtona.

Na jedno jméno však Nelly Dawtonův počítač nepotřebovala. Bylo tam napsáno: EZRA HALE. 23 37 465.

Ezra Hale!

Kdo by to jméno hledal v Geerově notesu? Bylo to jméno zaměstnance Newyorského výzkumného poštovního úřadu.

Agentka schovala diář do kabelky. Žaludek se jí houpal, když si stoupla nad muže, kterého by raději nechala naživu, ale nešlo to. Otevřela dveře a doběhla k landroveru, jako by jí za patami hořelo.

Teď jen zastrčit klíče do zapalování a jet pryč.

Několik prvních stovek yardů jela na plný plyn, pak zpomalila.

Po cestě přicházely nějaké ženy. Od pasu nahoru byly nahé. Jedna z nich nesla na zádech kojence. Ženy byly velké a dobře stavěné. Vlasy měly spletené do copánků. Byly oblečené podle zdejší poslední módy. Přátelsky se na Nelly usmály. Nelly se otřásla. Barva jejich rtů jí připomněla krev a zdálo se jí, že i zuby mají zbarvené od krve.

Teprve později se Nelly od Chanina Furlonga dozvěděla, že to je od žvýkání betelových listů. Po nich se totiž ústa i zuby zbarví do červena a barva se na nich udrží i po několik dní.

„Takže to nebyly žádné lidojedky,“ vysvětloval jí Furlong pobaveně.

Nemocný agent se dozvěděl všechno, co se stalo v Geerově domě. „O Geera se nemusíte starat. Zařídím všechno potřebné. Samozřejmě že taky uvědomím policii.“

Nelly mu za všechno poděkovala a popřála mu brzké uzdravení, a aby si už brzy mohl pořídit farmu v Jižní Americe. Pak jela zpátky do hotelu, aby si sbalila všechny věci.

Nejbližším letadlem odletěla do Lagosu.

Odtud se pak vrátila do New Yorku.

*

Okamžitě po příletu se vydala za Charlesem Dawtonem. Vyjela nahoru jedním z rychlovýtahů. O chvíli později už seděla proti Tlouštíkovi, o kterém si každý myslel, že pracuje jako právník pro oblast velkoprůmyslu a pro vysokou společnost v New Yorku, a který má vlivné přátele v senátu. Dawton svoji špičkovou agentku přivítal opravdu srdečně. Pak mu musela vyprávět o tom, co se přihodilo v Nigérii. Nelly mu podala zevrubné hlášení a na závěr mu předala Geerův diář.

Dawton nehnul ani brvou. Dvakrát se poškrábal na nose, ale neřekl ani slovo.

Nelly od něj dostala dva klíče. Jeden byl od McNeilova sejfu a ten druhý od bytu Dana Crockera. Oba dva nechala Nelly zmizet v kabelce.

„Takže mluvil o nějakém odpočítávání, které už začalo,“ řekl Tlouštík zamyšleně a schoval si obličej do dlaní. Několikrát přejel dlaněmi nahoru a dolů a vypadal přitom jako buldok.

„Hale má tajné telefonní číslo,“ poznamenal náhle Dawton. „Jak se mohlo dostat do Geerova adresáře?“

„Tak chytrý chlapík, jako byl Geer, si jistě snadno opatřil i tajné telefonní číslo, pane Dawtone.“

„To je pravda. Zavolám si do Pentagonu. Snad mi generál prozradí, na čem tam vlastně pracují.“

Dawton měl na svém stole několik telefonních přístrojů. Každým z nich se mohl dovolat kamkoliv ve Spojených státech. Spojení dostal okamžitě.

„Dawton!“ zařval generál Hunter na druhém konci telefonu v Pentagonu. Nelly slyšela generálův hlas jako v tlampači. „Těší mne, že vás zase slyším.“

„Jak se vám vede, generále?“ zeptal se Tlouštík. Nebyl přece nezdvořák.

„Hodně práce. Ale kdo ji nemá,“ zasmál se Hunter. „Co pro vás mohu udělat?“

„Jste muž, na kterého se mohu vždy spolehnout,“ řekl Dawton.

„Tu poklonu vám musím vrátit.“

„Děkuji. Mohl byste mi říct, co se právě teď děje v Newyorské poštovní společnosti? Myslím tím samozřejmě výzkumy. Je tam něco zajímavého?“

„Vy to nevíte?“ zeptal se překvapeně generál.

„Nemohu přece vědět úplně všechno,“ zamumlal Dawton do sluchátka.

„Jasně. Nechtěl jsem se vás dotknout. Jenom mne to překvapilo.“

„Tak co se tam děje?“ zeptal se netrpělivě Tlouštík.

„Pokoušejí se zjistit, jak by se mohla pošta předávat mezi jednotlivými státy rychleji než dosud.“

„A?“

„Zdá se, že na to přišli, ale celá věc se ještě testuje.“

„A čeho přesně se to týká?“ zeptal se Dawton a snažil se nedat najevo netrpělivost.

„Toho, že by se dopisy mohly předávat pomocí raket,“ odpověděl generál Hunter.

„Kde se konají zkoušky?“

„Na Long Islandu, přímo před vaším nosem. Je tam asi třicet odpalovacích ramp.“

„Aha,“ řekl Dawton a zašklebil se.

„Mohu se vás, Dawtone, také na něco zeptat?“

„Obávám se generále, že teď nemám čas,“ řekl Tlouštík rychle. „V každém případě vám děkuji za vyčerpávající informaci.“

„Moment!“ zařval generál.

Dawton přitiskl sluchátko do vidlice, a tak rychle ukončil rozhovor. Protože Hunter neznal přímou linku, nedalo se předpokládat, že by sám obratem zavolal.

Tlouštík se zasmál, ale hned zase zvážněl.

„Copak asi má ‚Krvavý pátek‘ za lubem s těmi raketami?“ zeptal se a podíval se na agentku.

„Ezra Hale je v tom ale určitě namočený,“ řekla Nelly. A náhle ji z čista jasna něco napadlo. Hned to taky řekla. „Jonathan Geer mluvil o nějaké bombě. Co když ty rakety neponesou dopisy, ale normální výbušnou nálož…“

Věta zůstala viset ve vzduchu. Dawton se začal potit.

„No, tomu by se snad ještě dalo zabránit, Nelly.“

„Otázkou ale je, koho tím chtějí zasáhnout.“

Dawton chvíli přemýšlel a pak řekl:

„Nasadím na to Oleho Erikssona a Jerryho Armstronga. Budou Ezra Haleho sledovat každou minutu a nespustí ho ani na chvíli z očí. Pokud už se spustilo odpočítávání, tak je naděje, že se nějak prozradí.“

Nelly se zvedla.

„Pozdravujte ode mne Oleho a Jerryho.“

„Budu.“

„Řekněte jim, že je mám oba ráda.“

„Doufám, že jenom v rámci svých pracovních povinností.“

„Samozřejmě, pane Dawtone. Jsou pro mne oba jako rodní bratři. To přece víte.“

„Škoda, že už nejsem nejmladší, možná že byste mi taky občas poslala nějaký láskyplný vzkaz.“

„To bych si nikdy nedovolila.“

„Podívejte se, co by se dalo najít u Crockera nebo u McNeila! Myslím, že naše tušení je správné. Mimochodem, McNeil odletěl do Washingtonu, jak mi bylo řečeno. Jeho dům teď bude nějakou dobu bez pána. Taková příležitost se naskytne jednou za sto let.“

„Takže už vím, co budu dělat příštích čtyřiadvacet hodin, pane Dawtone,“ řekla mazlivě Nelly. Když už měla ruku na klice, ozval se telefon.

„Teď byste myslím měla odejít,“ řekl Dawton. „Jeden generál mi bude příšerně nadávat.“

Nelly za sebou zavřela dveře. O chvíli později už stála venku před mrakodrapem. Taxíkem přejela přes Brooklyn Bridge a vystoupila u Borough Hall. Zbytek cesty došla pěšky.

Ve stejné době přijížděl někdo jiný k domu zabitého Dana Crockera.

*

Muž byl celý v černém. Vyjel rychlovýtahem až do podkroví a vylezl na plochou střechu budovy. Rozepnul si sako a přitom se zableskla světlá podšívka. Kolem pasu měl omotané lano. Pomalu ho odmotával.

Na New York se snášel večer. Po ulicích uháněla auta se zapnutými reflektory.

Muž přivázal lano k betonovému pilíři. Pak ho přehodil přes okraj střechy. Byl chladnokrevný. Pohled do propasti pod ním mu nedělal sebemenší problémy. Každý z bytů, který byl pod ním, měl malý balkón. Pro muže to byl nejjednodušší způsob, jak se dostat do bytu Dana Crockera.

Ještě jednou zkontroloval, jestli je lano dobře utažené a pak přelezl přes okraj střechy.

*

Nelly Moorová nerada vnikala do cizích bytů. A to i v případě, když byl dotyčný po smrti. Ale nebyla žádná jiná možnost, jak zjistit, co má ta zatracená organizace za lubem. Musela ten byt prohledat. Jak řekl Geer – Crocker na něco přišel. Dostal se tedy k jejich plánům. Byla tady proto možnost, že by si něco zapsal pro případ, kdyby přišel o život.

Kde by si tak mohl schovat něco důležitého?

V koupelně?

Nelly prohledala přeplněnou lékárnu. Pak probrala stejně důkladně všechny věci ve vedlejší skříňce. Nic.

Pod vanou? Nic.

Za bojlerem? Nic.

Vydala se do kuchyně. Prohledala odpad a myčku nádobí. Zvedla a prohlédla každý talířek, každý hrníček.

Nic.

Přesunula se do ložnice. Tam objevila v jednom z Crockerových obleků navštívenku.

Marius Liversey

Veškeré zařizování ve východní Evropě.

College Point 8657, Ulmer Street.

Nelly si vizitku vzala. Všechno, co našla, mohlo být zajímavé. Pak hledala dál a našla fotografii děvčete, které se jmenovalo Kim Nivenová. Na druhé straně bylo věnování „Milému… A tak dále“. Pak byl na řadě Crockerův pracovní stůl, účty, doklady od přátel, hotelové prospekty. Drobnosti všeho druhu, ale nic, co by mohlo nějak souviset s organizací ‚Krvavý pátek‘. Bylo to podivné.

Je to vůbec možné?

Nelly se to nezdálo.

Šla do obývacího pokoje.

Náhle uslyšela podivný zvuk. Přicházel z balkónu. Otočila se. Nikoho tam neviděla, ale přece se tam ozýval šramot.

To je divné, pomyslela si agentka. Vypadá to, jako by se někdo pohyboval po stěně.

Pospíšila si ke dveřím na balkón a pomalu je otevřela. Naštěstí byly panty dobře namazané, a tak dveře při otvírání nedělaly žádný hluk. Teď byl šramot slyšet zřetelněji. Nepřicházel zespodu ale shora. Nelly zůstala stát skrytá za záclonou.

Za tu dobu, co byla u tajné služby si již dávno zvykla na to, že musí být stále ve střehu. Musela si zvyknout na stálou hrozbu smrti. Šramot se stále přibližoval. Teď už si vyndala z kabelky i pistoli a vyčkávala.

Šramot se stále přibližoval a sílil. Nelly slyšela, že někdo funí.

Takže někdo přicházel do bytu Dana Crockera přímo z oblohy. Nelly došlo, že nebyla sama, koho napadlo hledat nějakou zprávu v Crockerově bytě. Taky druhá strana nezahálela. Měli několik možností, jak zlikvidovat nebezpečí. Buď najít materiály, nebo byt zapálit, nebo tam umístit časovanou bombu.

Nelly vyčkávala se zatajeným dechem.

Už byl na fasádě vidět stín.

Nelly se přitiskla ke zdi. Musí udeřit bleskově. Je ve výhodě, protože toho druhého vůbec nenapadlo, že by tam někdo mohl být. Možná že bude překvapen natolik, že odpoví na všechny její otázky.

Ještě asi deset sekund.

Nahoře se objevil štíhlý muž. Ještě pět sekund! říkala si Nelly. Pistoli pevně svírala v ruce. Byla to dobrá zbraň, ale na takovou vzdálenost by se musel trefit i amatér. Na větší vzdálenost by tahle zbraň dokázala zastřelit i slona a zblízka dotyčného zřídí k nepoznání.

Ještě dvě sekundy!

Teď!

Nelly se odrazila od dveří. Hlaveň zbraně teď mířila na toho, který přišel z oblak.

„Vítejte u Crockera!“ řekla agentka.

Neznámý byl v šoku. Vykřikl.

„Dovnitř!“ nařídila Moorová.

Zdálo se, že chlapík nerozuměl. V obličeji se mu zračilo nelíčené překvapení. Jeho prsty nebyly schopné rozvázat uzel.

Pak si Nelly uvědomila, co vlastně dělá. Chtěla mu pomoci, ale on toho využil a vyskočil na lano. Skokem byla u něho. Rukama se snažila neznámého zachytit. Přišla ale pozdě. Neznámý roztáhl ruce a nohy a vrhl se dolů.

Nelly na něj fascinovaně hleděla. Připadalo jí to hrozně dlouho, než dopadl na chodník před domem. Pak se rychle odvrátila.

Co dělat? zeptala se Nelly zamyšleně sama sebe. Zamyšlená stála v pokoji. Rychle musí zmizet. Za chvíli tady bude policie a mohla by z toho mít nepříjemnosti.

Policie – těm se tak dostat do rukou. Strávila by celý den na stanici a vyplňovala by sáhodlouhé protokoly. Konce by to nemělo.

Proto musela Nelly zmizet jako duch. Musí se spojit s Dawtonem. Ten by to pro ni mohl zařídit. Má svoje lidi všude. Jistě je bude mít i na městské policii.

Nelly zmizela jako pára nad hrncem. Použila zadního východu a tak se vyhnula davu lidí u mrtvého těla na chodníku. Už byla slyšet ambulance a zdálky se ozývala policejní siréna.

O tři ulice dál vešla do kavárny a objednala si kávu. Pak šla telefonovat.

„Dawton,“ ozvalo se okamžitě ve sluchátku.

„Nelly. Stala se nehoda!“ vydechla agentka.

„Co se stalo?“ zeptal se Dawton starostlivě. „Jste v pořádku, Nelly?“

„Já ano,“ odpověděla. Pak mu vyprávěla o neznámém horolezci.

„Shodila jste ho dolů?“ zeptal se Dawton.

„Ani jsem se ho nedotkla.“

„Pak tedy jednoduše spadl,“ řekl Dawton. „Riziko všech sportovců. Někdo, kdo přecenil své síly. Špatně se držel. Nestává se to sice často, ale občas k tomu dojde. V každém případě s tím nemáme my co dělat.“

„Zajímalo by mne, kdo byl ten muž, pane Dawtone.“

„Nebudeme asi daleko od pravdy, když vám řeknu, že to byl někdo od ‚krvavého pátku‘.“

„Ještě něco.“

„Ano, Nelly?“

„Co vám říká jméno Marius Liversey?“

„Co je s ním,“ odvětil Dawton.

„V Crockerově kabátě byla jeho vizitka.“

„No to se podívejme. Ten Marius se totiž poslední dobou nějak motal kolem Ezra Haleho. Několikrát je spolu viděli.“

„Takže nějaké spolky,“ poznamenala spokojeně Nelly. „Někde na spojnici mezi Crockerem, Liverseyem a Halem musí být řešení.“

„Prověřím si i Liverseye.“

„Máte jeho adresu?“

„Někde si ji zjistím.“

„Můžete si ušetřit práci,“ řekla Nelly. Vzala do ruky vizitku a četla: „College Point, 8657, Ulmer Street.“

„Děkuji,“ řekl Tlouštík. „Mnohokrát vám děkuji. A co teď budete dělat?“

„Na moji návštěvu se taky těší jeden sejf.“

„V domě McNeila?“

„Měl jste snad na mysli sejf v Manhattanské bance?“

„Hodně štěstí, Nelly!“

„Děkuji.“

„A mějte se tam na pozoru.“

„Jsem připravena na nějaké malé překvapení,“ ujistila ho agentka a zavěsila. Pak vypila kávu, která už vychladla, zaplatila a odešla.

Vzala si taxík do Richmondu a nechala si zastavit před domem nedaleko New Sprongville parku, kde žila. Rychlovýtahem vyjela do své garsoniéry. Rychle se vysvlékla a dala si sprchu. Udělalo jí to dobře. Zatímco se nechala bičovat pramínky vody, přemýšlela o tom, co ji čeká. Upravila si pramen vody a nechala se masírovat. Když už toho měla dost, pomalu vylezla z vany a natřela si celé tělo pleťovým mlékem.

Pak se zamyslela, co by si měla obléknout. Nakonec se rozhodla pro džíny a tričko. Někdo zazvonil. Bosa opatrně došla ke dveřím a podívala se špehýrkou.

Někdo neznámý.

Ten muž nebyl nehezký, alespoň pokud to Nelly mohla posoudit. Ale teď jeho obličej zdobilo několik náplastí a na oku měl pořádný monokl. Pravým okem skoro neviděl.

Nelly otevřela dveře.

„Prosím…“

Zmlkla.

Před sebou uviděla pistoli.

Odskočila od dveří.

Musela uznat, že se to překvapení neznámému povedlo…

„Co to má znamenat?“ zeptala se nervózně Nelly a prohlížela si neznámého. Zavřel za sebou dveře. Oči měl jako dvě škvírky.

„Kdo jste?“ zeptala se agentka.

„Tiše!“ přerušil ji neznámý.

„Co ode mne chcete?“ Neznámý jí ze svého místa pokynul.

„Rychle, jděte do obývacího pokoje!“

Nelly zůstala stát na místě.

„Ani mne nehne!“ odpověděla. „Co si to vůbec dovolujete, vtrhnete si klidně do mého bytu a ohrožujete mne tady se zbraní v ruce. Jak si to představujete…“

„Jen si na mne tak neotvírejte pusu!“ přerušil ji rozhodně.

„Jak to, že si dovolujete mi tady rozkazovat.“

„Do toho vám nic není.“

„Poslouchejte! Přepadl jste mne tady a já chci vědět, co ode mne chcete.“ Neznámý se zasmál, pokud mu to zalepený obličej dovoloval.

„Už jste jich přece zavraždila dost, slečno Moorová.“ Nelly to všechno připadalo jako špatný sen. Tohle přece nemohla být pravda. Tenhle chlapík jí přišel tvrdit, že někoho zavraždila.

„Co ode mne chcete?“ zeptala se ho agentka nevěřícně. „Abych se přiznala k vraždě?“

„Přesně tak.“

„A máte to v hlavě v pořádku?“

„Nedělejte si zbytečné starosti, miláčku.“

„Co na mne máte?“

„Viděl jsem vás odejít z Crockerova bytu. Měla jste hrozně naspěch a já vím proč. Shodila jste nějakého muže z balkónu.“

„Měl byste si dojít k očnímu lékaři,“ doporučila mu Nelly.

Cizinec se nenechal vyvést z míry.

„A Dana Crockera máte taky na svědomí.“

Agentka zůstávala klidná. Jen prsa se jí zvedala nahoru a dolu. Chytila se rukama za hlavu. Pobaveně se dívala na neznámého.

„Řekněte mi, z kterého blázince jste utekl? Kdepak jste byl zavřený?“

„Jmenuji se Kirby Larsen.“

„Policie? FBI? CIA?“

„Soukromý detektiv.“

„Tohle byl asi váš první velký případ, ale totálně jste ho zkazil.“

Larsen udělal netrpělivý pohyb rukou. „Nemyslete si, že pro vaše krásné oči změním svůj názor. Máte na svědomí dva lidi a tím jsem si jist.“

„Zcela jistě!“ zasyčela Nelly. „Á co budeme dělat dál?“

„Půjdeme do obývacího pokoje!“

„Jak si přejete, pane generále,“ poklonila se Nelly. „A co si ještě přejete?“

„Posaďte se.“

„A co dál?“

„Pak zavoláme městskou policii. Ti už se postarají o to, abyste vyklopila všechno, co víte.“

Nelly přešla do obývacího pokoje. Lársen ji následoval. Šel za ní tři kroky.

V místnosti se chtěl postavit ke stěně.

Její útok přišel zcela nečekaně. Nedokázal včas zareagovat. Uchopila ho rukou za paži a strhla ho ke straně. Vytrhla mu revolver z ruky.

Teprve když mu na prsa mířila pistolí, uvědomil si, co se stalo. Zatraceně, pomyslel si. Tahle žena není žádná hloupá husa.

Detektiv si myslel, že s ní nebude žádná práce. Ale mýlil se. Teď však tady seděl a ona na něj mířila jeho vlastní zbraní.

Larsen polkl a křikl na ni: „Tak rychle, stiskněte! Jsem idiot a nezasloužím si slitování. Tak už mne pošlete na druhý břeh.“

Nelly mu nařídila, aby se posadil. Pak řekla: „Myslím, že mě nemusíte poučovat, co mám dělat, pane Larsene. Nemám chuť vás zastřelit. Možná proto, že jste mi docela sympatický.“

*

Když se Larsen dozvěděl do jaké šlamastyky se to dostal, byl v obličeji ještě bledší než dřív.

„To jsem si opravdu nemyslel,“ mručel a potřásal hlavou.

Nelly odložila revolver. Bylo mu jasné, že je to všechno pravda. O vzájemném vyřizování účtů mezi agenty už taky něco slyšel. Crocker byl tedy agentem, který pracoval pro obě strany. Byl to tedy taky jeden z agentů, kteří patří k organizaci „Krvavý pátek“. O tom už ledacos četl v novinách. Na vlastní kůži poznal i dva z nich a on vlastně uklouzl jen o vlásek. Takže to nebyli žádní obyčejní lupiči, ale někdo, kdo sympatizoval s organizací, nebo byl dokonce jejím členem.

Zakroutil hlavou.

„Musím se vám omluvit,“ řekl nešťastně. „Zmýlil jsem se.“

„Nechcete si dát něco k pití?“

„To mi po tom, co jsem tady vyváděl, ještě nabízíte pití?“

„Byl to vlastně originální způsob jak se seznámit,“ konstatovala s úsměvem agentka.

„Vy se nezlobíte?“

„Člověk musí umět odpouštět a zapomínat. Doufám, že jsem vás moc nestiskla.“

„Už to ani necítím.“

Nelly přinesla dva bourbony. Kirby Larsen si vzal sklenici a nešťastně se pousmál.

„Zahanbujete mne, slečno Moorová.“

„Vypijte to, udělá vám to dobře!“

„Víte, s čím se nemohu vyrovnat?“

„Ano?“

„Že tak výjimečně hezká žena, jako jste vy, si vybrala takové nebezpečné povolání. Chováte se při tom tak přirozeně, že mne to opravdu udivuje.“

Nelly se zasmála. „Jen si vzpomeňte na filmy, tam je agentkou vždycky jenom hezká žena.“

„To je ale film. Člověk nemůže brát filmy vážně. Když se člověku něco ve skutečnosti nezdá, tak si přece taky říká: Jako ve filmu! Ještě jste nad tím nikdy neuvažovala?“

„Ale ano,“ řekla agentka a upila ze sklenice. Larsen se jí líbil, dokázal jít za svou představou jako buldok. S tím se setkávala málokdy. Nelly si vzpomněla, jaké zklamání musel prožít. Ale nikdo přece není neomylný. Chybami se člověk učí. Ostatně Larsen na svou chybu přišel docela brzy.

Pil a třel si čelo.

„Pro mne je vlastně ten případ u konce. Teď už vím, že Dana Crockera zastřelil Jonathan Geer, protože odhalil jeho dvojí hru a to, že objevil něco o organizaci ‚Krvavý pátek‘. Kim Nivenová po mně chtěla, abych Danova vraha potrestal. To už jste zařídila vy v Nigérii. Geer už nežije. Mohl bych to dát do šuplíku.

Ale něco mne na tom přitahuje. Nedokážu jen tak odejít. Slečno Moorová, nepotřebujete pomoc? Řeknu vám všechno, na co přijdu.“

Pro začátek jí řekl, kdo a proč ho nedávno zřídil v jeho vlastní kanceláři.

„Proto tedy ty obvazy a náplasti,“ řekla Nelly.

„Vidíte, že jsem byl na správné cestě. Ti chlapíci dostali strach. Nelíbilo se jim, že jsem jim začal foukat do jejich polívky.“

Pěkná agentka zakroutila hlavou. „Považujte tu věc za vyřízenou.“

„Přišel jsem taky na jedno jméno!“ lákal ji Larsen.

„Na jaké?“

„Marius Liversey. Setkal se Crockerem v Peanut klubu.“

Nelly ukázala detektivovi navštívenku. Larsen byl překvapen.

„Ach,“ zamumlal. „Takže tohle už taky víte?“

„Myslel jste si, že spíme?“ zasmála se pobaveně.

„To ne. Ale všechno přece vědět nemůžete.“

„Já vám to vysvětlím. Přece jen máme víc možností, jak získat informace, než jich má soukromý detektiv, i když proti soukromým detektivům samozřejmě nic nemám.“

Larsen do sebe obrátil sklenici, pak řekl: „Vy si snad myslíte, že teď jen tak od toho odejdu, ale to se mýlíte. Dejte mi šanci, abych vás mohl přesvědčit o svých schopnostech. Je mi jedno, co chcete podnikat, budu vám při tom pomáhat, slečno Moorová. Byl to můj případ. Nemáte na něj právo jen vy. Jestli jste objektivní, tak to musíte uznat.“

Nelly chvíli přemýšlela. Larsen netrpělivě čekal na její rozhodnutí.

„Dobře,“ řekla konečně agentka.

„Přijímáte moji nabídku?“

„Ano.“

Larsenovy oči zářily štěstím. „Uvidíte, že svého rozhodnutí nebudete litovat. Ve dvou nám to půjde líp. Pomůžu vám se vším, s čím budete chtít.“

„Umíte řídit auto?“ zeptala se Nelly.

„Jako Niki Lauda!“ uhodil se Larsen nadšeně do prsou.

„Pojedete se mnou všude, kam budu chtít?“

„Pojedu s vámi třeba na Měsíc.“

„Dobře. Pak tedy tady chvíli počkejte. Hned budu zpátky.“

„Kam jdete?“ zeptal se Larsen podezřívavě.

„Jen si na sebe vezmu něco jiného. Nalijte si ještě.“

„Rád,“ zasmál se Larsen.

Nelly Moorová opustila obývací pokoj. Detektiv už vypil dvě sklenice a bylo mu docela dobře. Prohlížel si zařízení bytu a vyšel se podívat i na terasu. Když stál u skleněných dveří, zaslechl za sebou podezřelý šramot. Otočil se a vytřeštil oči.

Za ním stál mnich. Tělo měl zahalené do hnědé kutny, nohy vězely v sandálech.

Larsen si ho nevěřícně prohlížel.

„Řekněte mi, jak jste se sem dostal?“

Mnich přišel blíž. V ruce držel šátek.

Larsen se pomalu vzpamatovával z překvapení. Tenhle byt byl plný záhad.

„Kde je slečna Moorová?“ zeptal se Larsen.

„Já jsem slečna Moorová,“ vysvětlil mu mnich.

Larsen byl úplně mimo. Hlas byl hluboký a temný jako opravdový hlas muže. Mnich vzal Larsenovu ruku a položil si ji na prsa. Teď Larsen ucítil pod látkou plné ženské poprsí. Úplně ho to šokovalo.

„Je to vůbec možné?“ vydechl.

Nelly promluvila hlasem, který znal. „Jsem mistr převleků.“

„Ano. Věřím vám každé slovo,“ přikývl Larsen. Nemohl od falešného mnicha odtrhnout zrak. Jeho pleš vypadala tak opravdově, že si Larsen začal myslet, že Nellyiny dlouhé černé vlasy byly jen paruka.

Moorová si dokonce pod očima vytvořila i několik váčků. Tvářila se velmi pokorně. Vypadala jako opravdový potulný mnich, i styl chůze odpovídal převleku, který si zvolila.

„A k čemu ta maškaráda?“ chtěl vědět Larsen.

„Musím vykonat jednu návštěvu,“ odpověděla se smíchem agentka. „A moc by se mi nehodilo, kdyby se pak říkalo, že se tam objevila jedna žena, která se jmenuje Nelly Moorová. Proto jsem se převlékla za mnicha.“

„Vypadáte opravdově.“

„Taky mi to dalo práci,“ souhlasila Nelly. Pak společně opustili garsoniéru.

Odvedl ji ke svému vozu. Posadila se vedle něj.

„Kam pojedeme?“

Dala mu adresu Kevina McNeila. Larsen přikývl a rychle se rozjel. Nechali za sebou Richmond, projeli Brooklynem a dojeli do Queens. Během jízdy se s ním agentka nenuceně bavila. Musel uznat, že si vybrala opravdu dobré zaměstnání. Tohle děvče se jako agentka už narodilo.

Dojeli k McNeilovu domu. Zastavili v postranní uličce. Zadržel ji. Překvapeně na něho pohlédla.

„Co se děje?“

„Dávejte na sebe pozor, slečno Moorová!“

„To mi nemusíte připomínat. Je mi sice pětadvacet, ale zkušeností mám na padesát.“

„To jste mne uklidnila,“ ušklíbl se Larsen. „Hodně štěstí!“

„Děkuji.“ Mnich vystoupil z vozu. „Nechte motor běžet! Možná že budeme muset rychle odjet,“ zašeptala Nelly detektivovi do ucha. Pak se otočila a vydala se směrem k příjezdové cestě k domu.

Larsen se nervózně kousal do rtů. Byl by rád šel s ní, ale Nelly mu vysvětlila, že tohle musí zařídit sama. V pořádku, bude se chovat, jak si přeje. Ale když se během patnácti minut nevrátí, tak vytáhne svoji zbraň a půjde tam za ní.

Nelly zazvonila a čekala.

Kroky. Pak se dveře otevřely. Stál v nich mohutný chlap. Měl na sobě livrej, ale vypadal jako zápasník.

Nelly se musela v duchu zasmát. Oba dva jsme vlastně v přestrojení. On za lokaje a já za mnicha.

Takže McNeilova ochranka byla ve střehu. Nejdřív to vypadalo, že ji odstrčí od dveří a přibouchne jí dveře před nosem. Pak ale její převlek zapůsobil a on kývl hlavou.

„Počkejte okamžik!“

„Jste velmi laskav,“ řekla Nelly hlubokým hlasem.

Dveře se zavřely. Kroky se vzdalovaly. McNeilova stráž hledala nějaké drobné.

Agentka se mezi tím připravila k útoku. Pod vrchní šálu schovala připravenou láhev se sprejem. Znovu slyšela kroky. Nelly napjatě čekala, až se dveře otevřou.

„Tak…,“ řekl chlapík.

Pak agentka zmáčkla rozprašovač a stříkala mu do očí.

„He! Co je to?“ vykřikl mohutný chlapík. Chtěl se vrhnout na mnicha. Dostal ale zásah sprejem přímo do očí. Musel je zavřít. Zalapal po dechu. Chytil okraj rukávu a chtěl si otřít oči. Zapotácel se.

Nelly do něj strčila a zavřela za ním dveře. Musel si pospíšit. Nervový plyn bude účinkovat jen několik minut. Sprej zmizel pod kutnou. Několika skoky přeběhla Nelly halu. Ve chvilce byla v McNeilově pracovně.

Tady byl sejf. Nejdřív ale musela vypnout poplašné zařízení. Pustila se do práce. Byl to poslední typ bezpečnostního systému, ale už se s ním měla možnost seznámit v Dawtonově pracovně. Na čele jí vyskočily kapičky potu. Konečně byl systém vypnut. Se zatajeným dechem strčila Nelly kopii klíče do zámku.

Pak vyprázdnila i pracovní stůl. Všechno se mohlo hodit. Z kutny vyndala miniaturní kameru. Ofotografovala list po listu. Očima sledovala čas na nástěnných hodinách.

Musela spěchat. Až se ten chlapík vzpamatuje, musí už být z domu venku, nebo jí zakroutí krkem.

Zmáčkla spoušť… další list… a znova!

Nelly Moorová pracovala jako robot.

Konečně byla hotova. Dala všechno zpátky do sejfu.

Pak zase zapnula bezpečnostní systém. Kevin McNeil se nesmí dovědět, že se mu někdo dostal do sejfu.

Nelly rychle opustila milionářovu pracovnu. Když byla uprostřed haly, začal se převlečený lokaj probouzet.

Nelly se rozběhla. Monstrum u dveří zavzdychalo. Pomalu se posadilo. Nelly proběhla kolem něho. Viděl před sebou hnědou kutnu a chtěl ji zachytit. Nepovedlo se mu to, a tak se rychle zvedal.

Rozběhl se za ní. Každým krokem se mu vracelo vědomí. Vteřinu od vteřiny měl víc síly. Chytne ji.

Larsen viděl Nelly a za ní běžícího chlapíka. Rychle otevřel dveře. Připadal si nervózní jako při vstupu do prvního zaměstnání.

„Zatracený chlape!“ vrčel zabiják.

Larsenovo srdce divoce bušilo. Co má dělat? Má vystoupit a pomoci jí? Nebo má zůstat sedět a doufat, že ji nechytí?

Ohromné zabijákovy ruce se už přiblížily k Nelly téměř na dosah. Ještě krok a dostihne ji. Už téměř zachytil okraj kutny. Larsen zařadil jedničku. Ještě krok a Nelly byla vedle auta. Pak už seděla vedle něj. Nečekal, až zavře dveře, a stlačil pedál k podlaze. Auto vystřelilo jako raketa směrem na Little Neck Bay.

*

„Těsně!“ vydechl Larsen a otřel si pot z čela. „Bylo to zatraceně těsně!“

Mnich vedle něj se šťastně zasmál. „S tím jsem počítala. Moc jste mi pomohl, Kirby.“

„Měl jsem hrozný strach, že vás ten chlápek chytí a zabije.“

Nelly se zasmála. „Ano. Ale byla jsem o vteřinku rychlejší než on.“

„Stále mne něčím překvapujete. Mám vás zavést domů?“

„Ne hned. Uděláme si malou zajížďku na Manhattan.“

„Jak chcete. Ještě jedna podobná akce?“

„Tentokrát to bude trvat jen chvíli.“

„Ale půjdu s vámi. Nemůžete mi to zakázat.“

Mnich se obrátil na detektiva.

„Pokud na tom budete trvat, pak bude lepší, když se rozejdeme hned, Kirby.“

„Už mlčím,“ zamumlal Larsen. Nechtěl tuhle krásnou, tajemnou ženu ztratit. „Řekla jste na Manhattan. Kam přesně?“

Nelly mu to řekla. Předala film Dawtonovi a hned se vrátila k Larsenovi. Stál na zákazu parkování. Tentokrát pokutu nedostal.

Dawtonova mašinérie se rozběhla. Film se dostal okamžitě do laboratoře, vyvolají ho a z každého snímku udělají několik kopií. Ty pak dostanou experti, aby je mohli porovnat s materiály tajné služby.

Spěchalo to, protože odpočítávání již začalo. Ještě stále nevěděli, co se připravuje.

„Tak,“ řekla Nelly Moorová.

„Zařízeno?“ zeptal se detektiv.

Agentka přikývla.

„Zařízeno.“

„A kam teď?“

„Ke mně domů.“

„Konečně!“ oddechl si Larsen.

Nastartoval. Nelly předpokládala, že Dawtonovu týmu bude zpracování materiálů trvat asi dvě hodiny. Dvě hodiny tedy může strávit se sympatickým detektivem. Hodně jí pomohl a zaslouží si tedy odměnu.

Dvě hodiny budou jen muž a žena.

Pak jí zavolá Dawton a bude mít před sebou rušnou čtvrteční noc.

Řekla Larsenovi, že může auto postavit do podzemní garáže. Pak vyjeli výtahem do garsoniéry. Byl to povedený obrázek. K mladému muži se tisknul mnich v kutně.

Když Nelly otevřela dveře, bylo devět hodin.

Namíchala dva koktejly. Pak si stoupla ke Kirbymu a jednoduše ho políbila.

„Děkuji,“ řekla tiše.

„Nikdy by mne nenapadlo, že se budu líbat s mnichem,“ poznamenal detektiv.

Nelly se zasmála a opustila obývací pokoj. Když se vrátila, měla na sobě pestrý domácí oblek. Bez dechu na ni hleděl. Ladně k němu přistoupila. Vychutnával každý její pohyb. Byl to pro něj zážitek.

„Smím požádat ještě o jedno poděkování?“ zeptal se s úsměvem.

Objala ho kolem krku a vtiskla mu na rty polibek. Na hrudi cítil její ňadra.

„Je to lepší?“ zeptala se.

„Mnohem lepší,“ přikývl.

Julie Rodská a Dotty Blakeová. To byly dvě sexem posedlé ženy. Ale téhle nesahaly ani po kotníky. Ty dvě šly hned na věc jako kudlanky. Nelly ho sice taky políbila první, ale to bylo něco zcela jiného. Nic po něm nechtěla. Děkovala mu jen za pomoc. Mohl se sám rozhodnout, jestli bude pokračovat nebo ne. Nebylo to znásilnění jako u Julie nebo Dotty. Líbilo se mu to.

„Dvě hodiny,“ zašeptala mu Nelly do ucha.

„Co to má znamenat?“

„Máme dvě hodiny jen sami pro sebe.“

„Měli bychom je tedy využít,“ řekl Kirby a postavil sklenici.

„Jak to myslíš?“ zeptala se ho agentka.

„Stejně jako ty,“ odpověděl. Pak ji vzal do náruče, zeptal se jí, kde je ložnice, odnesl ji tam a něžně ji položil na širokou postel. Horkýma rukama rozvázal pásek a odhalil její krásná ňadra.

„Smím?“ zeptal se.

„Ty se ještě ptáš?“ řekla agentka a hruď se jí dmula vzrušením.

„Nebyl jsem si jist, jestli to opravdu chceš?“ řekl.

„Ano, Kirby,“ vzdychla.

Pak už neváhal. Odhazoval na podlahu jednotlivé kousky oblečení. Před ním ležela velká prsa. Líbal je. Pak jí stáhl kalhotky. Trochu mu při tom pomohla a on si připadal, jako by odhaloval netušenou krásu a bohatství.

Nelly zůstala klidně ležet jen malou chvíli. Pak zvedla levou nohu a zlehka ji opřela o Kirbyho rameno.

Hleděl do jejích hořících očí. Hladil její krásné tělo. Pomalu se jí zmocňoval. Nekladla mu sebemenší odpor.

Po dlouhé době pak leželi klidně vedle sebe.

Kirby Larsen pohodil hlavou a otřel si čelo.

„Hrozný!“

„Co je hrozný, Kirby?“ zeptala se Nelly a hladila jeho svalnatou hruď.

„Jaký jsem byl blázen.“

„Proč?“

„Že jsem tě pokládal za vraha. Nevím, jak mne to mohlo napadnout.“

„Všechno svědčilo proti mně.“

„To říkáš teď, ale když jsem na tebe mířil, tak jsi se ptala, z kterého blázince jsem utekl.“

Políbil ji na tvář. „Jsi šťastná Nelly?“

„Myslím, že ano. Mám práci a mám tebe.“

Cítil, že ho bodlo v prsou. Řekla jen, myslím, že ano a na prvním místě uvedla práci. Miluje svoji volnost. Určitě nikdy nepomyslela na to, že by žila s jedním mužem. Larsen byl nešťastný, když si uvědomil, že i on je jen epizodou v jejím životě.

Když začal telefon zvonit, pohlédla Nelly na hodinky. Uběhly dvě hodiny. Byl to určitě Charles Dawton. Natáhla se po sluchátku.

„Ano?“

„Tady Dawton.“

„Nikdo jiný by si ani nedovolil mi volat v jedenáct večer,“ poznamenala Nelly.

„Všechno, co jste přinesla, jsem si prohlédl.“

„A? Co jste zjistil?“

„Ten velký výbuch se má konat zítra. Zítra ráno v devět hodin. V té době má začít jednáni dvou představitelů Izraele v Bostonu. Budou jednat s našimi výzkumníky. Chtějí tak zasáhnout jednou ranou dva cíle. Jednak překazit setkání a za druhé zničit výzkum.“

„Dvě mouchy jednou ranou, to zní hezky,“ řekla mladá agentka. „Jak to chtějí provést?“

„McNeil měl všechno zaznamenané. Jedna z raket ponese jadernou hlavici…“

„To je horší, než jsem si myslela!“ vykřikla Nelly zděšeně.

„Zítra v devět stisknou knoflík a směrem k Bostonu vyletí malá raketa.“

„Takže musíme udeřit ještě dnes v noci, pane Dawtone,“ řekla Nelly rozhodně.

„Taky udeříme, Nelly. McNeil měl ve svém sejfu několik jmen. Předpokládám, že se na nás nejpozději zítra ráno obrátí, abychom mu zaplatili pořádnou sumu za to, že nedojde ke katastrofě…“

Nelly věděla, jakým způsobem si McNeil vydělává peníze a přála mu, aby se tentokrát stal obětí svých vlastních machinací.

„Poslouchejte, Nelly!“ řekl Tlouštík. „Musíme udeřit na více místech. Musíme zajistit Ezra Haleho a Maria Liverseye a taky musíme mít pod kontrolou odpalovací rampy. Všichni musí být varováni, nebo dojde ke katastrofě. Stačí stisknout knoflík a ta raketa se dá do pohybu.“

„Má ta organizace nějaký hlavní stan?“ zeptala se Nelly.

„Jasně. Už jsem tam poslal několik lidí. Je to blízko Great Kills Harbor. Přesně o půlnoci je zajistíme.“

„Co jste připravil pro mne?“

„Spojíte se s Olem Erikssonem a Jerrym Armstrongem. Oni už o vás vědí.“

„Takže společně zajistíme Ezra Haleho.“

„Přesně tak.“

„Jakou v tom hraje roli?“

„Dostává od nich velké peníze.“

„Má to tedy na povel?“

„Podle McNeila ano.“

„Však my je už k vám dopravíme, pane Dawtone,“ zakončila rozhovor agentka.

„Pospěšte si. Přesně ve dvanáct…“

„… budeme přesní. Nemusíte mít strach, pane Dawtone,“ ujistila ho agentka. Položila a rozběhla se do šatny. Oblékla si tmavou kombinézu. Jakmile byla hotová, vběhla do ložnice.

Kirby Larsen na ní překvapeně hleděl.

„Jdeš pryč?“ zeptal se.

„Jen na několik minut. Hned budu zpátky.“

„Jdu s tebou.“

„V žádném případě.“

„Ale, Nelly!“ Larsen odhodil deku na stranu.

V okamžiku měla Nelly v ruce sprej.

„Odrovnalo to i toho zápasníka, Kirby. Uspí to i slona. Mám to na tebe stříknout, nebo zůstaneš dobrovolně v posteli?“

„Poslouchej!“ vztekal se detektiv. „Jsem tady v tomhle bytě dobrovolně a dobrovolně jsem i v téhle posteli. To přece nejde.“

„Proč by to nešlo?“

„Protože – protože…“

„No tak!“ řekla Nelly. Měla ještě čas na krátký polibek. Pak se zeptala: „Půjčíš mi auto, Kirby?“

„Ale jo,“ odpověděl naštvaný detektiv.

Nelly si vzala klíče a sjela výtahem do garáže. Za chvíli Larsen slyšel, jak odjíždí.

Před několika lety vytvořila Nelly s oběma muži hudební trio. Nahráli i několik desek. Ole byl chlapík s atletickou postavou a modrýma očima a byl to jeden z nejlepších kytaristů na americké popscéně a Jerry, malý plešatý a s bříškem, hrál perfektně na bubny. A Nelly zpívala.

Vzpomněla si na to právě teď, když věděla, že budou zase pracovat spolu. Ole a Jerry kromě hudby pracovali taky pro Dawtona.

Proto se Nelly tak těšila na finále případu, které prožije se svými přáteli.

„Ještě dvanáct minut,“ řekl Mrňous.

„Patnáct!“ opravil ho Dlouhán.

„Já mám dvanáct,“ nedal se Jerry.

„Potom ti tvoje hodinky jdou podle plotu.“

Mrňous se obrátil na Nelly.

„Kolik máš hodin?“

„Jako Ole.“

„Pak vám to jde oběma špatně.“

„Tak ty nebudeš zticha?“ zavrčel Dlouhán na svého kolegu.

„Chci vědět, kdo má pravdu.“

„To nepotřebuješ!“

„Proč ne?“ zeptal se znova Mrňous.

„Protože ji mám já.“

Nelly mu nabídla, aby si nařídil čas podle jejích hodinek. Jí to nedokázal odmítnout.

Začali se dohadovat o tom, jak udeří a jak se dostanou do domu.

Jerry se rozhodl, že on půjde sklepním okénkem. Ole odřízne ústupovou cestu přes terasu. A Nelly půjde zepředu. Půjde ke dveřím, opatrně si otevře. Pak ho musí udržet několik vteřin v šachu.

Znova zkontrolovali čas.

Ještě pět minut.

Připravili se. Přesně ve dvanáct hodin musí být Ezra Hale a ostatní z organizace „Krvavý pátek“ pod zámkem.

Jerry a Ole zmizeli ve tmě. Nelly šla směrem k domu. Vchodové dveře osvětlovaly dvě lucerny. Nelly vyndala paklíč a vsunula ho do zámku. Dveře tiše odskočily. Vtlačila je dovnitř. Vešla. V ruce svírala pistoli. Věděla, že také Ole a Jerry jsou dobře ozbrojení.

Slyšela tichou hudbu. Pod jedněmi dveřmi prosvítal paprsek světla. Nelly k nim přistoupila.

Pro Haleho to byla konečná stanice. Už nebude mít šanci škodit její zemi. A taky teroristé přijdou o hlavu. Ne, nemohou spoléhat na velkorysost. Dawton a jeho tým mají dostatek důkazů o tom, co připravovali. Možná že jim bude Hale chtít doplnit nějaké podrobnosti.

Nelly došla ke dveřím a podívala se na hodinky. Ciferník zazářil do temné haly.

Příští minuta rozhodne.

Zbývá šedesát vteřin. Nelly vrazila do místnosti a očima hledala Haleho. Vyskočil z křesla a překvapeně si ji prohlížel.

„Hra je u konce, pane Hale!“

Nespokojil se s tím. Bleskově vytáhl z kapsy kalhot beretu, Ole Eriksson proskočil skleněnými dveřmi z terasy do pokoje. Sklo se rozsypalo po podlaze. A v té chvíli se na scéně objevil i Jerry.

Hale si uvědomil, že jeho hra skončila. S tou ženou by si ještě poradil, ale proti třem najednou neměl šanci. V obličeji byl mrtvolně bledý. Když se pohne, bude mít kulku v těle.

Ale nedostanou ho.

Nikdy se jim nevzdá.

Zvedl pistoli ke spánku. Když to Jerry uviděl, zavřel oči. Uslyšel pád těla, zapomněl i dýchat. Ole prošel pokojem.

„Už tady nemáme co dělat,“ řekl Nelly.

Jerry Armstrong se neklidně podíval na hodinky. Bylo po půlnoci. Byl pátek.

Krvavý pátek!

*

O hodinu později vklouzla Nelly k Larsenovi pod deku. Políbila ho. Cítil, jak se k němu přitisklo její nahé tělo. A pak uslyšel, jak mu zašeptala do ucha: „Teď na tebe mám hodně, hodně času, můj milý Sherloku Holmesi.“