Bill Jeffers

Agentka Nelly 234. Vrah pronásleduje Nelly

Ve tmě seděl muž.

Jediný světelný bod: jeho cigareta. Když potáhl, rudě vzplála.

Muž čekal dlouho. Pohodlně si opíral hlavu v křesle čalouněném kůží, oči zavřené. Dýchal klidně a zhluboka. Jeho hruď se pravidelně zdvíhala a klesala.

Telefon se ozval přesně na vteřinu.

Po čtvrtém zazvonění ho muž vzal.

„Ano,“ ohlásil se.

„Jaké dnes servírujete ryby?“ Slova volajícího zněla nezvykle dutě, jako by mluvil z hrobky.

„Barracudy,“ odvětil muž ve tmě smluveným heslem.

Barracuda.

Pouhé vyslovení tohoto jména stačilo, aby mnohým po zádech přeběhla ledová hrůza. Neboť pod tímto jménem se skrýval jeden z nejhledanějších vrahů země.

Profesionální zabiják, jehož služeb mohl použít každý, kdo k němu našel cestu a byl připraven položit na stůl nejméně milion dolarů v použitých bankovkách, jejichž čísla nešla po sobě.

Barracuda.

Perfektní lidský vražedný stroj, který vždy vykoná čistou práci, který nic nezpacká, který se dosud nedopustil žádné chyby. Nikdo neměl zdání, kdo za tím jménem vězí. Neexistovala žádná vrahova fotografie.

To jméno Barracuda si dal on sám. Už před deseti lety, když se poprvé vynořil.

„Záležitost musí být co nejrychleji uzavřena,“ oznámil suše volající.

„Jak je to s penězi?“ zeptal se muž, který sám sebe nazval Barracudou.

„První splátka je zaplacena.“

„Okay, ohlásím se zase během čtyřiadvaceti hodin.“

Muž ve tmě rozhovor ukončil. Když zazněl volný tón, vytočil newyorské číslo.

„Spojte mě s panem Jackem Smithem,“ požádal, když se na druhém konci ohlásila ústředna. O několik vteřin později zaslechl důvěrně známý kovový hlas.

„Jack Smith.“

„Došlo na věc. Máš peníze?“ zeptal se Barracuda, aniž by se představil.

„Všechno v pořádku,“ oznámil Smith.

„Tak se do toho dnes večer dáme.“ Položil, sáhl po balíčku cigaret a zapálil si. Ještě jednou si nechal v hlavě projít vražedný plán do všech podrobností. Nenašel žádné slabé místo, myslel na všechno.

Při pomyšlení, že za čtyřiadvacet hodin bude o milion bohatší, se mu vkradl do tváře úsměv.

Netušil, že tentokrát bude všechno jinak, úplně jinak.

*

Stála před zrcadlem celá nahá.

Její modročerné vlasy ležely v měkkých vlnách na jemné sametové pleti, které lehké opálení propůjčovalo apartní exotické kouzlo. Její bezedné, jako uhel černé oči kriticky hodnotily postavu. Bylo se na co dívat a mohla být se sebou spokojená. Měla ideální ženské proporce, které obdivoval každý muž. Sotva by se našel typ, který by se necítil jejím exotickým kouzlem přitahován.

A ona věděla, jak svou dráždivou smyslnost využít. Když to muselo být, tak i jako nebezpečnou zbraň, která se už stala mnohému protivníku osudnou. Role luxusního děvčete na telefon, kterou navenek hrála, jí poskytovala nejlepší maskování, jaké si pro své opravdové povolání mohla přát. Její tajné telefonní číslo 2000 mělo v určitých kruzích vysoký kurz, bylo důvěrným šepotem sdělováno dobrým přítelem nejlepšímu příteli a vždy předáno s labužnickým mlasknutím jazyka.

V jejím životě existoval jen jeden muž, o kterém věděla, že každý pokus pustit se s ním do sporu by musel předem ztroskotat: Charles Dawton, její tajemstvím obestřený šéf, ke kterému chovala nevysvětlitelnou náklonnost, i když si z něj často potají dělala blázny.

Nelly Moorová se pomalu otáčela na špičkách kolem své osy. Přes levé rameno pozorovala své zadní partie. Několik posledních kapek vody, které se třpytily jako rosa, se lesklo na její pleti. Nohy se téměř po kotníky ztrácely ve vysokém vlněném koberci, ačkoliv stála na špičkách.

Nelly přemýšlela, kterou vůni by měla použít, když zadrnčel zvonek u dveří jejího přepychově zařízeného ateliérového bytu v blízkosti parku New Springsvill v Richmondu.

Nelly vklouzla do hedvábného županu a ovázala si ho páskem. Bosky běžela ke dveřím a podívala se kukátkem právě v okamžiku, kdy se zvonek ozval znovu.

Agentka odemkla, sňala jisticí řetízek a otevřela dveře.

„Haló, lady!“ pozdravil ji Tex Henderson, který obýval jedno z apartmá pod ní. Poprvé si ho všimla, když na ni hleděl ve výtahu s pusou dokořán, jako by nemohl pochopit tolik krásy a půvabu pohromadě. Nelly to vůbec nevyvedlo z míry. Byla zvyklá na obdivné pohledy a uznalá písknutí jako na denní chléb.

Když se na něj usmála, celý zčervenal, jako školák na první schůzce, ačkoliv mu hádala něco málo přes třicet let.

Bylo jí, jako by spadla z nebe, když ho o dva dny později poznala na fotografii, kterou jí Charles Dawton položil na psací stůl…

Henderson na ní byl z profilu. Dawton ukázal na muže vedle něho, který stál k fotografovi zády.

„To je Smitty Whittless.“ Jméno nebylo Nelly neznámé. FBI a CIA ho už nějaký čas podezřívaly, že je hlavou zahraniční špionážní organizace. Důkazy ovšem nebyly. „Jak víte, dosud se nepodařilo, aby nějaký agent pronikl do jeho okolí. Tenhle Henderson je nový člověk, který se v posledních dnech s Whittlessem dvakrát setkal. Nedávno přijel ze západního Berlína. K majetku prý přišel přes noční kluby a teď by se chtěl usadit v New Yorku. Když jsem se dozvěděl jeho adresu, hned jsem si vzpomněl na vás, Nelly.“ Tlouštík se tázavě podíval na svou špičkovou agentku.

„Rozuměla jsem“, usmála se chápavě a přehodila si nohu přes nohu. „Cesta k Whittlessovi vede přes Hendersonovu postel. Připadá mi spíš jako nějaký student než jako manažer nočních klubů.“

„Nenechte se mýlit zevnějškem,“ varoval Dawton.

Pro Nelly bylo pak lehké zkřížit Hendersonovi cestu, právě když opouštěl výtah a ona vstupovala do kabiny. Klopýtla přitom schválně tak nešikovně, že přistála na jeho hrudi. Reagoval, jak očekávala, a objal ji pomocnou rukou.

„Hopla!“ řekl.

„Hopla!“ opakovala.

„Stalo se vám něco?“ zeptal se starostlivě a uvolnil stisk, kterým ji objímal.

„Ne,“ řekla Nelly a vzhlédla k němu, „díky vaší přátelské pomoci.“ I vše ostatní se přihodilo jako samosebou. Z vděčnosti pozvala ochotného kavalíra na drink do svého apartmá. Bez váhání souhlasil. Dohodli se na osmou hodinu…

A teď tu stál před ní.

„Neříkejte mi lady, jmenuji se Nelly,“ vyzvala ho.

„Děkuj, la… Promiňte, děkuji, Nelly. Jmenuji se Tex.“

Nelly Moorová zavedla svou návštěvu do obývacího pokoje a usadila ji na pohovku.

„Máte to tu bezvadné,“ řekl uznale a obdivně se rozhlížel.

Nelly přisunula pojízdný domácí bar na jeho dosah. Přitom se jí rozevřel župan, takže její návštěvník nemohl jinak, než se podívat na její dokonale formovaná stehna.

„Co vám mohu nabídnout?“

„Skotskou.“

„Dobře, vezmu si ji také.“

„Na zdraví!“ Přiložil sklenici ke rtům. „Chutná zatraceně dobře,“ řekl uznale a ohlížel se po nějaké možnosti k sezení.

„Posaďte se ke mně!“ pobídla ho hostitelka, která se mezitím pohodlně usadila na pohovce. Tex Henderson se usadil vedle okouzlující ženy.

„Opravdu chutná skoro tak jako u nás doma,“ zkonstatoval a nijak se nebránil, když mu agentka nalila další várku.

„Nejste z New Yorku?“ zeptala se Nelly, ačkoliv podle jeho výslovnosti poznala, ze kterého koutu země pochází.

„Ne, z Texasu, z okolí San Antonia.“

„Vyprávějte mi o Texasu!“ vyzvala ho.

„Je to krásná země,“ řekl s nadšením, „ta nejkrásnější na světě, divoká a rozervaná, plná drsných, nádherných Texasanů…“

„Umějí také líbat?“ přerušila ho Nelly s nevinným výrazem v očích.

„Líbat?“ Tex se na chvíli zarazil a zadíval se do jejích bezedných, jako uhel černých očí. „Samozřejmě že chlapci z Texasu umějí líbat, a jak!“

„Mě ještě nikdy žádný texaský chlapec nelíbal.“

„To se dá snadno napravit.“ Jeho ústa se přitiskla na její. Špičkou jazyka zajel mezi její pootevřené rty. Současně ji objal pravačkou kolem ramen.

Pak se i jeho levačka vydala na výzvědy. Energicky a dobyvačně vklouzla do výstřihu županu a uchopila její ňadra. Konečky prstů hladily bradavku, něžně a opatrně, až ztuhla.

Mužovy doteky Nelly elektrizovaly. Jeho erotické kouzlo ji přitahovalo. Projelo jí divoké vzrušení. Vrhla se mu kolem krku, Vrátila mu jeho vášnivý polibek a stiskla svými zuby jeho rty.

Texasan Tex obratně vytáhl ruku, v mžiku uvolnil pásek, který držel vpředu její župan, zatímco druhá ruka plná nedočkavosti dál hnětla její prsa.

Aniž by se jeho ústa rozloučila s jejími, sklouzl z pohovky a uložil Nelly na záda.

Pak poklekl u jejího boku.

Pokrýval polibky Nellyin obličej, její krk i prsa. Ona hladila jeho blond vlasy a levačkou sáhla po přesce kalhotového pásku.

Pomohl jí.

Jako mávnutím proutku před ní stál nahý. Ještě nikdy neviděla muže, který by uměl tak rychle vyklouznout ze svých šatů. Sotva jí zůstal čas na to, aby pohlédla na jeho nádherné, dohněda opálené tělo, na kterém nebyl ani gram zbytečného tuku.

Ležela na zádech. Jeho ruce, jeho polibky – cítila je všude: na obličeji, ve vlasech, na prsou, stehnech, na celém těle. Vteřinu za vteřinou rostlo její vzrušení. V tomto okamžiku byl úkol zapomenut. Byla pouze ženou, náruživě milující ženou.

Obě těla splynula, poslušna svého hluboce zakořeněného pudu. Dva žhnoucí vulkány se vlnily, spojeny horkou lávou své vášně.

Nelly nevěděla, kdy se od sebe oddělili. Vyčerpaně ležela na pohovce. Těžce oddychovala. Krev jí v žilách horce pulsovala. Oči jí zářily. Cítila se šťastná jako už dávno ne.

Texasan čekal, až se její dech uklidní a tlukot srdce ztiší. Pak si ji znovu vzal: bouřlivě divoce, žádostivě. Neztrácela ani vteřinu, šla mu svým tělem vstříc, nechala se strhnout tím nespoutaným bouřlivým příbojem.

Nelly nevěděla, jak dlouho ji ten divoký vír držel v zajetí, jak dlouho to trvalo, než se zase ocitla zpátky v přítomnosti. Poslední vzedmutí těl, poslední polaskání, poslední vášnivé objetí. Pak leželi mlčky vedle sebe.

„Jsi šťastná?“ zeptal se Tex Henderson.

„Velmi,“ zašeptala Nelly a otevřela oči. Úplně přeslechla ten zvláštní podtón v jeho hlase. „Jsem šťastná jako zřídka ve svém životě.“

„Tak to bude teď pro tebe smrt o to lehčí!“

*

Charles Dawton, právní poradce velkého průmyslu a High Society. Za touto fasádou tlouštík šikovně skrýval svou vlastní činnost, kterou mohlo znát jen několik málo zasvěcenců. Dokonce i Nelly věděla jen tolik, že rozsah jeho moci a možností je prakticky neomezený. Jeho spojení sahalo až do nejvyšších a nejtajnějších kruhů. Jeho slovo platilo a působilo ve vteřině. Ať to byla CIA nebo FBI, ministerstvo spravedlnosti nebo Pentagon, tlouštík od nich okamžitě dostal jakoukoliv informaci a ve vysoce aktuálních případech dokonce koordinoval jejich společnou činnost. Jak to Dawton dokázal, zůstávalo jeho tajemstvím. Stejně jako to, jak zařídil, že byl pro své spolupracovníky vždy k dosažení.

Teď momentálně seděl za svým psacím stolem, měl zavřené oči a přemýšlel o informaci, kterou dostal z jednoho tajného kanálu, a o níž nevěděl, jak vážně ji má brát.

Zvonění telefonu ho vytrhlo z jeho myšlenek. Zvedl sluchátko hned po prvním cinknutí.

„Výzva z Deneveru,“ oznámila spojovatelka, „od pana Toby Logana. Převezmete si ten hovor?“

„Okay, spojte nás!“ rozhodl tlouštík okamžitě.

Krátce na to zazněl ze sluchátka tenký hlas volajícího.

„Haló, pan Dawton?“

„U aparátu. Prosím, mluvte, Toby!“

„Pane, říká vám něco jméno Barracuda?“

Vyřknutí tohoto jména zapůsobilo na tlouštíka jako elektrický šok. Posadil se zpříma jako svíčka a zapnul magnetofon, který byl propojen s telefonem.

„Co víte o Barracudovi?“ zeptal se.

„Je na cestě do New Yorku, nebo už je tam.“ Tenký hlas volajícího zněl rozrušeně. Tlouštík věděl, proč Toby Logan nenávidí tohoto zločince jako mor. Muž s krycím jménem Barracuda totiž zabil Loganovu ženu a dceru, protože použily stejný výtah jako on, když po přestřelce s FBI právě utíkal a nemohl potřebovat žádné svědky. „Někdo mu zaplatil milion za to, aby sprovodil ze světa jedno děvče na telefon.“

„Znáte jeho jméno a adresu?“

„Adresu neznám, ale její jméno ano: Jmenuje se Nelly Moorová.“

Tlusťochovi vypadlo sluchátko z ruky.

*

Jeho hlas zněl tvrdě jako kov. Jeho obličej neměl žádný výraz. Oči se leskly chladně a nelítostně.

Nelly Moorové trvalo zlomek vteřiny, než pochopila smysl jeho slov a nebezpečí, které se v nich skrývalo. Dřív než jakkoli zareagovala, Tex Henderson udeřil.

Zvuk, který pak po chvilce zaslechla, zněl jako křaplavý zvon. Nelly potřebovala několik vteřin, než pochopila, že je to drnčení telefonu.

Chtěla vyskočit.

„Stát!“ poručil řezavě Tex Henderson.

Zastavila se uprostřed pohybu.

„Sednout!“ vyzval ji její přemožitel.

Bez odporu znovu klesla na pohovku. Byla úplně nahá, až na dva kovové náramky, které objímaly její zápěstí. Druhý pár svíral její nohy nad kotníky.

Tex Henderson se provokativně posadil do křesla. Byl již úplně oblečen. Nohy si položil na skleněnou desku kuřáckého stolku, který ho od ní dělil. Parfémovaná cigareta mu visela z levého koutku úst.

„Kdo je to?“ zeptal se studeně a ukázal palcem k telefonu, který se znovu rozezněl.

„Nevím,“ vypravila ze sebe namáhavě. Mluvení jí působilo potíže.

„Čekáš telefon?“

„Ne.“ Potřásla hlavou.

Ve stejném okamžiku aparát umlkl.

Nelly horečně hledala východisko. Zdalipak by mohla podstoupit boj? Ovládala perfektně judo a karate, ale pouta jí bránila v pohybu. Tex byl opravdu vážný protivník, o tom nepochybovala ani vteřinu. I když se tvářil bezstarostně, nenechala se jím mást. Jeho oči prozrazovaly napjatou pozornost.

Musela zkusit získat čas, než se jí naskytne vhodná příležitost.

„Kdo jste? A co vlastně chcete?“ vyhrkla.

„Dvě otázky najednou. Ale zodpovím ti je. Říkají mi Barracuda a kdosi mi zaplatil milion za to, abych mu tě odklidil z cesty.“

„Komu na mně tolik záleží?“ zeptala se a snažila se překonat svůj úlek, který jí způsobilo vyřčení mužovy přezdívky.

„Jména jsou klam a mam,“ odpověděl Barracuda.

„Nabízím dva miliony, když mě necháte jít,“ udělala pokus.

Zatřásl hlavou.

„Ne, lady, ani za deset milionů. Mohla bys mě identifikovat. To riziko nesmím podstoupit.“

„Neřeknu nikomu ani slovo…“

„Ušetři si sliby, lady,“ přerušil ji. „Honila bys mě. Byla bys to dlužna své hrdosti a své uražené ješitnosti. A když ne ty, tak tvůj šéf, Charles Dawton. Informoval jsem se o tobě, dřív než jsem přijal zakázku. Ne, lady, pusť ten nesmysl z hlavy. Tady neexistuje žádné vyjednávání.“

„Co máte v úmyslu?“ Nemohla zabránit, aby se jí nechvěl hlas.

„Strach, lady?“ zeptal se zabiják a cynicky se usmál.

Byla zproštěna odpovědi, neboť ve stejném okamžiku se znovu rozdrnčel telefon.

„Zatraceně!“ zavrčel Barracuda. „Lhala jsi mi. Kdo je to?“

„Já skutečně nevím. Snad někdo, kdo se mnou chce spát.“

Vrah zaváhal.

„Vem to!“ rozhodl pak po třetím zazvonění. „Ať je to kdokoliv, odmítni ho! Slovo navíc a…“ udělal rukou jednoznačný pohyb. Jako zázrakem se v jeho pravičce objevila automatická pistole s nasazeným tlumičem.

Nelly Moorová se zvedla a doskákala snožmo k telefonu. Tex Henderson zvedl sluchátko a držel jí ho šikmo u ucha, takže mohl slyšet každé slovo. Ústí tlumiče tiskl své zajatkyni ke spánku.

„Manhattan dvacet–nula–nula,“ ohlásila se Nelly zastřeným hlasem.

*

Bylo jen málo momentů, ve kterých by Charles Dawton ztratil řeč. Tohle byl jeden z nich.

Po deseti vteřinách se však zase vzchopil a přiložil si sluchátko k uchu.

„Haló, pane Dawtone,“ ozval se z něho netrpělivý hlas Toby Logana, „jste tam ještě?“

„Ano,“ ovládl se tlouštík.

„Rozuměl jste mi? Musíte tu ženu zachránit a toho zabijáka lapnout. Pro vás přece musí být snadné zjistit její adresu.“

„To skutečně není žádný problém,“ ujistil ho tlusťoch a přerušil spojení.

Hned vzápětí pak vytočil Nellyino číslo.

Nechal ho u ní desetkrát zazvonit, aniž by zvedla sluchátko.

Tlusťoch se zarazil.

Zdržovala se ve svém ateliérovém bytě, to věděl stoprocentně. Nelly mu to řekla odpoledne během jejich posledního telefonního rozhovoru.

Má to snad znamenat, že…?

Charles Dawton přetočil magnetofon zpět a ještě jednou si přehrál záznam.

Až k místu, kdy hlas Toby Logana řekl: „Je na cestě do New Yorku, nebo už je tam.“

Tlusťoch se těžce zvedl ze své sedačky a nechal přepojit tajné číslo své kanceláře na telefon v autě. Když se vmáčkl za volant, klaplo přepojení.

Přesně za deset minut po svém marném pokusu vytočil číslo Nelly Moorové znovu.

Tentokrát už sluchátko zvedla.

„Manhattan dvacet–nula–nula,“ ohlásila se podivně stísněně, ne jako obvykle –, Manhattan dva–nula–nula–nula, –.

V tu chvíli tlouštík pochopil, jak se věci mají.

„Állo!, allo! Ma petite cherie!“ brebentil pozměněným hlasem a s francouzským přízvukem. „Já tvoje malý tlusťoch, mon amour, tvoje miláček Buddhachen z Montreal. Já kašlat na moje řízení, na moje manželka, tři dny. Zítra přijdu tě navštívit. Máš čas pro mě? V devět, mon bijou?“

„Ano,“ zazněla krátká odpověď.

„Ó, jak nádherný, ó jak príma! Za to bych tebe chtěl hned líbat, ma petite. Jak já se na tebe těšit! Tak zítra, cherie! Au revoire! Je ťaime!“

S tím položil.

Nelly Moorová na sobě nedala znát, jak se jí ulevilo. Hlas volajícího by poznala mezi tisíci, i když se tak snažil ho pozměnit. Začala zase doufat. Tlusťoch musel tušit nebo vědět, že má potíže, jinak by přece nehrál tuhle komedii.

„Zákazník?“ zeptal se vrah.

„Ano,“ zalhala agentka. „Francois Leclerc, francouzský Kanaďan, navštěvuje mě dvakrát třikrát do roka, jak se mu poštěstí utrhnout se od své ženy.“

Barracuda se s touto odpovědí spokojil.

„Zase si sedni!“ vybídl svou zajatkyni.

Hopkovala zpátky k pohovce.

„Nechceš si nechat můj návrh ještě jednou projít hlavou?“ navázala nit hovoru. Teď záleželo na tom, zdržet Texasana dostatečně dlouho, aby tlusťoch našel příležitost něco podniknout.

Henderson potřásl odmítavě hlavou.

„Tady není o čem přemýšlet. Moji odpověď znáš, lady. Už jsi mi zabrala dost času. Přistoupíme konečně k věci.“

„Co máš v úmyslu?“ zeptala se Nelly.

„To brzo poznáš. Nejdřív trochu ztenčíme tvé zásoby.“

Přistoupil k baru, otevřel láhev vodky, naplnil sklenici až po okraj a přitom ji nepřetržitě pozoroval. Nelly neviděla jedinou možnost, jak ho přetrumfnout.

„Tak, lady,“ řekl Barracuda, „můžeš si vybrat: buď vyprázdníš tu sklenici dobrovolně, nebo ti pomůžu. A nezkoušej žádné triky. Varuji tě!“

Nelly se rozhodla vypít ten nápoj bez jeho pomoci. Zabiják ji nutil lít do sebe bez jakéhokoliv smyslu jedno přes druhé: vodku, skotskou, brandy, rum, koňak i slivovici. Zkoušela sice tu proceduru prodlužovat, ale to se jí dařilo jen částečně. Třebaže Nelly snesla velké množství, přišel rychle okamžik, kdy alkohol začal působit. Víc a víc se jí zamlžovaly smysly, jazyk byl těžší a těžší, rozum pracoval pomaleji a pomaleji, až konečně vypnul úplně.

Tex Henderson trpělivě čekal, až opilá znehybní. Hlava jí klesla ke straně a začala chrápat. Ujistil se, že nic nepředstírá. Pak ji uvolnil z kovových pout.

Potom zhasl všechna světla. Popadl svou bezbrannou oběť a vlekl ji temnotou na střešní terasu. Cítil se naprosto jistě. A tak přehlédl stín, který už několik minut pozorně sledoval každý jeho pohyb.

Když se Tex Henderson chystal přehodit agentku přes zábradlí, začal tajemný pozorovatel jednat.

„Haló!“ zazněl ze tmy jeho hlas.

Vrah reagoval okamžitě. Pustil tělo ženy, otočil se jako blesk a vytrhl automatickou pistoli zpoza pásku kalhot.

Barracuda se však už ke střelbě nedostal.

Tlumené střely, které Charles Dawton vypálil na vraha ze Smith & Wessona, ho zasáhly při otáčení. Mistrovský tlouštíkův kousek při tak nejasném světle.

Barracuda klesl k zemi.

Charles Dawton se přesvědčil, že mu už zabiják nemůže být nebezpečný.

V jeho náprsní tašce našel patentní klíč, který si vzal. Pak se začal starat o Nelly. Potřebovala rychle lékařskou pomoc.

Tlusťoch ji odnesl do obývacího pokoje. Našel její hedvábný župan a oblékl jí ho. Byla zcela bezvládná. Pak si ji naložil na ramena a opustil ateliérový byt.

Ulehčeně si oddechl, když se dostal ke svému vozu, aniž by ho někdo potkal. Uložil svůj náklad na zadní sedadlo.

Posadil se za volant a začal telefonovat – nejprve pro sanitku, potom vyhledal číslo soukromého telefonu šéfa newyorské FBI.

Sanitka přijela, když Charles Dawton končil svůj sedmý telefon. Dva ošetřovatelé převzali opilou ženu.

O deset minut později se přiřítily tři nenápadné limuzíny z oddělení vražd FBI. Jeho vedoucího, George Webba, tlouštík znal.

Charles Dawton zavedl muže z oddělení vražd k bytu Nelly. Odemkl a rozsvítil.

Zatraceně! Myslím, že stárnu a zapomínám, huboval v duchu sám sebe. Byl by přísahal, že nechal svítit všechna světla, když opouštěl byt.

Pak se zarazil.

Změny v obývacím pokoji byly až příliš nápadné.

Chyběly lahve, ze kterých zabiják naléval Nelly, a které vyrovnal na kuřácký stolek. Mramorový popelník, ve kterém zamačkával své parfémované cigarety, zel prázdnotou. Jednotlivosti, které si tlouštík vtiskl do paměti, když se rozhlížel po nějakém vhodném oblečení pro svou opilou agentku. Dokonce zmizela i sklenice, na které si všiml otisků její rtěnky.

Nic neukazovalo na to, co se zde odehrálo.

Naplněn chmurnou předtuchou spěchal tlouštík na střešní terasu.

Čeho se obával, to se stalo.

Mrtvola zabijáka Barracudy zmizela. Na jejím místě ležela zažloutlá navštívenka.

Pod vytištěným jménem vraha z povolání byl rukou připsán dodatek:

Příště se to povede!

*

Charles Dawton přinesl kytici temně rudých růží, když navštívil svou nejlepší agentku v nemocnici.

„Haló, Nel. Vypadáte už docela dobře. Jak se cítíte?“

Tlouštík žuchnul na židli.

„Děkuji, celkem dobře,“ odpověděla.

Nelly měla jednolůžkový pokoj na soukromé klinice na okraji Richmondu, kterou vedl známý profesor.

Charles Dawton si od ní nechal vyprávět o všech podrobnostech jejího setkání s Texem Hendersonem.

„Tak nějak jsem si to představoval,“ řekl, když skončila. „A to jsem vás ještě varoval, abyste se nenechala oklamat zevnějškem. Ostatně nepočítal jsem s takovým vývojem. Snad ještě přijdeme na to, co tím sledoval.“

„Je pravda, že jste ho zastřelil?“

„Byl jsem nucen, moje milá. Po tom telefonátu v roli vašeho kanadského milence jsem věděl, že každá vteřina je drahá. Zalarmovat FBI nebo CIA by trvalo příliš dlouho. A vlastní lidi jsem neměl po ruce. Musel jsem tedy jednat sám. Napadlo mě, jak se dostat na střešní terasu, aniž bych musel projít vaším ateliérem. Příležitostně vám ten trik ukážu. Přišel jsem právě včas, abych zabránil tomu nejhoršímu.“

„Byl skutečně mrtvý?“

„Byl mrtvý.“

„A jeho mrtvola?“

„Zmizela. Vysvětlení pro to je velmi jednoduché: měl pomocníka, který odstranil mrtvolu a zničil všechny stopy. Ani v jeho apartmá nebyly nalezeny žádné potřebné důkazy. Zatím ani nevím, zda ten mrtvý byl skutečně Barracuda nebo jeho pomocník či zákazník. Podezřívám sice Smitty Whittlesse, ale nemám žádné důkazy. A žádný motiv, proč měl Barracuda zabít právě vás. Nikdo kromě mě přece nevěděl o vašem úkolu.“

„Odpověděl byste mi na jednu otázku, pane Dawtone?“

„Budu-li schopen, tak jistě.“

„Odkud víte, že vám říkám ‚tlusťoch‘ nebo ‚Buddha‘?“

„To, moje milá, zůstane mým tajemstvím. Měla byste přijmout jako fakt, že se vyznám.“ Vstal. „A do budoucna bych vám chtěl poradit, abyste se vyvarovala jedné chyby.“

„Jakou chybu máte na mysli?“

„Neměla byste tlusťochy podceňovat, moje milá,“ odvětil Charles Dawton s úsměvem.

*

Po čtyřiadvaceti hodinách opustila Nelly kliniku. Déle to na nemocniční posteli nevydržela.

Ve svém ateliérovém bytě vytočila tlouštíkovo číslo.

„Haló, Nel,“ ohlásil se Dawton po druhém zvonění. „Jak se cítíte?“

„Děkuji, dobře,“ odvětila dost ohromeně. „Odkud víte, že…?“

„Že jste na drátě? Čekám na vaše zavolání od té doby, co jste opustila kliniku, moje milá. Příliš brzo, jak se mi svěřil doktor Bergman.“

„Příliš pozdě, pane Dawtone, příliš pozdě. Hořím touhou najít objednavatele mé vraždy. Co mi můžete nabídnout za informace?“

„Nic, moje milá, absolutně nic. Úplně tápu v temnotách.“ Tlouštíkův hlas zněl stísněně. „Mrtvola Barracudy nebyla dosud nalezena. Zato se objevila mrtvola pravého Texa Hendersona. V Havlu, v západní části Berlína. Ležela ve vodě nejméně dva týdny. A Smitty Whittless odletěl do Berlína už před třemi dny. V době pokusu o vaši vraždu v New Yorku nebyl.“

„Mám tedy letět do Berlína?“

„Od toho si nic neslibuji. Whittless je sledován vybranými agenty CIA. Chová se jako běžný turista. Ostatně v zahraničí mohu pro vaši bezpečnost udělat mnohem méně než tady.“

„Pro moji bezpečnost?“

„Musí vám být přece jasné, že vás chce někdo odstranit. První pokus se nezdařil. Při druhém si bude počínat obratněji. Musíte především zmizet z vašeho bytu, Nel.“

„Kam?“

„Přestěhujete se do hotelu Redward na 23. ulici.“

„Proč právě do hotelu Redward?“

„Protože tam bydlel jistý Jack Smith. Na něj narazila FBI, když šla po Barracudových telefonátech. Po Barracudově smrti Smith zmizel. Nejprve ale odstranil v hotelovém pokoji všechny stopy své přítomnosti.“

„Pokládáte tohoto Jacka Smithe za komplice Barracudy?“

„Ne, moje milá. Smith je, nebo, spíše byl Barracuda. Popisy hotelového personálu se hodí na muže, kterého jste znala pod jménem Tex Henderson. Mějte uši nastražené. Nevím, jestli to k něčemu povede. Ale stejně tak málo si jsem jistý, že souhlasí všechny údaje, které z hotelu máme.“

O dvě hodiny později opustila Nelly Moorová svůj ateliérový byt. V paruce hnědých nakrátko ostříhaných vlasů, slunečních kovových brýlích, až ke krku zapnutých šatech širokého košilového střihu dělala dojem o mnoho starší. Kyselé tahy štěstím opuštěného děvčete na ocet doplňovaly její perfektní přestrojení. Ani vlastní matka by ji v něm nepoznala.

V hotelu Redward se ubytovala pod jménem Lilian Millerová. Tlouštík už předem zařídil, aby dostala pokoj, který před ní obýval Jack Smith.

V následujících dnech se rozhlížela po hotelu, hovořila s hosty a personálem, při každé vhodné příležitosti zapředla rozhovor na Jacka Smithe. Od obsluhujícího personálu se však nedozvěděla nic. A hosté se měnili téměř denně. Našla jen jednoho, který Jacka Smithe viděl. Murray Clayton, který přechodně bydlel v pokoji vedle ní.

„A co vás na tom Smithovi tak zajímá, že na něj pořád stáčíte hovor?“ zeptal se Clayton, když si večer sedli na drink do hotelového baru.

„Slíbil mi manželství,“ zalhala agentka.

Clayton polkl. Ubohý Jacku Smithe, pomyslel si, nechtěl bych být ve tvé kůži. Dostane-li tě do spárů tahle stará panna, už tě nepustí. Murrayi, starý brachu, měj se na pozoru, aby náhodou nelapila i tebe.

„Rozumím,“ řekl nahlas, „ale potkal jsem ho jen jednou u baru, na drinku, jako teď vás.“

„Nic tenkrát neříkal? O mně? Nebo o sobě?“ zeptala se Nelly s číhavým podtónem zhrzené nevěsty.

„Ne. Mluvili jsme o počasí, o baseballu, o hotelových cenách. O sobě nemluvil. Nebo vlastně přece. Zmínil se, že pochází z Denveru.“

„V záznamech FBI není o vašem sousedovi nic zajímavého,“ konstatoval Charles Dawton, když ho Nelly hned té noci volala. „Claytonovi je 42 let, je už deset let rozvedený, bydlí v Chicagu, pracuje pro nějakou firmu s nemovitostmi, je často na cestách. V minulosti žádný trest, takříkajíc nepopsaný list.“

„Takže zase nic,“ vzdychla Nelly rozmrzele. „Jak dlouho se tu mám ještě motat?“

„Dva tři dny než se Whittless vrátí z Berlína. Potom bych chtěl, abyste se dostala co nejblíž k němu.“

„Dva dny to snad ještě vydržím,“ slíbila agentka. „Ale ani o vteřinu déle. Ostatně Clayton zítra odjíždí, do Denveru.“

„Moment!“ Tón v Dawtonově hlasu přinutil jeho nejlepší spolupracovnici natáhnout uši. „Kam cestuje?“

„Do Denveru, Colorado. Je to pro vás důležité?“

Tlouštík přemýšlel nahlas.

„Clayton jede do Denveru, Smith údajně z Denveru pochází, a upozornění, že vás má Barracuda zavraždit, jsem obdržel taky z Denveru. Co byste řekla letu do Colorada, Nel?“

„Každopádně lepší nápad, než tady nečinně posedávat.“

„Okay. Zítra ráno letíte do Denveru, abyste se tam setkala s mužem jménem Toby Logan. Čekejte na mé zavolání!“

Tlouštík položil.

Ani on, ani Moorová netušili, že byl jejich rozhovor nahrán a o hodinu později poslechnut štíhlým mužem, jehož světlé vlasy připomínaly vlnící se kukuřičné pole, a jehož modré oči se podobaly letnímu nebi bez mráčků. S cynickým úsměvem si rovněž objednal letenku na ranní letadlo do Colorada.

*

Měla kalhotový kostým z černého sametu, ve kterém se bezvadně uplatnila její prvotřídní postava. Každopádně si to pomyslel Murray Clayton, když ji letuška odkázala na místo vedle něho. Obchodní cestující s nemovitostmi seděl u okna DC 8–ičky. Prohlížel si ženu vedle sebe s neskrývaným obdivem. Její rudé vlasy, které jí v měkkých vlnách padaly na ramena, se třpytily jako oheň. Nevšední rysy obličeje ovládaly dvě bezedné, jako uhel černé oči, které se třpytily jako horská oka plná tajemství. Mužovo srdce se divoce rozbušilo a vehnalo mu krev do hlavy. Límeček ho začal škrtit.

Jestlipak letí do Denveru?

To by se rychle dozvěděl, kdyby s ní zapředl rozhovor. A v tom se Murray Clayton vyznal. Za chvíli už spolu popíjeli jako staří přátelé.

Obchodní cestující s nemovitostmi netušil, že to není jeho první drink s touto okouzlující ženou. Ani náhodou nepomyslel na to, že by Kimberley Diammondovou znal už dříve pod jménem Lilian Millerová. Tak dokonalé bylo Nellyino nové přestrojení pro let do Denveru.

Hezká agentka se vůbec nezajímala o obdivné pohledy, kterými ji Clayton obdařoval. Její pozornost platila hlavně dvěma mužům na sedadlech před ní. Holohlavého padesátníka, jehož tělesný objem dosahoval téměř rozměrů jejího tajemstvím opředeného šéfa Charlese Dawtona, znala Nelly Moorová z hotelu Redward. Byl to totiž Floyd Primes, jeho majitel. Krátce se s ním kontaktovala jako Lilian Millerová. I s jeho průvodcem u okna: Scott Gordon, hubený třicátník s šedivou barvenou hřívou umělců, ošumělým pláštěm do deště, fungoval jako hoteliérova pravá ruka.

Z krátkého rozhovoru obou mužů vyzvědačka vyrozuměla, že Primes vlastní v Denveru další hotel, s jehož managementem není spokojen. Aby s tou nehospodárností skončil, musí letět do Colorada.

Víc už Primes a jeho pravá ruka během celého letu nepromluvili. Zato Murray Clayton vzal svou půvabnou sousedku útokem. Ukázal se z druhé stránky, kterou na něm Nelly dosud neznala: jako vtipný vypravěč, který vcelku příjemně zkrátil čas letu. Mamě ale zkoušel vylákat na ženě její adresu v Denveru. Této otázce se šikovně vyhýbala, kdykoliv o tom začal mluvit.

Na Stappeltonově mezinárodním letišti se jejich cesty rozcházely, obchodní cestující s nemovitostmi pozval proto svou sousedku alespoň na drink do hotelu Montview Plaza. Slíbila, že pozvání přijme, pokud jí čas dovolí. Nelly Moorová pozorovala, jak nastupuje do taxíku a vzdaluje se směrem do centra města. Neušlo jí také, že pro Floyda Primese a Scotta Gordona si přijeli v lincolnu Continental.

Jak Charles Dawton slíbil, čekal na ni na konci parkoviště běloskvoucí javelin, vůz, kterému dávala přednost i v New Yorku. Klíč byl přilepený pod zadní nárazník. V přihrádce na rukavice ležel plán města a několik map okolí. Poloha hotelu Montview byla zakroužkována tužkou.

Nelly Moorová díky tomu našla hotel okamžitě.

V recepci byl pihovatý mladík. Ne starý šedovlasý Logan, se kterým se Nelly chtěla setkat.

„Jmenuji se Kimberley Diammondová. Je tu pro mne objednaný pokoj.“

Úředník začal nervózně listovat knihou hostů. Přejížděl ukazováčkem po řádcích.

„Ano, ano. Tady to je. Pokoj číslo 666 na dva dny.“ Posunul k ní přihlašovací formulář. „Vyplnila byste to, prosím?“

Nelly mlčky napsala falešné osobní údaje a zaplatila na dva dny dopředu.

„Sluha vás odvede nahoru,“ řekl mladík. „Máte zavazadla?“

„Kufr je ve voze, bílý javelin. Tady jsou klíče.“

Pokoj v šestém poschodí s pohledem na západ ležel na konci chodby.

O několik minut později byl dopraven i její kufr. Nelly Moorová se osvěžila, obnovila svůj make–up a převlékla se. Vybrala si obnošený džínový oblek.

V hotelovém foyer pak skrytá za novinami čekala na Tobyho Logana, který měl mít toho dne službu, jak se dozvěděla od Charlese Dawtona.

Když se tento muž stále ještě ani po dvaceti minutách neobjevil, opustila Nelly hotel. Z veřejné telefonní budky zavolala svého šéfa.

Ohlásil se okamžitě.

„Tady něco nehraje,“ řekl vážně Dawton, když ji vyslechl. „Volal jsem mu krátce po vašem odletu. Ujistil mne znovu, že ho najdete v hotelové recepci. Informujte se o něm a zase mi zavolejte!“

Když Nelly Moorová vstupovala do haly hotelu, objevil se u recepce Murray Clayton. Obchodní cestující se opřel lokty o přepážku a otočil se k ní zády. Svůdná agentka se rychle stáhla z jeho zorného pole. Krytá sloupem pozorovala, jak mu pihovatý úředník dává do ruky klíč od auta a nějaké papíry. Aniž by Moorovou zpozoroval, opustil Murray Clayton hotel Montview Plaza a nastoupil do smaragdově zeleného oldsmobilu, který parkoval těsně vedle vchodu. Pronajatý vůz měl denverské číslo. Černooká agentka viděla, jak se vzdaluje jižním směrem.

Přiloudala se k recepci.

„Chtěla bych mluvit s Toby Loganem,“ řekla.

Pihatému střídavě vyvstával horký a studený pot na zádech, když se díval na její pevná prsa.

„Lituji, ale není tady.“

„Je nemocný?“

„Možná. Já o tom nic nevím. Jestli se chcete dozvědět něco bližšího, musíte se obrátit na ředitelství.“

„To není nutné. Mnohokrát děkuji.“

Nelly Moorová opustila hotel Montview Plaza a ze žluté telefonní budky znovu zavolala Charlese Dawtona.

„Zatraceně!“ ujelo tlouštíkovi. „Ta věc se mi ani trochu nelíbí. Mluvila jste s vedením hotelu?“

„Ne, pane Dawtone. Spokojila jsem se zatím s informací úředníka z recepce.“

„Dobře. Asi bude nejlepší zajet za Loganem domů.“

„Kde bydlí?“

„V Monaco Place Condominions, na jihu Denveru, nedaleko křižovatky Hampden Ave–Interstate Highway 25.“

„Najdu to, pane Dawtone.“

„Ještě něco, Nel! Dávejte na sebe dobrý pozor. Při sebemenší nesrovnalosti se okamžitě obraťte na FBI.“

„Děkuji, pane Dawtone.“

„Držím vám oba palce, Nel.“

S těmito slovy tlouštík zavěsil.

Nelly Moorová hledala v telefonním seznamu spojení na Toby Logana. Vytočila uvedené číslo. Po šestém zazvonění sluchátko kdosi zvedl.

„Pan Logan?“

„U aparátu. Kdo mluví, prosím?“

„Nelly Moorová.“

„Mám radost, že vás slyším. Čekám na váš telefonát.“

„Hledala jsem vás v hotelu.“

„Vím. Mrzí mě, že jsem nemohl přijít. Zakopl jsem, když jsem odcházel z bytu. Vyvrknul jsem si kotník, sotva mohu došlápnout. Můžete ke mně přijít?“

„Ano, samozřejmě. Kdy se vám to hodí?“

„Nejlépe hned.“

„Okay.“

„Dobře, čekám vás. Bydlím v Monaco Place Condominions. Je to na jihu města. Najdete to?“

„Ano, jistě. Mám plán města.“

„Fajn. Obývám apartmá 19 D. Úplně vzadu.“

„Okay.“

Nelly zamyšleně opustila telefonní budku. Něco jí bylo na telefonátu divné. Loganovo vysvětlení, proč nenastoupil do služby, znělo sice přijatelně. A přece – mužova slova agentku neuspokojila.

Neměla by poprosit FBI, aby jí kryli záda?

A když se pak její neurčité podezření ukáže jako planý poplach? Tu ostudu jí hrdost nedovolí.

Bílý javelin stál v podzemní garáži hotelu. Uniformovaný strážný jí ukázal k parkovacímu boxu.

Nelly nejela přímou cestou. Řídila svůj vůz nejprve zdánlivě bezcílně ulicemi města a vyhlížela možné pronásledovatele. Nevšimla si však žádného vozu, který by za ní zůstal delší dobu, nebo se na ni dokonce pověsil. Neobjevila nikoho, kdo by ji sledoval.

Když se před ní vynořil reklamní štít MONACO PLACE CONDOMINIONS, snížila Nelly rychlost. Míst k parkování bylo u okraje jízdní dráhy dostatek. Chtěla zastavit co nejblíž před Loganovým domem, když vtom její pozornost upoutal smaragdově zelený oldsmobil v těsné blízkosti schodiště a donutil ji jet dál. Projela kolem vozu krokem a na dveřích si přečetla adresu firmy.

Co hledá Murray Clayton v Monaco Place Condominions?

Po sto yardech Nelly zastavila. Mezi ní a oldsmobilem stály tři jiné vozy.

Agentka z New Yorku nemusela dlouho čekat. Obchodní cestující se objevil asi po deseti minutách. S tmavou aktovkou v levé ruce spěšně sbíhal po schodech dolů.

Nelly se zabývala tím, že si upravovala make–up. To jí umožňovalo nenápadně pozorovat Murraye Claytona v zrcátku.

Aniž by se rozhlédl, přistoupil obchodní cestující k oldsmobilu, otevřel dveře, hodil aktovku na zadní sedadlo a usadil se za volant. O několik vteřin později se zařadil do plynulého provozu. Bílého javelina a jeho řidičky si nevšiml.

Agentka schovala malovátka do kabelky, přezkoušela revolver a položila ho navrch. Kožené rukavice do auta zastrčila do vnější kapsy krátké džínové bundy.

Pak objela domovní blok a pozorně sledovala vnější fasády. Nic podezřelého však nezaregistrovala, takže znovu zaparkovala a vystoupila.

Nikdo ji nepotkal, když hledala apartmá 19 D. Našla ho až v nejzazším rohu, přesně jak jí Toby Logan popsal. Jméno majitele stálo na kovovém štítku pod kukátkem.

Nelly stiskla zvonek.

Rozezněla se melodická zvonkohra.

Čekala.

Nikdo neotvíral.

Nelly zazvonila podruhé.

Opět zvonkohra.

Uvnitř zůstávalo ticho, nic se nepohnulo.

Nelly zkusila kliku.

Povolila.

Agentka pootevřela dveře.

„Haló!“ zavolala.

Nikdo neodpovídal.

Nelly překročila práh.

„Haló!“ opakovala. „Haló, pane Logane!“

Zase žádná odpověď.

Byl cítit studený kouř.

V kuchyni se ve dřezu vršilo špinavé nádobí.

Venkovsky zařízený obývací pokoj proti tomu působil až úzkostlivě čistě uklizený. Vzduchem se táhla vůně parfémované cigarety.

Dveře do ložnice byly napůl otevřené.

Nelly zůstala stát na prahu. Viděla postavu, která ležela v posteli, obličej otočený ke stěně, deku vytaženou až k bradě.

„Pane Logane?“

Žádná odpověď.

Nelly udělala krok do pokoje.

„Pane Logane!“ opakovala.

Spáč vytrvale mlčel.

„Pane Logane!“

Volaný se zdál být na obě uši hluchý.

Nelly Moorová se přiblížila k posteli, chytla šedovlasého muže za rameno, chtěla s ním zatřást – a zarazila se.

Prudce odkryla deku.

Z hrudi Toby Logana trčela rukojeť dýky. Smrtelné bodnutí muselo zasáhnout přímo srdce.

*

Nelly Moorová seděla v obývacím pokoji na kůží potažené pohovce a přemýšlela.

Smrt šedovlasého muže ji zastihla naprosto nepřipravenou. Počítala s útokem na svůj život, se smrtelnou léčkou, do které mohla šlápnout, ale ne s vraždou tohoto starého muže.

Jmenuje se vrah Murray Clayton?

Nelly se měla na pozoru dotknout se vražedné zbraně, i když nevěřila, že by se na ní nechaly zjistit otisky vrahových prstů. Pokud si dobře pamatovala, měl Murray Clayton rukavice. S odjištěným revolverem prohlížela byt, podívala se za každé dveře, prohledávala každou vestavěnou skříň. Byla v apartmá s mrtvolou sama.

Nezanechal jí mrtvý nějakou zprávu?

Žádnou nenašla. Zato objevila v nejspodnější zásuvce psacího stolu, ukrytý pod stohem fotografií, šek na částku přes deset tisíc dolarů.

Nad jménem podepsaného udiveně hvízdla.

Murray Clayton.

Pro koho byl šek určen? Pro Toby Logana za mlčení?

Vyzvánění telefonu ji vytrhlo z přemýšlení.

Aparát stál na příborníku vedle gauče.

Nelly sebou trhla, když uviděla ve skleněném popelníku vedle telefonu zbytek cigarety.

Sotva zapálená parfémovaná cigareta.

Toby Logan kouřil cigára. To jí bylo jasné z prohlídky jeho obydlí.

Murray Clayton?

Nelly potřásla hlavou. Ne, ten si zapaloval jednu lulku za druhou.

Agentka si vzpomněla jen na jednoho muže, který kouřil parfémované cigarety: Tex Henderson.

Zajímavé, že si v tomto okamžiku vzpomněla právě na něho.

Telefon zazvonil už popáté.

Zvedla sluchátko.

„Haló,“ ohlásila se a pokusila se dát svému hlasu hlubší tón, napodobit to chraptivé skuhrání, které se jí vtisklo do ucha, když mluvila s Toby Loganem.

„Logane, jsi to ty?“

„Ano,“ odpověděla, „proč?“

„Tvůj hlas zní tak nějak zvláštně,“ řekl volající.

„Jsem trochu nastydlý,“ zkusila ho agentka uklidnit.

Zdálo se, že se s tím spokojil.

„Okay. Máš zboží?“

„Ano,“ konstatovala agentka, ačkoliv neměla ani zdání, o co se vlastně jedná.

„Tak se setkáme zítra o půlnoci na známém místě.“

Volající zavěsil.

Nelly zamyšleně nechala sklouznout sluchátko na vidlici.

Jaké zboží? Jaké místo setkání? Do jakých nezákonných machinací byl Logan zapleten? Jaké nové hádanky tady vyvstávají?

Otočila se – a zůstala stát na místě, jak by vrostla do země.

O levý rám dveří, z jejího pohledu, se ležérně opíral nezvaný host, úzký v bocích a široký v ramenou, jak si ho zapamatovala z jejich posledního setkání. Jeho světlé vlasy připomínaly vlnící se pšeničné pole a modré oči se podobaly letnímu nebi bez mráčku. Rozhalená košile s širokými rukávy poskytovala pohled na svalnatou, dohněda opálenou hruď. Pravička svírala odjištěnou automatickou pistoli s našroubovaným tlumičem.

„Haló, lady!“

Jeho ústa se stáhla do cynického úšklebku.

Nelly zbledla leknutím.

Ani jí se nestávalo každý den, že by stála proti mrtvému.

*

V jeho žilách kolovala válečnická krev předků. Pleť se mu tmavě leskla jako měď. Jeho oči se dívaly tupě a bez lesku. Černé vlasy byly zaknocené a nepěstěné. Vybledlá modř džín, roztrhané pončo přes sepranou košili, mastný klobouk, na bosých nohách chatrné plátěné boty, ze kterých čouhaly prsty, ústa vydechující alkoholické výpary. Nemyté tělo pronikavě čpělo žluklým tukem a studeným potem.

Takový žalostný pohled nabízel čistokrevný Arapahoe. Ztělesnění chátrajícího rudocha, který člověka tak odpuzoval, že by mu s chutí jednu vrazil. Občas používal prastarého studebakera, jaký se už dávno nevyráběl. Vehikl působil stejně zanedbaně a špinavě jako jeho majitel.

Kdo ho s ním viděl, divil se, jak dokázal pro tak rzí sežrané vozidlo obdržet jízdní povolení.

Nikdo neměl tušení, že Mojito Old Coon oblékl u CIC – Counter Intelligence Corps, výzvědné služby armády – hodnost kolonela, a že v tajné zásuvce jeho psacího stolu odpočívají víc jak dva tucty nejvyšších domácích i zahraničních vyznamenání.

Maskování bylo tak perfektní, jako luxusní děvče na telefon Nelly Moorové. Nespustit Nelly z očí a chránit její život, tak zněl jeho úkol.

Charles Dawton pomocí svých bohatých styků zorganizoval tuto ochranu své nejlepší agentky. Tlustý právní poradce v osobním telefonním rozhovoru vyzradil tomuto muži z CICu, který požíval jeho plné důvěry, všechny podrobnosti, o nichž sám věděl.

Mojito Old Coon očekával Nelly na letišti v Denveru. Odtud ji sledoval jeho hrkotavý studebaker krok za krokem, někdy v dohledu, jindy mimo okruh jejího rozhledu, přesně tak, jak to Arapahoe pokládal za přiměřené. Nepatrný vysílač na skrytém místě javelinu mu přitom prokazoval potřebné služby. Nelly si nevšimla ani vysílače, ani pronásledovatele.

Instinktem zděděným po předcích vycítil kolonel s jistotou nebezpečí, které hrozilo jeho svěřenkyni, když se dostala k Monaco Place Condominions. Svého studebakera zaparkoval na parkovišti blízkého nákupního střediska. Měl odtud javelina na očích.

Když Nelly Moorová vystoupila, také jeho stín opustil své zrezivělé vozidlo. Pončo skrývalo dlouhý plátěný vak, který Mojito vozil s sebou.

Indián přejel zkoumavým zrakem okolí. Rozhodl se pro plochou střechu sousedního domu, ze které mohl přehlédnout okno ložnice a obývacího pokoje apartmá. Pomocí žebříku pro případ požáru vyšplhal kolonel nepozorovaně nahoru, natáhl se na střechu a rozvázal vak.

V pěti sekundách sestavil tisíckrát vyzkoušenými pohyby svou rychlopalnou pušku, vybavenou dálkovým zaměřovačem a tlumičem. Se zaměřenou zbraní pozoroval každý pohyb agentky. Jeho tmavé oči už nepůsobily tupě a bez lesku, nýbrž chladně, pozorně a rozhodně.

I když Indián nemohl částečně zataženými závěsy rozeznat všechny podrobnosti, poznal dost, aby pochopil, že ho jeho instinkt nezklamal.

A měl pravdu.

Kritický okamžik přišel, když se údajně mrtvý Barracuda zničehonic vynořil ve dveřích obývacího pokoje. Mojito Old Coon ho objevil dřív, než si Nelly všimla nebezpečí, které jí hrozilo. Ale – stála svému ochránci v ráně.

Ve stejném okamžiku zaznamenal Old Coon koutkem oka, že se někdo snaží dostat do javelina. Ale kolonel neriskoval, aby se pohnul.

Čekal, zbraň namířenou na okno, za kterým se rýsovala postava jeho svěřenkyně. O javelina se mohl postarat později.

*

Potřebovala tři vteřiny, aby opět získala svou duševní rovnováhu. Ale nenechala to na sobě znát.

„Vy – vy – ty,“ vykoktala s vyděšeným tónem v hlase.

„To se divíš, co, lady?“

„Já – já…“

„Měla jsi mě za mrtvého?“

„Ano.“

Cynický úsměv rázem zmizel z jeho obličeje. Tvář se mu zachmuřila. Nelítostná krutost se mu kmitla v očích.

„On taky je mrtvý.“

„Kdo? Kdo on?“

„Můj bratr, dvojče.“

To bylo tedy tajemství Barracudova úspěchu. Nebyl jen jeden zabiják tohoto jména, dva vrazi se za ním skrývali, dvě k nerozeznání podobná dvojčata, která se vzájemně kryla.

„Tvůj… vaše dvojče?“

„Ano. Jeho smrt jde na tvé konto, lady. Už jen proto si zasloužíš zemřít.“

„Ale – ale jak jste věděl, že jsem…“

„Že tě tady najdu? Na to by sis měla odpovědět sama, lady. Měl jsem zprávy o každém tvém kroku. V letadle jsem seděl za tebou.“

„Za mnou?“

„Ano, třikrát sis mě prohlížela, a nepoznala. Můj bratr a já jsme se maskéry nevyučili zbytečně. Tentokrát jsi padla do léčky, ze které není úniku.“

Zvedl automatickou pistoli. Prst na spoušti se ohnul.

Mladá agentka padla na zem.

Ve stejném okamžiku zasáhla střela vrahovu paži. Nelly ucítila kolem hlavy horký závan vzduchu a hned nato uslyšela třeskot rozbitého okna.

Šest střel, vypálených Mojito Old Coonem, našlo cíl v prsou Barracudy.

Zasažený vrah klesl na kolena, pak přepadl na obličej. Jeho výraz vyjadřoval neuvěřitelný úžas. Koberec se zbarvil krví. Pravičkou svíral zbraň. S posledním vypětím sil se pokusil ji zvednout.

Nelly rozpoznala nebezpečí, vrhla se na zraněného vraha a vyrazila mu zbraň z ruky. Ani sten bolesti se nevydral z Barracudových rtů.

Agentka se zvedla, na střeše sousedního domu uviděla důvěru nebudící postavu svého zachránce s namířenou puškou. Jakmile kolonel spatřil svou chráněnkyni, na uklidněnou jí zamával. Pak zmizel z jejího dohledu.

Nelly se sklonila nad nehybným Barracudou a otočila ho na záda. Na první pohled poznala, že se blíží jeho konec. Tady už nemohl pomoci ani ten nejšikovnější lékař. Vrahovi zbývalo jen několik málo okamžiků života.

„Kdo vám dal úkol mě zabít?“ začala otázkou, která ji pálila na jazyku.

Barracuda odpověděl, ale jeho slova zněla velmi tiše.

Nelly se naklonila těsně k jeho ústům.

„Ty to doopravdy – nevíš, lady?“ vydechl smrtelně zraněný. „Byl jen – jen jeden, který – věděl o – tvém letu – do Denveru.“

Krev se mu řinula z úst. „Krčíš – čelo? Svítá ti, lady? Zaplatil – milion za to, aby – abych tě odstranil. Škoda, že to – neklaplo.“ Umlkl. Z jeho rtů znovu vytekla krev.

„Kdo byl tvůj zákazník?“ naléhala Moorová.

„Pořád – to ještě – nevíš, lady?“ Hlas Barracudy slábl při každém slově. „Nejsi tak – chytrá, jak – si tě – maluje? Za tvou smrt zaplatil – tvůj šéf – Charles – Charles Dawton!“

Nelly Moorová sebou trhla, jako by ji uštknul.

Její vlastní šéf najal vraha, aby ji zabil?

To pomyšlení bylo absurdní.

Hluk v předsíni ji donutil sáhnout po zbrani.

O několik vteřin později se ve dveřích objevila rozedraná postava Indiána.

Mojito Old Coon sklonil pušku.

„Jsem kolonel Mojito Old Coon z CIC,“ představil se. „Legitimaci mám v pravém podpatku. Jsem pověřen, slečno Moorová, nespustit z vás oči.“

Nelly uložila zbraň do kabelky, přehozené přes rameno.

Kolonel se sklonil nad vrahem.

„Je mrtvý,“ řekl a zase se narovnal. Když zahlédl, jak se Nelly nadechla a o krok ustoupila, zahrál na vteřinku kolem jeho úst pobavený úsměv. „Nenechte se prosím rušit mým zevnějškem. Nejsem ani opilý. A vážím si ručníku a mýdla stejně jako vy. Bohužel mi moje anatomie nedovoluje, abych se maskoval jako děvče na telefon. Musím tedy sáhnout po chemických prostředcích, když chci vklouznout do jiného já. Ten druhý chlap mi bohužel pláchnul.“

„Jaký druhý?“

„Byli dva. Jeden tady uvnitř a druhý se venku pokoušel dostat do vašeho javelina. Musel vyjít z domu. Odvezl ho nějaký chevy dřív, než jsem se s ním mohl zabývat. Bohužel číslo vozu bylo tak špinavé, že jsem je nemohl rozeznat. Je to Barracuda?“

„Jedna půlka.“

Mojito Old Coon bleskově zvedl svou zbraň k úderu.

„Nevšiml jsem si třetího. Kde je?“ sykl.

Nelly se musela smát.

„Pozor, kolonele, žádné mylné závěry! Druhý Barracuda zemřel v New Yorku.“

„Bratři?“

„Dvojčata.“

„A ten třetí?“

„Jaký třetí? Kromě něj jsem nikoho neviděla.“

„Chlap, který se chtěl dostat do vašeho vozu: něco málo přes třicet, asi šest stop vysoký, hubený, měl klobouk a obnošený plášť do deště, šedivá hříva, jakou nosí umělci. Už jste ho někdy viděla?“

„Ten popis mi někoho připomíná. Budu o tom přemýšlet.“

„Udělejte to. Jste tady hotová?“

„Ano.“

„Tak bych chtěl zase zmizet. Nebo mě potřebujete?“

„Ne.“

„A váš vůz? Mám se na něj podívat? Nelíbí se mi, že se ten třetí kolem něj motal.“

„Dám si pozor.“

„Jak myslíte. Dejte mi dvě minuty. Tak nashle!“

S tím kolonel Mojito Old Coon zmizel, než mu mohla Nelly za jeho zásah poděkovat.

Čekala tři minuty, potom i ona opustila apartmá 19 D.

Podívala se přes zábradlí u vchodu. Kolem rohu domu letěl pihovatý, asi desetiletý chlapec s čepicí na hlavě. Ten kluk běžel za míčem, který se kutálel přímo k javelinu.

Agentka přeskočila kamenné zábradlí, chytla malého sportovce za kalhoty a strhla ho k zemi. Přikryla hubeného chlapce svým tělem, ten však začal křičet o pomoc a mocně se ženě bránil.

O zlomek vteřiny později, když se kutálející míč dotkl bílého javelina, následovala exploze a bezprostředně nato druhá, když se roztrhla benzinová nádrž. Z automobilu vyšlehl oranžově zbarvený plamen. Úlomky kovu a střepy skla letěly vzduchem. Nad hořícím vrakem stoupal kouř.

Chlapcův křik přešel do naříkavého pláče. Z hrozného leknutí se třásl na celém těle.

Nelly krvácela z rány na čele, kam ji zasáhla střepina.

*

Neměla s Jayne Mannsfeldovou společné jen křestní jméno. Byla vděčná svému stvořiteli, který v době jejího narození horoval pro hollywoodský sexidol plnící pokladny kin.

Jayne Berringová se mohla pyšnit stejnými blond vlasy a dech beroucími křivkami, jako filmová hvězda padesátých let v době své slávy.

Její zelené kočičí oči fascinovaly Ray Grisbyho od prvního okamžiku, kdy vstoupil do denverského baru v Down–town. Nechal mezi ní a svou stoličkou u spoře obsazeného barového pultu dvě místa volná. S potěšením se díval na nádherné poprsí, které se klenulo v rafinovaně střižené halence.

V průběhu následující čtvrthodiny se s ní dal do hovoru. Zkušený Casanova rychle poznal, s kým má tu čest. Nemusel ani příliš přemlouvat, aby ji získal pro společnou vycházku.

„Jsem žurnalista z Chicaga,“ lhal, „a mám napsat sérii článků o možnostech turistiky v Coloradu. Přítel je teď služebně v Berlíně a během své nepřítomnosti mi přenechal svůj bungalov.“

Zašli do jejího nedalekého apartmá, kde si Jayne Berringová posbírala do příručního kufříku několik nejnutnějších nezbytností, a opustili město.

Rozsáhlá usedlost, ke které Ray vezl svou blonďatou společnici, ležela na konci slepé uličky, jež odbočovala ze Smoke Hill Road. Jméno „Smitty Whittless“, které rozluštila ve světle reflektorů na vstupní bráně, neříkalo Jayne Berringové nic.

Oba si přišli na své v této divoké, bouřlivé noci. Těsně k sobě přimknuti spali pak vyčerpaně téměř celé následující dopoledne. Z hojných zásob odcestovavšího pána domu připravila Jayne bohatou snídani.

Ray Grisby pak zapadl do lehátka na okraji obrovského bazénu, velkého jako dvě tenisová hřiště. Svalnaté ruce zkřížil za rusovlasou hlavou. Kromě plavek na sobě neměl nic. Křiklavý slunečník ho chránil před paprsky slunce, které i v pozdním podzimu palčivě pálily.

Toužebnými pohledy sledoval údajný novinář dráždivé pohyby blonďaté krásky. Jayne Berringová tančila v rytmu hudby, která se linula z tranzistorového rádia. Bikiny skrývaly jen málo z jejího nahého těla. Pohupující se poprsí hrozilo každou vteřinou roztrhnout horní díl plavek.

Zpod sklopených řas sledovala Jayne, jak se zvětšují zorničky jejího pozorovatele.

Jayne Berringová vztáhla ruce do výšky a kolébajíc boky se k němu blížila. Ňadra se pohupovala do taktu hudby. Pomalu se otáčela těsně před jeho obličejem tak, aby jeho pohled putoval z jejího klínu k plně zaoblenému pozadí. Když položil svou horkou ruku na její minislipy, zapištěla a uskočila.

Co následovalo, odhadla správně.

Ray Grisby vyskočil. Dvěma kroky byl u ní na kraji bazénu. Objal ji v pase, rukama přejel po jejích prsou, prsty zajel pod průhlednou látku a dotkl se bradavek.

Jayne otočila hlavu, aby mu nabídla své rty. Paže jí klesly, ruce hladily jeho rudé vlasy. Rayovo vzrušené tělo se k ní zezadu tisklo. Uvolnil uzoučký horní díl a Jaynina ňadra byla volná. Dráždivě o krok ustoupila. Sklouzla však po mokrém okraji bazénu, ztratila rovnováhu a plácla sebou do průzračné vody modře vykachlíkovaného bazénu. Ray Grisby byl nečekaným škubnutím stržen dřív, než se od ní mohl odtrhnout.

Příjemně teplá voda se nad nimi zavřela, v žádném případě ale nezchladila jejich probuzenou touhu.

Ray Grisby tlačil dívku k okraji bazénu.

„Tam,“ zašeptal.

Nataženou pravičkou ukazoval k zábradlí, které vedlo z bazénu. Pod ním bylo několik polokruhových výstupků, na kterých se svého času mohlo také sedět v příjemně osvěžující lázni.

Jayne Berringová pochopila.

Ručkovala podél odtokové stružky v bazénu k místu, které jí ukázal. Zastavila se na jednom z výstupků. Spodní díl bikin klesl ke dnu bazénu. Ray Grisbyho plavky neprodleně následovaly.

Jejich chvějící se těla splynula v rytmických pohybech.

*

Seděla sama v kanceláři šéfa FBI v Denveru a telefonovala s New Yorkem.

Nelly Moorová mluvila s Charlesem Dawtonem.

„Jste raněná?“ ptal se starostlivě, když mu líčila explozi javelinu.

„Jen škrábnutí na čele,“ vysvětlila agentka. „To přežiji. Co mi ale dělá větší starost, je tvrzení Barracudy, že jste prý měl být jeho zákazníkem. Nebo myslíte, že lhal ještě tváří v tvář smrti?“

„Nemohu si dovolit žádný úsudek o tom, jak správné je široce rozšířené mínění, že prý v takové situaci každý mluví pravdu. Jak na vás – ehm – zapůsobilo toto obvinění proti mně?“

„V prvním okamžiku mě ohromilo, znělo tak absurdně. Ale mluvil s takovou jistotou. A jeho argument, že bych měla přemýšlet, kdo jiný by o mém úkolu mohl vědět, mě o vás nechal několik vteřin pochybovat.“

„Vaše poslední poznámka mě nutí, abych se zeptal: Jste naprosto přesvědčená, že umírající lhal, Nel?“

„Těžko říci.“

„Formulujme to tedy jinak: Pokládáte za vyloučené, že by v jeho posledních slovech mohla být špetka pravdy?“

„Vyloučené? Nevím, co bych na to měla odpovědět.“

„Dobře. Předpokládejme, že byl o svém tvrzení přesvědčen. Co z toho vyvodíte, Nel?“

„Že vám připsal tu objednávku vraždy, pane Dawtone.“

„Správně. A dál?“

„Vy myslíte, že Barracudovi někdo předstíral, že… že je vy?“

„Ano,“ potvrdil tlouštík, „to by bylo vysvětlení. Vzpomeňte si, jak často jste už změnila masku, od hysterického mladého děvčete až k vrtošivé stařeně. Proč by tedy někdo nemohl jednou okopírovat mne?“

„Tex, myslím toho vraha, kterého jste zastřelil, odmítl ovšem můj pokus o podplacení s tím, že byste ho stíhal, dokonce i potom, kdybych se toho po svém propuštění já sama zřekla. Z toho usuzuji, že ten vás za svého zákazníka nepovažoval.“

„To je správné. Jsem dokonce toho názoru, že první Barracuda se se zákazníkem nikdy nesetkal osobně. Teprve když zemřel, tak byl náš velký neznámý snad na naléhání žijícího dvojčete – donucen opustit své inkognito. Že si k tomu zvolil mou masku, pokládám za geniální tah. Pak ze sousedního bytu kontroloval Loganovo apartmá pomocí odposlouchávacího zařízení. Zdá se, že i váš pokoj v hotelu Redward byl hlídán podobným způsobem. Snad počítal náš neznámý protihráč jednoduše s tím, že právě vás pověřím tímto úkolem. FBI se na ten hotel ještě jednou pořádně podívá. Ostatně nevěřím tomu, že se tam ještě zjistí nějaké stopy. Dělám si jen výčitky, že jsem s touto možností nepočítal hned od začátku. Jinak by byl Toby Logan ještě naživu.“

„Věříte, že jednal čestně?“

„Bezpodmínečně. Barracuda zabil Loganovu ženu a dceru. Ten by se nikdy nenechal vtáhnout vrahem své rodiny do nepoctivého obchodu. Bezpochyby vás udivuje, že jeho hlas neprozrazoval ani nejmenší rozrušení, když vás lákal do léčky, která byla pro vás v jeho apartmá připravena.“

„Ano.“

„Nemluvila jste s Loganem, když jste sjednávala svou návštěvu. Byl už tou dobou mrtvý.“

„A co ten telefonát, který jsem převzala v jeho apartmá?“

„Finta. Hovor byl veden ze sousedního bytu a měl odpoutat vaši pozornost, aby umožnil Barracudovi nerušený příchod.“

„A k čemu tedy ta výbušnina na javelinu, pane Dawtone?“

„Patrně počítal zákazník s tím, a ne neprávem, že Barracudovi uniknete podruhé. A pro tento případ se zabezpečil.“

„Máte už vytipované nějaké místo, kde bych mohla být nasazena?“

„Ne. Svá vlastní pátrání mohu popohánět, teprve až předložím výsledky vyšetřování z Denveru. Navrhuji, abyste až do té doby zůstala v Montview Plaza, Nel.“

„Jako Nelly Moorová?“

„Jako Kimberley Diammondová. A pozdravujte ode mne kolonela Old Coona, v případě že ho uvidíte. Už jsem s ním mluvil. Chce nad vámi prozatím nadále převzít ochranu.“

*

Leželi vedle sebe na francouzské posteli, která vlastně patřila Smitty Whittlessovi. Jaynina ňadra se pravidelným dechem zdvíhala a klesala. Zachvělo se jí chřípí. Z hrdla se vydral požitkářský sten, jako by vášeň prožitá v uplynulých hodinách v ní působila dál jako ozvěna.

Mužovy oči vzhlédly ke stropu, sledovaly hru kroužků, které vykouzlil z kouře cigarety. Jeho myšlenky se točily kolem blondýnky.

Na jak dlouho ji mohl k sobě připoutat?

Jeho nestálý život mu nedovoloval uzavírat trvalé vztahy.

Jeho zákazník se mohl ohlásit každým okamžikem a zaneprázdnit ho krvavou službou. Neboť Ray Grisby žil z toho, že vyřizoval choulostivé záležitosti.

Žena vedle něho se protáhla, zhluboka zívla a otevřela oči. Otočila se na stranu a pohlédla mu do obličeje.

„Spala jsem dlouho?“ zeptala se Jayne Berringová.

„Několik minut.“ Ray Grisby se zvedl. Zbytek cigarety zamáčkl v mramorovém popelníku vedle postele. „Jak se cítíš?“

Blaženě vzdychla.

„Šťastně, velmi šťastně.“

„Unavená?“

Zavrtěla hlavou.

„Miluješ mě?“ chtěla náhle vědět.

„Toužím po tobě.“

„Já po tobě taky,“ zašeptala. „Líbej mě!“

Jayne Berringová napnula tělo. Její smyslná ústa se otevřela. Nádherné poprsí se zhouplo před jeho očima a znovu v něm vzňalo touhu. Obemkl rty její bradavku a hrál si s ní jazykem, dokud neztuhla.

Rukou se dotýkal dívčina těla a pomalu putoval směrem dolů. Jayne zavřela oči, její hluboký dech sílil a sílil. Prsty se zaťaly do mužovy šíje.

Jaynino tělo se vlnilo jako had, když se na něj přitiskl a objal ho pažemi. Vášnivá touha ho rozněcovala víc a víc. Jayne pod jeho pohyby vzdychala a sténala.

„Oh, Ray, Ray!“

Pronášela tato jediná slova, zatímco laskala jeho tvář.

Pak je pohltil náhlý příboj vášně. Jejich těla splynula v divokém, vše spalujícím žáru.

Když potom vedle sebe usnuli, přivolalo je zpět do skutečnosti zvonění telefonu.

„Haló,“ ohlásil se.

„Pan Grisby?“ Slova volajícího zněla podivně dutě, jako by mluvil ze záhrobí. Třebaže neřekl jméno, Grisby věděl, že mluví se svým neznámým zákazníkem, k jehož spokojenosti už několikrát zapracoval.

„Ano, u aparátu.“

„Váš úkol bude proveden dnes večer. Jste připraven?“

„Jistě.“

„Zařídím to tak, že k vám přijede. Jmenuje se Nelly Moorová, teď si ale říká Kimberley Diammondová. Zapamatujte si to jméno: Kimberley Diammondová. Rozumíte?“

„Ano.“

„Nesmí už Smyttyho dům opustit živá. Jasné?“

„Ano.“

„Tak se postarejte o to, aby vaše děvče zmizelo a drželo pusu. Máte na to dvě hodiny. Pak se zase ohlásím. Nějaké otázky?“

„Ne.“

Volající zavěsil.

„Potíže?“ zeptala se Jayne Berringová, když si všimla vrásek na Grisbyho čele.

„Jak se to vezme,“ odpověděl údajný žurnalista. „Redakce…“ Uprostřed řeči se zastavil, aby našel nějakou věrohodnou výmluvu.

*

Zaparkovala bílého javelina těsně vedle vchodu do hotelu. Vůz měl stejnou poznávací značku jako její předchozí vůz, který se rozpadl před Monaco Place Condominions na jednotlivé díly.

Stejné číslo mělo zmást její protivníky. Tento nápad vznikl v její hezké hlavičce. Uskutečněn byl díky vlivu a stykům jejího šéfa Charlese Dawtona.

Nelly Moorová vstoupila do hotelového foyer.

„Mohla bych dostat klíč, prosím?“

„Váš klíč?“ Výraz obličeje pihovatého mladíka vyjadřoval nefalšovaný údiv. „Už vám odnesli zavazadla.“

„Moje zavazadla? Člověče, nemluvte nesmysly!“

„Ale ano, ano. Všechno je vyřízeno,“ ujišťoval ji. „Své peníze dostanete samozřejmě hned zpět. Vezmete si šek, nebo je chcete hotově?“

„Prosím pomalu. Jaké peníze mi chcete vracet?“

„Ty, které jste zaplatila dopředu. Váš pokoj byl už obsazen jiným hostem.“

„Poslyšte,“ vybuchla Moorová, „jak k tomu přijdu, že mě z mého pokoje vyhodíte? Zaplatila jsem požadovanou cenu. Tady je účet.“

„Prosím vás, slečno, uklidněte se!“ Recepční si utřel pot z čela. „Zdá se, že došlo k nedorozumění, které se jistě nechá rychle vysvětlit. Mějte, prosím, chviličku strpení, abych se mohl spojit s ředitelstvím.“

„Minutu, ani o vteřinu déle.“ Demonstrativně se podívala na své náramkové hodinky.

Pihoun sňal sluchátko a vytočil dvojmístné číslo.

„Promiňte, pane, že vás ruším,“ řekl, když na druhé straně telefon zvedli. „Je u mě právě slečna Diammondová… Ano, pane… Ne, pane… Rozumím, pane.“

Recepční se obrátil k šarmantní ženě. „Pan Primes, náš ředitel, vás prosí, aby s vámi mohl mluvit.“ Tázavě se na ni podíval.

Agentka přikývla.

„Slečna Diammondová s rozhovorem s vámi souhlasí,“ řekl pihoun do sluchátka a poslouchal, co hoteliér odpoví. „Ano, pane… Ve vaší kanceláři… Ano, pane.“ Recepční zavěsil. „Pan Primes vás očekává ve své kanceláři, pokoj číslo 224, ve druhém patře. Sluha vás doprovodí.“

„Najdu to sama,“ řekla Nelly.

Otočila se, aby se odebrala k výtahům. Přitom padl její pohled ven. Před vchodem do hotelu právě zastavil smaragdově zelený oldsmobile, ze kterého vystupoval Murray Clayton. Na jeho místo za volant se posadil uniformovaný hotelový sluha, prohodil staženým postranním okénkem s obchodním cestujícím několik slov a s pronajmutým vozem se vzdálil.

Murray Clayton se obrátil ke vchodu. Když si všiml bílého javelinu, zkoprněl. Nelly viděla, jak přistoupil k vozu a okukoval vzadu poznávací značku.

Obchodní cestující zvedl kufr. Jejich pohledy se setkaly. Murray Clayton jí důvěrně zamával. Spěchal do haly kolem vrátného, který mu otevřel křídlo dveří, rovnou k Moorové.

„Haló, slečno Diammondová! To je ale překvapení! Už jsem myslel, že mě oči klamou, když jsem objevil váš vůz před hotelem. Víte, že jsem vás viděl ve městě, mával jsem vám, ale vy jste si mě nevšimla? Proto mě obzvlášť těší, že jste mé pozvání tak rychle přijala. Půjdeme do baru?“

„Lituji, pane Claytone, ale v této chvíli vám nemohu dělat společnost. Očekává mě hoteliér.“

„Škoda, skutečně věčná škoda,“ vzdychl Clayton.

„Snad to klapne jindy,“ utěšovala ho. „Pravděpodobně zůstanu v Denveru ještě několik dní.“

„Přesto je to věčná škoda, protože já naopak musím nečekaně odcestovat. Těšilo mě, že jsem vás poznal, slečno Diammondová. No, na brzkou shledanou,“ loučil se obchodní cestující.

„Nashle, pane Claytone.“

Ve druhém poschodí opustila Nelly Moorová kabinu výtahu a zamířila k hoteliérově kanceláři.

„Na tom se nedá nic změnit. Pan Primes to pokládá za příliš riskantní.“

Nosový hlas telefonujícího způsobil, že sebou Nelly bezděčně trhla. Automaticky zajela rukou do kabelky přehozené přes rameno a stiskla rukojeť revolveru.

Stejný nosový hlas, který volal do apartmá Tobyho Logana!

Oči agentky se přivřely do úzkých štěrbinek, když svůj pohled upnula na mluvícího, který k ní byl obrácen levou stranou: krátce po třicítce, něco přes šest stop vysoký, obnošený plášť do deště, šedivě zbarvená umělecká kštice.

Neznámý, který připevnil výbušninu na její zničený javelin!

Nelly se rozsvítilo, proč jí Mojito Old Coonův popis připadal tak povědomý. Znala Scotta Gordona z hotelu Redward v Manhattanu.

*

Muž otočil hlavu.

„Okamžik, prosím,“ řekl a přikryl sluchátko dlaní. „Slečna Diammondová?“

Nelly přikývla.

„Pan Primes vás očekává.“ Ukázal hlavou doprava. „Vejděte, prosím.“ Gordon sňal ruku ze sluchátka. „Tedy, jak jsem už řekl, investice je pro pana Primese příliš riskantní. Vaše hospodářské výpočty projektu vycházejí z optimálních podmínek.“

Dokonale vyhlížející agentka pustila rukojeť svého revolveru a zavřela za sebou dveře.

Možná Scott Gordon nakonec vůbec nebyl ten muž, za kterého ho pokládala. Chvíli si nebyla jistá, protože z jeho bezvýrazné tváře nebylo možné usoudit, zda ji skutečně neznal, nebo to jen hrál. Ani její ideální ženské proporce, jak se zdálo, na něj neudělaly žádný dojem.

Na prahu místnosti se vynořila silná postava hoteliéra.

„Haló, slečno Diammondová.“ Jeho tučný obličej zářil. „Prosím, pojďte dál!“

Vedl svou návštěvnici do luxusně zařízené kanceláře a zavřel dveře čalouněné proti hluku. Z telefonátu Scotta Gordona už nebylo nic slyšet.

„Mohu vám nabídnout něco k pití?“

„Ne, mnohokrát děkuji, pane Primesi.“

„Dáte si cigaretu?“ Tlustý hoteliér pozvedl víčko krabičky zdobené ornamenty.

Štíhlé agentčiny prsty si vybíraly cigaretu.

Floyd Primes zapálil velký stolní zapalovač a Nelly si připálila.

„Slyšel jsem, že máte důvod k nespokojenosti. Upřímně toho lituji, neboť spokojenost mých hostů je nejdůležitějším úkolem tohoto hotelu. Nedrží-li se toho některý z mých zaměstnanců, cítím se osobně povinen to urovnat. Proto jsem vás prosil o návštěvu.“

„Vyhodili mě,“ prohlásila Moorová pobouřeně, „ačkoliv jsem pokoj zaplatila. Zde je účet.“

„Nikdo vás nechce vyhazovat, slečno Diammondová,“ ujišťovala hora masa. „Zdá se, že se jedná o nedorozumění. Váš pokoj byl vyklizen na můj pokyn. Prosil mě o to váš přítel. Řekl, že jste se k němu přestěhovala. Vaše zavazadla už nechal odvézt.“

„Můj přítel? Dovolte, abych se zasmála. Takové bulíky můžete věšet na nos své babičce. Co vás to vlastně napadlo, jednoduše mě na zavolání nějakého přivandrovalého floutka vystěhovat. Nemluvě o tom, že jste mu předhodili všechen můj majetek. Za to žádám náhradu!“

„Pana Whittlesse bych právě neoznačil za přivandrovalého floutka,“ odporoval hoteliér. „Znám…“

„O kom mluvíte?“ vpadla mu agentka do řeči.

„O vašem příteli, panu Smittymu Whittlessovi.“

*

Nelly Moorová na sobě nedala znát žádné ohromení. Její dosavadní taktika jí vždy přinesla úspěch. Třebaže neměla ani zdání o tom, co se zde hraje, a překvapující obrat případu ho učinil spíše ještě neprůhlednějším a zamotanějším, bleskově se vpravila do nečekaného postavení.

„Smitty Whittless?“ zeptala se číhavě.

„Ano. Nebo ho snad neznáte?“

„Samozřejmě, že ho znám,“ vysvětlovala Moorová přesvědčivým tónem, třebaže svého zdánlivého přítele dosud nikdy neviděla. „Ale ten nemohl volat, protože je v Evropě, v Berlíně.“

„Je na zpáteční cestě do Denveru,“ informoval ji Floyd Primes.

„Volal z Německa?“ pochybovačný tón Nellyina hlasu byl nepřeslechnutelný.

„Ne, docela tak to nebylo,“ opravila ji hora masa. „Mluvil jsem s Fitzsimmonsem. Volal mi asi před dvěma hodinami a ptal se, zda jste už dorazila. Pak mě požádal, abyste nezůstávala v hotelu, nýbrž přesídlila do bungalovu. Už to zařídil a vy to pochopíte. Měl jsem připravit vaše zavazadla. Znám Smittyho a Fitzsimmonse už víc jak deset let. Své peníze dostanete přirozeně zpět. Dopustil-li jsem se nevědomky nějakého omylu, prosím za odpuštění.“

„Já – myslím, že bych se měla omluvit,“ řekla agentka vědomě váhavě s odprošujícím výrazem ve tváři. „Neuvědomila jsem si, že se Smitty už vrací. Smím – smím si zatelefonovat k Fitzsimmonsovi?“

„Samozřejmě.“

Floyd Primes se těžce zvedl z křesla a kolébavě došel k obrovskému jednacímu stolu. Zvedl sluchátko, a když se ohlásila telefonní centrála hotelu, požádal o spojení s Whittlessovým bungalovem.

„Haló, Fitzsimmons? Chtěla by s vámi mluvit slečna Diammondová. Okamžik, prosím!“

Hora masa podala Moorové sluchátko.

„Haló,“ řekla.

„Haló, slečno Diammondová.“ Hlas mluvícího zněl klidně a pevně. „Co pro vás mohu udělat?“

„Fitzsimmons?“ ujišťovala se agentka.

„Ano, slečno, mohu vás ujistit, že mluvíte s vrchním sluhou pana Smitty Whittlesse, i když jsme se ještě osobně neviděli,“ odpověděl Ray Grisby, který hrál tuto roli na příkaz svého zákazníka. „Mé jméno je Fitzsimmons. Pan Whittless mi uložil splnit každé vaše přání, jako by ho sám vyslovil. Budu se snažit vás ve všem uspokojit. Kdy mohu očekávat váš příjezd?“

„Ještě nevím. Kdy čekáte Smittyho?“

„Přesný čas vám bohužel nemohu říci. Ve Frankfurtu, kde musí pan Whittless přestupovat, je mlha. Proto se může odlet zdržet. Mám vám poslat vůz?“

„To není nutné,“ odvětila agentka. „Pojedu svým vlastním vozem. Na shledanou později, Fitzsimmonsi.“

„Jak si přejete, slečno Diammondová. Na shledanou.“

Nelly Moorová zamyšleně položila sluchátko zpět na vidlici.

„No?“ Hoteliér, který ten zvláštní rozhovor mlčky sledoval, na ní pohlédl plný očekávání.

„Nejsem rozhodnutá, zda mám na Smittyho čekat v bungalovu. Jeho návrat se může zdržet. Chtěla bych si pro každý případ ponechat v hotelu pokoj. Fitzsimmons jednal trochu ukvapeně, když bez mého vědomí pokoj odřekl.“

„To okamžitě vyřídíme.“ Floyd Primes vytočil dvoumístné číslo. „Slečna Diammondová by si chtěla svůj pokoj ponechat, uveďte to do pořádku… Co?… Jak to zadán jinému?… Komu?… Ano… Je volný jiný pokoj?… Ano, udělejte to.“ Položil. „Velmi lituji, váš pokoj je už zase obsazen jedním stálým hostem, kterého mohu velice těžko vypoklonkovat. Jako náhradu vám mohu nabídnout apartmá v nejvyšším patře, které je náhodou volné. Samozřejmě za cenu jednolůžkového pokoje. Souhlasila byste s tímto řešením?“

„Mohu si ten náhradní byt prohlédnout?“

„Jistě. Dovedu vás nahoru.“

Nabídnuté apartmá se zdálo být skutečně tím nejkomfortnějším bytem v hotelu. Sestávalo ze salonu, ložnice, šatny a rozlehlé koupelny. Nelly se naráz zalíbilo. Bez váhání přijala nabídku otylého hoteliéra.

V telefonní budce nedaleko hotelu pak vyhledala Nelly spojení na Smitty Whittlesse v telefonním seznamu. Vytočila udané číslo.

Po čtvrtém zazvonění někdo zvedl.

„Pan Whittless?“ Nelly změnila hlas.

„Ne, Fitzsimmons u aparátu,“ řekl Ray Grisby věrný roli, kterou hrál.

„Mohu mluvit s panem Whittlessem?“

„Lituji. Není tady. Mohu…“

Nelly zavěsila. Poznala ten klidný a pevný hlas, s kterým byla spojena z Primesovy kanceláře. Zdálo se, že hoteliérovy údaje souhlasí.

Přesto Nelly celá ta příhoda nešla z hlavy. Situace, která nastala, nedávala na první pohled žádný smysl. Ale nějaký smysl přece mít musela.

Jestlipak by to dovedl tlusťoch vysvětlit?

Nelly Moorová zavolala Charlese Dawtona.

„Taky nevím, co si o tom mám myslet,“ řekl však tlouštík. „Tipuji na léčku, třebaže fakta nemohu logicky vyhodnotit. Je-li Whittless náš hledaný člověk a vás chce násilím odstranit z cesty, k čemu pak tohle zbytečné divadlo. Jestliže by se vám něco stalo, Nel, musí přece padnout podezření v první řadě na něj.“

„Nemyslíte tedy, že bych byla v bezprostředním nebezpečí?“ chtěla vědět Nelly.

„Musíme počítat se vším,“ varoval tlouštík. „Nesmíte v žádném případě tu věc brát na lehkou váhu. I když jste pevně rozhodnutá, že si bungalov prohlédnete.“

„Umíte číst myšlenky?“

Charles Dawton se zasmál.

„Občas. Vás by ale mohlo spíš zajímat, že Claytonův podpis na šeku v Loganově hotelu je zfalšovaný.“

„Co z toho mám vyvodit, pane Dawtone?“

„Předběžně nic. Zatím tuto skutečnost vemte na vědomí. Jak se vlastně chová Clayton?“

„Překvapivě odtud odcestoval. Daleko víc mě teď ale stejně zajímá Scott Gordon.“

„Hodí se na něj popis Old Coona.“

„Popis muže, který vám vyhodil javelina do vzduchu?“

„Ano.“

„Rozumím. Už byly nějaké reakce na značku?“

„Ano, málem bych na to zapomněla.“ Nelly popsala setkání s Murray Claytonem v hotelové hale. Tlouštík to vzal na vědomí bez komentáře.

O dvacet minut později, během nichž agentka snědla několik sendvičů a vypila dva šálky horké kávy, zavolala znovu svého tajemstvím opředeného šéfa.

Jeho informace zase jednou dokázaly obrovskou moc, kterou disponoval.

„Smitty Whittless sedí už dvě hodiny na letišti ve Frankfurtu. Jeho zpáteční cesta se zdržela kvůli mlze. Letadlo pravděpodobně nebude moci odstartovat dřív, než v časných ranních hodinách středoevropského času. Jeho sluha se jmenuje Fitzsimmons a má se zdržovat v bungalovu v Denveru, který Whittless poměrně zřídka obývá. Většinou se přechodně ubytuje v městském bytě na Park Avenue na Manhattanu. Murray Clayton je na cestě do New Yorku. Opět se ubytuje v hotelu Redward. Scott Gordon stál kdysi v Los Angeles před soudem, před deseti lety. Prý usmrtil svou přítelkyni plastikovou bombou. Pro nedostatek důkazů byl osvobozen. Víc o něm není známo.“

„Podívám se tedy do toho bungalovu.“

„Hodně štěstí, Nel! A dejte na sebe pozor!“

S tím tlouštík ukončil rozhovor.

Agentka našla svého javelina, jak ho zaparkovala před vchodem do hotelu.

Na plánu města si vyhledala cestu k Smittyho usedlosti.

Zatímco jela vstříc novému nejistému dobrodružství, začalo se pomalu stmívat. V domech se rozsvěcovala první světla. Když Nelly odbočila na Airline Road, provoz na silnici prudce opadl. Na Smoky Hill Road potkávala už jen jednotlivé vozy se zapnutými reflektory.

Pak zajela do slepé ulice, na jejímž konci ležel její cíl. Zastavila svůj pronajatý vůz před otevřenou branou usedlosti. Zatroubila, čekala asi půl minuty a zatroubila znovu. Když se nic nepohnulo, jela krokem vzhůru po točité cestě, starostlivě se rozhlížejíc na všechny strany.

Nezpozorovala nic, co by se jí zdálo nějakým způsobem podezřelé.

Cesta končila před rozlehlou budovou na kulaté ploše posypané pískem. Nelly postavila svůj javelin vedle cadilacu Eldorado, který parkoval u vchodu do domu.

Vytáhla klíček ze zapalování a zazvonila na staromódní zvonek vedle vchodu.

Uvnitř se rozeznělo jasné melodické zvonění, připomínající čínský hrací strojek.

Ale nikdo nepřišel, aby návštěvnici vpustil.

Kde vězí Fitzsimmons?

Nelly zkusila kliku.

Povolila.

Dveře bezhlučně klouzaly v pantech, když je Nelly kousek po kousku opatrně otevírala.

Agentka nakoukla do vnitřku domu.

Všechny lampy hořely a nořily drahocenný nábytek do rafinovaně utvořených světelných efektů.

Když volala na sluhu, nikdo neodpovídal.

Nelly Moorové se náhle zmocnil nevysvětlitelný pocit strachu a roztřásl jí. Bezhlučně zavřela dveře, sáhla do kabelky a vytáhla odtud revolver. S odjištěnou zbraní v ruce se pak plížila kolem osvětlené budovy, podívala se do každého okna, pokud v tom nebránily zatažené závěsy, zkusila veškeré kliky.

Znovu se dostala k domovním dveřím. Javelin dosud stál vedle cadilacu Eldorado. Stmívání se mezitím přehouplo do noci. Nespočetné hvězdy blikaly na sametově modré obloze. Půlměsíc se vyhoupl nad hory Lawry Bambing.

Proč se Fitzsimmons nikde neukázal?

Pročpak ji sem nalákal? Jaká hra se to s ní hraje?

Najde odpověď uvnitř bungalovu?

Nelly Moorová rozrazila vstupní dveře až na doraz a přeskočila práh. Po třech krocích se otočila kolem své osy, připravená k výstřelu.

V mrtvém úhlu za dveřmi se nikdo neskrýval.

Také nikde jinde nezpozorovala bdělá agentka žádné hrozící nebezpečí.

Nelly Moorová zavřela vstupní dveře na kliku a zamkla je klíčem zastrčeným zevnitř. Z této strany ji už nikdo nemůže nepozorovaně překvapit.

Prošla předsíní, nakoukla do hospodářských prostorů ležících vlevo. Obývací pokoj, velký jako taneční sál, ležel o tři schody níž. Nelly zůstala stát na balustrádě, která ho oddělovala od předsíně.

Náhle ji zašimrala v nose podivuhodně sladká vůně.

Vůně parfémované cigarety, jaké kouřil Barracuda.

Barracuda?

Myšlenka na vraždící dvojčata Nelly zamrazila.

Hraje si s ní fantazie? Vidí duchy?

Cigaretový oharek ležel v mramorovém popelníku na sloupku, který dole uzavíral balustrádu.

Agentka se bezděčně zachvěla. Mráz jí přeběhl po zádech.

Stiskla pevněji rukojeť své zbraně.

Na čele krásné ženy vyrazil pot. Rusovlasá paruka náhle ztěžkla, jako by byla z olova.

Na nejvyšším schodě se lesklo něco vlhkého. Ve světle nespočetných lamp to mělo krvavý třpyt.

Agentka se sklonila a zlehka se toho dotkla konečkem prstu.

Krev!

O tom nebylo pochyb.

Další dvě kapky na schodech.

Agentka sledovala stopu očima. Vedla přímo doprostřed místnosti, rovnou k jejím zavazadlům, která byla přivezena z hotelu Montview Plaza.

Někdo se blížil ke dveřím.

Třetí Barracuda?

*

Když uviděl ženu zmizet na té straně bungalovu, jak očekával, sňal Ray Grisby z očí noční dalekohled. Dosud běželo vše podle plánu.

Zločinec z povolání stál u tmavého okna sousedního domu, vzdáleného dobrých pět set yardů vzdušnou čarou od Smittyho luxusní chalupy. Kromě něj byla v budově pouze jedna stará žena. Ležela svázaná ve spíži. V jeho úmyslu mu nepřekážela.

Jak předpověděl jeho zákazník, Kimberley Diammondová alias Nelly Moorová mu zavolala z hotelu a o pár minut později následoval kontrolní telefonát. Třebaže změnila hlas, byl si Ray Grisby jistý, že na drátě byla ona. Potom vrah vyklouzl z bungalovu. Přípravy na vraždu agentky byly učiněny. Lhostejno, zda přijede sama, nebo s velkým doprovodem. Její cesta bez návratu mohla začít.

Jednu bombu strčil do jejích zavazadel, které dal na nepřehlédnutelné místo do obývacího pokoje. Jako návnadu použil rudé skvrny od krve, které pocházely z jednoho steaku. Dokonce ani parfémovaná cigareta, na jejíž existenci kladl zákazník tak velký důraz, nechyběla. Stopy krve a cigaretový oharek měly odvést agentčinu pozornost a znervóznit ji. Kdyby si prohlížela zavazadla, musela by vyletět do vzduchu. Nebo Grisby vznítí vysílačkou druhou rozbušku. Výbušná síla bomby stačí beze zbytku zničit celou rozlehlou budovu.

S cynickým úsměvem pozoroval vrah Nellyin příjezd. Když mu zmizela z dohledu, zapálil si cigaretu. Kouření mu pomáhalo překlenout čekání.

Po třech tazích noční dalekohled opět zvedl. Nasměroval ho na místo, kde by se agentka měla objevit.

Ve stejném okamžiku, kdy sledoval Nellyin stín na obílené fasádě bungalovu, se rozhořelo světlo v místnosti, kde u tmavého okna číhal.

Ray Grisby se otočil.

Když na prahu uviděl rozedraného Indiána s rychlopalnou puškou připravenou ke střelbě, zvedl ruce. Ray Grisby Arapahoův příchod neslyšel. Ryšavec měl svůj revolver zastrčený v pouzdře v podpaží. Než by ho však vytáhl a odjistil, byl by ho nečekaný protivník, který se tu vynořil, dávno kulkami proděravěl.

Vrah musel čekat na příležitost a k tomu potřeboval čas.

„Co chcete? Co je to za nesmysl?“ vyštěkl a krátce pohlédl na rádio, které leželo na křesle vedle něho a před zraky Indiána bylo kryté čalouněným opěradlem.

„Drž klapačku!“ zasyčel kolonel Mojito Old Coon. „Jeden podezřelý pohyb a střelím! Dva kroky vpřed!“

Zabiják poslechl to málo přátelské vybídnutí bez odporu. Považoval za chytřejší mlčky splnit požadavky protivníka, ukolébat ho v jistotě, a pak využít šance.

„Dalekohled na stůl!“

Ray Grisby s přemáháním splnil i tento požadavek. Dřív než se ryšavec vzpamatoval, stál Arapahoe za ním a prohledával ho. Revolver změnil majitele. Kolem Grisbyho zápěstí se bleskově sevřel pár solidních kovových náramků.

Kolonel Mojito Old Coon nadirigoval svého zajatce do sklepa, ozdobil Grisbyho nohy druhým párem pout a připoutal ho k rourám ústředního topení. Zástrčku prkenných dveří zvenčí zastrčil a ignoroval hlasité vrahovy protesty.

Muž z CIC opustil dům a spěchal ke Smittyho bungalovu, kde, jak věděl, byla Nelly Moorová v nebezpečí.

Dřevěný plot, který dělil oba pozemky, mu nezpůsobil žádné těžkosti. Mojito Old Coon překonal překážku ve vteřině. Když přistál na druhé straně, uviděl Nelly mizet v prosvětleném obdélníku dveří.

Arapahoe pokračoval v cestě. Hnal se přes pěstěný trávník, doběhl ke vchodu do domu a prudce stiskl kliku. Dveře nepovolily.

Zamčeno.

To byl ten hluk, který Nelly uslyšela za svými zády.

„Slečno Moorová!“ volal Indián. „Tady je kolonel Old Coon.“

„Haló, kolonele!“ odvětila půvabná agentka. Její hlas zněl ulehčeně, když poznala, kdo mluví. Jeho přízvuk byl nezaměnitelný. „Okamžik, otevřu vám.“

„Pozor!“ varoval muž z CIC. „V domě je bomba!“

„Budu se mít na pozoru.“

Opatrně, po špičkách, podobná baletce, se Nelly vracela ke dveřím. Snažila se dodržet stejnou cestu jako při svém vstupu.

Agentka dosáhla vchodu, otočila klíčem a otevřela dveře. Světelný paprsek dopadl na kolonelovu postavu. Pušku svíral na pravém předloktí.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Arapahoe.

„Všechno v pořádku,“ ujistila Nelly Moorová.

„Vyjděte raději ven,“ řekl Mojito Old Coon. „Nevím, kde ta čertovská věc vězí.“

Nelly poslechla jeho radu a překročila práh, opatrně za sebou zavřela dveře a obrátila se ke svému javelinu.

Muž z CIC jí zastoupil cestu.

„Stop!“

„Co je?“ zeptala se podrážděně.

„Nemůžete být nikdy dost opatrná,“ připomněl. „Nechte ten vůz stát. Už nastartování motoru by mohlo vyvolat explozi. Vzpomeňte si na tu příhodu s fotbalovým míčem. Pojdte, prosím, se mnou!“

„Nechtěl byste mi vysvětlit, co…“

„Hned,“ přerušil ji. „Nejprve musíme opustit nebezpečnou zónu.“

Otočil se. Nelly ho následovala, v pravičce zbraň připravenou ke střelbě, když si všimla, že i kolonel nese svou pušku odjištěnou.

Vzdálili se kousek od bungalovu. Na poloviční cestě k hranici mezi pozemky se Old Coon zastavil.

„Tady bychom měli být v bezpečí,“ řekl. „Sedneme si.“

Sedl si na trávník a zkřížil nohy. Země ještě dýchala teplem dne.

Nelly si udělala pohodlí naproti němu.

„Poslal vás Dawton?“ zeptala se agentka.

„Uhodla,“ potvrdil kolonel. „Když jste ho informovala o tom podivném pozvání pana Whittlesse do bungalovu, poslal mě bezodkladně na cestu. Na pozemku se zdržoval jediný muž. Sledoval jsem ho, když před hodinou náhle dům opustil, aby se opevnil vedle u sousedky. Tušil jsem, že přijedete. Věděl jsem, že naplánoval nějakou čertovinu, ale nepřišel jsem na to, co vymyslel. Tipoval jsem na výstřel zezadu nebo podobný manévr. Vtrhl jsem tedy do jeho úkrytu a přemohl ho. Měl u sebe druh vysílačky pro dálkové ovládání výbušniny. Svitlo mi, že se někde musí nacházet bomba. Neptejte se mě ale kde.“

„Pak vám mohu podruhé děkovat za život.“

„Nemluvte o tom, prosím. Jsem přesvědčen, že kdyby vás Dawton poslal místo mě, abyste někomu pomohla, byla byste jednala stejně. Teď musíme především zneškodnit tu bombu.“

„Jak to chcete udělat?“

„Já? Vůbec nijak. Postarám se o to, aby sem poslali pyrotechnika.“

„A muž, který položil bombu? Co je s ním?“

„Je předběžně zajištěn v domě sousedky. Postarají se o něj. Protože asi sotva budete chtít být zapletena do celé záležitosti, měla byste teď zmizet.“

„Jak, javelinem přece těžko, nebo?“

Kolonel potřásl hlavou.

„Ne, to je příliš nebezpečné. Nechte javelina na místě a zmizte přes sousední pozemek. Jděte potom k Smoky Hill Road. Asi po půli míli je v kopci telefonní budka. Odtud si můžete zavolat taxi. Nechám vám čtvrthodinový náskok. Stačí to?“

„Myslím, že ano.“

Kolonel Mojito Old Coon dovedl Nelly na místo, kde přeskočil plot, a pomohl své chráněnkyni přes překážku.

Jejich cesty se rozdělily. Nelly našla telefonní budku a zavolala si taxi. Řidič se na nic neptal. Agentka se nechala dovézt k obchodnímu centru na křižovatce Hampden Ave s Highway 25, do bezprostřední blízkosti Monaco Place Condominions, kde už se vyznala. Přešla silnici. V posledním okamžiku chytla autobus, který ji dovezl ulicí South Magnolia do vnitřního města. Vystoupila na Colfax Avenue, vešla do snackbaru a posilnila se. Přitom se neustále dívala po možných pronásledovatelích, třebaže nevěřila tomu, že by byla v dané chvíli tajně sledována. Druhým taxi se nechala dovézt k hotelu Montview Plaza.

Před recepcí narazila na Floyda Primese, který hovořil se starším úředníkem za přepážkou.

„Haló, slečno Diammondová!“ pozdravila hora masa, když agentku poznala. V jeho očích se zase podivně zalesklo. Jazyk sklouzl po odulém spodním rtu.

„Haló, pane Primesi!“

„Mohu vám být nějakým způsobem nápomocen, slečno Diammondová?“ zeptal se hoteliér.

„Chtěla bych svůj klíč.“

„Samozřejmě,“ poklonkoval otylec. „Váš pokoj byl mezitím dán do pořádku. – Harry, klíč od Queenova pokoje! Jsou vaše zavazadla ve voze?“

„Budou mi dovezena později,“ vymyslela si bleskově agentka.

„Smím vás doprovodit nahoru?“

„Není třeba, trefím sama.“

Agentka otevřela dveře svého apartmá a rozsvítila světlo. Benátský lustr se rozzářil. Kabelku odhodila na nejbližší křeslo, džínová bunda a boty následovaly.

Zapnula nepřímé osvětlení. V jeho paprscích uviděla, že není sama.

Na francouzské posteli ležel pihovatý recepční. Co od Nelly chtěl, bylo zřejmé.

„Ahoj, zlato!“

„Máte o kolečko víc?“ vyštěkla na něj. „Zmizte, ale hodně rychle!“

Harryho oči se stáhly do štěrbinek, obličej se zkřivil zlostí.

„To jsem si mohl myslet,“ syčel, „že ti nebudu dost dobry. Ale z Fitzsimmonse si nikdo dělat blázny nebude!“ Natáhl pravou ruku, kterou dosud skrýval za zády. Na agentku mířilo ústí pistole.

Nedbala na zbraň. Šokovalo ji něco jiného.

„Jaké jméno jste to právě řekl?“ zeptala se.

„Fitzsimmons, John Fitzsimmons se jmenuji, v případě že to ještě nevíte.“

Fitzsimmons!

Jméno Smittyho sluhy.

Nelly rychle přešla na svou taktiku. Musí toho chlapce s pistolí přimět k řeči. Snad se tak dostane blíž ke svému cíli, najít muže, který chce její smrt.

„Promiň, Johny – chlapče,“ dala se do toho mazlivým hlasem, „ne–nepoznala jsem tě v tom slabém světle. Myslela jsem, že–že jsi on.“

„On? Koho myslíš?“ zeptal se Fitzsimmons nedůvěřivě. Její náhlá změna se mu příliš nezdála. Ústí pistole se nepohnulo ani o milimetr.

„Amery Hill,“ vyslovila první jméno, které ji napadlo. „Pronásleduje mě už několik dní, ačkoliv je ženatý a má tři děti. Spletla jsem si tě s ním. Čestné slovo. Ale nechme toho. Čekáš už dlouho?“

„Přes hodinu,“ ujelo mu nechtěně.

„Ubohý Johny.“ Nelly se zatvářila nešťastně. „Kdybych to věděla, byla bych přišla o trochu dřív. Ale – musí to být?“

„Co?“ ptal se stále ještě nedůvěřivě.

„Ta zbraň. Pokládáš skutečně za nutné donutit ubohou slabou ženu k povolnosti násilím?“

Pihovatý recepční sice neodpovídal jejím představám o ideálním milenci, ale úplně špatně taky nevypadal.

„Ne, vlastně ne,“ odvětil zmateně a sklopil oči. V jeho obličeji se zřetelně zračilo, že její kompliment jeho nedůvěru potlačil.

Ve chvíli, kdy se na ni přestal dívat, měla Nelly příležitost vyrazit mu zbraň z ruky. Ale to právě nechtěla. Proto nechala vzniklou šanci nevyužitou. Chtěla, aby chlapec mluvil, a k tomu použije jiných prostředků.

„Budeš proti, když se svléknu?“

„Ne.“

Postavila se do pózy a rozepnula si kostkovanou halenku, naučenými pohyby si ten kousek oblečení přetáhla přes ramena a nechala ho sklouznout k zemi. Její bezvadně opálená snědá pokožka se matně leskla. Světelný odraz jí propůjčoval exotické kouzlo, se kterým působivě kontrastovaly její ohnivě rudé lesknoucí se vlasy.

Nelly vycítila svým jemným instinktem, jak se mu začíná v žilách vařit krev. Slyšela, jak se přerývaný dech jejího návštěvníka zesiluje. Poznala, že je na dobré cestě.

Sáhla na zapínání těsné podprsenky, rozepla ho.

Pohled na její dokonale tvarované poprsí vystupňovalo Johnovo vzrušení. Připravilo ho téměř o rozum a rozplynulo poslední pochybnosti. Zbraň mu vypadla z ruky.

„Jak – jak jsi krásná!“ vykoktal. „Mohl bych tě věčně líbat.“

„Proč to neuděláš?“ lákala ho okouzlující agentka.

Přiblížil se k ní, objal ji, přitiskl své rty na její bradavku a hrál si s ní jazykem.

Nelly mu to dopřála, jemně ho hladila po vlasech. Její tělo se chvělo, tak jak ona chtěla. Byla nad věcí, ale toho si úředníček ve své zmámenosti nevšiml. Agentčiny myšlenky se zabývaly docela jinou věcí.

„Řekni mi,“ odtáhla se, když stisk jeho rtů na chvíli povolil, aby se nadechl, „je v Denveru hodně Fitzsimmonsů?“

„Asi dvanáct.“ Jeho rty se tentokrát přisály ke druhé bradavce.

Trpělivě hladila jeho šíji, dokud se znovu nenadechl.

„Znáš v Denveru všechny Fitzsimmonse?“ vyslovila další otázku.

„Většinu.“

„Znáš toho sluhu u Whittlesse?“

„Jeremyho? Zběžně.“ Trhl sebou. „Co s ním máš?“ Jeho hlas zněl náhle zase nedůvěřivě.

„Nic. Náhodou jsem ho dnes poznala, když jsem chtěla k Smittymu Whittlessovi. A protože máš stejné jméno, napadlo mě, jestli s ním nejsi příbuzný.“

„Chyba, zlato. Nemáme spolu ani v nejmenším nic společného.“

Mluvil-li pravdu, byla Nelly zřejmě na falešné stopě.

Nebo ten pihovatý úředníček pouze tak přesvědčivě lhal?

„Nechceš mě svléknout?“

„Jasně.“ Sáhl po přesce na pásku.

Dál už se však nedostal.

V salonu zazvonil telefon.

Pihovatý úředník zvedl hlavu. Ruce se mu zastavily uprostřed pohybu.

„Kdo to je?“ zeptal se překvapeně.

Nelly pokrčila rameny.

„Nevím. Nečekám žádný telefon.“

Fitzsimmonse odpověď upokojila. Začal pokračovat ve své činnosti, v rozepínání Nellyina pásku.

Volající byl však tvrdošíjný. A měl lepší nervy. Úředník se zašmodrchal a zneklidněl.

„Mám ti pomoci?“ nabídla se Nelly, když pásek nechtěl povolit.

„Ne, dovedu to sám. Ale nejdřív si to musím vyřídit s tím idiotem v centrále. Mají pokyn, pátém zazvonění zavěsit, když se host nehlásí. Teď aparát vyzvání už posedmé. Počkej chvilku, hned nás přestane rušit.“

Spěchal vedle do salonu. Tlustý koberec tlumil kroky bosých nohou. Když strhl sluchátko z vidlice, bylo osmé zazvonění telefonu prudce přerušeno.

To bylo poslední, co ve svém životě udělal.

Výbuch ho na místě roztrhal. Následující tlaková vlna byla tak silná, že Nelly porazila. Udeřila se o něco do hlavy a ztratila vědomí.

*

Když zase vědomí nabyla, ležela na koženém gauči obstoupená půltuctem mužů, mezi nimiž poznala jen Floyda Primese.

Hlavu měla opřenou o polštář. Její vnady halila červená vlněná košile. K tomu měla džíny.

„Kde – kde jsem?“ ptala se šeptem. Polekala se při zvuku svého hlasu.

„V bezpečí,“ zaduněl hluboký bas.

„V mých soukromých prostorách,“ doplnil hoteliér funivě.

„Jsem poručík Clyde Harris z denverské policie,“ řekl bas. „Cítíte se být schopna odpovědět mi na několik otázek?“

Mluvčí se dostal do jejího zorného úhlu, starší ročník s otcovsky dobrýma očima.

„Ano.“ Mluvení jí připadalo stále těžké.

„Vzpomínáte si, co se přihodilo, než jste upadla do bezvědomí?“

Nelly se pokusila přikývnout. Hlavou jí projela silná bolest. Nelly stiskla zuby.

„Ano, vzpomínám si,“ pronesla namáhavě.

„Kdo u vás byl?“

„Johny Fitzsimmons.“

„Recepční?“ zapojil se do hovoru hoteliér. Jeho hlas vyjadřoval zřetelný údiv. „Co u vás chtěl? Jeho služba dávno skončila?“

„K tomu dojdeme později,“ řekl Harris, kterému se nelíbilo, že se ta hora masa vmísila do hovoru. „Teď k vám. Slečno Diammondová: Kdo jste? Co se tu stalo?“

„Zavolejte – zavolejte, prosím, Charlese Grahama!“

Koutkem oka zahlédla, jak sebou poručík nepatrně trhnul, když Nelly vyslovila jeho jméno. Hluboká vráska zbrázdila jeho čelo, ústa se stáhla. Několik vteřin zamyšleně pozoroval agentku svýma šedýma očima.

„Nechte mě se slečnou Diammondovou samotného,“ požádal.

Jeho spolupracovníci opustili pokoj, jen hoteliér chtěl protestovat. Byl jemným způsobem vykázán.

Poručík Harris vlastnoručně zavřel dveře.

„Víte, na koho jste mne právě odkázala?“ zeptal se.

„Ano,“ ubezpečila ho Nelly Moorová, „na šéfa FBI. Zastihnete ho pravděpodobně na jeho chatě v Indian Hills.“

Harris vytáhl obočí do výšky.

„Zdá se, že o něm víte zatraceně hodně. Co mu mám vyřídit?“

„Řekněte mu jednoduše moje jméno.“

„A to má stačit?“

Clyde Harris se na agentku pochybovačně podíval.

„Vím, poručíku,“ odvětila Moorová, „že si těžko můžete představit vztah mezi mnou a Charlesem Grahamem. Přesto ho, prosím, zavolejte! Je to krajně důležité. Nebo se bojíte, že bych vám mohla uprchnout?“

Něco v jejím hlase – nebo v jejích očích? Poručík už to později nemohl zdůvodnit – ho přinutilo vyhovět bez dalších podmínek jejímu přání.

„Dobře, zavolám mu. Ale varuji vás. Ukáže-li se vaše informace jako blamování, ještě mě poznáte. Moji muži zůstanou u vás. Zatelefonuji ze svého vozu.“

„Děkuji, poručíku.“

Za pět minut se vrátil, vykázal své spolupracovníky z pokoje a přitáhl si židli vedle Nellyina lůžka.

„Mluvil jsem s panem Grahamem. Přijede co nejrychleji a postará se o vás.“

„Děkuji, poručíku.“

Mluvení se zdálo Nelly o něco snadnější. Bolest hlavy citelně polevila.

Několik vteřin vládlo mlčení. Clyde Harris obdržel zřejmě příkaz na nic se už nevyptávat.

„Jednu otázku, poručíku,“ přerušila Nelly ticho.

„Prosím?“

„Co je s Fitzsimmonsem?“

„Je mrtvý. Výbušnina ho roztrhala.“

„Výbušnina? Byla spojena s telefonem?“

„Ano. Jakmile zvedl sluchátko, uvolnil se zapalovací mechanizmus. Každopádně to tvrdí naši experti. Kdo volal, stal se volky nevolky – vrahem.“

„A kdo volal?“

„Snad by to měl být někdo z hotelu. Přesně se to ale nedá říci.“

„Víte, komu byla ta nálož určena?“

„Podle toho, co mi pan Graham naznačil, pokládám za vybranou oběť vás. Byla to náhoda, že Fitzsimmons zemřel místo vás.“

„Nevíte náhodou, kdo ten pokoj obýval přede mnou?“ zeptala se Nelly, kterou náhle cosi napadlo.

Odpověď potvrdila její obavu.

„Ano. Moment, prosím!“ Vytáhl z pláště ohmataný, v hnědé kůži vázaný zápisník a zalistoval v něm. „Tady to máme: obchodní cestující jménem Murray Clayton.“

Letadlo společnosti United Airlines přistálo přesně na minutu na Kennedyho letišti. Charles Dawton si nenechal ujít možnost osobně na letišti přivítat svou nejlepší agentku.

A osobně ji dovezl i k jejímu mondénnímu ateliérovému bytu do Richmondu.

„Těší mě, že jste všechno dobře přestála, Nel,“ řekl cestou.

„Muselo to být, že jste mě zavolal zpátky do New Yorku?“ zeptala se očividně mrzutě.

„Ano, moje milá, denverská dlažba pro vás byla příliš horká. Kromě toho řešení případu leží v New Yorku.“

„Tady v New Yorku?“ zeptala se nevěřícně. „Znáte toho, kdo mě chtěl sprovodit ze světa?“

Tlouštík potřásl hlavou.

„Ne, tak daleko ještě nejsem. Ale mám přímou stopu.“

„Přímou stopu, přímou stopu!“ opakovala Nelly. „Teď mluvíte jako tiskový mluvčí městské policie, když tápou v temnotách.“

„Měla byste mě lépe znát, moje milá,“ řekl Charles Dawton lehce káravým tónem. „Nemám zapotřebí vám něco předstírat. Vzpomínáte si na Jamese Millera?“

„Miller? James Miller? Znám hodně lidí, kteří se jmenují Miller, mezi nimi dva, kteří slyší na jméno James nebo Jimmy. Kterého z nich myslíte?“

„James Miller, o kterém mluvím, byl černý taxikář.“

Uhodila se do čela.

„Správně, vzpomínám si, černý Jim z Bronxu. Milý chlapík, který… Moment! Řekl jste, byl taxikář?“

„Ano.“

„Co je s ním?“

„Je mrtvý.“

„Mrtvý?“

„Zemřel v tutéž noc, kdy vás chtěl Barracuda ve vašem bytě zavraždit.“

„Nehoda?“

„Nehodou maskovaná vražda. Popis pravděpodobného vraha se hodí na muže, kterého zajal v Denveru Mojito Old Coon dřív, než vás mohl společně s bungalovem vyhodit do povětří. Ostatně ten chlap mlčí jako hrob. To jen na okraj. Vzpomínáte si na ten večer, kdy jste poznala Jimese Millera, Nel?“

„Ano. Asi před rokem. Po muzikálu, který jsem navštívila na Brodway, mě měl dovézt domů. Deštivý večer. Najednou se před taxíkem někdo vynořil, mladá žena opilá namol. Jim se jí už nemohl vyhnout, ačkoliv brzdil naplno. Žena zemřela na místě nehody.“

„Správně. Jmenovala se Brenda Greyová. Každopádně papíry zněly na toto jméno. James Miller byl obžalován za zabití z nedbalosti a propuštěn na svobodu jen díky vaší výpovědi.“

„Domníváte se, že se někdo chce pomstít za smrt té Brendy Greyové?“

„Ovšem, to si myslím. Nezapomeňte, že Barracuda vás opil, předtím než vás chtěl shodit z terasy. Tenkrát jsme se divili tomuto jednání. Nyní vidím souvislost.“

„Kdo byla Brenda Greyová, že je někdo ochoten za tak nesmyslný nápad vydat milion dolarů?“

„Podle toho co vím, najdu i toho někoho. A tím i zákazníka Barracudy a druhého vraha. Za čtyřiadvacet hodin budu o něco chytřejší. Do té doby musíte svou zvědavost udržet na uzdě, Nel.“

„Myslíte, že ten z Denveru, co nechal položit bomby, objednal i tu telefonní léčku, která se stala osudnou pro Johnyho Fitzsimmonse?“

„V tom nemám jasno.“

„Podezříváte Scotta Gordona?“

„Ovšem. Ale má dostačující alibi. – A jsme tady.“

„Jsem strašně ráda, že jsem zase doma. Nebylo vám nápadné to taxi, které nás sleduje už od letiště?“

„Ano, moje milá, sedí v něm nějaký Ind s brýlemi v bílém turbanu, který…“

„…za mnou seděl už v letadle z Denveru!“ doplnila agentka.

„…který je ve skutečnosti Arapahoe,“ pokračoval tlouštík s úsměvem.

„Kolonel Mojito Old Coon?“ ujelo Nelly.

Charles Dawton se usmál. Zabrzdil limuzínu přímo před vchodem do budovy, v jejímž nejvyšším patře se nacházel přepychově zařízený agentčin ateliérový byt.

Taxi zastavilo těsně za nimi.

Právě když se Nelly chystala otevřít dveře vozu, vyrazil na ulici muž s obličejem zkřiveným hrůzou. Přesto agentka poznala Murraye Claytona. Obchodní cestující se hnal k pontiacu před nimi, prudce otevřel přední dvířka vozu a vrhl se k volantu.

S vyjícím motorem odtud pontiac vyrazil, jako by měl za sebou tisíc čertů.

„To byl Murray Clayton!“ vyhrkla agentka. „Tady se muselo něco stát.“

Tak rychle, jak jí to dovolovala úzká sukně a vysoké podpatky, spěchala ke vchodu. Kolonel Mojito Old Coon, kterému jeho instinkt napovídal, že něco není v pořádku, se za ní hnal mohutnými skoky.

U výtahu ji dohonil, vstoupil za ní do kabiny, která stála v přízemí, jako kdyby ji Murray Clayton právě opustil.

Dřív než se dveře výtahu uzavřely, vtiskl se dovnitř třetí: Charles Dawton, který se i přes svou pozoruhodnou tělnatost uměl podivuhodně svižně pohybovat.

Dveře jejího bytu byly přivřené. Nelly Moorová se blížila s revolverem připraveným ke střelbě, postavila se stranou u vchodu do bytu. Kolonel si s namířeným Smith & Wessonem stoupl vedle druhých veřejí.

Dorozuměli se posunky. Mojito Old Coon vtrhl do bytu jako první. Agentka následovala s tříkrokovým odstupem a jistila ho. Těsně za ní vtrhl dovnitř tlouštík.

V bytě se nikdo nezdržoval, nepočítá-li se mrtvola, která ležela v obývacím pokoji. Indián převalil mrtvého na záda.

Třebaže se s ním Nelly nikdy nesetkala, poznala ho podle fotografií, které jí Charles Dawton ukázal: Za svého života slyšel na jméno Smitty Whittless!

*

„Tomu už není pomoci,“ zkonstatoval Mojito Old Coon. „Nejsem sice lékař, ale odhaduji, že zemřel víc jak před půlhodinou. Před vaší limuzínou, pane Dawtone, vyběhl z domu jakýsi muž. Už jsem ho jednou viděl. Opustil hotel Monaco Place Condominions těsně předtím, než do něj vstoupila slečna Moorová. Mohl by to být vrah?“ Tázavě se podíval na tlouštíka.

„Nemyslím si, že Murray Clayton je vrah,“ odpověděl Dawton. „Na to vypadal jeho strach příliš opravdově.“

„Jestlipak mrtvého znal?“

„Možná,“ odvětil tlouštík. „Nevím.“

„Co hledal v mém bytě?“ zeptala se Nelly.

„Nevím ani, co tu chtěl Clayton, ani proč si Whittless vybral pro smrt právě toto místo,“ odvětil Charles Dawton. „Jeho smrt celou věc ještě víc zkomplikovala, neboť tím, jak se zdá, vypadává z podezření jako objednavatel vaší vraždy.“

„Jaký vztah je mezi Claytonem a Whittlessem?“ šťoural znovu kolonel.

„Očividně žádný,“ řekl tlouštík. „Nemám ani nejmenší důkaz pro to, že by se ti dva znali. Přitom jsem ale narazil na jinou zajímavou souvislost: Murray Clayton znal Brendu Greyovou.“

„Opravdu?“ zeptala se Nelly Moorová překvapeně.

„Ano,“ potvrdil tlouštík. „O tom není pochyb. Oba bydleli tenkrát, když Brenda nešťastně zahynula, vedle sebe v hotelu Redward. V den Brendiny smrti navštívili společně večer nějakou party, na které se Brendy tak nesmyslně opila, že vběhla Jamesi Millerovi pod auto.“

„To je pro mě novinka,“ řekla mladá agentka. „Nevzpomínám si, že by v procesu padlo Claytonovo jméno, natožpak že by se tam on sám objevil.“

„To taky nebylo nutné, moje milá,“ pokračoval Charles Dawton. „Při procesu se mělo objasnit, zda byl Miller vinen či nevinen smrtí Brendy. Pozadí její opilosti v tom nehrálo žádnou roli, neboť nemělo na průběh procesu žádný vliv. Zajímal jsem se o ni, když jsem slyšel o Jamesově smrti a zadržení jeho pravděpodobného vraha. Tehdy mi teprve svitlo.“

„Je tedy Clayton přece jen zákazník Barracudy?“ zeptala se Nelly.

„To není vyloučeno, ani dokázáno,“ odpověděl tlouštík. „Jistě, mohl by chtít pomstít Brendinu smrt. To by byl motiv. Ptám se ovšem, jak se dostal k vrahovi Barracudova formátu a kde vzal peníze, aby ho zaplatil. Potom je tu ještě jedna okolnost, která nutí k zamyšlení: Brenda a Clayton se během party silně pohádali.“

„Pohádali? Proč?“ chtěla vědět Nelly.

„Brenda čekala dítě. Byla ve druhém měsíci těhotenství.“

„A Clayton byl otcem?“

„Skoro stoprocentně. Jeden host z večírku se nechal slyšet, že Clayton nabídl Brendě peníze, aby si dítě nechala vzít. Brenda na to patrně nepřistoupila. Proto si vjeli do vlasů. Při pohledu z tohoto zorného úhlu nepřišla Brendina smrt Claytonovi nevhod.“

„Potom by pro něj neměla smysl ani smrt Jamese Millera, ani moje,“ vyvodila agentka.

„Nejspíš bychom měli toho Claytona co nejdřív přimět k řeči,“ navrhl Mojito Old Coon.

„A když nebude chtít?“ ptal se Dawton.

„Využil bych šoku, který mu způsobil pohled na mrtvého Whittlesse.“

„Ten může překonat, než ho najdeme,“ uvažoval tlouštík.

„Špatně jste mi rozuměl, pane,“ řekl Mojito Old Coon. „Dal bych Smittyho mrtvolu do Claytonova pokoje v hotelu.“

„Skvěle vymyšleno. Co tomu říkáte, Nel?“

„Je to dobrý nápad, šokovat Claytona a tím ho přimět k řeči. A kdyby se vám na tom nelíbil mrtvý Whittless, pane Dawtone, co byste řekl Brendě Greyové?“

„Chcete se za ni převléknout?“

„Ano.“

„Nebude to příliš obtížné? Setkala jste se s tou ženou jen jednou. A to bylo před rokem.“

„Chtěla bych to na každý pád zkusit. A když ne Brenda Greyová, možná by ho pak přiměla k řeči Kimberley Diammondová.“

Murray Clayton byl strachy bez sebe. Střídavě ho polévalo horko a chlad. Na čele se mu perlil pot. Jazyk se mu lepil na patro. Srdce mu divoce tlouklo až v krku.

A přitom to všechno tak pěkně začalo – lístkem, který mu doručil úředník v recepci hotelu Redward.

Stála na něm adresa.

V Richmondu, blízko parku New Springville.

A jméno, které mu před zraky vykouzlilo sladké radosti.

Kimberley Diammondová.

Ta rusovlasá čarodějka, se kterou chtěl skončit v posteli.

Murray Clayton s požitkem mlaskl jazykem, když si to jméno přečetl. Ani na okamžik nepomyslel na to, že by mohl být vlákán do léčky fingovaným pozváním. Taková myšlenka ho vůbec nenapadla.

„Ta dáma už dvakrát volala,“ ozval se úředník. „Máte k ní přijít co nejrychleji, jak je možné. Čeká vás v bytě své přítelkyně Nelly Moorové.“

Jméno obchodnímu cestujícímu nic neříkalo. V tomto okamžiku ho slyšel poprvé.

Murray Clayton vtiskl hotelovému zřízenci do diskrétně nastavené pravice štědré spropitné a nechal si popsat cestu k udané adrese. Pak si pospíšil k pronajatému pontiacu a vyrazil.

Zaparkoval před vchodem budovy, na jejíž střeše byl ateliér, ve kterém ho čekala Kimberley Diammondová.

Výtah ho dopravil nahoru.

Obchodní cestující stiskl tlačítko zvonku.

V radostném očekávání toho, co ho očekává, zářil Murrayi Claytonovi celý obličej.

Proč mu ale Kimberley neotvírá?

Znovu zazvonil a položil ucho ke dveřím.

Uvnitř tiše hrála hudba mazlivé blues. Bouchl špunt.

Murray Clayton zkusil kliku.

Povolila.

Obchodní cestující pootevřel dveře.

„Haló, slečno Kimberley!“

Žádná odpověď.

Clayton překročil práh a zavřel za sebou dveře.

Rozhlédl se.

„Haló, slečno Kimberley! To jsem já, Murray Clayton. Kdepak…“ Zbytek slov mu zůstal vězet v krku.

Padl pohledem na mrtvolu, která ležela v obývacím pokoji. Z ošklivé střelné rány prýštila krev.

Murray Clayton netušil, že vrah číhá v ložnici za dveřmi, automatickou pušku s našroubovaným tlumičem připravenu k výstřelu.

Druhý výstřel však už nepadl.

Obchodní cestující nevěděl, kolik času uplynulo, než jeho strnulost minula. Jako smyslů zbavený se dal na útěk, neschopen jediné jasné myšlenky.

Jen pryč! Pryč z tohoto strašného místa! V hlavě mu bušilo.

Našel kabinu výtahu, jak ji opustil.

Jízda dolů mu připadala tak pomalá!

Nikdo ho nezastavil.

V přízemí výtah zůstal stát.

Murray Clayton se hnal ven, vrhl se do pronajatého pontiacu, prudce nastartoval a odjel.

Limuzíny Charlese Dawtona si ani nevšiml.

Vrah čekal, až Clayton opustí ateliér. Odšrouboval ze zbraně tlumič a uložil ji do pouzdra pod paží. Pak vypnul rádio.

Otevřenými dveřmi se přesvědčil, že ho nikdo nepozoruje. Potom se rovněž vzdálil. Volil cestu po schodišti. Kráčel dolů, zatímco Nelly Moorová, Charles Dawton a kolonel vyjížděli výtahem vzhůru.

Aniž by ho někdo potkal, dostal se vrah k domovnímu vchodu.

Hubený třicátník s šedivě zbarvenou uměleckou kšticí zastrčil ruce do kapes svého omšelého pláště a tiše si začal sám pro sebe pohvizdovat. Nikdo by na Scottu Gordonovi nepoznal, že se právě dopustil vraždy.

*

Murray Clayton se téměř mechanicky vydal směrem k Manhattanu. Nemohl později říci, jakou trasou jel. Ztratil veškerý cit pro místo a čas.

Za nějakou dobu dojel k Centrálnímu parku. Při první vhodné příležitosti zastavil a zůstal sedět ve voze.

Pak vystoupil a vydal se po jedné z nespočetných cest, které vedly největším parkem města. Klidnými kroky se loudal pryč od hluku autostrády. Ticho a čerstvý vzduch mu dělaly dobře.

Co mu vlastně mohli vyčítat?

Že při pohledu na zavražděného v panické hrůze utekl, místo aby uvědomil policii?

Tuto výčitku by mohl dobrý právní zástupce lehce sprovodit ze světa.

Nikdo mu nedá oprátku na krk. Jednoduše bude pořád tvrdit, že si ho do bytu Moorové pozvala Kimberley. To může potvrdit i úředník z recepce. On, Murray Clayton, jel na udanou adresu, několikrát zazvonil, a když nikdo neotvíral, zase odešel, aniž by do bytu vstoupil. Mrtvého nikdy neviděl.

Ať mu někdo dokáže opak.

Obchodní cestující se pak vrátil zpět do hotelu, u baru do sebe obrátil tři čisté whisky, a když na něj alkohol začal působit, konečně se uložil.

Když se probudil, venku se stmívalo.

Podíval se na hodinky. Spal přesně tři hodiny. Nepociťoval žádné následky whisky. Zato měl obrovský pocit hladu.

O půl hodiny později vstoupil do restaurace. Posadil se u stolu blízko vchodu. Jídelna byla v tuto dobu málo obsazená.

Zatímco čekal na jídlo, vstoupila do jídelny mladá žena. Obchodní cestující si ji prohlížel, jako si prohlížel každé ženské stvoření, které se objevilo v jeho zorném poli bez mužského protějšku. Studoval možnost se s ní sblížit.

Byla oslňující. Tmavě modrý jerseyový oblek podtrhoval její postavu, až mu to bralo dech. Zaoblení se usadilo na správných místech. Na šíji se kadeřily bohaté světlezlaté vlasy.

Murrayi Claytonovi se vehnala krev do tváří, když si ji představil vedle sebe ve svém pokoji.

Kudrnatá blondýnka dostala stůl v jeho blízkosti. Než se posadila, lhostejně na něj pohlédla.

Připadala mu nějak známá. A o co déle ji pozoroval, o to podezřelejší se mu zdála. Clayton si snažil vzpomenout, odkud ji zná. Přemýšlel, a v duchu si vybavoval všechny blondýnky, se kterými se setkal.

Když mu konečně svitlo, koho mu připomíná, zaskočilo mu. Clayton se zakuckal a dostal záchvat kašle.

Vzpomněl si na Brendu Greyovou.

Kdo je ta cizinka, která je mrtvé k nerozeznání podobná? Dvojče?

Nemožné! Brenda přece neměla žádné sourozence, každopádně to tvrdila. A z jakého důvodu by zamlčovala své příbuzenstvo?

Murray Clayton odešel z jídelny, skryl se v blízkosti recepce za novinami a nespustil ze dveří jídelny oči.

Nemusel dlouho čekat. Kudrnatá blondýnka rovněž opustila jídelnu a zamířila přímo k recepci. Prošla na svých podpatcích kolem jeho židle, aniž by si ho všimla.

„Mám nějakou poštu?“ zeptala se.

„Je mi líto, slečno Greyová,“ odpověděl recepční, „dosud pro vás nic nepřišlo.“

„Dejte mi, prosím, můj klíč, pokoj číslo 625!“

„Prosím, slečno Greyová.“

„Děkuji.“

„K vašim službám, slečno Greyová.“

Když uslyšel její jméno, trhlo to s ním, jako by dostal ránu elektrickým proudem. Z tváře mu zmizela všechna barva. Zbledl jako čerstvě nabílená stěna. Polil ho pot. Jazyk se mu přilepil na patro. Několik vteřin seděl v křesle jako ochrnutý. Teprve když se za kudrnatou blondýnkou zavřely dveře výtahu, vzpamatoval se z prvního šoku.

Murray Clayton se těžce zvedl. Kolena se mu podlamovala. Chvějícími se prsty složil noviny.

Vleklými kroky zdolal těch několik yardů k recepci, vylovil bankovku z kapsy saka a diskrétně ji úředníkovi přisunul. Desetidolarovka nenápadně změnila majitele.

„Promiňte,“ zamumlal sotva srozumitelně obchodní cestující, „ta blondýnka z pokoje 625 mi připomíná jednu známou. Nejsem si ale docela jistý. Nejmenuje se náhodou Brenda Greyová?“

Recepční se kradmo rozhlédl. Když ve své blízkosti nikoho nezpozoroval, zašeptal: „Ano, pane Claytone, jmenuje se Brenda Greyová.“

Murrayi Claytonovi bylo, jako by se mu do srdce zaťal ledový dráp.

*

Kolonel Mojito Old Coon seděl před nepatrným přijímačem. V pokojích, které obývali Murray Clayton a Nelly Moorová ve své roli Brendy Greyové, byly štěnice dobře maskované. Ve střežených pokojích se ještě nic nepohnulo.

Araphoe, oblečený už ne jako Ind, nýbrž v běžném obleku, čekal s neochvějnou trpělivostí vlastní jeho rase. Ve tváři se mu nepohnul ani sval.

Když kdosi zaškrábal na dveře v dohodnutém rytmu, postava Indiána opět ožila. Neslyšně vyskočil a skokem byl u dveří. Jako zázrakem se mu v pravičce objevil ke střelbě připravený Smith & Wesson.

„Kdo je tam?“ zeptal se polohlasně.

„Nelly,“ odpověděla agentka stejně tiše.

Kolonel odsunul zástrčku a pootevřel trochu dveře.

Když poznal agentku, nechal ji vstoupit.

Mrštnými pohyby vklouzla do pokoje.

Mojito Old Coon zavřel dveře a zasunul závoru.

„Jak to jde?“ zeptal se Nelly.

„Všechno v pořádku,“ zazněla odpověď. „Myslím, že se rybička chytila.“

„Kde je Clayton?“

„Musí nejprve překonat svůj úlek. Pak teprve by mohl přijít buď nahoru, nebo vyhledat bar.“

„Okay. Půjdu dolů a podívám se po něm. Budete tady zatím hlídat?“

„Samozřejmě.“

Mojito Old Coon našel obchodního cestujícího u baru. Právě spláchl svůj úlek dvojitou brandy.

V jeho blízkosti nebylo žádné volné místo. Kolonel se tedy usadil na protilehlém konci baru. S tím, že zapřede s Claytonem rozhovor, jak si původně plánoval, se musel rozloučit.

Asi po půlhodině, ve které do sebe obchodní cestující vlil další tři dvojité brandy, se dotyčný zvedl. Působením alkoholu mu obličej zčervenal. Měl nejistý krok, ale nezdál se být nadmíru opilý.

Mojito Old Coon opustil bar před ním, vstoupil do nejbližšího výtahu, vyjel do šestého patra, spěchal chodbou a zaškrábal na dveře, za kterými čekala Nelly.

„Právě opouští bar,“ ohlásil jí. „Za chvíli se tu objeví. Jak to vypadá tady nahoře?“

„Někdo je v 625.“

„Kdo?“

„Nevím. Myslela jsem prve, že by to mohl být Clayton.“

Indián zakroutil odmítavě hlavou.

„Nemožné. Jak dlouho je někdo v pokoji?“

„Asi deset minut. Dveře byly z chodby otevřené klíčem a nebyly zase zavřeny. Ať je to kdokoliv, chová se tiše, jako by na někoho čekal.“

„Otázka je na koho: na Brendu Greyovou, nebo na Murraye Claytona. Podívám se, kdo to je.“

„Jak to chcete udělat?“

„Oknem,“ vysvětlil kolonel. „Seznámil jsem se s okolím, zatímco jste obědvala. S pomocí požárního žebříku to půjde bez problémů. Počkejte, než se zase vrátím!“

Otevřel okno a vyšplhal ven. Nelly se za ním dívala, jak se v závratné výšce nad rušným provozem ulice pohybuje s opičí obratností, jak dosáhl určeného pokoje, pohlédl oknem dovnitř a hned se vydal na zpáteční cestu.

„Co je?“ zeptala se zvědavě, když před ní Mojito Old Coon zase stál.

„Všechno v pořádku. Naštěstí byla škvíra mezi závěsy, a ta mi dovolila nahlédnout dovnitř. Zdá se, že na vás čeká pan Dawton.“

„Tlusťoch?“ divila se Nelly. „Proč nepřijde sem?“

„Pravděpodobně netuší, že jste u mě.“

„Tak bych za ním měla jít.“ Přiskočila ke dveřím, trochu je pootevřela, nakoukla ven a zatáhla hlavu dovnitř. „Clayton právě vychází z výtahu. Počkáme chvíli.“

*

Opilý Murray Clayton se potácel chodbou, došel ke svému pokoji, zastrčil klíč do zámku a – zaváhal.

Má, nebo ne?

Pokračoval v cestě k číslu 625, kde se ubytovala domnělá Brenda Greyová. „Brendo?“

Nikdo neodpovídal.

„Brendo?“

Zase zůstalo všechno v klidu.

„Brendo, já vím, že jsi tady. Vidím pod dveřmi světlo.“

Zevnitř kdosi otevřel.

Clayton nakoukl do místnosti.

Nikoho neviděl.

„Brendo, kde jsi?“

Ještě stále žádná odpověď.

Murray Clayton vstoupil do pokoje. Dveře se za ním zavřely. V zámku tiše cvakl klíč.

Obchodní cestující otočil hlavu.

Za dveřmi stála učiněná hora masa, v pravičce pistoli s namontovaným tlumičem. Ústí hlavně mířilo na Murraye Claytona.

„Kdo jste?“ vyhrkl obchodní cestující.

„Jak se vám líbí Charles Dawton?“ Hlas zněl podivně dutě, jako by přicházel ze záhrobí.

Jméno Murrayi Claytonovi nic neříkalo.

„Co tu chcete?“

„Stejnou otázku bych mohl položit já vám.“

„Hledám někoho.“

„Brendu Greyovou?“

„Odkud víte, že…?“

„Viděl jsem ženu, která se za Brendu vydává. Stejně jako jste ji viděl vy – dole v jídelně.“

„Ano – ale…“

„Brenda je mrtvá, Claytone, už je to víc než rok – co jste ji zavraždil!“

„Co je to za nesmysl? Přišla o život při nehodě, já…“

„Lež! Nic než lež! Zabiju vás, jako jste vy zabil Brendu.“

„Vy jste se zbláznil! Já jsem Brendu nezabil. Vběhla pod auto, opilá namol. Co se vůbec o tu holku staráte?“

„Ta holka byla moje dcera! Vy jste ji zavraždil, protože si chtěla nechat dítě, které s vámi čekala. A za to zemřete. Vy i vaši pomocníci! Ten černý řidič je už mrtvý. Teď jste na řadě vy. A potom ta děvka, která pomohla tomu černému vrahovi na svobodu. Dva miliony dolarů mě ta pomsta stála. Nikdo mi nebude bránit s vámi skoncovat. Rychle, skočte z okna!“

Mojito Old Coon, který hned na začátku rozmluvy znovu oknem opustil svůj byt a nyní číhal ve tmě, zvedl ruku. Mířil pečlivě na tlusťochovu ruku s pistolí. Zasažený bolestivě vykřikl a pistole mu vypadla z ruky, aniž by vystřelila.

Otylec v masce Charlese Dawtona se obrátil na útěk, otočil klíčem a prudce otevřel dveře.

Díval se však do ústí Nellyina revolveru. Aniž by vzal agentčinu zbraň na vědomí, vyběhl. Nelly v poslední vteřině ustoupila stranou a nastavila mu pravou nohu.

Hora masa klopýtla a otočila se napůl kolem své osy. Ruce mamě hledaly, čeho by se zachytily. Udeřil lebkou o stěnu.

Nelly Moorová ho odmaskovala.

Dívala se do obličeje majitele hotelu Floyda Primese!

*

„Brendy Greyová byla skutečně dcerou Floyda Primese,“ vysvětloval pravý Charles Dawton svým dvěma návštěvníkům Nelly Moorové a Mojito Old Coonovi. „Pocházela z jeho rozvedeného manželství. Po smrti matky se přestěhovala do New Yorku, do otcova hotelu. Svůj příbuzenský vztah drželi oba v tajnosti.

V hotelu poznala Brenda Claytona. Jejich schůzky nezůstaly bez následků. Brenda si chtěla dítě nechat, Clayton chtěl, aby si ho nechala vzít. Proto se tenkrát na večírku rozešli. Brenda se namol opila a vběhla Jamesu Millerovi pod taxi. Její smrt Primese šokovala. Vedle vedení hotelu se zabýval ještě výnosným vedlejším výdělkem: kontroloval ilegální obchody bookmakerů. Ve zločineckých kruzích není, jak známo, nic neobvyklého, zbavovat se nepohodlných osob pomocí nehody. A z takového jednání podezříval Primes i Claytona. Vás, Nel, a Jamese Millera považoval za Claytonovy komplice. Nespěchal a připravoval pomalu pomstu, podporován svou pravou rukou v ilegálních obchodech, již dříve zatčeným Scottem Gordonem. Přes něj se dostal do kontaktu s Barracudou, který vás, Nel, měl sprovodit ze světa.“ Tlouštík se na chvíli odmlčel.

„Jedno mi pořád zůstává nejasné,“ řekla agentka, „co měl Whittless společného s pomstychtivým hoteliérem?“

„Vůbec nic,“ odvětil Charles Dawton. „Hoteliér obrátil podezření špatným směrem. Na to přišel Gordon, který předtím pracoval pro Whittlesse a z neznámých příčin ho nenáviděl. Gordon zabil pravého Hendersona. Barracuda se skryl v jeho roli a pronikl do Smittyho blízkosti, aniž by s ním přišel do osobního kontaktu. Kdybych vás nenasadil na Barracudu, byl by on jiným způsobem narazil na vás. Jen za tím účelem si pronajal pokoj pod vámi. Ostatně Gordon vlákal do vašeho ateliéru Whittlesse a tam ho zabil. Vraždu chtěl svalit na Claytona, což se mu nepodařilo. Gordon připevnil také bombu na javelina, nastrojil telefonní léčku, které padl za oběť Fitzsimmons. Alibi, které Primes své pravé ruce potvrdil, zatčením obou prasklo.“

„Ještě jednu otázku, pane Dawtone,“ řekla Nelly, „jakou roli hrál Toby Logan?“

„Stal se náhodným svědkem Primesova telefonátu s Barracudou, ve kterém šlo o vaši smrt, aniž by ovšem věděl, že vraždu požadoval jeho chlebodárce. Toby jen pochopil, že s vrahem mluvil někdo z hotelu. Primes musel něco tušit. Proto nechal Logana zabít.“

„Proč ale nikdy nebyl podniknut žádný útok na Claytona?“

„Měl ho zabít Barracuda poté, co by odstranil vás. Nečekaná vrahova smrt tento plán zpozdila. Primes pokládal za chytřejší odstranit z cesty nejdřív vás, a pak teprve se postarat o Claytona. Protože se ale v hotelu objevila mrtvá Brenda, Primes vytušil, že někdo našel správnou stopu. Proto se rozhodl rychle jednat a zabít naráz Claytona i falešnou Brendy, v jejíž masce jste se skrývala vy. Přitom použil moji maličkost jako krytí – přestrojení, ve kterém vystoupil už po smrti prvního Barracudy před jeho dvojčetem.“

*

Stáli pod sprchou v Nellyině přepychově zařízeném bytě v blízkosti parku New Springville v Richmondu. Kapky vody stékaly po Nellyině bezvadně snědé pokožce. Poprvé měla agentka příležitost obdivovat svalnaté tělo Mojito Old Coona, na kterém nebyl ani gram zbytečného tuku.

Kolonel objal nádherné tělo krásné ženy. Cítil, jak mu srdce začalo rychleji tlouci, když ji k sobě přitiskl. Nedbal na vodu, která na ně shora prýštila a přitiskl své rty na její. Jazykem vklouzl k jejím sněhobílým zubům.

Uvědomovali si, jak v nich stoupá vzrušení, jak je pohlcuje spalující touha, a vášeň se s každým úderem srdce stupňuje.

Mojito Old Coon zvedl agentku, jako by byla peříčko a nesl ji do ložnice.

Hladil a laskal okouzlující tělo.

Pak jejich těla splynula, poslušna vášnivé touhy. Zapomněli na prostor i čas.