Bill Jeffers

Agentka Nelly 227. Jeden průšvih nestačí

Bastillo zapřel pažbu svého samopalu pevně do ramene. Naposledy zaměřovacím dalekohledem zkontroloval to, co dávno znal.

Jakmile černá limuzína projede širokou smyčkou ulice Sentura, musí se objevit v cílovém kříži. A to v dostatečné velikosti, aby Bastillo poznal každého ze čtyř členů posádky, kteří budou jako vždy v limuzíně sedět.

Tři kroky za ním ležel Ramon Devantes. Se zrakem odvráceným od ulice, automatickou uzzi zamířenou na malý schodištní výstup, jímž se prve nepozorovaně dostali na střechu věžáku. O utajení ani Devantes ani Bastillo v nejmenším nepochybovali. Jestliže přesto jeden z nich východ ze schodiště hlídal, pak jen proto, že jejich podnik nesměl v žádném případě selhat jako ty dva předtím.

„Všechno v pořádku, Bastillo?“

Ten otočil hlavu směrem k Ramonu Devantesovi. Výraz obou obličejů byl napjatý a v obou párech očí zářila stejná fanatická rozhodnost, bez níž by se vůbec nemohli k takovému úderu odhodlat, neboť oba věděli, že ho ani jeden z nich nepřežije.

„Všechno v pořádku, Ramone,“ ujistil Bastillo a vrátil se pohledem znovu na ulici.

14.25 místního času.

Nejpozději za pět minut se musela kolona objevit v široké zatáčce ulice Sentura. Nejpozději za pět minut bude prezident Alfonso Iriba mrtev. Možná že zemře s vědomím, že svůj puč uskutečněný s pomocí Východu příliš uspěchal. A možná s vědomím, že Banyonův stín se nad ním dosud vznáší v prezidentském paláci jako osudové znamení.

Myšlenky se Bastillovi honily hlavou. Nenávist vůči Alfonsu Iribovi ho přiměla stisknout čelisti tak, že jeho lícní kosti tvrdě vystouply z tváří.

Ve 14.27 vyděsil povědomý hluk nejdříve Devantese. V tu chvíli dal průchod něčemu, co vlastně ani neměl mít: nervům. Dosedl do podřepu, odchýlil automat od schodištního výstupu a jeho zrak se upřel na nebe potažené mraky.

Rachot vrtulníkových listů roztrhl ticho, které dosud nad scenerií panovalo.

Bastillo se jako kočka obrátil na záda. Se skousnutými rty napjatě sledoval nálet dvou armádních vrtulníků, které se vynořily zpoza dvou sousedních věžových domů a letěly přímo nad jejich stanoviště.

„Jdou po nás!“

Ramon Devantes vyskočil; každý jeho pohyb diktovala panika. Zacílil automatickou uzzi nahoru směrem k vrtulníkům a začal střílet – dávno předtím, než je mohl úspěšně zasáhnout.

Vypálil do nebe dvě tři salvy, pak se otočil a hnal se ke schodišti, jež donedávna střežil.

Bastillo ho viděl prchat. Bylo jisté, že Devantes bude usmrcen, ještě než urazí těch pár kroků, které ho od východu dělily.

Pro Devantese nebylo záchrany. Ani pro něho samého. Něco selhalo. Někdo žvanil. Určitě ne dobrovolně, ale to nemohlo ukonejšit Bastillův bezmezný vztek ani smutek, který ho přepadl.

Otočil se na obrtlíku, přimkl se pevně ke střeše a zamířil samopal na dveře, které vedly na schodiště. Zaměřovací dalekohled nepotřeboval. Bastillo měl jisté oko.

Devantes poskočil o tři kroky, když se dvířka rozletěla a rozvířila proti němu pravý příval olova. Zasažen množstvím projektilů se Devantes v běhu doslova překotil. Zdvihl pravou nohu, groteskně se zatočil na podpatku vysoké levé boty; další olovo ho odhodilo ještě o dva metry zpět.

Bastillo čekal. Se strnulým obličejem hleděl vstříc zániku. Útočníci se tlačili jeden přes druhého; každý usiloval být první. Každý o sobě chtěl později tvrdit, že to on zlikvidoval lidi, kteří zamýšleli zavraždit prezidenta.

Ti úplně první to ovšem o sobě tvrdit už nebudou moci. Bastillova střelba je smetla do úzkého schodištního výstupu, vrhla je proti dalším postupujícím, kteří mrtvoly vytlačovali znovu zpátky na střechu.

Nikdo je nemohl zadržet, tím méně jediný osamělý střelec.

Bastillo stiskl zuby. Mohl zásobník vyprazdňovat se zavřenýma očima. Lidé, kteří umírali v krupobití jeho kulek, byli někdejší kamarádi. Možná že mezi nimi byli někteří, jež znal.

Automat tančil v jeho rukou. Rukojeť ho bila do ramene. Pocítil, že ho zasáhla jedna kulka. Byl to tvrdý zásah do boku, za nímž nenásledovala žádná bolest. Pak další úder do ramene. Opět žádná bolest, jenom ochrnutí, které se šířilo tak prudce, že už nemohl udržet zbraň.

Dopadl na střechu. Čekal na smrt, po níž ještě nikdy tak netoužil jako v tomto okamžiku.

Nepřišla. Když ho obrátil tvrdý kopanec na záda, díval se do šklebivých, zpocených obličejů. Pyšných obličejů, neboť útok na střechu, který stál tolik kamarádů život, z nich udělal nakrátko polobohy.

Obličeje se mu před očima rozplývaly. Místo nich se z mlhy ostře narýsoval vrtulník. Nesmyslně hlučné rámusení rotačních listů téměř rozdrtilo jeho ušní bubínky, když se obludný pták měkce snášel na střechu a přistál na pohupujících se odpérovaných nohách.

*

Bodavé světlo reflektorů ho oslepilo, když se probudil z bezvědomí. Pootočením hlavy zjistil, že leží na chladné podlaze ve velké místnosti.

„Bylo od tebe pošetilé, Bastillo, že jsi neumřel.“

Řezavý hlas, který se prodral jeho mozkem jako nůž a vrátil ho s konečnou platností do skutečnosti.

Reflektor se odvrátil od jeho obličeje, přetančil místností a zachytil postavu mladé ženy.

„Mária!“

Bastillův výkřik prořízl ticho a odrazem od studených stěn se zmnohonásobil.

Mária stála vedle dveří. Dlouhé černé vlasy jí v nepořádku visely přes krásný obličej, který byl těžce poznamenán. V očích, v nichž Bastillo často vídal planout vášeň, nezůstalo vůbec nic. Byly otupělé a bez výrazu.

Mária byla mrtvá dlouho předtím, než opravdu zemřela.

„Kde je Juan Banyon?“ vyslýchal hubený muž, který seděl za stolkem a pohrával si s nožem.

Bastillo se vzpřimoval, dokázal kleknout až na kolena; zastavila ho teprve hlaveň zbraně, která se zavrtávala do jeho šíje. Ztuhl v tomto postavení a s námahou polykal vztek.

„Ona sama si moc přeje, abys nám to řekl,“ vysmíval se muž za stolem; teď se vztyčil v celé velikosti. „Je to její nejvroucnější přání, Bastillo. Nemůže se jaksi smířit s drsnými návyky mých lidí a chce domů.“

Bastillo se málem zasmál. Nevěděl, kde se Banyon zdržuje. A i kdyby to věděl, nikdo by mu tajemství z těla nevyrval. Mária se stejně nikdy domů nevrátí, ať promluví či ne. Žádný z jeho přátel, kterého chytili, se nikdy domů nevrátil.

„Nevím to,“ odpověděl Bastillo a vyhnul se pohledu na Máriu. „Ale mám od Banyona poselství.“

Velký důstojník se křivě ušklíbl. „Sem s ním, Bastillo!“

Bastillo zdvihl ruce, pomalu a opatrně. Tak vysoko, že je mohl položit na hlavu. To gesto vnukalo představu, že si chce prohrábnout vlasy.

„Přijde znovu,“ prohlásil Bastillo. „Slíbil to a Banyon nikdy své slovo neporuší.“

Když křivý škleb na oficírově tváři zamrzl, začal Bastillo jednat. Zbraň ještě pořád trčela v jeho týle. Automatická pistole. Muž, který ji držel, musel stát těsně za ním.

Znenadání se vrhl dozadu, odstrčil hlaveň stranou a přistál vedle vojáka, který byl tak překvapený, že nevystřelil.

Třeba ani nesměl; to Bastillo nevěděl. Řekl si jen, že je lépe zemřít teď a tady.

Jeho ruce vyrazily kupředu. Strhl strážce na zem; ten upustil zbraň, pokoušeje se zabránit svému tělu v pádu.

To Bastilla nezajímalo. Viděl pouze zbraň. Byla tak blízko, že na ni v každém případě mohl dosáhnout dřív, než přijde rozkaz, aby na něj zahájili palbu.

Štičím skokem se dostal k pistoli, obepjal ocel jako záchranný kruh a vrhl se kousek dál, když dopadly první výstřely tam, kde před okamžikem ležel.

Automatická rychlopalná zbraň se zdvihla; tehdy poprvé Mária ukázala, že ještě žije. Její oči spočinuly na Bastillovi. Četl v nich odhodlání. Jediný rychlý krok a stanula před ústím zbraně, která Bastillovi tančila v pěsti.

Viděl Máriu umírat. Viděl střely, které pronikaly do těla, jež miloval, a čekal na vlastní smrt.

Váhali. Riskovali jakoukoli oběť, jen aby zůstal živý. Byli přesvědčeni, že je mohl navést na stopu k Banyonovi a k místu, kde se zdržuje.

Stříleli mu do nohou a pokoušeli se zasáhnout jeho ramena.

Bastillo vířil dál po kamenné podlaze. Ztratil přehled a poznal, že už nemůže zasáhnout toho velkého hubeného chlapa, který má na svědomí Máriu.

S výkřikem dopadl na pistoli, zalehl zbraň tělem a spustil spoušť.

*

O několik hodin později se už ve Washingtonu vědělo o nezdařeném pokusu usmrtit prezidenta Alfonsa Iribu, jímž měl být dán signál k puči.

Generál Dan Terray z Pentagonu navštívil Thomase Denvera, onoho úředníka CIA, který měl být před dobrým půlrokem poslán k ledu, protože ani on ani jeho lidé nerozeznali včas Iribovy přípravy k převratu a nevarovali tedy Banyona, který byl jedinou zárukou toho, že se v zemi nevytvoří přímo přede dveřmi USA nová základna Východu.

„Zešílel,“ odsoudil generál Terray Banyonovu akci.

„Banyon chce zpátky,“ protestoval Thomas Denver. „Doba je příhodná jako nikdy. Většina důstojnického sboru stále stojí na jeho straně. Sympatie k němu u obyvatelstva ještě vzrostly a smrtí Alfonse Iriby by byla zlomena páteř revoluční vlády, generále. Banyonovu exilovou vládu uznáváme – i když ne oficiálně – a to nejen my, nýbrž také většina prozápadních států.“

„Byl to třetí pokus odklidit Iribu z cesty,“ připomněl Terray. „S každým dalším neúspěchem sílí Iribova moc a přesvědčuje zatím váhavé důstojníky a vládní úředníky o tom, že jejich život bude klidnější, když zcela přeběhnou na Iribovu stranu. My však chceme vrátit Banyonovi moc. Koneckonců ho má jedna z našich organizací na svědomí.“

Denver se kysele usmál. Ta střela mířila na něj. Oni to byli, kdo tenkrát nesprávně vyložili první příznaky začínajícího procesu mocenské změny. Jeho chyba. Byl však rozhodnut tu chybu zase napravit.

„Co navrhujete, pane Denvere?“

„Nevíme, kde se Banyon zdržuje,“ pokrčil muž rameny. „A i kdybychom to věděli, nedá se jen tak přesvědčit o tom, že pro něho existuje reálná šance jedině tehdy, když příští akce bude koordinovat s námi. Musí nám zase začít důvěřovat.“

„Stále ještě věří, že jsme ho tenkrát hodili lvům?“ zeptal se Dan Terray.

Thomas Denver přikývl. „Je to zatraceně tvrdohlavý a hrdý člověk, generále.“

„Jak ho chcete přesvědčit o tom, že to tehdy byl jen chybný krok?“

„Tím, že jemu samému i jeho nejbližším důvěrníkům zachráníme život,“ vysvětloval Thomas Denver. „Víme, že agenti KGB na něho i na jeho nejvěrnější přátele podnikají hon. Pro Rusy je to jediná možnost jak upevnit své postavení. A pravděpodobně i jedna z podmínek generála Alfonse Iriby.“

„Jak to, že Iriba může klást podmínky? Vždyť ho na trůn přece vyzdvihli sami naši východní přátelé.“

„Na příliš viklavý stolec, aspoň pokud Banyon a jeho blízcí žijí,“ vyvrátil Denver Terrayův názor. „Iriba se zatím chová loajálně, protože mu odstranění jeho odpůrců KGB přislíbila. To máme ze zatraceně spolehlivých zdrojů. Ale ten člověk je nevypočitatelný, generále. Býval to Banyonův přítel. Na nápad zlikvidovat své druhy mohl přijít po tom, co mu právě oni předtím pomohli.

V politice existuje víc takových případů, jak sám víte. Proto budou agenti KGB usilovat Banyona nalézt a odklidit.“

„Chráníte jeho nejvěrnější proto, abyste mu tím demonstroval naši dobrou vůli a ochotu. Myslíte, že to na něj udělá dojem?“

„S přímluvou některých jeho přátel se nám nakonec podaří přivést ho k rozumu a ke spolupráci s námi,“ prohlásil úředník CIA přesvědčivě. „Banyonovi přece nemůže jít o to rozdmýchat otevřenou vzpouru, při níž by se jeho lidé – aspoň v nynější době – vzájemně vyhladili. Musíme mu spíše vysvětlit, že při správném naplánování existuje východisko, které si vyžádá méně obětí.“

„Kdo by ho o tom měl přesvědčit?“

„Raul Montenegro například,“ uvedl Denver. „Banyonův zástupce, který pobývá v Miami. Sice teprve tři dny, ale my se to dozvěděli dostatečně brzy.“

„Navázali jste s ním kontakt?“

Denver potřásl hlavou. „V současnosti je někde na starém kontinentě, generále. Čekáme na to, až se vrátí. Dostaneme o tom zprávu.“

„Bydlí v Miami sám?“

„Spolu se svou ženou Isabel. Tu střeží dvacet čtyři hodin denně naši lidé.“

„Kdo jsou ti ostatní?“ informoval se generál Terray.

„Maurice Davonne, bývalý cizinecký legionář. Před pěti lety byl Banyonovi přidělen, stal se jeho přítelem a velel armádě – bez hodnosti a bez uniformy.“

„Kde ten se zdržuje?“

„Na Martiniku,“ uvedl Denver. „Měli jsme tam dva lidi, ale není třeba ho hlídat. To za nás dělají Francouzi. Když se Banyon a Montenegro ukryli, přistál Davonne na Martiniku. V domácím prostředí se cítil bezpečný, ale agenti KGB ho vyčenichali a shledali, že by byl ještě bezpečnější v pekle. Jenže Davonne je předběhl. Soud ho uznal vinným za zabití a odsoudil ho k dvaceti letům!“

Terray ho oči se rozšířily. „Snad tím nechcete říct, že ho…“

„O chtění nelze opravdu hovořit,“ popřel Denver. „Ale Banyona víc než potěší, když mu jeho starého souputníka a přítele zase vrátíme.“

„Kdo o akci ví?“

„My dva a několik pánů nad námi.“

„Je to schválené?“

„Přirozeně nikoli,“ opáčil příslušník CIA. „Nemůžeme přece své západní spojence kopnout do hlavy. Přivodilo by těžké diplomatické zápletky, kdyby vešlo ve známost, že CIA operuje na území jednoho ze spojenců. Doba je i tak dost zlá.“

„Avšak proti nějakému civilistovi nelze v žádném případě nic namítat, či ano?“

„Tak nějak to ti nahoře rovněž zamýšlejí,“ řekl Denver. „Zejména bude-li tím civilistou Francouz, který Davonna z ostrova odveze.“

„A vy myslíte, že to postačí, aby to Banyona znovu přivedlo k jednání s námi, pane Denvere?“

„Jinou možnost nevidím,“ vyloučil vysoký úředník CIA. „Po tom průšvihu, do kterého jsem se dostal, musím Banyona tak či onak pohnout k tomu, aby s námi obnovil spolupráci. Všechno ostatní už se vymyká mým možnostem. To je věc Pentagonu, generále. Tentokrát, a na to dám krk, už se sem nevloudí žádná chyba. Tentokrát v tom jedou nejlepší lidé, jaké máme k dispozici.“

„A ti civilisté?“

„Jedna civilistka,“ poopravil Denver.

Generál Terray povstal a stiskl Denverovi ruku. „Víte sám, jak moc záleží na tom, aby váš podnik proběhl hladce,“ řekl. „Stala se chyba, která se může bezpečnosti naší země katastrofálně vymstít. A i když jste nyní pevně přesvědčen o zdaru akce, pane Denvere, mějte na paměti: na jednom průšvihu není nikdy dost!“

*

Nelly Moorová se právě otáčela pod sprchou, když zazněl telefon. Na okamžik zaváhala, přemýšlela, zda nezapomněla na nějakou schůzku, a prohnula se dozadu tak daleko, že proud vody jako by masíroval její snově krásnou hruď, vyvolávaje dráždivý pocit, který napružil hroty jejích prsů.

Volání muselo být asi opravdu důležité, protože zvonění neustávalo. Takovým způsobem mohl vlastně vymáhat rozhovor pouze Charles Dawton.

Rychlým hmatem zastavila Nelly sprchu, vystoupila z vany a běžela nahá do obývacího pokoje.

Byl to Dawton. Ten těžkotonážník, který navenek fungoval jako exkluzivní ekonomický poradce a o němž nikdo nevěděl, že jeho vztahy sahají až nahoru do Pentagonu a k jiným vládním místům.

„Právě jsem se koupala,“ poznamenala vyčítavě Moorová.

„Lituji, Nel.“

„Je proč litovat,“ vytkla mu. „Už jste někdy s požitkem prožíval ten nádherný pocit, když vám ostrý proud sprchy masíruje prsa? To jsou okamžiky, kdy je člověk nerad rušen.“

Nelly uslyšela, jak Dawton polkl. Pravděpodobně to nikdy nezažil, ale docela jistě si uměl představit, jak při tom vypadala ona, když si tu rozkoš dopřávala. Vzhledem k tlusťochově fantazii mu to muselo vzít dech.

Po krátké pauze: „Nemáte náhodou žádnou schůzku, Nel?“

„Bohužel ne,“ zalitovala. „A to mám zrovna teď náramnou chuť… Vždyť vy mi rozumíte!“

„Já jsem vás vždycky chápal, Nelly,“ potvrdil Tlouštík. „A vždycky jsem usiloval vaše přání plnit, když to zrovna bylo možné, viďte?“

Nelly Moorová se usmála. Bezostyšně přeháněl. Když pomyslela na výlohy, které jí vždycky na halíř přesně spočítal, jímala ji hrůza.

„Samozřejmě,“ dosvědčila mu přesto šarmantně. „Jenže tentokrát vám to bohužel nevyjde.“

„Nejsem si jist,“ vyvracel tlusťoch její názor. „Za chvilinku k vám totiž přijde na návštěvu jeden nanejvýš dobře vyhlížející Francouz, Nel.“

Zmateně roztěkala oční víčka a olízla si náhle oschlé rty.

„Je to pro nás důležité?“

„Za daných okolností velmi důležité,“ potvrdil Dawton. „Chtěl bych, abyste se s ním spřátelila a zjistila, zda je to ten pravý člověk, jemuž byste v krkolomné akci svěřila svůj život.“

„Ten podnik je ještě utajený?“

„Až do chvíle, kdy se rozhodnete, Nel,“ odpověděl tlusťoch. „Víte, jak mi na vás záleží; nerad bych vás ztratil. Což by se při téhle akci mohlo klidně stát, kdybyste se na sto procent nemohla na svého partnera spolehnout.“

„Ten milý Francouz se tedy má stát mým partnerem?“

„Přesně tak, Nel.“

„Kolik času mi dáváte na to, abych se s ním sblížila?“

„Do zítřejšího rána.“

„Víc, než jsem čekala,“ řekla Nelly Moorová a záhadně se usmála. „Mám se vám ohlásit?“

„Smím-li o to poprosit.“

Když se otočila, aby se vrátila do koupelny, spatřila ho. Stál u dveří obýváku a musel tam postávat už delší dobu.

Krátká osmatřicítka v jeho velké ruce ukazovala na její nahé tělo. Pohyboval zbraní tak, jako by obkresloval její křivky, které ho ani na okamžik nevyvedly z míry.

Byl velký, popelavě plavý a jeho rysy prozrazovaly i méně zkušenému pozorovateli, že ho příroda obdařila neúprosnou tvrdostí, když to situace vyžadovala. Ostře řezaný mužný obličej s bojovně vysunutou bradou a modrýma očima, které by zmrazily i ženu zahalenou do norkové kožešiny.

Nelly na něho několik vteřin civěla a divila se, jak se ten muž jako hora mohl pohybovat na tak nehlučných podrážkách, že ho vůbec nezaslechla. A jak mohl rozlousknout zámek u jejího bytu, aniž způsobil sebemenší hluk.

„Nazdar,“ uvítala ho černovlasá agentka.

„Nazdar,“ opětoval jen nepatrně cize znějícím přízvukem a pak se sladkým úsměvem schoval zbraň. „Jsme sami?“

„V tuhle dobu se většinou koupu sama,“ šlehla ho. Zmatek a úlek, které jí nahnal, už překonala.

„To je škoda,“ zalitoval hlubokým hlasem, svlékl sako a nedbale je hodil přes židli. „Právě teď se mi taky zastesklo po koupeli. Nechodím rád sám do vany, pokud je dostatečně velká.“

Nelly pokrčila rameny a odplouvala tanečními kroky ke dveřím koupelny. Tam se k němu obrátila. Tak rychle, že se její nádherné prsy dráždivě rozhoupaly.

Vedle saka odložil i rudou polokošili. Sportem zocelený, svalnatý a hustě zarostlý hrudník se objevil v dokonalé hnědi, skvěle kontrastující se světlými kalhotami, které ještě nesvlékl.

„Patrně si přejete studenou koupel,“ uštípla Nelly. „Zdá se mi, že se musíte trochu ochladit, příteli.“

„Když budeme ve vaně spolu, voda se ohřeje sama od sebe,“ tvrdil.

Od každého jiného mužského by to znělo urážlivě, od něho však ne.

Zastavila se a dívala se na něho. Oči, které ještě před chvílí působily tak studivě, se upjaly na její nahou pokožku a hrozily ji sežehnout.

„Jmenuju se Jacques Votier,“ představil se a položil jí ruce na ramena.

Byly těžké a současně tak jemné, že téměř nutily Nelly poklesnout do kolen. Pak ucítila pevný stisk jeho prstů, který ji pomalu ale jistě přiměl k tomu, aby mu vyšla vstříc – tak daleko, až tvrdé bradavky jejích prsů narazily na jeho chlupatou hruď.

Ten muž ji připravil o zdravý rozum. Vešel dovnitř – lépe řečeno vloupal se – překvapil ji nahou u aparátu, namířil na ni zbraň a teď ji laskal s takovou samozřejmostí, jaká člověka zrovna přikovávala k zemi.

Nelly ucítila jeho rty, které se nejdříve přisály ke krční jamce, pak sklouzly nahoru k obličeji, až nalezly její ústa, která mu ochotně vyšla vstříc.

Jeho jazyk se vášnivě vtěsnal do jejích úst; odpověděla mu stejnou řečí, jíž i beze slov rozumí celý svět.

Ovinula paže kolem jeho šíje. Přitiskla se k němu, jako by byl posledním záchytným bodem, který na světě zbyl, a blaženě se roztřásla, když jeho silné ruce hladily její záda, až spočinuly na něžně klenutém zadečku.

Nelly šílela, o tom nebylo pochyb – jenže se jí to nejen líbilo – přímo ji to nadchlo. Nepřála si toužebněji nic jiného, než aby ji vzal za ruce a odnesl ke gauči, který byl vzdálený jen několik kroků.

Zdálo se, že Votier umí číst myšlenky. Švihem ji pozdvihl, zamířil k měkkému širokému gauči a uložil ji ohleduplně do polštářů.

Jeho pohled láskyplně hladil její nahotu, zatímco si rozepínal opasek a spouštěl kalhoty na zem.

Vyhnul se rukám, jimiž ho chtěla přitáhnout na své horké tělo, posunul se níž a přitiskl vlhké rty na vnitřní stranu jejího pravého stehna.

Nellyiny ruce se zabořily do měkkých podušek. Dech se jí zrychloval. Zavřela oči a zplna prožívala rty, které se pomalu prohmatávaly nahoru.

Prohnula se vášnivě k němu, uchopila ho za ruku, která ležela volně vedle jejího divoce pulzujícího těla, a položila si ji na levý prs.

Téměř žensky měkká dlaň jemně přejela pahorek, pohladila ztopořenou mamu a přivedla Nel do takového opojení, jaké ji jen zřídka zachvacovalo v tak koncentrované formě.

„Pojď!“ zasténala, už neovládajíc své smysly. „Pojď, Jacquesi! Chci tě celého.“

Ztratila sebeovládání. Horké vlny zachvacovaly krásné Nellyino tělo; myslela, že shoří, když ji Jacques Votier nechal ještě čekat.

„Pojď, Jacquesi, prosím!“

Sající mužovy rty vyjely vzhůru po jejím těle a dospěly k vzdouvajícím se prsům.

Její stehna se rozevřela. Opatrně zasunula jednu nohu pod těžké Francouzovo tělo.

Okamžitě se přes ni převalil, zdvihl hlavu a tentokrát neunikal, když ovíjela paže kolem jeho šíje a stáhla ho na sebe.

Francouz zasténal, když se jejich rty potkaly v polibku, v němž hárala všechna vášeň jejich vznícených těl. Vnímal stehna okouzlující ženy, kterými sevřela jeho boky, a uposlechl jejich vábení s prudkostí, která dívku doslova vynesla do nebe.

Přimkla se k mužovu tělu, drala se mu vstříc a pojala ho s blaženým stenem do sebe.

„Ano, Jacquesi,“ zajíkala se, stahujíc mužův obličej na svá prsa. „Ano, tak je to krásné!“

*

Skookie vartoval naproti bílé vile, která stála v bezprostřední blízkosti pláže. Krajina, kterou si Montenegro vybral, byla opuštěná. Daleko od městského provozu, daleko od vřavy, která denně vřela na pobřeží Miami Beach.

Šikmo na protější straně ulice parkovalo střídavě vždy ještě jedno vozidlo, obsazené příslušníkem CIA, který měl stejně jako Skookie příkaz střežit vilu a nepropustit bez dostatečné kontroly nikoho kromě známých osob.

Práce, která mladému agentu CIA doslova lezla krkem. Ačkoli zaujal své postavení teprve před půlhodinou, bafal už Skookie čtvrtou cigaretu. Záviděl kolegovi, který měl při tomhle vytrvalém dešti aspoň střechu nad hlavou a mohl se zavlažovat hudbou.

Skookie se vmáčkl hluboko do jednoho domovního vchodu, vytřepal vodu z okraje klobouku a odhodil promáčenou cigaretu vzteklým pohybem na ulici – přímo pod nohy vysoké rusovlasé ženy, která se před ním vynořila jakoby odnikud v tmavém obleku do deště, a prskajíc se k němu uchýlila do vchodu.

Skookie ji neviděl přicházet. Zato Hank Miller, který seděl naproti ve voze. Stáhl totiž okno vozu dolů. Skookie spatřil, jak Miller vystrkuje hlavu ven, vrhl chvatný pohled na rusovlásku, která stála vedle něho, zdvihl ruku, aby Millerovi naznačil, že je všechno v pořádku.

Okénko šlo zase nahoru. Nakrátko zapnuté vnitřní osvětlení zhaslo.

Skookie civěl na svou sousedku, která rozepla tmavý pršiplášť a odhalila ladnými křivkami obdařenou postavu, oděnou pouze v těsných bikinách.

Zachytila Skookiův pohled a úsměvně vysvětlovala s názvukem, který tajný vnímal spíše jako sympatický než rušivý. „Právě přicházím od jednoho známého. Bydlím tady za rohem, víte?“

Skookie pokývl, ač neměl ani zdání, kde bydlí ta rusovláska, která ho seznámila s tělem, při jehož spatření dokonce zapomněl i na otravu toho zatraceného úkolu. Mladičký agent vytušil ještě něco: podle způsobu, jakým se opřela o stěnu vchodu a jakým vytrčila svá plná, sotva zahalená prsa, by zjevně neměla nic proti rychlému dobrodružství.

Podíval se přes ulici k vozu. Všechno v pořádku. Ulice jako vymetená. Ani při krásném počasí se tu v tuhle dobu nic nedělo. Majitelé krásných vilek se bavili uvnitř vlastních čtyř stěn.

„Dává ten naproti na vás pozor, abyste neprovedl nějakou hloupost?“ zeptala se rusovláska pobaveně a ukázala na tmavou limuzínu.

„Nesmysl!“ popřel Skookie. „Ten hlídá něco jiného. Já…“

Zrzka se posunula o kus blíž. Spolkl řeč, když se svrchní díl bikinek dotkl jeho světlého pláště.

„Jste si docela jistý, že nebudete mít zle, když vás teď políbím?“ dechla.

Skookie sebou trhl. Ono to sice neodpovídalo služebním předpisům a tomu úzkému sevření útlého dříku rusovlásky ho také při instrukcích o boji zblízka neučili, ale byl chlap a nemohl nikdy žádné ženě odepřít takové přání.

Přitáhl ji k sobě, odsunul její dlouhé vlhké vlasy stranou a políbil ji na obnažené rameno.

Zakolísala. Nebyl sice špatný milovník, ale aby jediný polibek na šíji vyvedl takovou bytost jako zrzku z rovnováhy, to ještě nezažil.

A už to také nikdy nezažije.

Ludmila Pankovová zakolísala z jediného, zcela specifického důvodu. Tak, jak stála, nemohla nataženou rukou dosáhnout na dveřní držadlo. Bylo však nutné, aby do dveří nějak strčila, aby tím dala znamení svému komplici, číhajícímu uvnitř, že přichází jeho chvíle.

„Třeba se osvědčíš,“ blouznila v hraném rozvášnění, ustoupila o krok zpět, přitáhla Skookieho za sebou a dosáhla teď na držadlo. Opatrně jím otočila doleva a ověřila si, že muž ve voze se nedívá jejich směrem.

Rozrazila dveře a natlačila Skookieho do tmavé předsíně. Doslova jí ho vyrvali z rukou. Ve zlomku vteřiny agent zmizel. Místo Skookieho stál nyní vedle ní ve vchodu jeden z jejích lidí, oblečený do stejného světlého pláště.

„Jsi strašně šikovná a zatraceně krásná,“ šuškal její kolega a přejížděl žádostivýma očima obliny, které Ludmila dosud vystavovala na odiv.

Na okamžik dovolila muži pohladit její plná prsa, pak rozhodným trhnutím uzavřela svůj plášť.

„Na to teď není čas,“ prskla s potlačeným vzrušením v hlase a dala mu pohlavek.

Akce, kterou uskutečnila právě ve chvíli, kdy muž v autě otočil hlavu jejím směrem.

„Viděl to,“ zašeptala, odpoutala se od vchodu a spěchala cupitavými krůčky přes vozovku.

Když dospěla k vozu, spustil už Hank Miller okénko. Z toho, co viděl, vyplývalo, že Skookie byl příliš dovolený a že mu ona proto uštědřila onen políček. Široce se zašklebil a sám spatřil, co jeho kolegu asi vyvedlo z míry.

Tmavý pršák se rozevřel. Zrzčina bílá pleť zasvítila jako maják v temnotě. Při rychlém běhu se horní díl bikinek sesunul, sjel níž a umožnil tak výhled takřka na celé horské panoráma.

Miller polkl a nervózně si prohrábl vlasy.

„Nemrava,“ stěžovala si Ludmila s pobouřením, jež působilo velmi věrohodně. „Chtěla jsem se jen chvíli schovat před deštěm, zatraceně. Patrně si to špatně vyložil. To je u vás obvyklé?“

„Jak to u vás?“ podivil se Miller a odvrátil pohled od pahorků, které v něm vyvolávaly víc než horolezecké pocity.

„Říká, že je od CIA.“

„Je to idiot,“ zaklel Miller, podíval se ke vchodu a zaťukal si na čelo. „To on vás poslal?“

„Samozřejmě ne,“ odpověděla Ludmila. „Potřebuji jeho služebnu, abych si na něj mohla stěžovat. Není totiž můj typ. Já toužím po mužích s malým břichem, rozumíte?“

Miller shlédl dolů na svoje. Bylo ploché. Tento poznatek mu zapálil lýtka. Buď byla ta perla vyvařená jako starý hadr na mytí, nebo tak naivní, že ji bylo možno ihned k něčemu přemluvit.

„Chcete si nastoupit?“ hodil zkusmý dotaz, aniž by věřil, že by mu Ludmila na jeho nabídku naletěla.

Jenže ona rychle přikývla. Trochu příliš rychle, ale to Millerovi nepřipadalo divné. Oči i myšlenky měl někde jinde.

Ludmila odstoupila od řidičova okna a ve shybu obešla vůz. A to velmi pomalu, neboť postava, která se rovněž blížila k vozidlu, ale po čtyřech, nebyla k cíli ještě tak blízko, jak bylo třeba.

Miller, který během rozmluvy nevrhl pohled do zpětného zrcátka ji v žádném případě nemohl objevit.

Dvě tři vteřiny se Pankovová zdržela na zádi vozidla, až její komplic dospěl k pravé straně a podřepí vedle dveří tak, aby pak mohl jedním rychlým skokem vletět do vozu.

„Otevřete!“ požádala Ludmila, když došla ke spolujezdcově straně; obdařila Millera úsměvem, který sliboval víc, než o čem kdy mohl snít.

„Už je otevřeno,“ usmál se Hank, podíval se na sebe ve zpětném zrcátku a odsunul pramen vlasů z čela.

Když gesto dokončil, dveře se rozletěly dokořán.

Miller očekával, že se do služebního auta vsunou nahé světlé nohy. Místo nich uviděl temnou postavu.

Na zlomek vteřiny zůstal Miller jako ohromen. Pak sebou jeho ruka cukla směrem k palubní desce, aby zapnula krátkovlnnou vysílačku. Během této krátké časové mezery si uvědomil, že se nechal zaslepit. Uvědomil si, co všechno způsobil, a chtěl alespoň vyslat éterem varování. Za necelé tři minuty by se tu hemžilo policisty – a tak rychle nemohl protivník svůj plán uskutečnit.

Ještě však nesáhl na páčku, když proti němu vyšlehl krátký plamen a zasáhl jeho prsa strašlivě tvrdým úderem.

Na zvuk výstřelu čekal mamě. Tlumič fungoval tak dokonale, že prakticky jen plamínek mohl někomu prozradit, že se tu střílí.

Když ho ve dvou překulili na zadní sedadlo a nad jeho tělem rozprostřeli pokrývku, byl už Miller mrtvý.

Ludmila vyskočila z vozu, dala muži naproti znamení a za okamžik se z domu vyřítili dva muži.

Mezitím zaujal Millerův vrah místo mrtvého pracovníka CIA. Rovněž muž ve světlém trenčkotu zůstal stát v protějším domovním vchodu.

Neměli čas prozkoumat všechna bezpečnostní opatření a nevěděli, zda hlídky CIA nebyly v určitých periodách kontrolovány projíždějícím vozem.

„Kolik času budete potřebovat?“ ověřoval muž, který zaujal Millerovo místo u volantu.

„Ne víc než pět minut. Je tam sama. Ať se Andrej připraví a postaví se s vozem před vchodem. Pak všichni zmizíme. Všechno jasné?“

Millerův dvojník přikývl. Ze stručných příkazů Pankovové jednoznačně vysvítalo, kdo tuto akci řídí.

*

Nahé tělo na širokém lůžku osvětloval bledý svit měsíce, který visel nad mořem jako roztavený kotouč. Obrysy a křivky vystupovaly zřetelně a na okamžik zadržely agenta KGB, který jako první vstoupil do ložnice.

Ludmila Pankovová k němu přiběhla, uviděla ozářenou symfonii křivek na bělostném prostěradle a tiše zaklela.

„Koukat se můžeš až později,“ zašeptala.

Agent sebou dotčeně trhl. Na okamžik mu krasavice na posteli dala zapomenout, proč se do vily vloupali.

Ludmila zůstala stát u dveří, zatímco se její pomocník potichu blížil k loži.

Druhý chlap stál dole v přijímací hale. Jeho povinností bylo krýt ústup. V tomto případě bylo nezbytné pracovat se zdvojenou sítí. CIA utrpěla citelnou blamáž. Proto bylo nutno počítat s překvapením z jejich strany.

Myslela na to i rudovláska, když muž dospěl k posteli a bleskově se vrhl na spící Isabel Montenegrovou. Ludmila viděla, jak se štíhlé, krásně formované ženiny nohy zazmítaly. Jen na několik vteřin, pak dopadly bezmocně na bílé prostěradlo. Rychle zabalili nahé tělo do přikrývky.

Tak tiše, jak přišli, zase vilu opustili, aniž kdokoli ze spících zaměstnanců zaslechl jakýsi podezřelý zvuk.

Neuplynulo ani pět minut a nehybné tělo Isabely Montenegrové dopadlo do zavazadlového prostoru lincolnu. Na Ludmilin pokyn se od vchodu protilehlého domu odlepil muž ve světlém plášti a spěchal napříč ulicí. Také Millerův náhradník opustil služební vůz CIA a doběhl ve chvilce k lincolnu.

Ludmila Pankovová se triumfálně ohlédla, když se limuzína rozjížděla. Díky zajaté Isabele Montenegrové měli konečně v ruce argument, s nímž už se dalo něco podniknout. S ní jako prostředkem nátlaku se jim pravděpodobně velmi rychle podaří zjistit, kde se skrývá Juan Banyon.

A jestliže bylo něco pravdivého na zprávách z Martiniku, budou mít v dohledné době k dispozici ještě jeden trumf. Informace z Karib byly jinak znepokojivé. Poprvé od doby, co francouzské úřady zatkly Maurice Davonna, odvolala CIA své lidi z oblasti. S nimi prý zmizel i jeden muž, nějaký Jacques Votier. Muž, o němž šla zvěst, že by pro peníze vstrčil hlavu i do tlamy hladového lva. Zcela určitě plánují Davonnovo osvobození z věznice. Jenže se nepřítel při tom spolehl na spolupráci člověka, který svou přízeň prodával oběma stranám.

Na Martiniku bylo všechno připraveno tak, aby se Američanům vypálil rybník.

Ale to nepatřilo k starostem krásné rudovlasé agentky. Jí svěřené robě se nazývalo Raul Montenegro. O tom, že s ním brzy naváže dlouho toužebně očekávanou známost, Ludmila Pankovová nepochybovala.

*

Thomas Denver si dal zprávu z Miami Beach dvakrát ověřit z různých míst. Teprve pak jí uvěřil. Musel spolknout sousto, jaké od svého průšvihu se svržením Banyona nikdy tak těžce nepolykal. Během hodiny shromáždil k poradě svůj krizový štáb, aby projednal nezbytná opatření.

„Skookie a Hank Miller jsou mrtví. Jak k tomu došlo, to se můžeme pouze domýšlet.“

V Denverově kanceláři se rozhostilo ledové ticho.

„Skookie stával během své ostrahy vždy ve vchodu protější vily. To museli vyslídit.“ shrnoval Denver své představy. „Někdo ho zatáhl do chodby a jeden z protivníků zaujal jeho post, a to tak rychle, že Miller výměnu nezpozoroval. Parkoval asi dvacet metrů od místa a nemohl proto rozeznat kamarádův obličej. Millera zastřelili z bezprostřední blízkosti. Musel předtím sám otevřít dveře na spolujezdcově straně.“

„Znamená to, že svému vrahovi sám otevřel?“ zjišťoval jeden z tajných.

„Přesně to,“ přisvědčil Denver. „Přitom dostal příkaz, aby dveře ponechával zavřené. Nato vnikli protivníkovi lidé do vily a překvapili Isabelu Montenegrovou ve spánku – aniž je zpozoroval někdo z personálu, který spal v postranním křídle budovy. Krev z Millerových ran ještě neoschla, když naši lidé zločin zjistili. Miller se totiž nehlásil při průběžném kontrolním volání. Ale stopa pracovníků KGB už byla v té době dlouho studená.“

„Žádní svědkové?“

„Žádní svědkové, žádná stopa.“

„Kdy se očekává Montenegrův návrat?“

„Zítra v podvečer,“ informoval Denver. „Isabela zná přesný čas příjezdu svého manžela a ten cestuje bez doprovodu.“

„To znamená, že se pokusí ho vyšachovat.“

„Určitě se pokusí ho unést jako Isabelu,“ správně předpokládal Denver. „Existují jen dva lidé, kteří znají úkryt Juana Banyona: Raul Montenegro a Maurice Davonne. Na Davonna zatím nemohou, takže se o to pokusí přes Montenegra.“

„Myslíte, že Montenegro promluví, když bude v sázce život jeho paní?“

„Možná,“ připustil Denver. „Proto musíme protivníka předběhnout a unést Raula kvůli jeho vlastní bezpečnosti.“

„To nás nepřivede ani o krůček dopředu,“ namítl jeden z vysokých úředníků, kteří se shromáždili u Denvera. „To už je druhý nezdar, který nám KGB přichystala. Za těchto okolností nám Montenegro určitě nepomůže, abychom se dostali k Banyonovi.“

„Ne, pokud jeho žena zůstane v rukou KGB,“ přisvědčil Denver bez obalu. „Proto ji musíme najít a nedotčenou mu ji vrátit.“

„Kde po ní máme pátrat?“

„V Miami,“ stanovil Denver. „Zločin byl odhalen tak rychle, že neměli příležitost vyvézt rukojmí z města. Soustředíme své síly na Floridu. Snad se nám podaří zajmout někoho z nepřátelské strany. To je vše, co mohu říci. Nějaké námitky nebo dotazy?“

„Když už nás dokážou přelstít i ve vlastní zemi, pak určitě dojde na Martiniku ke katastrofě, Denvere. Své lidi jsme odtamtud odvolali. Jsem si jist, že je to KGB nápadné. A myslím, že také přesně vědí, co zamýšlíme.“

„Jsem téhož názoru,“ připustil Denver. „Ale věřím, že lidé, kteří pro nás na Martiniku pracují, jsou prostě lepší. Vědí, s kým mají tu čest – to nejsou začátečníci.“

„Miller a Skookie také nebyli,“ zazněla kousavá připomínka.

„Ti dva dělali chyby,“ namítl Denver chladně. „Stejně jako my, protože jsme postavili nesprávné lidi na nesprávná místa. Taková smolná série nemůže trvat věčně. Děkuji za pozornost. Od dnešní noci neopustí krizový štáb budovu.“

*

Charles Dawton přišel před snídaní. Jacques Votier byl ještě v koupelně. Nelly Moorová se v hříšně krátkém župánku otáčela v kuchyni, připravujíc snídani.

Votier si přál půl tuctu vajec se slaninou. Bylo mu to po žhavé noci opravdu zapotřebí.

Na ni také Nelly ještě vzpomínala, když otvírala Dawtonovi dveře. Přejel její vzdušnou výstroj pouze krátkým pohledem, uslyšel šumění vody a ukázal na koupelnu.

„Je tam uvnitř?“

„Dovnitř v každém případě vešel.“

„Váš dojem, Nel?“

„Ten nejlepší,“ hodnotila záříc. „V současnosti neznám nikoho, s nímž bych se raději dala pochovat, pane Dawtone.“

Charles Dawton si uhladil oblek na zavalité postavě a spokojeně pokývl.

„Oukej, Nel,“ protáhl. „Ono totiž také jde… o rozkaz k cestě do pekla.“

„Na to jsem si po dobu své činnosti pro vás už zvykla,“ prohlásila Nelly. „Docela by mě zklamalo, kdybyste mi jednoho dne dal nějaký jednoduchý úkol. Chcete s námi posnídat?“

Dawton zdvořile odmítl. „Ten muž se jmenuje Maurice Davonne,“ vpadl rovnou in medias res. „Sedí na Martiniku ve vězení. Můj nadřízený by ho radši viděl ve Spojených státech.“

Nelly se ani nenamáhala zjistit, kdo ten nadřízený je.

„Čím se provinil?“

„Zastřelil dva muže,“ vysvětloval Dawton.

„Kteří jedné jeho přítelkyni nezdvořile šlápli na nohu?“

„Kteří šlápli na nohu jemu,“ opravil Dawton. „Byli to dva agenti KGB.“

„Ale?“ Nelly krátce pozdvihla obočí. „A tahle okolnost nepůsobila jako polehčující?“

„Pro úřady to byli turisté,“ opáčil Dawton. „Tak to zůstalo až dodneška.“

„Jak se k němu dostaneme?“

„Velmi lehce, Nel. CIA získala jednoho vysokého vězeňského úředníka. Ten udělá pro peníze téměř všechno. O přítulnosti jedné krásné ženy už ani nemluvím. Jak z toho Davonna nakonec dostanete, je vaše věc. Váš partner Jacques Votier ho má za úkol vyvézt a pomáhat vám při provedení akce.“

Nelly přemýšlela. Tak jak to tlusťoch prezentoval, vypadalo to na nedělní procházku. Ani stopy po nedávno zmíněné jízdě do pekel.

„V čem je háček?“ zjišťovala Moorová opatrně.

„Vy a Votier se musíte spolehnout jen sami na sebe.“

„Jinými slovy: když to zkrachuje a dopadnou nás, nikdo z vlasti se k nám nebude hlásit, viďte?“

„Přesně tak, Nel.“

Agentce s očima jako uhlíky začalo svítat. Povstala a mamě si stahovala příliš krátký župan.

„Kromě těch dvou, které Davonne zastřelil na Martiniku, zůstalo na ostrově ještě pár exemplářů,“ konstatovala a ohlédla se po Dawtonovi, zda přisvědčí. „A jsou rovněž, ať z jakéhokoli důvodu, napruženi na Davonna a zřejmě nebudou tak nevědomí, jak bychom je rádi viděli. Říkám to správně?“

„To musíme předpokládat, ačkoli to nemáme ničím potvrzeno. CIA se nemůže do věci kvůli případným diplomatickým zádrhelům míchat, pokud je Davonne na francouzském teritoriu.“

„Co s ním zamýšlíte?“

„Potřebujeme ho skoro tak naléhavě jako hospodářský vzestup. Jestli to kiksne, zemře nejen mnoho lidí zbytečně, ale padnou ještě další hlavy.“

„Přirozeně,“ pochopila Nelly. „Mezi jinými i ta moje. Zůstaneme ve spojení?“

„Ne. V téhle záležitosti se nemůžete spoléhat na žádnou pomoc.“

„Až na problematickou podporu jednoho vysokého vězeňského úředníka, který miluje peníze a krásné ženy,“ ironizovala Nelly. „To člověka opravdu potěší. Jakou lhůtu nám dáváte?“

„Co nejkratší.“

„Nemůžete mi dneska ráno říct taky něco veselejšího?“

„Ale ano,“ přikývl tlusťoch. „Jste hříšně krásná žena, Nel, a tentokrát nehrají peníze žádnou roli. Bude-li to nutné k osvobození Davonna, můžete koupit celý Martinik a nikdo nehne ani brvou. Nikdo tentokrát nebude vaše vždycky přepestré vyúčtování nákladů brát pod lupou.“

Agentka se kysele usmála.

Jestliže jednal tlusťoch takto velkoryse, pak určitě v jejích rukou ležela bezpečnost národa a na jejích něžných ramenou naděje svobodného světa. Či aspoň něco podobného v tomto směru a velikostním pořadí.

„Co ví můj spolupracovník?“

„Že vy jste šéf, a že jeho úlohou je přivézt Davonneho do Států. Učiní, co od něho budete požadovat. Zaplaceno za to nedostane zrovna špatně.“

Když si Nelly připomněla uplynulou noc ve Votierově náručí, shledala, že tyto peníze byly vyhozeny oknem. Za úsměv a za něco navíc by Jacques Votier udělal i bez placení všechno, oč ho požádá.

„Ještě nějaké otázky, Nell?“

„Kdy to spustíme?“

„Dnes odpoledne si u mě vyzvednete letenku a peníze na cestu. Ke všem dalším výdajům máte u Národní banky ve Fort–de–France k dispozici konto, k jehož vybírání u mě rovněž dostanete plnou moc. Odletíte sama a navážete kontakt s Donem Revierou, naším vězeňským. Votier dorazí později a počká na váš telefonát.“

Když Nelly Moorová po chvilce Dawtona propouštěla, měla nedobrý pocit, že se pustila do obrovské hlouposti.

*

„Kdo jste?“

Isabela Montenegrová hleděla velkýma, strachem naplněnýma očima na rusovlasou ženu a na malého, podsaditého muže; ten se urážlivě pokoušel přeměřit její křivky, jež se rýsovaly pod bílým prostěradlem, do něhož se z nedostatku jiného oděvu zahalila.

„Vždycky jsem si myslela, že lidé, kteří bydlí ve fajnových vilách jako vy, kladou inteligentnější otázky,“ šlehla ji Ludmila Pankovová a potřásla vyčítavě hlavou. „Jsme gangsteři nebo únosci. Pojmenujte si to, jak chcete, madam. Obojí se patrně hodí.“

„Co chcete právě ode mě?“

„Od vás nic – jen od vašeho muže. Pokoušeli jsme se ho zastihnout, abychom zjistili, jakou pro něho – vyjádřeno v dolarech – máte cenu. To se nám do nynějška nepodařilo. Pan manžel není po ruce. Doufám jen, že neflámuje v cizích postelích.“

Ludmila Pankovová s uspokojením konstatovala, že tu hnědou krásku zřetelně zasáhla. Zvolila tedy správnou taktiku. Isabela Montenegrová jim přičítala roli únosců, kteří se zaměřují pouze na tučné výkupné.

Od samého počátku bylo ruské agentce jasné, že se pouze tímto způsobem mohou dozvědět, kdy se Montenegro vrátí a kde se ho mohou zmocnit. Isabela nedělala sice na Ludmilu dojem obzvlášť tvrdé ženy, ale byla ztělesněním vlastenky. Kdyby byla jen stínem vytušila, oč ve skutečnosti jde, určitě by z ní nedostali nic.

„Nemáme času nazbyt, velectěná,“ připomínala Ludmila. „Policie je nám v patách a my si nesmíme dovolit žádné riziko. Kdybychom nemohli vašeho manžela brzy zkasírovat, musíme vás někde zanechat, až si budeme hledat jiné útočiště. Přirozeně docela mrtvou, madam. A to by smutně naladilo především mého přítele. Obdivuje vaše překrásné a přeživoucí tělo.“

Isabela Montenegrová couvla zpátky až k posteli, na níž ji před chvilkou probudili. Ti gangsteři chtějí tedy peníze. Raul zaplatí, o tom neměla nejmenší pochybnosti. Svou situaci neshledávala záviděníhodnou, ale myslela si, že to mohlo dopadnout hůř. Věděla, že agenti z Východu se už dlouho pokoušejí najít ji i jejího muže.

„Vy asi nevíte, kde se váš manžel zdržuje, madam?“

Zatímco zrzka tuto otázku kladla, přistoupil k Isabele onen podsaditý, zůstal stát těsně před ní a hrozivě se na ni díval.

Žena se pokusila ustoupit ještě o další krok. Ale tam stála postel. Klopýtla a dopadla na matraci.

Když se se slzami v očích napřimovala, zkřížila Isabela Montenegrová před svými nahými prsy paže jako na ochranu.

„Můj muž přiletí dnes večer v 17.45 letadlem z Londýna do Miami,“ zajíkala se. „Zaplatí, co požadujete – určitě.“

Ludmila zapochybovala: „Jste si jistá?“ nahodila vlasec ještě jednou.

„Ano.“

Krásný obličej ruské agentky znetvořil ošklivý smích.

„Doufám jen, že vás skutečně miluje, velevážená.“

Isabela Montenegrová přisvědčila, uchopila prostěradlo a znovu jím zakryla svou nahotu. Ještě nikdy ji žádný jiný muž než Raul nespatřil nahou.

„Doufejme, že víc než svého přítele Juana Banyona,“ doplnila Ludmila sžíravě. „Na tom totiž závisí váš život, Isabelo. Nabídneme mu vás výměnou za údaj o místě, kde se zdržuje Juan Banyon.“

Oči krásné Jihoameričanky zaplavily slzy. Zděšení poznamenalo její rysy. Nyní teprve pochopila, že nemá co činit s gangstery, kteří chtějí jen peníze.

Ty v tomto případě nehrály žádnou roli. Byli to agenti, kteří za nimi už dlouho putovali. Chtěli Banyona a to byl pro ni rozsudek smrti.

Její manžel ji bezesporu miloval, ale ani za tuto cenu nikdy neprozradí Banyonův úkryt!

Když se za lidmi z KGB zavřely dveře, Isabela Montenegrová se zoufale rozvzlykala.

Detektiv McDonald se už půl hodiny potil ve Wonderově kanceláři, do níž se rovněž dostavil státní návladní Lammer.

„Nemůžete zařídit, aby ti reportéři zmizeli z budovy?“ zavrčel právník takovým tónem, že ho kapitán Wonder pochopil jako přímý rozkaz.

Zavesloval k telefonu a vydal příslušné příkazy. Pak se obrátil k svému nadřízenému a pokrčil rameny.

„Nic nového,“ sděloval. „Žádná stopa, totožnost mrtvých nezjištěna. Dokonce ani nevíme, kdo je ten muž, který byl unesen.“

Lammer se potil stejně jako McDonald, ale z úplně jiného důvodu. Volby byly na spadnutí. Chtěl-li si udržet postavení státního návladního, nutně potřeboval úspěch.

„Dvě mrtvoly před mezinárodním letištěm v Miami,“ komentoval vztekle. „Zastřeleni v bezprostřední blízkosti hlídkového vozu. Jak se to mohlo stát?“

Detektiv McDonald se vzpřímil. Pokoušeli se mu podstrčit černého petra, to bylo jasné. Ale on přece neměl ani zlomek šance nějak do tohoto dění zasáhnout.

Kapitán Wonder si zapálil cigaretu a ukázal na McDonalda.

„Opakujte své hlášení, detektive.“

„Bylo kolem 17.55, když jsem zpozoroval zmatek před vchodem na letiště,“ referoval McDonald. „Bylo zřejmé, že se dva muži pokoušejí donutit jižansky vyhlížejícího muže k nástupu do auta, které parkovalo jen několik kroků odtud na okraji vozovky – motor běžel.“

„Jak daleko od místa činu jste stál, detektive?“

„Asi čtyřicet metrů,“ udal McDonald. „Chtěl jsem zasáhnout, jak je mou povinností. Když jsem otevřel dveře vozu, obraz se už změnil. Dva jiní lidé odtlačili ty muže, kteří se ještě pokoušeli Jihoameričana dostat mezi sebe. Další muž uchopil Jižana a dotáhl ho k jinému vozu.“

„Sel s ním dobrovolně?“

„Zpočátku nikoli. Po vteřině, když padl první výstřel, přestal se tomu neznámému vzpěčovat. Došli k vozu, když z něho zase kdosi začal střílet na lidi, kteří přicházeli jako poslední. Jeden z mužů byl zasažen do ramene. Přesto se mu podařilo vytáhnout zbraň a palbu opětovat. Druhý z obou naposled přibylých mužů, kteří Jihoameričana chránili před uchvácením prvních dvou – aspoň to tak vypadalo – se na střelbě podílel. Na místě zbyly dvě mrtvoly, a to těch dvou, co se jako první s Jižanem tahali. Zatímco muž zraněný na rameni se svým druhem následovali Jihoameričana do připraveného vozu, odpoutal se od obrubníku náklaďák, který nabral lincolna, z něhož se nejdřív začalo střílet. Poškodil limuzínu natolik, že nemohla sledovat odjíždějící vůz. Viděl jsem, jak řidič z vozu vyskočil a utíkal pryč. Byl bych mohl běžet za ním, ale byli tu ti dva, kteří leželi před vchodem na letiště. Tehdy jsem ještě nevěděl, že jsou mrtví, a považoval jsem za svou povinnost nejdříve poskytnout pomoc jim. To je všechno, pane Lammer. Netrvalo to déle než půl minuty. Než jsem mohl zasáhnout, bylo po všem.“

Lammer se opřel do sedadla. „Máte poznávací značku vozidla, jímž zmizeli ti muži s Jihoameričanem?“

McDonald zarytě potřásl hlavou. „Náklaďák najíždějící na limuzínu mě donutil odbočit. Číslo jsem si poznamenal, ale vůz jsme později nalezli nedaleko prázdný. Byl odcizen z jednoho parkoviště.“

„Mrtví u sebe neměli žádné dokumenty?“

„Nic,“ odpověděl kapitán Wonder. „Jejich otisky jsme poslali do centrální kartotéky ve Washingtonu. Zpráva ještě nedošla.“

Státní návladní si prohrábl poslední zbytek vlasů.

„Co si o tom myslíte?“ obrátil se pak na detektiva McDonalda. „Jistě jste si utvořil nějaký názor.“

„Kdyby nešlo o dvě soupeřící skupiny, byl bych to tipoval na únos,“ mínil McDonald. „Ale takhle mi to nejde do figury. Vyšetřování běží na plné obrátky. Možná, že získáme nějakou stopu.“

Pronikavý zvuk telefonu přerušil rozhovor, který Lammera přiváděl na okraj žlučníkového záchvatu. S tímhle nevyřízeným intermezzem v zásuvce bylo těžké obstát proti konkurentům na post státního návladního. Především proto, že tisk, u něhož nebyl nijak oblíben, proti němu určitě rozjede ostrou kampaň.

Kapitán Wonder se ohlásil a předal sluchátko Lammerovi.

„Pro vás, pane návladní.“

Lammer převzal telefon, přitiskl ho na ucho, a nedostal se vůbec ke slovu. Pouze několikrát přikývl a na závěr řekl: „Ano, pane!“ Potom zavěsil.

„Nasadíme na případ všechny síly a prostředky…“ pokoušel se Wonder nějak návladního ukonejšit.

„Už nepodniknete vůbec nic, kapitáne. Ten případ nám vzali. Právě jsem obdržel pokyn, aby policie od toho dala ruce pryč. Přejímá to jiná instituce. Můžete si blahopřát.“

Že může pogratulovat i sobě, to už zamlčel.

*

Don Reviera, ředitel státní věznice ve Fort–de–France, stoupal těžkými kroky po strmém schodišti, které vedlo k hostinským pokojům malého penziónu.

Cesta, kterou v poslední době vykonal víckrát. Mohl by po ní jít se zavřenýma očima. Pokaždé to bylo stejné. Předcházel telefonát a Reviera honem pospíchal, aby se nechal příjemně překvapit.

Až dosud mu každé takové překvapení bralo dech. Lidé, kteří ho udržovali v náladě, museli mít k dispozici vlastní bordýlek pro rozhoďnožky. Jejich přísun nikdy neustával.

Ještě před několika měsíci by se Reviera ani neodvážil snít, že se díky svému postavení – alespoň v určitých kruzích – stane tak žádoucím mužem. A že si při tom přijde na slušné jměníčko, tomu by také předtím neuvěřil.

Shrnul si zpocené vlasy z čela, povytáhl padající kalhoty a zamířil jako vždy k místnosti, poslední na úzké chodbě.

Úsměv prosvětlil jeho kulatý obličej, když zaklepal, otevřel dveře a vstoupil.

Jenže místo oblé panenky, která ho jindy očekávala, spatřil před sebou muže, kterého vůbec neznal.

Seděl na posteli, nohy nedbale přehozeny, a kouřil.

„Ahoj, Reviero!“

Ředitel státní opatrovny se zastavil, přemýšlel, zda se nemá ihned obrátit zpátky, ale pak za sebou zavřel.

„Nazdar!“ vrátil pozdrav. „My se známe?“

„Osobně ještě ne, ale to můžeme dohnat, Reviero. Byl jste s námi spokojen, Done?“

Reviera nevěděl, kam ho má zařadit. Z opatrnosti přikývl. Koneckonců mohl být spokojen s výkony obou stran.

„To mě těší.“ Boris Letov, který na Martiniku vedl komando KGB, se ušklíbl. „Ozvali se vám v poslední době naši američtí přátelé?“

Reviera potřásl hlavou. „Vypadá to, jako by se jim zastesklo po domově.“

„Ale jste jim pořád ještě zavázán, že ano?“

„Myslím že ano. Zaplatili a očekávají protislužby.“

„Stejně jako my,“ protahoval Letov. „Budete nás nadále informovat o všem, co souvisí s Mauricem Davonnem.“

„Určitě,“ ujistil Reviera. „Dodržuju své sliby.“

„My taky, Reviero,“ potvrdil Letov, zamáčkl cigaretu a povstal. „Znáte nějakého muže jménem Jacques Votier?“

Reviera odpověděl záporně, aniž musel dlouho přemýšlet. „Co je s ním?“

„Nic zvláštního, Done. Jen bychom rádi, abyste nám dal zprávu, kdybyste někdy na toho člověka narazil.“

Reviera horlivě přikývl. Neměl ani zdání, oč skutečně jde. Co o tomto případě věděl, bylo, že Maurice Davonne má být osvobozen.

„Kde vás napříště zastihnu?“ zeptal se.

„Volejte známé číslo, někdo vám udá místo schůzky. To je všechno. Těší mě, že jsem vás osobně poznal.“

Boris Letov se vydal ke dveřím, ale ještě jednou se otočil.

„Skoro bych byl zapomněl, Done. Váš honorář čeká tentokrát vedle. Dobrou zábavu – a nezapomeňte na nás.“

Ve 20.15 místního času přistálo letadlo z Miami na letiště ve Fort–de–France. Pasová a celní kontrola proběhla bez zádrhelů. Popřáli jí příjemný pobyt a Nelly Moorová stanula oběma nohama uprostřed bitevního pole.

Ještě než odešla z malé letištní haly, pohádali se dva taxikáři o potencionálního zákazníka. Nelly se rozhodla pro třetího, mladého mulata, který na ni činil dojem spolehlivého, dobromyslného chlapce.

„Kam to bude?“ zeptal se, když uložil její zavazadla.

„Hotel King’s Point,“ udala Moorová adresu. „Ale udělejte nejdřív velkou objíždku, chci poznat krajinu.“

Celé dvě hodiny nechala černovláska kroužit chlapce městem a blízkým okolím.

Kromě sopky Montagne Pelée tu nebylo mnoho k vidění. Ostrov byl porostlý hustým deštným lesem. Všude široké lány cukrové třtiny, háje banánovníků a kakaovníkové a kávové plantáže.

Opravdu nic tak neodolatelného, co by bezpodmínečně museli znát i osazenci vozu jedoucího za nimi.

Bílý vauxhall, obsazený dvěma osobami, které v mezidobí pořídily několik jejích fotografií.

Nelly by se ráda dozvěděla, kdo byli ti, kdo se o ni tolik zajímali. Ale brzy o ni sledovatelé museli ztratit zájem, když se chovala jako opravdová turistka.

Dvakrát během okružní jízdy míjeli věznici. Šedá budova z těžkých kvádrů. Vysoké zdi zajištěné překážkami z ostnatého drátu. Snad každých deset metrů stála strážní věž.

Na ostrov s 300 000 obyvateli velmi úctyhodná stavba.

Vauxhall je stále ještě sledoval, když se vraceli do Fort–d–France.

Nelly v duchu hodnotila okružní jízdu a zjistila, že neučinila nic, co by mohlo vyvolat podezření. Že ji špehovali, připadlo jí logické. Byla jediným americkým pasažérem a právě odtamtud očekávali nepřítele. Jestliže byli takhle ostražití, pak to nepochybně znamenalo, že byli aspoň v hrubých rysech informováni.

Bílý vauxhall projel okolo nich, když řidič zastavil před vchodem do King’s Pointu. Zaparkovali ho o dvacet metrů dále za vchodem.

Nelly si dala na čas. Čekala, zda z vozu někdo vystoupí.

Nikdo však nevystoupil. Když vstupovala do klimatizované hotelové haly, viděla Nelly, jak se vauxhall znovu rozjíždí a mizí.

Její apartmá rezervoval Charles Dawton z New Yorku. Pokoje, v nichž se člověk mohl cítit dobře. Snad jí chtěl Dawton co nejvíc zpříjemnit poslední hodiny života.

Žena se zařídila podomácku, vykoupala se a ještě litovala uniklé příležitosti identifikovat oba muže s vauxhallu, když zazvonil telefon.

V této době ještě nikdo nemohl vědět, kde bydlí – kromě Charlese Dawtona.

Ale ten ji vymazal z paměti ve chvíli, kdy nabrala v New Yorku kurs na Martinik.

Černovlásky se zmocnilo podivné vzrušení, když snímala sluchátko a ohlásila se.

„Nelly Moorová.“

„Promiňte, chtěl jsem…“

„Takhle přece ne,“ přerušila Nelly volajícího. „Vždyť jste si musel teď vyžádat moje číslo od vrátného. Ale mohl jste ho získat snáz, pane, když jste mě po dvě hodiny spolu s jedním přítelem sledoval v bílém vauxhallu. Jestli vás pověřil můj snoubenec…“

Muž na druhém konci vedení se rozesmál. Znělo to nějak odlehčeně.

„To určitě neudělal, slečno Moorová. Nikdy jsem v Miami nebyl.“

„Nepřilétám z Miami, pane. Tam bylo jen mezipřistání. Bydlím v New Yorku, Richmond. Už jste tam někdy byl?“

„Bohužel nikoli.“

„O nic jste nepřišel, pane,“ zaševelila Nelly. „Jediná pamětihodnost v Richmondu jsem já. A mě máte tady.“

„Máte krásný hlas, slečno Moorová.“

„Nejen krásný hlas,“ dechla Nelly svádivě v naději, že jí přisoudí roli lehkomyslné, osaměle cestující ženy, kterou lze snadno přemluvit k malému dobrodružství.

„Budíte mou zvědavost.“

„Vy mou taky,“ obrátila ozvěnou. „Vy jste totiž určitě obklopen samými tajemstvími.“

„Jak jste na to přišla?“ ozvalo se číhavě.

„Ačkoliv já jsem se už představila, vy jste své jméno ještě neuvedl,“ zašvitořila Nelly. „Nějak vás přece musím oslovovat, když se máme za hodinu setkat v hotelovém baru.“

„James Parker.“

„Ale vy nejste Američan, že ne?“

„Angličan,“ zalhal muž.

„Ještě nikdy jsem se neseznámila s čistokrevným Angličanem. A to jsem už mockrát chtěla zjistit, zda jsou skutečně tak chladní a prkenní, jak se o nich tvrdí.“

Ještě než mohl Parker cokoli říct, zavěsila. Není-li tohle pracovník KGB, pak už nikdy Dawtonovi nepředloží žádné orientální vyúčtování výloh!

Po deseti minutách opustila agentka apartmá, zeptala se na nejbližší půjčovnu aut a dala se tam dovézt taxíkem.

Uplynulo půl hodiny a odjížděla z garáží s černým dodgem. Dalších deset minut stačilo k návratu před hotel.

Zaparkovala napříč proti vchodu do King’s Point a zadoufala, že Parker, či jak se ten člověk jmenuje, se dosud na schůzku nedostavil.

Zapálila si cigaretu. Vykouřila ji do poloviny, když z křižovatky odbočil doleva bílý vauxhall a zastavil přibližně na tom místě, na němž už jednou stál.

Vystoupil velký, štíhlý tmavovlasý muž, velmi dobře vyhlížející, jak Nelly zjistila na první pohled. Viděla ho rozmlouvat s řidičem, potom se odloupl od vozu a spěchal lehkonohými kroky ke vchodu. Vauxhall se otočil a dal se stejným směrem, z něhož přijel.

Nebylo těžké vydat se za ním. Město bylo malé a dopravní ruch právě takový, že nikomu nepřipadlo nápadné, když se jeden a týž vůz po nějakou dobu pohyboval za druhými. Ostatně muž ve vauxhallu neměl důvod počítat s tím, že bude sledován.

Jízda netrvala víc než deset minut – většinou úzkými uličkami. Končila v lepší městské čtvrti.

Ploché bílé bungalovy lemovaly ulici, podél jejíhož kraje stály palmy seřazené jako vojáci.

Řidič jedoucí před ní zapnul blinkr a zavedl vůz do širokého asfaltového vjezdu.

Nelly zaregistrovala adresu, přejela kolem bungalovu a při nejbližší příležitosti obrátila vůz. Když při zpáteční jízdě znovu míjela onen bungalov, uviděla muže, který mezitím vystoupil z bílého vauxhallu a teď se blížil ke vchodu.

Moorová se spokojeně usmála. Ještě nebyla ani čtyři hodiny ve Fort–de–France a už pravděpodobně znala doupě agentů KGB. Navíc se má setkat z mužem, který řídí sovětskou skupinu na Martiniku.

To bylo víc, než dokázali zjistit dva pracovníci CIA za půl roku.

Za půl hodiny už vcházela do malého hotelového baru, oblečená do bílé večerní róby sahající ke kotníkům. Na zádech s takovým dekoltem, že mravnostní policie musela přimhouřit obě oči. Pod úzkým pruhem předního dílu se klenulo do poloviny obnažené poprsí.

V každém případě dost vzrušující pro Parkera, aby ho to zmátlo, byl-li ovšem skutečný chlap.

U barpultu seděli čtyři hosté. Postarší ročníky pánů, kteří si mohli vyvrátit zrak, zírajíce na její odvážný výstřih. U dvou stolků seděly párečky. Parker čekal u stolu, který stál v nejtemnějším rohu místnosti.

Nelly ho rozeznala v okamžiku, kdy vešla do baru, aniž otočila hlavu jeho směrem. Parker neměl ani potuchy o tom, že ho už zná.

Nelly se vyšvihla mezi ty starší ročníky na vysokou sedačku a objednala si martini koktejl.

Smluvená hodina už dávno uplynula, ale Parker se neměl k tomu, aby s ní navázal kontakt. Zůstával u jedné whisky a vyhýbal se pohledu na ni.

Nelly vypila druhý koktejl a vstala.

„Kdyby se snad po mně ptal pán jménem Parker, jsem nahoře ve svém apartmá,“ řekla hlasitě a srozumitelně barmanovi a odešla.

Když nastupovala do jednoho ze tří výtahů, spatřila, že Parker rovněž povstal. Nelly nechápala, co svou taktikou zamýšlel.

Jakmile však otevřela dveře do svého bytu, věděla už, jak měla být otestována.

V pokojích to vypadalo, jako by do nich spadla bomba. Neexistovalo nic, co by zůstalo na původním místě.

Zarazila se, jako by naběhla do neviditelné stěny, pak zděšeně vyběhla a pádila k telefonu. Dveře apartmá nechala otevřené, aby poskytla Parkerovi možnost zhlédnout celý výjev tam uvnitř.

Aniž se otočila, věděla, že už stojí v otevřených dveřích, když volala recepci. Chvějícími se prsty si zapálila cigaretu, čekajíc na spojení.

„Nelly Moorová, apartmá číslo 532,“ ohlásila se potom. „Někdo se vloupal do mých pokojů a obrátil všechno nohama vzhůru. Zatím nevím, co chybí, pane. Pošlete sem obratem policii!“

Nelly přirozeně věděla, že policie přijde na řadu až naposled. V takovém hotelu viděli uniformy raději odzadu a krádeže v domech této cenové skupiny prostě neexistovaly.

„Slečna Moorová?“

Prudce se otočila a zírala na Parkera, který stál uprostřed pokoje, očima rozšířenýma úlekem.

„Co chcete?“ koktala agentka tak věrohodně, že to Parker prostě musel spolykat i s navijákem.

„Nemějte strach,“ konejšil ji. „Jsem James Parker. Měli jsme přece schůzku, slečno Moorová.“

Nelly se uvolnila a pokusila se o nesmělý úsměv, což se jí v plné míře podařilo.

„Asi jsem se opozdil,“ tvrdil bez uzardění. „Promiňte, prosím.“

„Já také,“ lhala Nelly stejně nepokrytě. „Obstarala jsem si nájemné auto a zapomněla při tom na čas. Kdybych byla věděla, že se ke mně někdo vloupá, byla bych zcela určitě zůstala doma.“

„A vidíte, já jsem si chvíli myslel, že je to takový přirozený nepořádek,“ zašklebil se Parker. „Mohu-li vám být při úklidu nějak nápomocný, prosím, dirigujte mě. Chybí něco?“

„Sotva,“ odpověděla Moorová. „Cenné předměty nosím vždycky u sebe. Už jsem požádala o policejní asistenci.“

„Dobrý nápad, ale zbytečný,“ ujišťoval Parker. „Jestliže se neztratilo nic cenného, mohla byste kvůli téhle události z ředitele hotelu vyrazit přinejmenším jeden bezplatný nocleh.“

„Myslíte?“ hrála Nelly překvapenou. „Ale vždyť to bylo vloupání! To by se prostě nemělo nechat jen tak.“

„Dovolíte, abych to vyřídit za vás?“

Zazářila mu vděčně vstříc.

Za deset minut byla záležitost sprovozena ze světa. Parker udělal z ředitele hotelu fackovacího panáka; vyrazil z něho dvě dívky na úklid a láhev šampaňského na ulití zlosti.

„Jsem v těchhle věcech vždycky tak bezradná,“ obdivovala Nelly jeho schopnosti, zatímco Parker otvíral láhev a ona se nedbale protahovala na gauči. A to takovým způsobem, že Parker znejistěl a rozlil šampaňské.

Nelly natáhla své dlouhé nohy, a když jí podával sklenici, předklonila se tak daleko vpřed, že muž mohl na kratičkou chvíli obdivovat její fantastické poprsí.

V tomto punktu byli agenti KGB asi drženi zkrátka. Nelly počkala jen na to, až jí jeho oči takříkajíc upadly do výstřihu; pak se vzpřímila.

Parker pil chvatně, aniž se na krasavici jedinkrát podíval. Obličej mu zrudl, a když si prsty projížděl tmavé vlasy, perlila na nich vlhkost.

„Jste ďábelsky krásná, Nelly,“ řekl skřípavě.

„Och, děkuji,“ polichoceně kývla.

Parker polkl. Dvěma rychlými kroky se k ní přiblížil, objal ji a bouřlivě stiskl.

Nelly se mu nebránila – ještě ne. Chtěla dosáhnout toho, aby po ní šílel touhou. Pak ho aspoň nebudou napadat hloupé myšlenky.

Opětovala jeho vášnivý polibek a dovolila, aby jí vlhkými, třesoucími se prsty přetáhl úzká ramínka její róby přes ramena.

Oblek se jí ihned svezl k nohám. Oblečena už jen v průhledných černých kalhotkách vystoupila Nelly ze šatů.

„Ale pane Parkere,“ vzbouřila se, „co by tomu řekla vaše snoubenka?“

Muž na ni civěl jako bez ducha. „Nejsem zasnoubený,“ vyrazil konečně ochraptěle.

„Zato já, pane Parkere. Kromě spousty peněz a ještě větší míry žárlivosti není na mém snoubenci sice nic pozoruhodného, ale nikdy bych nedopustila, abych ho hned první noc podvedla s cizím mužem. Hm, nadto by se muž měl umět ovládat.“

Parker nedokázal své vzrušení skrýt. Stále mocněji ho to táhlo k této svůdné ženě.

Nelly ho odměnila zářícíma očima, znovu k němu přistoupila a vdechla mu cudný polibek vedle ústního koutku. Když se jeho ruce dotkly nahých ňader a přejely bradavky, couvla zpátky.

„Připadá mi to také zatěžko, pane Parkere,“ vzdychla jako dokonalá herečka. „Ale ne hned první noc a ne za těchto okolností. To patří k mým zásadám a člověk by se měl svých zásad držet, viďte?“

Obrátila se, poodešla a zůstala stát mezi dveřmi koupelny. Parker si rozepnul horní knoflíček košile.

„Třeba mě zítra zavoláte, Jamesi,“ šeptla a poslala mu vzdušný polibek.

„A nezapomeňte za sebou zavřít dveře, až teď budete odcházet. Nerada bych, aby mé pokoje někdo ještě jednou přivedl do takového nepořádku. Dobrou noc, Jamesi. Nechte si o mně zdát.“

Aniž vyčkala odpovědi, zmizela Nelly v koupelně, zavřela za sebou dveře a napjatě naslouchala. Uteklo několik vteřin; pak uslyšela, jak Parker opouští její apartmá.

*

„Kde je moje žena?“ zeptal se Raul Montenegro a zíral přitom na Thomase Denvera, jako by právě on jeho ženu zašantročil.

„Nemám tušení,“ odpověděl Denver. „Ale zcela určitě v rukou KGB. A za to, pane Montenegro, si odpovídáte vy sám.“

Montenegro vyskočil, přeměřil místnost dlouhými kroky a zastavil se před psacím stolem představitele CIA.

„Tohle si mám nechat libít, pane Denvere?“ soptil.

„Samozřejmě nemusíte. Nebudem vás zdržovat, chcete-li odejít. Ale jedno vám ještě s sebou pro ten případ věnuju na cestu: vaše žena by ještě byla na svobodě, kdybyste nás informoval. Byli bychom ji ochránili. Co jste vlastně čekal? Že ji nechají na pokoji po tom, co právě ztroskotal třetí atentát na prezidenta Iribu?“

Denver nesměl pomyslet na to, co riskoval, když bývalého viceprezidenta odbýval jako malého kluka.

„Iriba na Sověty tlačí, pane Montenegro. Cenou za jeho úplný přechod do tábora rudého bratra je mrtvola Juana Banyona a vaše. Možná i Maurice Davonna. Když vezmou důstojníkům, ochotným uskutečnit převrat, vůdce a obyvatelstvu idol, pak přeříznou tepnu, která dosud dodávala krev odporu. Jenže tím vám neprozrazuji nic nového.“

Montenegro si sedl a zapálil si cigaretu.

„Jsem u vás v bezpečí?“ zjišťoval.

„Absolutně.“

„Asi tak jako Juan Banyon, když na vaši radu nebránil náznakům puče? Čekal příliš dlouho a byl svržen, protože ve vašem zpravodajství něco selhalo. Víte, kolik vaše selhání stálo životů statečných mužů?“

„A víte vy, kolik stojí životů, když Banyon organizuje vzpouru ze zahraničí, zatímco ta může být rozdmýchána jen z vnitřku země, pane Montenegro?“ opáčil Denver stejně ostře.

Ta ostrost byla jedinou možností jak se tomu Jihoameričanovi dostat na kobylku. To mezitím Denver pochopil.

„Rozdmýchána vašimi lidmi, kteří už jednou selhali, pane Denvere?“

„Z těch lidí přežili puč jen dva. Ti už nikdy nebudou do této věci zapojeni.

„Nikdy neposíláme téhož člověka na totéž místo. Víte přece dobře, že Sověti občas svého cíle dosáhnou. A oni najdou Banyona, stejně jako nalezli vás a vaši paní.“

„My jsme si už zvykli žít se strachem, pane Denvere.“

„Vaše žena na ten strach možná umře. Nezachráníte ji ani tehdy, když jim prozradíte Banyonovu skrýš. Třeba vám i poděkují, ale pak vás i vaši manželku zastřelí. To patří k pravidlům hry.“

Montenegro zamáčkl cigaretu a sáhl po sklenici coca–coly.

„Vy nějak usilujete pomoci mé ženě?“

„Pokoušíme se o to,“ připustil Denver a děkoval pánubohu za to, že Montenegro vůbec netušil, že jeho paní unesli prakticky před jejich očima.

„Domníváte se, že uspějete?“

„Pravděpodobně.“

„Co za to požadujete?“

„Nic – pouze to, abyste Banyona přesvědčil a vysvětlil mu, že nemůže vyhrát divokou, neorganizovanou válku. Potřebuje lidi, kteří uvnitř země nastaví výhybky, než znovu opravdu zmobilizuje odpor.“

„Uzná to, jestliže zachráníte Isabelu, avšak sotva to změní jeho rozhodnutí nepokračovat s vámi v jakékoli spolupráci. Ostatně jediný muž, který může zvnitřku řádně vést odboj, je na Martiniku v jednom vězení, odsouzen na dvacet let, protože zastřelil dva sovětské agenty.“

Thomas Denver vstal. Po jeho čele stékaly kapky potu. Montenegro přece jen směřoval ke smíru, to bylo zřejmé. Musí ho úplně získat a předhodit mu návnadu, kterou by spolkl. Sousto, které Denver bohužel ještě neměl k dispozici.

„Poslouchejte dobře, pane Montenegro,“ vyzval Denver zastřeným hlasem. „Odejdete nyní z téhle budovy a navážete spojení s Banyonem. Vykreslíte mu situaci, aniž cokoli zkrášlíte, a sdělíte mu, že mu Maurice Davonna darujeme. Jako protislužbu požaduji, aby obnovil styk s Pentagonem posadil se aspoň zkusmo ke stolu s rozhodujícími pány. Řekněte mu, že já mezi těmi lidmi nebudu.“

Montenegro vyskočil a shodil při tom láhev coca–coly ze stolu.

„Kde je Davonne?“

„Ještě na Martiniku. Ale už teď hledáme způsob jak ho zbavit želez. Francouzi nemají ani zdání, jak důležitého člověka drží ve Fort–de–France ve vězení.“

„Jenže Rusové ano!“

„Pokud Davonne sedí, nejsou nebezpeční.“

„Víte, do čeho se pouštíte, pane Denvere?“ zhrozil se Montenegro. „Vy Maurice vůbec nemáte, ale já mám Banyonovi namluvit, že Davonne čeká na bezpečném místě toužebně na to, aby mohl znovu obejmout svého starého přítele.“

„Já vím, že ho dostaneme ven,“ ujišťoval pracovník CIA. „A také věřím, že najdeme vaši ženu, pane Montenegro. Spojíte se tedy s Banyonem a podáte mu zprávu?“

Montenegro zahořkle přikývl.

„Jak dlouho to potrvá?“ ověřoval Denver.

„Dva dny. Budu muset odcestovat. Dáte mi čestné slovo, že mě nikdo nebude sledovat?“

„To by v tomto případě nemělo žádnou cenu,“ přiznal Denver upřímně. „Já o tom ostatně nemohu rozhodovat. Ale mohu vás ujistit, že jsem dodneška nedostal žádný příkaz zadržet vás nebo vás dát špehovat. Nepodniknu tedy v tomto směru nic. Je to proklatě riskantní hra. Jde o vaši paní a o mou hlavu. Vaše dokumenty jsou v pořádku. Kolik peněz potřebujete?“

Aniž vyčkal Montenegrovy odpovědi, došel k trezoru a hodil na stůl svazeček bankovek.

„Později mi budete muset potvrdit jejich příjem, nechcete-li mě přivést na mizinu. A teď běžte, než opravdu dostanu rozkaz, abych vás zadržel.“

*

„Ty jsi ještě zkrásněla, Deniso,“ lichotil Jacques Votier a zkoumal zálibným pohledem štíhlou postavu děvčete, které odstoupilo od okna a vrátilo se do pokoje.

„A ty vypadáš unaveně, Jacquesi,“ posmutněla mulatka. „Na tři dny jsi zmizel a nikdo nevěděl, kde jsi.“

„Jsem zase u tebe,“ zasmál se Votier, rozevřel náruč a zachytil do ní dívku, která se mu vrhla vstříc.

Votier vnímal vzpřímené tělo, které se k němu tisklo. Cítil, jak se bradavky plných prsů napjaly, když jí políbil a hladil její dlouhé vlasy černé jako noc.

„Miluju tě, Jacquesi.“

Denisa rozevřela jemně modelované rty a roztančila jazyk mezi nimi a mezi nádherně bílými zuby.

Černé oči se jí zúžily. Tolik vášnivosti jako v jejích očích ještě u žádné ženy neviděl. Ty oči mu přiváděly krev do varu.

Dech jí ztěžkl, zdvihal její pružná prsa, která se lákavě rýsovala pod přiléhavým tričkem. Dokázala se i bez mužova dotyku vybičovat k prudkému vzrušení.

Přes rty jí splývalo tiché bzučení, když se Jacques zbavil košile a dravě ji odhodil.

„Miluju tě,“ opakoval kávově zbarvenému stvoření, které si k milému pánubohu šlo dvakrát nebo třikrát, když rozdával tělesnou krásu.

Pozdvihla ruce ke stropu, vzpřímila nádherně klenuté pahorky a začala se pohupovat v bocích v rytmu neslyšné hudby.

Votier sledoval vlnu vzrušení, která probíhala jejím štíhlým tělem, když znovu spustila ruce dolů a plynulým pohybem přetahovala přes hlavu těsné tílko.

Její poprsí se vzrušeně roztěkalo, dokud na ně nepřitiskla obě ruce a neuklidnila je. Mezi roztaženými prsty vykukovaly tvrdé bradavky.

Denisa přivřela oči, jakmile ji uchopil za oblá ramena; dlaněmi zatápal dolů a odsunul její ruce z pevných prsů.

Šlo to snadno, neboť na to čekala; vzepjala se na špičky nohou a přitiskla jeho hlavu na chvějící se jablíčka.

Vůně těžkého parfému téměř Votiéra oloupila o dech. Jeho rty se potom dotkly její měkké, sametové kůže, zabloudily do hlubokého údolíčka mezi jejími prsy a sevřely pravý pahorek.

Už v této fázi vyrážela Denisa zvuky plné rozkoše, napružila štíhlé nohy, když je odzdola nahoru přejížděly jeho ruce, až narazily na tvrdou látku jejích odstřižených džínů. Tam na chvíli spočinuly.

Denisa se k němu prohnula. Horká vlna ji roztřásla, když jeho prsty doputovaly až k uzávěru zdrhovadla. Stáhl je dolů levou rukou, kdežto pravou rozepínal horní knoflík.

Přitom si jeho rty neustále hrály se zduřelým hrotem jejího prsu a pevně se k němu přisály.

Votiér znal Denisu dost dlouho a věděl, jak tuto hru jazyka miluje; vždycky ji přivedla do takového opojení, že ho pokaždé strhla s sebou.

Opatrně stáhl úzké kalhoty přes její boky a nohy, ale pak je bezohledně odmrštil stranou.

Denisa od něho na krok ustoupila. Její oči žhnuly. Kočičími pohyby shrnula i kalhotky a stála před ním v nádherné žhavé nahotě, stehna lehce napjatá a ruce pevně přitisknuté na ploché bříško.

Tento pohled vynesl Jacqua Votiera do nebe. Na zlomek vteřiny si připomněl Nelly Moorovou a musel přiznat, že Denisa byla obdařena týmiž vzrušujícími přívlastky jako ona. Navíc měla tmavou pleť, která ho eroticky ještě víc přitahovala než by bílé křivky, jež obdivoval před dvěma dny v New Yorku na Nelly.

Bdělýma očima sledoval, jak Denisa o krůček ustoupila, aniž na chvilku odtáhla obě ruce z Venušina pahrbku.

„Musela jsem na tebe dlouho čekat, Jacquesi,“ zašeptala. „Příliš dlouho pro vášnivou ženu.“

„Určitě toho nebudeš litovat,“ ujistil ji Votier a uvolňoval opasek u kalhot.

Denisa došla k širokému lůžku pod oknem a položila se na ně.

„Čekám na tebe, Jacquesi,“ zavál k němu její horký, toužebný hlas.

Votier stál bez hnutí a uneseně obdivoval tmavé křivky, které se smyslně vlnily ha bílém prostěradle. Nevěděl, proč se s ní už dávno neoženil.

Most, který vypjala Denisa, se propadl – mladé tělo se kmitalo na houpavé podložce. Pohyby, jež provázela tichým, téměř živočišným vrněním, se ještě víc rozechvívaly tím, že její útlé prsty začaly laskat vlastní tělo.

Muž jen pozoroval její ruce. Dech mu ztěžkl, jak Denisa s tichým vzdycháním nechávala klouzat prsty přes bříško.

„Jacquesi,“ sténala, „pojď, prosím.“

Násilím se vytrhl ze strnutí, do něhož ho Denisa přivedla. Vnímal, jak mu v hlavě pulzuje krev. Už nevydržel přihlížet, jak sebou zmítá a prosebně se k němu vzpíná.

Jeho ruce uvolnily zdrhovadlo. Ještě několik vteřin, pak pohřbí její tělo pod svým, jak to milovala. A tehdy jí řekne, že si ji vezme, za ženu.

Avšak vtom Denisa náhle strnula a muž pocítil na šíji mírný průvan.

Nikdy nezamykali dveře. Dům stál mimo město, na okraji banánovníkového sadu. Až dosud je nikdo nikdy nerušil. Zatažené záclony signalizovaly, že není radno jít v té době k Denise na návštěvu. To věděly její přítelkyně i přátelé.

Ale osoba, která nyní stála u dveří, to nevěděla. A Denisa toho muže ani neznala, to se zřetelně zračilo v jejích ulekaných očích.

Votierovy pohyby ztuhly, jeho svaly se napjaly, jedno vzrušení vystřídalo úplně jiné.

Když za neznámým zaklaply dveře, Votier se otočil. Cizinec byl velký, široký v ramenou jako on, ale poněkud podsaditý. Měl tmavomodrý overal. Na zbrani, kterou držel v pravici, byl nasazen tlumič.

Jacques Votier ho neznal, ale neměl nejmenších pochyb, že návštěva souvisí s posláním, které měl uskutečnit s Nelly Moorovou.

„Ke zdi, Votiere!“

Nehovořil hlasitě, zato tónem, který zněl nebezpečně jako sykot podrážděné, k útoku připravené kobry. Jeho oči byly studené a bezvýrazné. Ani když se podíval na nahé Denisino tělo, nerozsvítila se v nich jiskra žáru.

Votier zvedl ruce nad hlavu. „Co to má znamenat?“ zeptal se potichu, obrátil se vlevo a směřoval k přikázané zdi; vtom Denise povolily nervy.

Po celou tu dobu zírala zděšeně na cizince se zbraní. Byla v šoku a nedokázala vydat ani tón. Pak se však křeč uvolnila a dívka, se s pronikavým, dlouhým výkřikem vzpřímila na matracích a zamířila k oknu.

Votier zůstal stát a upřeně sledoval muže se zbraní, která se při Denisině akci od něho odklonila.

Viděl, jak v chladných očích zacukalo, viděl ruku se zbraní přeletět do směru krásné mulatky a viděl, jak se v rukou neznámého vzpříčila – dvakrát krátce za sebou.

Denisa dopadla do okna, loktem prorazila sklo a zůstala viset na parapetu. Těsně pod jejím poprsím se rýsovaly dva velké otvory po střelách, z nichž v čůrcích vytékala krev přes její oblá prsa.

Tohle všechno prožil Votier v zlomku vteřiny.

Byly to téměř dva metry, ale dokázal je přeletět jediným skokem, ještě než se cizinec v modrákách mohl k němu obrátit.

Jacques Votier ho strhl s sebou na podlahu. Muž se zoufale pokoušel osvobodit z jeho sevření, svedl se napůl otočit a jakžtakž zamířit hlaveň proti němu.

Vystřelil.

Votier ucítil palčivou bolest v levé tváři, podíval se do znetvořeného cizincova obličeje a pustil ho, když se neznámý vší silou vzepřel. Tak rychle a překvapivě, že muž se přes Francouze překulil.

Skokem se Votier postavil na nohy. Půl kroku, pak jeho pravá noha vystřelila dopředu a zasáhla Denisina vraha do brady.

Mužův výkřik udusil další kopanec, do něhož Votier vložil všechnu sílu a nenávist, která protékala jeho tělem jako obrovská vlna.

Uviděl cizincovu zakrvácenou tvář a ruku, která stále ještě křečovitě svírala zbraň s tlumičem.

Zbraň, kterou zastřelil Denisu.

Votier zdvihl nohu a dupl na zápěstí. Do šeredného praskotu kostí se vmísil pronikavý výkřik muže, jehož bolest přímo nadzdvihla – a to rovnou proti drtivému úderu pěsti, kterou Votier vyrazil proti rozmlácenému obličeji.

Spatřil, jak neznámý letí malou místností, naráží zády na těžký stůl a nakonec těsně vedle východu z domku dopadá u stěny.

Tam se zhroutil a zůstal nehybně ležet.

V Jacquesovi žila jen jediná myšlenka: dorazit ho; avšak náhle se kdosi vynořil ve dveřích.

„Jacquesi!“

Trvalo dvě vteřiny, než Votier rozeznal Miguela, bratra Denisy.

„Votiere!“

Probral se, přejel si rozcuchané vlasy a cítil, jak se mu oči plní slzami.

„Je mrtvá, Migueli,“ vydechl. „Je mrtvá. On ji zastřelil.“

Úplně pomalu došel ke stolu a usedl k němu, kdežto Miguel stanul vedle bezvědomého muže u vchodu.

„Kdo je ten muž, Jacquesi?“ zeptal se.

„Nevím. Náhle se tu objevil a zastřelil Denisu, když chtěla zavolat o pomoc.“

„Prohledals ho?“

Votier potřásl hlavou a viděl Miguela pokleknout a prohledávat mužovy kapsy.

„Nic,“ konstatoval, když se vzpřímil. „Musíme uvědomit policii.“

„Později,“ zabručel Jacques, který byl teprve teď schopen jasně uvažovat. „Musím nejdříve někomu zavolat.“

Nelly Moorová chtěla právě odejít z apartmá, když ji řinčení telefonu vrátilo zpátky.

„Ano,“ ohlásila se, pevně přesvědčena, že je to Parker, který si s ní chce smluvit schůzku.

„To jsem já, Jacques Votier.“

Nelly zbledla, usedla a zapálila si cigaretu. „Zatraceně, jak jsi zjistil, kde bydlím?“

„Ve Fort–de–France existuje jen jeden prvotřídní hotel,“ vysvětlil.

„Ale neměl jsi navazovat žádný kontakt, jen počkat na zavolání.“

„Vím,“ proletělo kabelem ochraptěle. „Ale něco selhalo. Vědí, že jsem zamotán do záležitosti Davonne.“

„Nemluv nesmysly, Jacquesi! Odkud by to věděli?“

„Pravděpodobně proto, že na tomto prokletém ostrově jsem jediný, kdo je dostatečně šílený, aby se do takového podniku pustil, Nelly. Jeden z nich u mě vykonal návštěvu a zastřelil moje děvče.“

„Kdo je to?“

„Nemá u sebe žádné papíry,“ odpověděl Votier. „Málem jsem toho chlapa zabil. Musíme do toho zapojit policii, Nelly. Jinak to nejde.“

Nelly horečně přemýšlela. Museli zainteresovat policii – na tom se nedalo nic změnit. Jestliže se Votier takto vynoří, budou ho nepřátelé hledat. Pak už by svůj úkol nemohl provést. Na druhé straně však protivník naprosto přesně věděl, že on je tím člověkem, který má Davonna z ostrova osvobodit a odvézt.

„Budou s policií nějaké potíže?“

„Moc rádi mě nemají, ale myslím že ne,“ věřil Votier. „Jenže nastanou potíže s druhou stranou. Zatím nevím, kde se mám ukrýt.“

„Počkáš až do večera,“ instruovala ho Nelly. „Mám apartmá 532 v třetím poschodí, Jacquesi. Vrátím se ve 20 hodin. Svedeš se do té doby nějak zašít, aniž tě někdo odhalí?“

„Přirozeně. Ale je to šílenství.“

„Můj byt je právě to místo, kde by tě v současnosti nikdo nehledal,“ odporovala Nelly. „Mám spojení ke druhé straně. Velmi dobrý kontakt. Nějaký Parker, patrně jejich šéf, mě do včerejšího večera sleduje. Za začátku věřili, že já jsem ta žena, na niž čekají. Ale dokázala jsem Parkera přesvědčit o opaku. Teď je do mě jen zblázněný.“

„Odkud vědí, že v tom jede i žena?“

„Don Reviera pravděpodobně pracuje pro obě strany,“ objasnila Nelly. „Kromě peněz inkasuje od KGB i lásku krásných žen. Z naší strany zatím dostával jen peníze. Lásku ženy pouze přislíbili. Z toho nepřítel na chlup přesně odvodil, že na Martinik přijede nějaká žena.“

„Hnus!“ zaklel Votier. „Neustanovil jsem ještě přímého dědice.“

„To si můžeš rozmyslit později. Teď vyřiď tu záležitost s policií! Čekám tě ve 20 hodin.“

Agentka zavěsila. První nesnáze, jak Dawton předpovídal, se dostavily.

Nepřemýšlela o nich dříve, poněvadž k jejímu odjezdu došlo příliš náhle; ale Dawton měl vědět, že Votier se stane neuralgickým bodem a měl ho varovat. Francouz by pak měl dost času vyřadit svou přítelkyni z palebné linie.

K čertu s takovými myšlenkami! Nelly došla k barové skříňce a nalila si whisky.

Parker ještě nevolal – snad proto, že se musel intenzívně zabývat intermezzem u Votiera. A zanedlouho ho budou soužit ještě větší starosti, až francouzská policie začne vraždu vyšetřovat.

Nelly dopila, odjela po chvíli z hotelu a projížděla bez cíle černým dodgem Fort–de–France.

Pak zaparkovala na přeplněném parkovišti jednoho obchodního domu a nechala se unášet lidskou řekou jednotlivými odděleními.

Několik minut před sedmnáctou hodinou opustila obchodní dům a vstoupila do telefonní budky vedle východu.

Od vrátného z King’s Point se dozvěděla, že se Parker mezitím dvakrát pokoušel dovolat. Vzkaz, adresu ani telefonní číslo však nenechal.

To bylo nepříjemné. Už jednou její apartmá prohledali, a kdyby si Parker začal příliš lámat hlavu tím, kde trávila celou tu dobu, mohlo by ho to přivést na nápad poslat k ní ještě jednu neohlášenou návštěvu. A to se v apartmá měl asi za dvě hodiny ukrýt Jacques Votier!

Ta nenadálá událost pořádně zamíchala Nellyinými plány. Chtěla večer poprvé navázat kontakt s Donem Revierou. Museli informovat Davonna, aby se připravil.

Nelly projížděla celou další hodinu zdánlivě bez cíle a bez smyslu okolím. Že při tom několikrát zkontrolovala bezprostřední i vzdálenější sousedství věznice, bylo by nezúčastněnému pozorovateli ušlo.

Když se při další obhlídce znovu přiblížila k věznici, spatřila za sebou šedý nákladní vůz, určený k přepravě vězňů.

Nelly zabočila na okraj vozovky a nechala otevřený transportér přejet.

Na lavičce sedělo asi tucet mužů v modrých pracovních šatech. Mrzuté obličeje, pokryté prachem a špínou. Oba strážci, kteří transport doprovázeli, nevypadali o nic přívětivěji.

Hlavy vězňů se k ní stočily, když ji náklaďák míjel. Někteří zamávali.

Nelly pozdrav opětovala, sledovala vůz ještě chvíli a vracela se do města. Cestou jí padl do oka onen bílý bungalov. Otočila a dala se stejnou cestou, po níž den předtím špehovala bílý vauxhall. Kdyby ten anglický vůz i tentokrát parkoval před domem, neuškodilo by vykonat u těch lidí překvapivou návštěvu. To by muselo to sovětské osazenstvo ještě víc zmást.

Jakmile dospěla do rue Cocteau, zvolnila. V tu chvíli ho spatřila. Bílé auto stálo před vchodem! Nellyino srdce tlouklo až v krku, když zabočila ke vchodu bungalovu a zaparkovala za vauxhallem.

Několik vteřin zůstala sedět, pozornýma očima prohlížela průčelí domu a objevila stín, který se na okamžik vynořil za záclonami a okamžitě opět zmizel. Pak vystoupila, uhladila přiléhavý pulovr na svých prsou a cupitala ke vchodu.

Štítek se jménem chyběl, ale zato tu byl vyleštěný mosazný zvoneček; stiskla ho. Chvíli trvalo, než nějaký prťavec otevřel. Niklové brýle mu dodávaly vzezření zaprášeného profesora.

„Prosím?“ zahuhlal hlubokým hlasem, který se k jeho trpasličímu vzrůstu hodil jako šlehačka k slanečkovi.

„Jsem Nelly Moorová a hledám Jamese Parkera.“

Zakrslík pozdvihl obočí pod obroučkami.

„Jamese Parkera?“ opětoval, jako by dobře nerozuměl.

Moorová přikývla. „Kvůli tomu bílému vauxhallu,“ dodávala naivně. „Parker v takovém voze jezdí. Náhodou jsem ho tu viděla stát a myslela jsem…“

„… že tu nějaký takový bydlí,“ dokončil za ni jedovatý skřet. „Máte vůbec tušení, kolik bílých vauxhallů ve Fort–de–France existuje, slečno Moorová?“

„Ani zdání,“ snažila se ho Nelly odzbrojit. „Pocházím z New Yorku a taky nevím, kolik bílých vauxhallů tam je. Asi to spočívá v tom, že mám jiné zájmy. Diskotéky a tak, rozumíte?“

Bylo podivuhodné, že ten záprtek udržel nervy na uzdě. Jen jeho obličej už nabýval trpitelského výrazu.

„Přirozeně,“ souhlasil. „Ani na chvíli jsem nepočítal s tím, že by mladice jako vy ve volném čase počítala auta. Ale žádný James Parker tu nebydlí.“

„Jste si úplně jistý?“

„Naprosto, slečno. Bydlím tu už víc než půl roku úplně sám.“

„Hm, tak díky za informaci.“

Zacouvala s dodgem přes vjezd a znovu si všimla stínu v okně, který byl podstatně větší než pumprdlík, s nímž právě jednala.

Včetně muže, který u Jacquese Votiera zastřelil to děvče, odhalila nyní tři lidi na nepřátelské straně. Otázka zněla, kolik agentů sovětské tajné služby bylo celkem na Martiniku umístěno.

Nelly se vrátila do hotelu.

Parker telefonoval kolem sedmé hodiny večer. Sdělil, že se několikrát marně pokoušel dovolat a že dnes večer už nemá čas, čehož Nelly vůbec nelitovala, třebaže do telefonu lítost předstírala. Upovídaně mu vyprávěla story s bílým vauxhallem a trpajzlíkem, což ho – aspoň navenek – rozveselilo. Sotva si umluvili sešlost na zítřejší poledne, rozloučili se.

Poslední hodinu před tím, než se objevil Jacques Votier, strávila výrobou maskování. A když konečně vyšla z koupelny, proměnila se černovlasá agentka v rusovlasou sexbombu.

Přetěsné džíny obepínaly její kyčle. Pod pulovrem provokativně vibrovala vzpřímená prsa a velké brýle z ní udělaly studentku na scestí. Ani Parker ani jiný z jeho lidí, kteří ji znali ještě méně než on, v ní nemohli poznat onu ženu z New Yorku.

I Jacques Votier se zarazil, když byl přesně ve 20.00 hodin vpuštěn do apartmá 532 v King’s Point hotelu. Několik vteřin na ni bezduše zíral, pak jeho obličejem přelétl úsměv.

„Vynikající,“ prohlásil uznale. „Člověk tě pozná už jen podle tvaru poprsí. To je totiž neopakovatelné.“

Nelly na svá prsa pohlédla a rovněž je shledala přijatelnými.

„Koho chceš v téhle maškarádě vylekat?“

„Nejdřív chci vědět, co se odehrálo u tebe,“ naléhala Nelly.

Votier událost popsal. Stejně i své chování na policejním ředitelství. Podrobně se vyptávali na muže, jenž zastřelil Denisu. Z toho lze usoudit, že se policii dosud nepodařilo toho chlapa identifikovat.

„To nám může velmi prospět,“ uvažovala Nelly nahlas. „Budou horlivě pátrat po jeho totožnosti a naletí i na sebemenší informaci. Třeba si takto udržíme Rusy od těla.“

„Znamená to, že k věci má už brzo dojít?“

„Možná už zítra,“ odpověděla agentka. „Záleží na tom, jak zpracuji Dona Revieru.“

Teprve nyní došel Votierovi účel Nellyiny výstroje. „Musí to být zrovna teď, kdy je všechno na nohou, Nel?“

„Nejvhodnější okamžik!“ ujistila ho Moorová. „Znáš okolí Revierova bytu?“

„Má vlastní dům blízko věznice. Nejbližší obydlí je asi dvě stě metrů vzdálené. Mezi oběma objekty leží zahrádky,“ dal Votier najevo dokonalou znalost terénu.

„Oukej, můžeš si mezitím rozmyslet, jak dopravíš Davonna do Států. Žádné světlo, žádná vysílačka. Je možné, že Revierův byt hlídají. Jasné?“ instruovala Nelly svého asistenta.

„Po tom, co se stalo, jednám stejně radši sám.“

„Jak blízké ti to děvče bylo?“

„Než padly výstřely, rozhodl jsem se, že si Denisu vezmu.“

„Je mi tě opravdu líto, Jacquesi.“ Políbila ho na tvář a opustila apartmá.

*

V téže době odhalili dva muži CIA v Miami Beach Ludmilu Pankovovou, když – podlehnuvši své zálibě ve francouzských modelech – vstoupila do malého butiku na Monk Street.

Ludmila nenakoupila, vyzkoušela si tři obleky a vyšla na ozářenou ulici.

Nic netušila, neboť v té chvíli byla přesvědčena, že nikdo z tajné služby její přítomnost v Miami Beach nepředpokládá; zejména ne v blízkosti místa, odkud byla unesena Isabela Montenegrová.

Ludmila použila autobus kvůli úspoře deviz a nevšimla si, že dva vozy se střídavě zavěšovaly za jeho nárazník. Když vystoupila, měla to jen dvě stě metrů k procovské vile, v níž si zřídila hlavní stan.

Detektivové ji nechali běžet, objížděli vilu a fotografovali blok ze všech možných stran, jako to předtím dělali s agentkou KGB při její cestě domů.

Za dvě hodiny byl Thomas Denver informován. Za další hodinu už byl na cestě do Miami. Tentokrát chtěl akci řídit osobně.

*

Také Nelly Moorová několikrát objela svůj objekt. V oknech se svítilo, takže se Don Reviera musel ve svém hradu zdržovat.

Odstavila nakonec dodge na úzké postranní cestě, na niž zajela se zhasnutými reflektory, a vystoupila. Zbývalo jí ještě asi dvě stě metrů, když před vchodem zastavil jiný vůz.

Ve vteřině ležela Nelly na záhonu zeleniny umístěném před domem a namáhala zrak, aby vozidlo rozpoznala.

Nějaký člověk vystoupil a blížil se ke vchodu. Zazvonil a za chvíli ho Don Reviera vpouštěl dovnitř.

Nelly okamžitě vyskočila a nenápadně postupovala k budově. Musela přelézt dva nízké ploty, pak dorazila k průčelí domu, dokonale s ním splynula a nebylo ji možno z ulice vidět.

Na straně, k níž přilnula, byla dvě osvětlená okna.

Trvalo pět minut, než muži do místnosti vstoupili. Během té doby se mezi sebou hádali. O čem se hovořilo, nemohla Nelly ze svého stanoviště slyšet. Jisté bylo jen, že létají blesky.

Nelly se opatrně posouvala podél fasády, až stála těsně u jednoho z oken a mohla nahlédnout do pokoje. Záclony nebyly docela zataženy; mezera byla sdostatek velká, aby skrze ni Nelly místnost přehlédla.

Příchozího nemohla poznat. Otočil se k ní zády. Zato viděla Dona Revieru. Seděl na širokém gauči a vypadal, jako by před chvílí nejméně jednou narazil do zdi.

Pod levým okem se rýsoval pořádný otok. Kůže na lícní kosti byla puklá.

„Povídačkám odzvonili,“ zařval cizinec francouzsky. „Boris ti až dotedka věřil, já ne.“

Reviera vypadal na smrt nešťastný a třepal se strachy. Když si pravičkou ohmatával otok, třásly se mu prsty.

„Nesmysl,“ kuckal. „Ještě před dvěma dny jsem s Borisem hovořil. Všechno jsme projednali.“

Neznámý, bezpochyby jeden z agentů KGB, se ošklivě zachechtal.

„Dva dny jsou zatraceně dlouhá doba, Done,“ vyřvával. „Během nich se může přihodit moc věcí, a to v náš neprospěch, pokud nás nikdo neinformuje. A na to jsi zapomněl, he?“

Reviera vstal. Chvíli to vypadalo, jako by se chtěl na obrovitého muže vrhnout. Potom však zabrzdil a dal se na ústup ke gauči, aniž na něj dosedl.

Obrovitý cizinec se napůl obrátil. Nelly uviděla zbraň, která mířila na Dona Revieru. Krátká osmatřicítka. Našroubovaný tlumič jednoznačně dokazoval, že chlap nemíní řediteli věznice jen nahánět hrůzu.

„Co je s mužem, na nějž se tě Boris ptal?“

„S jakým mužem?“

Dvěma rychlými kroky stál Rus u něho, zdvihl zbraň a nechal ji dopadnout.

Don Reviera reagoval příliš pomalu, takže se úderu nevyhnul. Ocel ho zasáhla na místě, kde kůže na lícní kosti už stejně předtím praskla.

S klokotavým výkřikem se zhroutil, dopadl na kolena a opile zatřásl hlavou.

„Jacquesem Votierem,“ poskytl muž dodatečnou instruktáž. „Zkrachovaný pilot, který o své zaměstnání přišel kvůli pašeráctví, Reviero.“

„Neznám ho,“ zapřísahal se správce věznice. „Už jsem to říkal Borisovi. Nikdy jsem o něm krucifix neslyšel! Co má být?“

„Jeden z našich lidí s ním měl smůlu. Skoro to vypadá tak, jako by Votiera někdo varoval. Kromě tebe jsme se o jeho jménu nikomu nezmínili, Done.“

„Já ho neznám,“ opakoval Reviera. „A proč bych ho, zatraceně, měl varovat? Chci prachy a nebudu přece dobrovolně škrtit tryskající pramen.“

„No právě,“ protáhl agent KGB. „Dobrovolně jistě ne. Ale co když na tebe naši američtí přátelé začali tlačit?“

Reviera se pokusil zasmát. Obličej se mu stáhl a nesvedl víc než ubohou grimasu.

„Jak to?“ zeptal se. „Ti mě moc potřebují. Nelze přece tlačit na někoho, na němž závisíme!“

„My tě taky potřebujeme,“ zasyčel Rus. „Aspoň jsme tomu dodneška věřili. Mezitím nás ale napadlo, že Davonne je nebezpečný, pokud zůstává ve vězení. Jeho mrtvola by nám byla milejší – jde to i tak, Done. Mám ti to přeložit?“

Nemusel. Reviera ztratil všechnu barvu. Jeho nos nepřirozeně zešpičatěl, rty se semkly, a kdyby záclony nebyly zataženy, jeho žhoucí oči by jistě přivolaly hasiče.

Nelly spěšně opustila svou pozorovatelnu. Ten Rus si nedělal legraci. Reviera stál jednou nohou v hrobě. Musela co nejrychleji něco podniknout.

Na rozdíl od KGB se Nelly nemohla Reviery zříct. Dawtonův nadřízený chtěl mít Davonna ve Státech. Podle všeho na tom záviselo příliš mnoho.

Nelly dopádila ke vchodu zastřešenému verandou. Dveře byly zamčené. Při smůle, kterou dosud měla, by otevřené dveře znamenaly až příliš velikou kliku. Vteřinku zaváhala, pak zabušila na zamčená vrata.

Tak hlasitě, aby aspoň na chvíli Rusa zdržela od Revierovy exekuce.

„Hej, Done!“

Její volání nebylo možno přeslechnout.

Ven se prodraly první zvuky. Jak Nelly situaci zhodnotila, dostal Reviera nejspíš rozkaz, aby rušitele vykázal.

Pak uslyšela těžké kroky. Za okamžik se dveře pootevřely na úzkou štěrbinu.

Zblízka Vypadal Don Reviera ještě hůř. Otok nad okem hrál všemi barvami a z roztržené tváře nad lícní kostí se řinula krev, která vsakovala do límce košile. Jeho oči zamířily v panickém strachu k ženě.

„Ať ti nařídil cokoli, musíš mě pustit dovnitř,“ zašeptala Nelly, než dveře jemně, ale rozhodně rozrazila; pak vydala zděšený výkřik.

„Tos měl úraz nebo jsi zase použil tupou čepelku?“

Reviera začal hlasitě protestovat.

Nelly ho odsunula stranou.

„Nesmysl, Done,“ vyprskla. „Objednal sis mě a nemůžeš mě teď poslat pryč jen proto, že máš pár šrámů a boulí.“

Než mohl ředitel věznice cokoli namítnout, Nelly ho obešla a blížila se ke dveřím místnosti, z níž přišel Reviera. Dveře nedoléhaly: úzký světelný proužek prosakoval do polotemné chodby.

Mezerou zřejmě Rus dění u dveří pozoroval. Když teď Nelly nabrala přímý kurs na dveře, musel se z nouze stáhnout zpět.

Nelly naznačila zděšenému Revierovi, že má jít za ní. Dělal to váhavě a pravděpodobně jen proto, že jeho šance na přežití by nebyla při útěku o nic větší.

Místnost byla liduprázdná. Po Rusovi ani stopa. Zato tu byly troje dveře ústící z pokoje ven, všechny otevřené. V jednom z pokojů zjevně číhal ruský agent, který si patrně blahopřál, že ještě nevystřelil. Musel věřit, že Nelly je ta žena, kterou se dosud marně pokoušeli odhalit.

Reviera šel za ní. Jeho malé neklidné oči prohledávaly každý kout.

Nelly zůstala stát uprostřed místnosti, hodila nedbale kabelku na stůl a přistoupila k Revierovi. „Nebo čekáš na tu kurvičku ze Států, Done?“

Reviera sebou trhl, když mu položila prst do otoku nad okem, opatrně ho přejela a usmála se na něj, jako by mu chtěla dodat odvahy.

„Vůbec ne,“ odporoval Reviera. „Ani nevím, jestli už je tady, zatraceně.“

Chytil se a pochopil, že musí hrát s sebou, chce-li inkasované honoráře ještě ve zdraví využít.

„Máš štěstí, Done.“ Nelly zůstávala nadále nedůvěřivá. „Koupil sis nový vůz?“

„Samozřejmě, stojí přece přede dveřmi.“

„Na tvém místě bych ho zavezla do garáže. Do věznice to přece není daleko. Třeba se tu někdo objeví a přijde na nápad si ten tvůj nový vůz přisvojit.“

Zatímco řečnila, čekala Nelly zoufale na nějaký šustot, který by jí prozradil, v kterém ze tří pokojů se Rus zdržuje. Nevyšlo to. Don Reviera stál půl metru před ní, nerozhodný a už zase nejistý.

„Dneska opravdu nejsi ve formě,“ kárala ho. „Dřív jsem v tvém bytě nikdy nezůstávala oblečená víc než dvě minuty. To ti někdo šlápl na kuří oko?“

Když na tento apel k ní Reviera přece jen natáhl ruce, ustoupila Moorová s vrčením zpět, až se octla u zdi mezi dvojími dveřmi. Tam setrvala a lascívními pohyby zvýrazňovala ladné křivky svého skvěle stavěného poprsí. Pak uchopila lem svého těsného pulovru a jedním rázem ho přetáhla přes hlavu, ale natolik opatrně, aby neshodila svou nazrzlou paruku; přitom horečně uvažovala jak Rusa vylákat na scénu.

Pokud se totiž schovával, nebylo možno proti němu nic podniknout.

Don Reviera nechápavě zíral na polonahou ženu, která se potulovala obývacím pokojem a již předtím nikdy neviděl. Zdálo se, že přemýšlí; pak v jeho očích blesklo poznání.

Nelly by byla zajásala. Reviera zřejmě pochopil v posledním okamžiku, že ona je ta žena, kterou mu CIA přislíbila.

Vězeňský pán se ušklíbl.

„Promiň,“ breptal, „opravdu dneska nejsem ve formě, baby. Snad bychom to měli zkusit později.“

Nelly sehrála uraženou.

„Snad si nemyslíš, že mě teď pošleš pryč,“ vyprskla. „To můžeš dělat s holkama, který ti v poslední době nadbíhají, ale ne se mnou. Moc jsem se na dnešní večer těšila, Done.“

Otočila se při svlékání tak, že soustředěným zrakem mohla proniknout tmu ve vedlejších místnostech, aby rozpoznala aspoň Rusův stín.

Revierův dech se zrychlil. Nellyin stryptýz mu patrně dal zapomenout na nebezpečí, jež jim oběma hrozilo. Fascinovaně přihlížel svlékacím kouzlům neznámé krasavice.

„Pojď, Done!“ šeptla vzrušující dívka. „Pojď a ukaž mi, jak mě miluješ!“

Reviera se dal do pohybu. Tentokrát neucouvla, když po ní vztáhl třesoucí se ruce a dotkl se jejích nádherných prsů.

Přisála se k němu a přiblížila ústa k jeho uchu.

„Nevíš, kde je?“ šeptla, sklouzla rty přes nezraněnou tvář a přitiskla je ke koutku úst.

Reviera pokývl.

„Otoč mě zády tím směrem,“ žádala šeptem Nelly a strojeně sténala, když ji uposlechl.

Nellyina záda směřovala k otevřeným dveřím, které byly vlevo vedle okna.

Tím se však Revierova aktivita znovu vyčerpala.

Nelly mu rozepínala košili. Dva knoflíčky svedla sama, pak jí Don Reviera přece jen začal pomáhat.

„Oukej, baby,“ řekl chvějivým hlasem.

Uskočil zpátky, strhl košili z těla a hodil ji k místnosti, z níž Rus přihlížel jako z první řady.

Agentka ho viděla příliš krátce, aby ho mohla správně odhadnout. Ale byl to koneckonců chlap a nebylo možné, aby si takové divadlo i při svém poslání nechal uniknout.

Záměrnými pohyby se Nelly dopracovala až k otevřeným dveřím, vyzývavě se opřela o jejich zárubeň a svlékla si poslední kousíček oděvu.

Velmi pomalu a tak efektně, že by i stařec nad hrobem začal dýchat rychleji.

Stála v plném světle obýváku. Muž, který číhal ve tmě, mohl do detailu rozeznat každou křivku, každou vyvýšeninu jejího nádherně rostlého těla.

Don Reviera sledoval nevěřícíma očima, jak Nelly všustila do tmavého pokoje. Udržel na uzdě nervy, rozepnul si opasek u kalhot a právě postupoval staromódní řadou knoflíků u poklopce, když Nelly ucítila na svých ramenou nějakou ruku.

Jakoby vylekaně se zastavila, nakrátko zadržela dech a uvedla tělo do třasu. Současně vzplálo světlo.

Don Reviera sebou trhl. Pevně se přidržel kalhot, aby nevypadl z role.

Agentka se neobrátila. Počkala, až se ruka sesune z ramenou a až muž levou rukou obejme její kyčle.

„Nazdar,“ zašuškala a blaženě předla. Pak zdvihla ruku a prstem zahrozila na Revieru. „Tos mi měl hned říct, že nejsme sami, Done.“

Revierovy hlasivky zřejmě selhaly. Stále se ještě držel kalhot. Nelly trochu spustila pohled dolů a uviděla zbraň, jíž Rus podél jejího těla mířil na Revieru.

„Kdo je ta žena?“ zeptal se muž Dona sice ostře, ale uvolnil sevření, kterým ji předtím u sebe tvrdě přidržoval.

„Peggy Dolanes,“ zalhal Reviera duchapřítomně a tak jistě, že to znělo přesvědčivě. „Úplně jsem zapomněl, že má přijít.“

Agentka se pohrdavě zasmála. „Aspoň vidíš, jakej mužskej to je. Ještě se mi nestalo, aby nějakej chlap zapomněl, když ohlásím, že přijdu. Právě naopak. Ty bys taky zapomněl?“

Než mohl Rus odpovědět, zdvihla paže, prohnula se dozadu a projela muži něžnými prsty skrze tmavé vlasy.

„Ty bys přirozeně nezapomněl,“ řečnila dál; Reviera znovu zapnul nejhořejší knoflík, aby mohl ruce uvolnit od kalhot. „Sice jsem tě ještě neviděla, ale cítím, že ty jsi úplně jiný.“

Sevření na jejích bocích se ještě víc uvolnilo, ale zbraň stále mířila na Revieru.

Nelly čekala, že se pokusí ustoupit z nástřelné čáry nějakým nevinně vypadajícím úkrokem.

Vypadalo to na to, že agent KGB spolkl tvrzení, že Reviera skutečně na její návštěvu zapomněl. Nelly vyvinula největší úsilí, aby při tom zůstalo.

Zatímco něžně hladila cizincovy vlasy, zatápala levičkou po mužově ruce a položila si ji dolů, až třesoucí se ruka spočinula na jejím plochém bříšku.

Nelly strnula, vykoktala několik vášnivých slov a prohnula se vstříc jeho sevření, jež bylo stále žádostivější.

Reviera stál jako socha. Nelly viděla jak se jeho svaly napínají. Čekal na svou chvíli.

Sklonila hlavu hodně dopředu, nasměrovala tím ruku, která stále držela zbraň s tlumičem namířenou proti Revierovi; pomalu hlavu zase zdvihla, když ucítila Rusův horký dech na šíji.

Vhodnější příležitost se už nabídnout nemohla.

Její tělo se napjalo. Co agent považoval za slast, bylo jen vnitřní soustředění k úderu, jenž měl všechno rozhodnout.

Počkala, až se vlhké rty přitiskly na její šíji, pak vyrazila.

Nečekaně rychlým pohybem se Nellyina levička obemkla kolem Rusova zápěstí a odstrčila je stranou. Současně sjela její hlava dozadu a udeřila muže do obličeje.

To všechno by možná ještě trpělivě spolkl. Nelly to věděla a nemínila se s tím spokojit.

Její pravička, která si doposud hrála s vlasy, se zaťala do dlouhé hřívy. Pak se vzpřímila až na špičky nohou, předklonila se dopředu a strhla Rusa za vlasy přes sebe.

Útok přišel tak neočekávaně, že agent neměl šanci vzepřít se proti náhlému kmihu dopředu.

Když Rus zády těžce dopadl na dřevěnou podlahu, byl už Reviera v akci. Hned od počátku rozpoznal jedinečnou příležitost a přichystal se ještě v době, kdy ho muž držel v šachu.

Jakmile dopadl na podlahu, Reviera mu dupl na ruku držící zbraň ještě dřív, než ji mohl pozdvihnout. Pak mu vyrval krátkou osmatřicítku z ruky.

Vzteklý výkřik bolesti se změnil v chroptění, když Reviera okamžitě zahájil druhý útok. Místo aby ustoupil, jak Nelly očekávala, dopadl ředitel koleny na hrudník ruského agenta, který právě chtěl změnit polohu. Dopad kolen vyrazil Rusův dech a odňal mu příležitost natankovat nový kyslík.

Očima rozšířenýma děsem mohl už jen spatřit, jak mu těžký Reviera zasazuje dvě prudké rány pěstí do obličeje. Pak Reviera vstal a obrátil se k Nelly, která dosud stála na stejném místě a nechápavě potřásala hlavou.

„Taky jsi s tím mohl začít dřív,“ plísnila ho; avšak nedokázala skrýt obdiv, který Revierovi dlužila za tuto bleskovou akci.

Reviera si odsunul vlasy, dotkl se při tom otoku nad okem, který mezitím dorostl do velikosti vejce, a bolestivě se zašklebil.

„Co teď?“ zeptal se. „Nemůžeme ho nechat běžet, jestli se chceme dožít zítřka. Není sám.“

„Odstraníme ho.“

„Zbláznila ses? Vraždu si při svém postavení nemohu dovolit.“

„Není taky potřeba,“ tvrdila Nelly, stahujíc si paruku a rozpouštějíc své dlouhé černé vlasy. „Zavoláme policii. Snad ho budeme moci dopravit ještě dnes večer do vězení. Tím se ho dočasně zbavíme a já mohu navázat kontakt s Maurice Davonnem.“

„To je dobré,“ souhlasil Reviera; dovlekl ruského agenta do rohu a svázal ho záclonovým lankem, které utrhl z okna.

Nelly vzala mužovu zbraň a položila ji na stůl. Teprve když se Reviera vzpřímil a do jeho očí vstoupilo velké světlo, uvědomila si Nelly, že se tu stále pohybuje v rouše Evině.

„Nepočká to ještě chvíli?“ zeptal se Reviera drsným, ochraptělým hlasem. „Měla bys mi přece dát příležitost, abych se rehabilitoval.“

Moorová ho hned nepochopila, avšak zůstala stát, když se přiblížil a objal její útlou postavu.

„Jestli jsem tomu prve dobře rozuměl, zazněly ty pochyby o tom, zda jsem celý chlap,“ supěl a přitáhl černovlásku k sobě.

Jeho rty se ponořily do měkké jamky mezi ramenem a krkem. Do místa, na něž byla Moorová obzvlášť citlivá. Projela ji horká vlna. Přitiskla se k nahému hrudníku Dona Reviery a pozdvihla ramena vstříc jeho rtům.

„Když takhle začínáš, nemohu říci ne,“ dechla Nelly a s rozkoší sledovala vlhké sající rty, které se prohmatávaly přes její ramena až na plné obliny prsů.

Tlačila se k němu, nenaslouchajíc hlasu rozumu, ale citu. Na zlomek vteřiny si uvědomila, že je šílenství takhle se zdržovat. Ale než tento bleskový nápad získal pevné obrysy, Don Reviera ji naráz zdvihl a Nelly si uvědomila, že se octli v ložnici.

Muž ji jemně uložil na postel. Nad jejím obličejem se kývala šňůra k vypínání světla. Nelly po ní zalovila a zhasla. Ne proto, že by jí tento styk byl úplně proti mysli, ale nechtěla, aby kdokoli přihlížel – třeba ten přemožený agent v rohu místnosti. Byl sice ještě v bezvědomí, ale mohl se každou chvíli vrátit do neradostné skutečnosti.

Vzdor tmě bylo znát, že Reviera tentokrát kalhoty skutečně svlékl. Tak ucítila teplé mužovo tělo, které vklouzlo vedle ní na lůžko, napolo se přes ni překotilo a muž pokrýval její prsa něžnými, téměř nadýchanými polibky.

Stačily samotné rty, aby v ní rozbouřily vášeň. Její ruce objaly jeho široká záda. Cítila jeho svaly, když se vztyčil a pak ji pochoval pod tělem.

Jeho ruce jí klouzaly po bocích.

Nelly se pozdvihla vstříc rtům, které přeskakovaly od jednoho prsu na druhý. Přidržela si pevně jeho hlavu, když jeho jazyk opisoval vlhký kruh kolem bradavek.

Jen jeho ruce zůstávaly ještě v pohybu. Přejížděly přes klenuté hýždě, rovné břicho, stehna a potom pomalým tempem přes měkké citlivé vnitřní stěny zase nahoru.

„Ještě o mně pochybuješ?“ zeptal se; s pozdviženou hlavou se na ni pevně zadíval a pak ji bouřlivě políbil.

Odpověď přišla tančícím jazykem, který narážel na jeho.

Vášnivě vzrušivé konání, které skončilo tím, že jeho hladící dlaně rozevřely její stehna a Don Reviera se s blaženým stenem vpochvil mezi ně.

Ještě nepatrnou chvilinku Nelly vzpomínala, že všechno dopadlo jinak. Nebyla to ona, kdo tohoto muže strhl vášní na svou stranu; on naopak dokázal strhnout ji do transu, v němž nezbylo místo pro chladné výpočty.

Pak ho ucítila celého; zapřela nohy o matraci, prohnula se mu tělem naproti a křečovitě se k němu přivinula.

*

„Kdo jste?“

Maurice Davonne stál mezi dveřmi a zamžoural, když jasné světlo žárovky zasáhlo jeho oči.

Před pěti minutami ho vyvedli z cely do místnosti, kde se konaly výslechy. A to bez jakýchkoli potíží – krátce předtím Nelly s Donem Revierou a několika policisty převezla Rusa do vězení. Strážní, kteří Davonna dopravili k výslechu, byli přesvědčeni, že vězně má vyšetřovat policie, jejíž úředníci seděli mezitím s Revierou v jeho kanceláři. Reviera poskytl Moorové deset minut; bachaři, kteří od něho dostali příkaz vyvést Davonna, si museli myslet, že Nelly patří k policistům, s nimiž přišla do věznice.

„Jsem přítelkyně,“ odpověděla dosud ještě rudovlasá Moorová. „Neklaďte žádné zbytečné otázky, Davonne. Máme jen několik minut.“

„Oukej.“ Širokoplecí muž se zazubil a vrhl obdivný pohled na ženiny dlouhé nohy. „Oukej. Povězte rychle. Omilostnili mě, nebo jste oním ulehčením ve vazbě, které nám slíbili?“

„Přijíždím z New Yorku,“ odpověděla Nelly. „Společně s jedním pilotem jsem dostala úkol přivézt vás do Států. Tam vás očekávají.“

Davonne se zeširoka ušklíbl a pokrčil rameny. „Já se tu cítím dobře,“ ujistil. „Kdo vás pověřil? Moji rudí přátelé zpoza železné opony?“

„Z těch jsme mezitím dva dali k ledu, milý Davonne,“ odporovala agentka. „Přesto to nebudeme mít lehké, protože pozůstalí přesně vědí, co zamýšlíme. Jen netuší, kdy se to stane.“

„Poslyšte…“ Davonne viditelně znejistěl.

„Poslyšte, pane,“ přerušila ho Nelly. „Nevím, kdo stojí za mým pověřením ani kdo jste. Sdělili mi pouze, že máte dvacet let bručet v base, protože jste zastřelil dva lidi od KGB. To byl pro mě dostatečný důvod se do té věci pustit.“

Maurice Davonne se posadil naproti ní, vzal si nabízenou cigaretu a zapálil ji.

„Odkud mám vědět, ke které straně skutečně patříte, paní?“

„Proboha, člověče,“ vzbouřila se Nelly, „vždyť se sám připravujete o svobodu! Stále mě tu pokládají za kolegyni policistů, kteří sedí nahoře v Revierově kanceláři. Nemáme prostě čas zacházet do detailů, krucifix! Pokud jde o mě, klidně si tu zůstaňte, Davonne. Jen si myslím, že by se tomu několik vašich přátel velmi podivilo – dosud nelitovali peněz ani námahy, aby vás dostali ven.“

„Dobrá,“ podvolil se Davonne. „To mám zítra projít se vztyčenou hlavou skrz bránu?“

Nelly vyndala z kabelky berettu ráže 7,65 a položila ji na stůl. Pistoli, kterou jí dal Reviera.

„Můžete tu věc schovat?“

Davonneův pohled se přišpendlil na zbraň – dlouho, nevěřícně; pak po ní chňapl, vyndal zásobník a zase ho zasunul dovnitř, než berettu ukryl do hluboké kapsy svého vězeňského obleku.

Pak se poprvé uvolněně usmál. „Kdy k tomu má dojít?“

„Zítra kvečeru,“ odpověděla Moorová. „Můj partner musí ještě leccos připravit. Budete přidělen k pracovní četě mimo věznici, Davonne. Při zpáteční cestě uvidíte sám, kdy situace dozrála. Budu při tom a ve stejném převleku jako nyní. Řídím černý dodge. V něm dostanete všechny další instrukce, jichž se musíte držet.“

„To je nemožné! Nikdo mě k práci venku nepřidělí. Zařídím to sám s tou pistolí.“

Nelly k němu přistoupila.

„Kdybyste třeba nemohl vydržet až do večera, prožeňte si kulku hlavou. Jinak to za vás udělají Rusové, neboť těm se v žádném případě nevyhnete, chcete-li opustit Martinik na vlastní pěst.“

Došla ke dveřím a zaklepala. Oba strážci se okamžitě objevili.

„V pořádku,“ řekla úsečně. „Odvedle ho zpátky do cely! Je Reviera a policie ještě nahoře v kanceláři?“

„Já vás nahoru dovedu,“ nabídl se jeden ze strážců, zatímco druhý odváděl Maurice Davonna.

Nelly se cítila jako znovuzrozená. Dobrodružství zvané Martinik by mohlo být díky příhodě u Dona Reviery snad už příští večer vyřešeno. Kdyby nebylo vražedných záměrů druhé strany, nebylo by v žádném případě tak jednoduché přemluvit Dona Revieru, aby jí dal zbraň a umožnil jí navázat s Davonnem kontakt.

*

Ve svém zajetí v Miami Beach se mezitím Isabela Montenegrová smířila s myšlenkou, že zvenčí nemůže očekávat žádnou pomoc. Protože neznala skutečné souvislosti, zradila předešlé noci Raula. Ale to, že ho s ní dosud nekonfrontovali, přesvědčovalo Isabelu od hodiny k hodině stále pevněji o tom, že se mu podařilo nějak uniknout.

To byl jediný zásvit naděje pro krásnou Jihoameričanku, která už zúčtovala se svým životem a jíž jedině jistota, že se jejímu muži nic nestalo, dodávala novou životní sílu.

Vstala, vztyčila se na posteli a pokoušela se vyhlédnout okénkem, které zelo těsně pod stropem místnosti.

Byly v něm dvě pevné mříže a tlustá skla protažená drátem, mléčná a neprůhledná. Isabela za nimi mohla rozeznat jen nazelenalý přísvit. Pravděpodobně zahrada.

Zvenčí do jejího vězení nedoléhal žádný zvuk. Místnost byla zvukotěsně izolovaná. Proto ji také nechali minulé noci křičet, když se na ni vrhl ten podsaditý.

Když na toho chlapa myslela, prolétl jí hlavou dobrodružný nápad. Klesla na postel a upřeně zírala do stropu. Její vzrušení narůstalo. Byla ochotna dát tomu člověku všechno, jen když se jí tím dostane příležitosti k útěku.

Vstala a přistoupila ke dveřím. Zatloukla dvakrát malou pěstí, pak jako myška odcupitala zpět do postele a zabalila se do prostěradla tak těsně, že pod ním vystoupil zřetelně každý obrys těla.

Trvalo půl minuty, než se zvenčí ozvaly kroky a zarazily před dveřmi.

„Co je?“

„Mám žízeň!“

Venku na okamžik zavládlo ticho, pak se v zámku otočil klíč a odsunula závora. Dveře se nehlučně rozletěly.

Byl to on! Poznala ho už podle jeho pichlavých, smyslných očí. Zůstal stát u dveří, ohlédl se po místnosti a chtivé oči pak zaměřil na její tělo; věděl, že je pod bílým prostěradlem nahá. Ústa stažená úšklebkem naháněla Isabele husí kůži.

„Šampaňské nebo vodu?“ zeptal se.

„Vodu,“ požádala.

„Počkej!“ Neochotně se otočil, zmizel a zamknul dveře.

Srdce tlouklo Isabele až v krku.

Když se po dvou minutách znovu objevil, ještě se Isabela neuklidnila.

„Myslím, že jsem nemocná,“ tvrdila. „Je mi tak horko.“

Mrňousovy oči se rozsvítily jako pochodeň, když za sebou zabouchl dveře a blížil se se skleněnou nádobou k lůžku.

„Pij!“

Podsaditý jí podal džbán. Natáhla po něm ruce, přičemž bílé prostěradlo sjelo. Pomalu klouzalo po jejích hnědých ramenech, až je konečně zadržel strmý pahorek jejích prsů.

Upíjela malými doušky. „Moc horko?“ zeptal se muž přiškrceně.

Isabela kývla. Držela džbán v ruce, zatímco on jí položil dlaň na čelo a pak sjížděl dolů po obličeji přes štíhlý krk až k svůdným vypuklinám.

„Ne,“ slyšela se říkat, ale nepodnikla nic, když věznitel pomalu odsouval prostěradlo dolů, až zakrývalo už jen do poloviny její stehna.

„Prosím ne!“

Jeho ruce jí hladily prsa.

Isabela se zatřásla. Puls vyskočil nad bod horečky. Když dlaň klouzala přes rovné břicho, vydral se jí ze rtů sten.

Tak jednoznačně svádivý, že podsaditý odtáhl ruku a udiveně se na ni podíval.

Isabela nechala oči pootevřené. Uviděla mužův obličej splývat do nezřetelna a rudnout vzrušením.

Její ochota ho musela přirozeně udivit, ale Isabela doufala, že mu pravý smysl jejího počínání nedojde.

Jako hustým závojem spatřila mužův obličej, jak se tlačí na její břicho. Jeho rty obemkly pupík a jazykem pronikly do malé jamky.

Vzepnula se vstříc jeho rukám, které se zaklesly až nahoře mezi stehny a vzrušivě dráždily.

Že ještě drží džbán, si uvědomila teprve tehdy, když chtěla obě ruce položit na chvějící se prsa. Vodu přinesl v těžké nádobě s uchem. Dost těžké, aby jí bylo možno někomu rozbít lebku, kdyby se prudce udeřilo.

„Co když někdo přijde?“ zeptala se chvějivým hlasem, v němž znělo vzrušení, které se jí zmocnilo.

Malý se vztyčil, obličej horečně zrudlý, kapky potu na čele. Podíval se na ni a potřásl hlavou.

„Nikdo nepřijde,“ šeptl. „Jsme sami, rozumíš? Ty to přece taky chceš, baby. Cítím, že chceš.“

Připadala si jako ve špatném filmu, ale byla to skutečnost. Jestliže nelhal – a proč by měl? – pak se splnilo nejsmělejší očekávání.

Vzala džbán do pravice, levou uchopila jeho hlavu a odtáhla ji vzhůru, až se jeho obličej vznášel nad jejími prsy.

„Chci to,“ odpověděla ochraptěle a táhla mu hlavu dolů, až přitiskla jeho obličej na své ženské půvaby. „A jak to chci!“

Zasmál se. Ruce mu putovaly po jejích stehnech vzhůru. Trhavé pohyby, v nichž chyběla ona počáteční něha a ohleduplnost. Jeho smysly už se upínaly jen ke konečnému naplnění, a toho chtěl podle všeho zdání dosáhnout co nejrychleji.

Na chvíli to Isabelu zmátlo, ale pak pochopila, proč má asi tak naspěch.

Nelhal, když tvrdil, že jsou sami. Jenže tak nezůstanou dlouho. Proto ten spěch. Chtěl to mít za sebou, než ta zrzavá nebo někdo jiný zase přijdou do domu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Isabela.

„Proč?“ zahuhlal, aniž vzhlédl.

„Když mě to chytne, chci toho člověka znát aspoň podle jména,“ vysvětlovala. „Jak se jmenuješ?“

Rty se odtáhly od jejích prsů. Pomalu zdvihl hlavu do výšky a jeho oči se na ni tázavě zahleděly.

Jen na zlomek vteřiny a jen na tak dlouho, než se ženina malá ruka obemkla kolem jeho krku a náhlým chvatem ho přinutila zdvihnout hlavu ještě výš. Pak se mu v obličeji kmitla hrůza. Spatní těžký džbán, který Isabela prudce vymrštila. Viděl, jak jako stín doletěl k jeho obličeji a ruka kolem jeho krku mu zabránila odvrátit hlavu stranou.

Isabela ho držela silou, kterou by v tomto něžném těle, stvořeném pouze pro vášnivé objetí, nikdo nehledal.

Jindy plné rty se semkly do uzounké čáry, když udeřila.

Co mělo být výkřikem, změnilo se v chropot, jenž ji vyděsil. Přesto dokázala ještě jednou udeřit – jinou možnost jak se osvobodit neměla.

Pak se uvolnila, pustila džbán a otočila se tak prudce, že bezduché tělo jejího žalářníka dopadlo s tupým zvukem na zem.

Hnědá krasavice okamžitě vyskočila z postele; byla polita mužovou krví.

Popadajíc dech stanula za okamžik v dlouhé úzké chodbě, dveře za sebou zabouchla, otočila klíčem a zasunula těžkou závoru.

Hotovo!

Ještě stále jí to připadalo neskutečné, když vrávoravě stoupala po schodech, které vedly k ostatním místnostem velkého domu. Dveře na konci schodiště nebyly zamčené. Isabela je otevřela a vstoupila do vlastní domovní chodby.

Zatímco se ještě pokoušela zorientovat, vystoupili ze třech vchodů současně tři muži v tmavých montgomerákách. Všichni drželi v rukou revolvery.

Isabela zůstala stát ochromená děsem. Zoufalství jí vehnalo do očí slzy a přes obličej jí stékaly kapky těžkého potu.

Než mohla překonat šok a začít křičet, muži se zastavili. Jeden z nich svlékl svůj plášť, s úsměvem k ní přistoupil a přehodil jí ho přes ramena.

„Isabela Montenegrová, viďte?“

Isabela už nic nechápala. Plačíc přikývla.

„Já jsem Thomas Denver,“ představil se. „Vašemu manželovi Raulovi se vede dobře. Je na cestě k Juanu Banyonovi. Právě jsme vás chtěli osvobodit. Jste sama?“

Nedokázala se udržet na nohou, kolena se jí podlomila a padla na muže.

„Dole,“ vysoukala ze sebe. „Jeden je dole. Nevím, zda je mrtvý. Zamkla jsem ho tam. Ale ti ostatní musejí každou chvíli přijít, pane“

Denver ji zachytil, uložil hlavu krasavice na své rameno a pohladil ji po černých vlasech.

„Nikdo už nepřijde,“ uklidňoval ji. „Tu rudovlasou a dva muže jsme zatkli. Bylo jich víc?“

„Nevím,“ odpověděla Isabela. „Chci odsud pryč.“

„Jdeme,“ zavelel Denver a zdvihl ji na ruce. Pak se otočil ke svým lidem. „Vyveďte ho a přijďte za mnou! Montenegro bude nadšený. Jestli naši lidé odvedou stejně dobrou práci i na Martiniku, můžeme si vzít pár týdnů dovolené.“

*

Jacques Votier cestoval s tolika penězi, kolik už léta v kapse neměl. Nelly financovala z otevřeného konta u Banque Nationale: nájem za vrtulník a koupi jedné důkladné jachty, která musela být časně odpoledne připravena k odplutí.

Telefonát z časného rána potvrdil, že Maurice Davonne je v pracovní skupině mimo věznici.

Mladá agentka se pak celé dopoledne zdržovala v hotelu. Teprve kolem poledního se z apartmá vydala do exkluzivní jídelny v prvním patře.

Tam ji měl očekávat James Parker. Setkání s tím mužem bylo nanejvýš důležité, mělo-li uskutečnění její akce proběhnout hladce.

Nebyl tam.

Nelly čekala půl hodiny; vybrala stůl, který musel okamžitě spatřit, kdyby do restaurace vstoupil.

Poprvé černovláska zneklidněla. Fakt, že se Parker neobjevil, svědčil o tom, že se protivník soustředil na osvobození Davonna, což se po událostech posledních dnů dalo očekávat.

Pravděpodobně neměli ještě ani zdání, že ten pro ně důležitý muž je teď už mimo zdi věznice. Jediným spojením byl pro ně – stejně jako pro Američany – Don Reviera.

Jeho náhlé zmizení nepochybně signalizovalo, že se případ dává do pohybu.

Nelly si objednala, najedla se a nakonec vypila kávu. Bylo 14.35, když odsunula šálek, podepsala účet a odešla z jídelny.

V této chvíli se už s nikým nemohla spojit. Ani s Votierem ani s Davonnem. Nemohla rovněž akci zastavit, kdyby jí nepřítel nějak do její koncepce zasáhl.

Myšlenky se jí ještě točily kolem Parkerovy nepřítomnosti, když se vracela do apartmá.

Tam seděl v jednom z oněch těžkých křesel, sklenici v ruce a kolem úst mu pohrával veselý, oživený úsměv.

Stejně jako před dvěma dny otevřel dveře paklíčem. Stejně jako poprvé si apartmá důkladně prohlédl.

Před ním na podlaze ležela rudá paruka, džíny a pulovr, které Nelly měla na sobě minulou noc u Reviery. Vedle kabelka a její pas.

Nelly se nezalekla ani na okamžik. Ač s Parkerem nepočítala, nepokládala jeho návštěvu za nijak mimořádně vzrušující. Akce na osvobození Davonna jela na plné obrátky. Ještě nikdy nezadrželi Parker a jeho lidé nikoho, kdo řídil pro Spojené státy takový podnik. Proto se ten muž – stejně jako na začátku – vrátil k ní.

„A já si byla jistá, že jsme se měli setkat v restauraci,“ podotkla agentka, když za sebou zavřela dveře. „Ty ses mezitím bavil mým spodním prádlem, Jamesi?“

„Hledal jsem jeden obrázek,“ prohlásil Parker. „Když jsi mi tak vypodobnila svého snoubence, chtěl jsem se na něj jednou podívat.“

„Přirozeně jsi nic nenašel.“

„Jak bych mohl! Cenné předměty nosíš s sebou a jeho foto pravděpodobně přímo na srdci.“

„Přesně tak. Chtěl bys ho vidět?“

„Samozřejmě.“

„Třeba si ho chceš sám vyndat, Jamesi. Nosím ho pod levým prsem.“

„Tak ho vybal!“

Vstal. Jeho oči nebezpečně jiskřily. Bezodkladně zasunul pravici pod sako. Nellyin školený pohled odhalil vyboulení pouzdra, v němž nosil pistoli.

Zamýšlela ho na několik hodin vyřadit z provozu, avšak nepočítala s tím, že Parker má v plánu přinejmenším totéž.

„Jak jsi získala Dona Revieru, Nelly Moorová?“ vyslýchal ji řezavě. „A kde se zdržuje Jacques Votier?“

„Mám to vzít popořadě nebo začít tou poslední otázkou?“ ironizovala Nelly, přičemž kolem něho pochodovala, jako by tu nebyl, a namíchala si u domácího baru drink.

„Jak chceš,“ udělil jí milostivé svolení. „Ale podrobně.“

„Votier sedí v této chvíli v tryskáči, který nabírá značně přímý kurs na Spojené státy. Maurice Davonne trůní vedle něho a poprvé za dlouhou dobu se zase cítí v pohodě.“

Parker nehnul brvou; pouze jeho opálená pleť poněkud zbledla.

„A pokud jde o Revieru, Jamesi, ten se tak snadno a ochotně nenechá svými bývalými přáteli oddělat. Byla jsem u něho, když se mu tvůj nohsled pokoušel udělit několik olověných injekcí.“

„Zní to věrohodně, baby,“ zůstal Parker chladný. „Ale Davonne nikam nepoletí. Možná že o tom sní, ale ten sen se mu nesplní.“

„Pak je tedy všechno v pořádku, či ne? Chcete přece, aby dál snil ve své cele, když se mu jinde nemůžete dostat na kobylku. Proč se tedy hádáme?“

Postavila sklenici na pultík a obrátila se k Parkerovi, který stále držel ruku ponořenou na pravé straně saka.

„Zůstaň, kde jsi!“ zasyčel Parker. „Dál cesta nevede, miláčku. Málem jsi mě přesvědčila, ale semlelo se toho příliš mnoho. Například to nesmělé zaklepání na cizí dveře, před nimiž stál bílý vauxhall. Tak naivní přece nemůžeš být, aby ses ptala po muži, který rovněž používá takový vůz.“

„Jsem jen slabá žena,“ zalkala Moorová. „K tomu kroku mě dohnala touha po tobě. To musíš pochopit, mon ami.“

Znovu pozdvihla sklenici, vypila ji a otřásla se. „Taky se ti po pití udělá vždycky takové horko, miláčku?“

„Později budeš mít dost času se ochladit,“ oplatil Rus stejnou ironií a vytáhl ruku zpod saka. Tentokrát ne samotnou, ale vyzbrojenou waltherem ráže 7,65 bez tlumiče. Docela solidní vybavení k boji.

„Ty mi chceš nahnat strach, Parkere?“

„Něco víc než jen strach.“

Černovláska potřásla káravě hlavou. „Co řeknou tví nadřízení, když zlikviduješ jediného člověka, který vám třeba ještě může pomoci dostat se k Davonnemu? Tak naivní, jak ses právě hezky ukázal, přece ve skutečnosti nemůžeš být.“

Parker polkl. Zbraň v jeho ruce se zachvěla. Z tohoto zorného úhlu tu aféru ještě nikdy nenahlížel. Když na to Nelly nyní upozornila, neshledal její teorii docela nemístnou.

„Proč bys to dělala?“ zeptal se obezřetně; uši mu zčervenaly, když se Nellyiny prsty kmitly vzadu a stáhla malé zdrhovadlo dolů.

„Třeba proto, že mám strach,“ odpověděla. „Třeba i proto, že myslím, že na tom vydělám balík, Parkere. A třeba i z dalšího důvodu, který velmi těsně souvisí s tebou. Nehodící se škrtni.“

Pomalu nechala sklouznout šaty z ramen a pečlivě je složila přes opěradlo židle.

Nelly se při tom na něj nedívala. I tak si byla vědoma, že ho vyvedla z konceptu. Teprve když vysvlékla těsné slipy a plně vystavila své nahé tělo jeho zraku, jukla po něm.

Takhle ji ještě nikdy neviděl. Tenhle svůdný obraz mu přivedl krev do varu.

„Oukej,“ souhlasil ochraptěle. „Kde je Davonne?“

„To jsem ti právě vysvětlovala,“ odpověděla Nelly.

„Jak tedy, krucifix, nám chceš být ještě k užitku?“

„Do Států nedorazí ani dneska ani zítra, Parkere. Až pozítří. Kromě Votiera jen já znám místo, na němž oba dva vstoupí na americkou půdu. Už to je hodně, nemyslíš?“

Parker pomalu zakroutil hlavou a klouzal při tom očima po Nellyině utěšeném alpském panorámatu.

„Možná, že to víme taky, děvče.“

„Pak bych se na tvém místě se mnou dlouho nezdržovala,“ poradila mu střízlivě. „Moje smůla. Už jsem věřila, že vaším prostřednictvím dojdu kapitalistického blahobytu.“

„Kde přistane?“

„Je Davonne tak důležitý?“

Parker na ni čučel, jako by jednal s duševně chorou.

„Kolik chceš?“

„Půl miliónu.“

Ta suma zůstala v apartmá viset jako bouřkový mrak. Parkerovi vystoupily oči z důlků a Nelly se na něj uchváceně dívala.

„V hotovosti,“ doplnila. „V dolarech, přirozeně. Rubly můžu utrácet jen v zemích, které mi z čistě klimatických příčin nesedí. Nepředpokládám, že jsi ten trezor přinesl s sebou. Máš dva dny na to, abys ty prachy schrastil. Během té doby tě budu samozřejmě všude doprovázet.“

Parkerova víčka zacukala.

„Chceš-li tím získat čas, uvažuješ špatně, Nelly,“ varoval ji. „Vězení už nepustíme z očí.“

Agentka se klokotavě zasmála a přibližovala se k svému nepříteli s vibrujícími křivkami, až se k němu naklonila zblízka.

„Já vím,“ ujistila ho potom. „Ale teď už není třeba to téma přetřásat, jestliže mám tvůj souhlas a ty si necháš své rozhodnutí požehnat, Parkere.“

Walther 7,65 byl pořád namířen na její tělo. Avšak agent KGB viditelně znejistěl. Tak rychle nemohl odhadnout, zda lže nebo mluví pravdu.

„Já se teď jdu vykoupat,“ pronesla s naprostou samozřejmostí. „Smíš mě tam doprovodit a můžeme při tom dál vyjednávat.“

Aniž vyčkala jeho svolení, došla ke koupelně dřív, než jí to mohl zakázat. Dohonil ji, když vstupovala do vany a lovila sprchu z háčku.

„Jestli to jinak nepůjde, můžeš mi záda umýt i jednou rukou, Jamesi,“ vábila ho, zatímco otáčela kohoutek s červeným puntíkem. Horká voda vystříkla ostrým proudem z kropítka. Nelly je podržela proti okachlíčkované zdi.

Parker stál za ní u okraje vany. Dosud držel pistoli v ruce, když Nelly poodcupitala o krok a otočila se k němu.

Usmála se a vypadala v té chvíli tak nevinně, že Parker nepočítal s žádným úskokem.

Půda hořela Nelly pod nohama doslova. Horká voda proudila z obkladů stěny zpátky do vany. Ačkoli stála na protější straně, nemohl odpadní otvor dost rychle vodu pohltit. Tak jí horký příval sahal stále blíže k nohám.

„Podrž mě!“ požádala a natáhla k Parkerovi levou ruku, jako by bez jeho pomoci nemohla déle stát.

Parker na toto gesto zareagoval normálně. Pokoušel se ruku zachytit. Musel proto přistoupit o krok blíž k vaně a nemohl se už plně soustředit na ženu, která jeho týmu v posledních dnech připravila víc než jednu porážku.

Jeho ruka ještě cestovala, když už Nelly svou odtáhla, vysunula ruční sprchu do výše a namířila horký proud na muže.

Ne déle než na vteřinu.

Parker se vzepjal na špičky. Palčivá bolest otřásla jeho tělem. Jeho výkřik se příznačnou ozvěnou nesl okachlíčkovaným prostorem.

Pak odhodila Nelly hadici ruční sprchy stranou, vyskočila z vany a následovala Parkera, který klopýtavě ustupoval. Čistě náhodný reflex ji přiměl sáhnout po těžkém flakonu z křišťálového skla, který ležel na galérce.

V té chvíli už Parker nevěděl, že drží zbraň. A Nelly mu nechtěla poskytnout čas, aby si na to vzpomněl.

Krátce máchla flakonem po jeho hlavě a byla překvapena, když Parker narazil do stěny, pomalu se sesunul a pak se rozprostřel na obkládačkách, aniž jedinkrát vystřelil.

Za půlhodiny bylo po zlobení. Policisté Parkera odvedli.

Uznali, že paní musí být v šoku a odložili protokolární výslech na zítřek.

Po dvou hodinách uklidnění zavolala Nelly policii sama, aniž se představila. „Denisin vrah bydlel v rue Cocteau,“ oznamovala. „V tuhle dobu jsou tam jeho přátelé, kteří mě chtějí zabít, jestliže se s tímto udáním obrátím na vás. Číslo domu 372. Bílý bungalov. Používají bílý vauxhall.“

Než mohl úředník na druhém konci hlesnout, Nelly zavěsila, a to v naději, že půjdou po tomto anonymním udání a zbytek východních agentů překvapivou razií s konečnou platností zdrží od toho, aby se zabývali Davonnem.

V 17.40 opustila Nelly Moorová hotel jako rudovlasá sexbomba, jejíž křivky hrozily roztrhat textilie ve švech. Znovu použila výtah do podzemních garáží. Nikdo si jí nevšímal, když s černým dodgem vyjela z garáže a pak i z města.

Přesně v 18.00 končili vězňové svou dřinu na plantážích. Zbývala čtvrthodina na to, aby se dostali k nákladnímu vozu. Dalších dvacet minut trvalo náklaďáku, než urazil vzdálenost do vězení.

Takhle to vyčíslil Don Reviera. Na jeho výpočty se musela Nelly chtíc nechtíc spolehnout.

*

Maurice Davonne nikdy v životě netoužil po ukončení pracovní doby tak jako tentokrát. Jak dokázali, že byl přidělen na práci venku, nevěděl. Ale sám fakt, že se to stalo, jak předpověděla ta dáma při své noční návštěvě, ho přiměl, aby nic nepodnikl na vlastní pěst.

Jestliže někdo takhle perfektně plánuje a disponuje takovými styky, musí i zbytek akce proběhnout hladce.

Přesně v 18.10 vyjel otevřený nákladní vůz, na němž sedělo deset vězňů a dva dozorci, z plantáže, kterou po celý den skrápěli svým potem.

Maurice Davonne se držel při pravé straně bednění korby. Přímo vedle něho seděl jeden ze strážců, opřený o svou karabinu. Druhý dozorce byl u hrazení řidičovy budky, vklíněn mezi ostatní vězně, kteří stáli před ním a prakticky mu znemožňovali výhled dozadu.

Maurice se opřel celou váhou těla proti ostění plošiny náklaďáku. Oči mu plály, soustředěně prohledávaly krajinu. Byl připraven okamžitě jednat, jakmile se vynoří černý dodge.

Beretta ráže 7,65 vězela v pravé kapse jeho kalhot. Bude-li třeba, vytáhne ji jedním hmatem. Nikdo vězně neprohlížel, když z věznice odjížděli. To se dělo teprve při návratu.

Davonne si zapálil cigaretu, setřel si pot z čela a opětoval úsměv mladého strážce.

„Poprvé venku, že jo?“

Davonne přikývl. „Pěkně to utahá, když na to člověk není zvyklý. Budu rád, až se natáhnu. Jak je to ještě daleko?“

„Patnáct minut.“ Uniformovaný dozorce si posunul kšiltovku z čela a pohlédl na černý dodge, který stál na okraji vozovky.

Ten objev projel Davonnem jako blesk. Vyrostl o půl hlavy. Strážce se zazubil.

„Už tady stál včera na stejném místě,“ řekl. „Je to jedna z těch včeliček, které jdou tvrdě za tím, aby vězně rozohnily žihadlem.“

Davonne přikývl a zahodil cigaretu z plošiny do příkopu. Sledoval dodge, jak se odpoutal od krajnice a vydal se za náklaďákem.

Deset minut byl příliš krátký čas. To nyní Davonne pochopil. Nevěděl, co má žena za lubem a kdy a jak má on začít jednat.

Zaryl zuby do spodního rtu, zastrčil pravičku do kapsy kalhot a obemkl rukojeť revolveru, který byl odjištěn.

Dodge jel za nimi ve stále stejném odstupu.

Také řidič nákladního auta měl limuzínu ve zpětném zrcátku, ale řídil těžký vůz středem silnice tak, aby ho dodge nemohl předjet.

Davonne znervózněl. Instinktivně cítil, že jeho nervozita by nebyla vhod té ženě, která pro něho riskovala hlavu.

Dvakrát zablikala na převažeče vězňů, ale šofér neuhnul doprava, aby vzadu jedoucímu vozu poskytl možnost předjet.

Dodge se přiblížil na dosah. Davonne už mohl rozeznat i obličej řidičky. Dívala se na něj, o tom nebylo pochyb. Výraz jejích očí signalizoval, že způsob jízdy transportéru jí neumožňuje uskutečnit původní plán.

Maurice Davonne zaskřípal zuby a postoupil o půl kroku kupředu; oči – stejně jako zrak ostatních vězňů – strnule upřené dozadu.

Proč mu, zatraceně, nedá aspoň nepatrné znamení, co má dělat?

Mezi dodgem a náklaďákem byl ještě půlmetrový odstup. Teď konečně Davonne zahlédl, že žena v autě zdvihla jednu ruku z volantu a ukázala palcem nahoru.

Davonnovi se zdálo, že mu krev mrzne v žilách. Tím gestem nemohla mínit nic jiného než střešní nosič zavazadel, jímž byla limuzína vybavena.

Byla šílená! Aby se na něj dostal, musel by z pryčny udělat dozadu skok, který by s úplnou jistotou špatně skončil. Patrně si ho spletla s cirkusovým artistou.

Maurice Davonne zaváhal, ustoupil o onen půlkrok zase dozadu a poděsil se, když dodge spustil děsivý koncert na klakson.

Teď to Davonne pochopil. Signál houkačky musí konečně donutit řidiče náklaďáku, aby uhnul s vozem natolik doprava, že dodge bude moci projet. Pak by ten manévr, jejž mu žena pohybem palce neznačila, nebyl tak obtížný.

Čekal. Nervy mu vibrovaly, svaly se napjaly.

Řidič odvedl těžký transportér doprava a umožnil tak dodgi zasunout dlouhý předek mezi záď a krajnici.

Trvalo to jen zlomek vteřin, ale během nich Davonne poznal, že ta paní své řemeslo ovládá. Předjížděla pomalu, takže se dodge dlouho pohyboval na stejné úrovni s ním.

Maurice Davonne se přitiskl k ploché postranici korby. Dodge jel pod ním a zůstával tam. Žena viděla, kde Davonne stojí, a mohla podle toho určovat rychlost.

Klaksonem mu dala znamení ke startu.

Zatímco dozorce vedle něho ještě uvažoval, zda je tenhle manévr čistě náhodný nebo záměrný, vyndal Davonne pravičkou berettu z kapsy.

Širokým obloukem ji vymrštil, zamířil na mladíkův žaludek a udeřil. Pak si klekl na plochou postranici. Zavazadlový nosič na dodgi byl bezprostředně pod ním. Davonne se spustil.

Přistál na střeše a zbylo mu ještě tolik času, aby se levou rukou pevně zachytil za ohrazení; dodge se prudce rozjel.

Od okamžiku, kdy srazil strážce, uplynuly sotva dvě sekundy. Teprve tehdy pochopili nahoře na nákladním voze, jaké divadlo se tu odehrává.

Odsuvná střecha dodge byla otevřena.

„Nesmí nás pronásledovat!“ křičela Nelly Moorová, a tvrdě sešlápla plynový pedál až na podlahu.

Davonne se překulil a obrátil se doleva. Právě míjeli kabinu náklaďáku: zdvihl pistoli a vyprázdnil celý zásobník do obou předních kol.

Davonne viděl, jak vůz kličkuje. Živě si představil, co se děje na korbě, kde druhý strážce už položil pušku na řidičovu kabinu, aby uniknuvšího vězně srazil dobře mířenou ranou z nosiče černé limuzíny.

Řidič nákladního vozu se pokoušel těžké auto srovnat. Strhl volant doleva a šlápl na brzdu. Vůz se zvrátil, nedokázal na rozstřílených pneumatikách udržet stopu, najel na patník a ustřelil doleva do pole.

„Držte se, Davonne!“

Nelly to roztočila. Až k malému lesíku měli ještě pět kilometrů. Věděla, že transportér je vybaven krátkovlnnou vysílačkou? Jestliže hlášení nepřijde k Revierovi, který měl protiakci pozdržet, byl spěch příkazem dne.

Votier čekal s vrtulníkem na okraji lesa. To bylo domluveno. Tak to také stálo v instrukcích, které Nelly chtěla ve voze zanechat Davonnemu. Že k tomu nedošlo, že musela zvolit jinou nebezpečnou taktiku, za to mohli děkovat zvůli řidiče náklaďáku, který si dělal gaudium z toho, že limuzínu tak dlouho blokoval.

Davonne se oběma rukama křečovitě držel zavazadlového nosiče. Přitiskl se ke střeše co nejtěsněji, aby z ní nebyl smeten odporem vzduchu. Nohama se jakžtakž zapřel o zadní okraj nosiče. Jen tak dokázal vyvažovat extrémní naklonění limuzíny v mnoha ostrých zatáčkách.

Ani ne za pět minut opustili vozovku, aniž potkali jediné auto. Úzká, vymletá polní cesta, která vedla rovně jako šňůra k okraji lesa, muže na střeše pořádně vytřásla. Několikrát hrozilo Davonnemu, že se neudrží.

Jako zelená stěna vyrostl les před uhánějícím dodgem.

„Pozor, Davonne!“

Nelly protáhla limuzínu mezi prvními stromy, zamířila k malé mýtině a neustále sledovala Davonna na střeše, který nemohl uhnout bičujícím větvím.

První pohotovostní vozy, které budou přijíždět od věznice, nepochybně toto místo bez povšimnutí přešumí.

Tak alespoň Nelly doufala, když se vyhoupla z vozu a Davonne jedním skokem opustil nehostinnou střechu. Obličej měl celý rozškrábaný.

„Co dál?“ těžce oddychoval.

„Pojďte se mnou!“

Nelly utíkala napřed. Na okraji lesa odvráceném od vozovky a vzdáleném od mýtinky asi čtyři sta metrů, měl čekat Votier. Nevěděla, zda mu všechno proběhlo hladce. Mohla v to jen doufat.

„V několika minutách uzavřou všechny křižovatky,“ zařval Davonne.

Žena neodpovídala. Její oči byly upřeny k místu, kde se les prosvětloval. Po stu metrech spatřila vrtulník, v jehož okénkách se odrážel svit zapadajícího slunce.

Votier se opíral o kabinku, jako by neměl nic společného s tou vzrušující záležitostí, při níž šlo o každou vteřinu.

Nelly a Davonne se vynořili z podrostu a doběhli k letadlu.

„Honem, Jacquesi.“

Nechala Davonna nastoupit jako prvního. Pak vyšplhala nahoru sama a vtáhla Votiera do zasklené kopule.

Rotorové listy se s rachotem rozkmitaly, působíce stále větší hluk; pak se vrtulník zdvihl a vzdaloval se na sever.

„Svlékněte ten mundúr, Davonne!“ požádala Nelly. „Natáhněte si uniformu, co leží za vámi.“

„Nemám uniformy rád,“ zavrčel Davonne, když vyhrabal pod sedadlem stejnokroj poručíka.

„Nic si z toho nedělej,“ zazubil se Votier a teple se na krajana usmál. „Na to si člověk zvykne. V jakémkoliv jiném převleku by tě nejmíň jednou kontrolovali.“

Nelly strhla rudou paruku, dychtivě vyskočila z přiléhavých džínů a navlékla si jedovatě červené šaty.

Jednotlivé překážející kusy obleku byly po chvilce roztroušeny po ostrově na trati dlouhé asi pět kilometrů. Davonne se omyl vodou, kterou předvídavý Votier naplnil kanystr. Vypadal najednou tak předpisově, že by v tom poručíkovi nikdo nehledal uprchlého vězně. Zejména ne, pokud ho doprovázela Nelly.

Malé letiště leželo mimo město, patnáct kilometrů jihovýchodně od Fort–de–France, v bezprostřední blízkosti exkluzivního přístaviště jacht.

Votier myslil na všechno.

Když přistával s letadlem vedle administrativní budovy, viděli dva policisty, kteří se hemžili vedle budov a přistání vrtulníku sledovali celkem bez zájmu.

„Chovejte se jako důstojník!“ připomněla mu Nelly. „Kdyby jeden z nich měl začít otravovat, udělejte z něj prápor. Nemyslím, že si můžeme dovolit nějaké zdržování. Ti tam rychle zjistí, jak jsme se takříkajíc vypařili.“

Vystoupili z vrtulníku a zamířili zavěšeni k policajtům, kteří se před uniformou postavili do habtáku a zdvořile salutovali.

Přitažlivá paní je odměnila do nebe povznášejícími líbrkuky a Davonne je podle reglamá koženě pozdravil.

„Jak se odsud dostaneme?“ vyzvídal, když obepluli toto úskalí.

„Nemám tušení,“ musela Nelly přiznat. „Vím jen, že Votier koupil námořní jachtu Santa Isabel. Všechno ostatní je jeho věc. Má své instrukce.“

Santa Isabel kotvila na začátku dlouhého přístaviště, které se táhlo daleko do Karibského moře. Moře bylo klidné a malá skaliska, která se zdvíhala před vjezdem do přístavu ze zrcadlící hladiny, se zdála na dosah, ačkoli byla nejméně dva kilometry vzdálena.

Davonne a Nelly nastoupili na palubu elegantní jachty a čekali pět mučivých minut na Jacqua Votiera, který musel vyřídit nezbytný administrativní balast kolem vrtulníku.

Když konečně zalit potem přiběhl, uvolnil lana a nahodil těžký motor, uplynulo od vězňova osvobození víc než půl hodiny. I kdyby Reviera mohl hlášení pozdržet, začalo v tuto chvíli už rozsáhlé pátrání.

Přesto nejevil Votier žádný zvláštní spěch, když jachtu otáčel v malé přístavní zátoce a zamířil na otevřené moře. Teprve když za sebou nechali pobřežní útesy, vrhl toužebný pohled zpátky na pobřeží.

„Bude to pro mě těžké, zase si tam někdy zajet a přiťuknout si s několika přáteli,“ povzdechl, upravil kurz a nastavil kormidlo.

„Náš pasažér i já bychom rádi věděli, jak věc bude pokračovat,“ vyptávala se Nelly, když si Votier zapálil cigaretu a setřel pot z čela.

„Rovně vpřed,“ naznačil Votier pohybem ruky na moře. „Za půl hodiny navážeme kontakt s jednou americkou fregatou. Myslím, že nejpozději za dvě hodiny nás vezme na palubu. Co se stane potom, nevím. Kromě toho, že jsou mi dlužni spoustu peněz. Snad budou bratři solventní.“

Nelly Moorová se opřela o zábradlí. Zpátky se nepodívala. Všechno neproběhlo tak, jak si naplánovala. Ale to jí ani Charles Dawton ani nikdo jiný nebudou vyčítat. Maurice Davonne stál na palubě a vstoupí na půdu USA jako svobodný člověk.

A takový byl její úkol.