Bill Jeffers

Agentka Nelly 241. Tvrdý oříšek

Dívka se usmála. „Vypadáte unaveně. Koupel vás osvěží a potom vás ještě namasíruju. Máme dost času a já jsem opravdu výborná masérka. Budete překvapen, jak vám to udělá dobře.“

Dean Rogers opětoval její úsměv. „Souhlasím,“ řekl. „Proč bych se od tebe nemohl jednou nechat takhle příjemně obsloužit.“

Mladá Číňanka k němu přistoupila, rozepnula mu košili, jemně se přitiskla k jeho odhalené hrudi. Pak si klekla a začala uvolňovat sponu pásku na jeho kalhotech. V místnosti bylo úplné ticho a za posuvnými dveřmi se kouřilo z připravené vonné lázně, která byla stejně tak jako Chi Sen velmi lákavá.

Chi Sen byla obdařena krásně tvarovaným, pevným poprsím, které se při pohybu dráždivě pohupovalo. Mezi těmi oblinami, které korunovaly růžové bradavky, se skrývalo dozlatova opálené a jemňounkými chloupky porostlé údolí. Všechno to dohromady jen a jen zvalo k mazlení a laskání.

Dean Rogers to pokušení už nemohl dál vydržet a jemně přejel dlaní přes špičky jejích ňader. Chi Sen ho nezadržela, jen ho jemně otočila, vzala za ruku a vedla k lázni.

Tam se mu dostalo klasické čínské koupele, se všemi ceremoniemi, v jejímž provedení byla Schi Sen velice zručná.

Najednou si Dean všimnul, že už nejsou sami. K jeho lázni přicházela další okouzlující děvčata, smála se, stříkala po sobě a postupně vlezly všechny dívky k němu do vody.

„Moment!“ bránil se se smíchem Dean. „S tolika děvčaty najednou si přece nemůžu nic začít.“

„Ale ano, pane,“ řekla Chi Sen. „Je to extra služba jen pro vás, jestli proti tomu nic nemáte. Bezplatná pozornost našeho domu, jen pro nejlepší hosty. Nejsou k pomilování, moje nádherné přítelkyně?“

„Ano, všechny jsou okouzlující,“ souhlasil Rogers a slastně přivřel oči.

Dívky ho obeplouvaly, tiskly se k němu, hladily ho po zarostlé hrudi a vůbec se k němu chovaly jako ke svému pánu a vládci.

Pak ležel na zádech, ruce přes oči a jen vnímal jemné prsty Chi Sen. Dívčiny ruce byly jemné a příjemně se mazlily s celým jeho tělem.

Dean Rogers najednou zaslechl z dálky se blížící kroky. Byla to spěšná, rázná chůze. Nádherná atmosféra klidu a uvolnění se rozplynula. Všiml si, jak Chi Sen otočila hlavu a překvapeně se podívala ke dveřím. Její přítelkyně polekaně vykřikly a v příštím okamžiku už všechny překotně mizely z místnosti.

Najednou zhasly všechny lampy a jen z okna, vedoucího do zahrady, dopadalo na zem tlumené světlo. Rogers na sebe strhnul Chi Sen a snažil se ve tmě zorientovat. Dívka ho ale odhodila stranou až celý sklouzl pod vodu a utekla do rohu místnosti.

Po zdi přeběhly dva temné stíny. Chi Sen vykřikla. Rogers se ve své nahotě cítil úplně bezbranný.

Jedna z temných, mužských postav měla čínské rysy, druhý muž na Rogerse mířil pistolí a vypadal přesně jako – on sám, jako jeho odraz v zrcadle. Ten samý účes, tentýž mírně ohrnutý horní ret. I jizva na čele měla totožný tvar a umístění, jako ta jeho.

A pak se tmou zablýsknula nějaká kovová věc a ozval se ohlušující výstřel. Dean Rogers údivem rozevřel oči a uprostřed čela se mu náhle objevila malá, červená dírka.

*

Když Yan Lung, šéf oněch čínských lázní, vstoupil do místnosti, kde před několika vteřinami došlo k vraždě, byl ve vzduchu ještě cítit střelný prach. Muž za sebou prudce zabouchl dveře, opřel se o ně zády a šikmýma očima pozoroval vraha, který se spěšně svlékal.

Číňan na sobě ani cuknutím koutků úst nedal znát, že se před ním děje něco strašného a klidně pozoroval, jak vrahův komplic sebral ze země hromádku šatstva a nehlučně opustil místnost.

„Už tu rajskou křepelku můžeš zavolat zpátky,“ otočil se na něj vrah a omotával si ručník kolem nahých boků.

Yan Lung se otočil a otevřel dveře. Jeho hlas zazněl v té melodické tónině, jakou mluví většina Číňanů. „Chi Sen, pojď, prosím tě, ke mně!“

Trvalo to hodnou chvíli, než mohla mladá žena, ochromená a rozklepaná strachem, uposlechnout jeho příkazu. Pomalu vstoupila do dveří, bílá jako křída.

Když k ní přistoupil vrah s dobrosrdečným úsměvem na rtech, podlomila se jí kolena a ještě, než ji Yan Lung stačil zachytit, zhroutila se na zem.

Yan Lung přinesl šálek horkého čaje a přiložil jí ho k ústům. Dívka se instinktivně napila a potom otevřela oči. Myslela si, že se jí to zdá, když před sebou uviděla muže, který před několika minutami padl s dírou v čele mrtev do bazénu.

„Dean Rogers,“ vydechla udiveně. V mužově obličeji se objevil konejšivý úsměv a něžně ji pohladil po tváři. „Už se nemusíš ničeho bát, byl to jenom jeden z černých žertíků mých povedených přátel, nic se mi nestalo.“

„Ale měl jste přece díru na čele. Já jsem to viděla.“ Chi Sen ještě stále nebyla přesvědčená, že to byla jen hra.

Chi Sen pomalu pokývala hlavou. Tučný šek, který za službu tomuto muži dostala, bylo zatím to největší spropitné, které kdy dostala a asi i dostane. Ale ani tolik peněz nemohlo umlčet hrůzu a podezření, které v ní narůstalo.

„Můžu se tedy spolehnout na tvoji mlčenlivost?“ navlékal si Rogers pomalu košili na nahé tělo a Chi Sen se dívala, jak jeho statná, chlupatá hruď mizí za jemným hedvábím. V hlavě jako by se jí rozezněl výstražný signál, který ji upozorňoval na něco, co tu nehraje. Ale ona neměla ještě dostatek koncentrace, aby se na to mohla soustředit.

Stále se usmívající Rogers opakoval svoji otázku. Za dívku odpověděl Yan Lung. „Zaručuju se za to, že bude mlčet,“ řekl a otočil se k dívce. V jeho očích se objevilo nebezpečné zajiskření. „Jestli mě zklameš, nepřežiješ den, ve kterém bys mohla proklít svoji matku za to, že tě kdy přivedla na svět.“ Hlas Yana Lunga zněl něžně, jako ševelení padajícího listí za vlahého podzimního večera. Jako by to bylo spíše milostné vyznání, a ne pohrůžka smrtí.

A najednou si Chi Sen uvědomila, co tady nesedí. Muž, kterého předtím obsluhovala a on pak padl s dírou v čele do bazénu musel být zákonitě od hlavy až k patě mokrý. Ale na těle muže, který se za zavražděného jen vydával, se nezaleskla ani jediná kapička.

*

Kolik je v New Yorku děvčat na telefon, nevěděla úplně přesně ani policie, ani podsvětí. Jedno jméno by na tomto seznamu ale určitě chybělo: Nelly Moorová, která profesi luxusní callgirl vždycky spojovala s posláním zvláštní agentky.

Její jméno totiž figurovalo jen v tajných zápisnících členů nejvyšší společnosti.

„Ne vždycky se prosadí ten nejlepší, někdy to bývá ten nejtvrdší,“ poučoval ji teď právě blahosklonně jeden z nich.

„A ty se počítáš k těm nejtvrdším?“ zeptala se bezelstně dívka a začala si muže vedle sebe pozorně prohlížet. Bylo mu něco kolem třiceti a vypadal velice dobře. Hnědé vlasy, taktéž hnědé, výrazné oči, pravidelné, čisté rysy. Jmenoval se Al Martin a byl manažerem firmy, zabývající se výrobou letadel.

Po Martinově dobronzova opálené tváři přelétl krátký úsměv. „Jo, patřím k těm tvrdším. A ty panáky ze správní rady šikovně odstavím ze hry. Dřív, než vůbec zjistí, jaké pravomoci mi dali, budu moci v klidu dovést svůj patent až do výroby a to mi pro příštích dvacet let zajistí několikamilionové příjmy.“

Nelly nakrabatila čelo. „Tomu nerozumím. Jak ti může jeden jediný patent přinést tolik peněz?“

Al Martin ji objal kolem ramen. „Mohl bych ti to docela jednoduše vysvětlit, ale pravděpodobně bys tomu asi stejně nerozuměla. I lidem z oboru dá velkou práci to celé pochopit.“

„Ráda tě poslouchám, když vyprávíš o svojí práci,“ řekla agentka a myslela při tom na odposlouchávací zařízení, které zaznamenávalo každé jeho slovo.

AI si zapálil cigaretu a zatímco mluvil, elegantně vyfukoval obláčky dýmu ke stropu. Ponořil se do svého výkladu tak hluboce, že zapomněl na čas i prostor, a dokonce i na čarokrásnou ženu, ležící vedle něho na posteli.

Když dovyprávěl, mohla se Nelly přesvědčit o tom, že ho neuchvacují pouze pracovní záležitosti, ale má i další zájmy a záliby. Pevně ji chytil kolem ramen a podíval se jí upřeně do očí. „Víš ty, že jsi zpropadeně krásná žena?“

„Ale ano.“

„A víš taky, že bych se do tebe mohl i zamilovat?“

Ostřílená agentka mu na tuto otázku už neodpověděla, jen se na něj provokativně podívala přivřenýma očima a on nemohl udělat nic jiného, než ji začít líbat.

Pak začal Al fascinovaně prsty přejíždět po dokonalých konturách jejího těla. Její okrouhlé prsy se vztyčenými bradavkami ho bezmezně uchvacovaly. Začal je něžně hladit a hníst a tělem se mu rozlévala vlna vzrušení.

Nelly ležela na bílém prostěradle a hleděla mu do tváře. V jejím obličeji bylo stále ještě znát, že se s dokonalostí profesionála ovládá, ale i uvnitř jejího nitra se začala ozývat touha. Ač tajná agentka, přece jen byla opravdová žena a neměla srdce z kamene. Krom toho měla slabost pro sympatické muže a Al jí byl víc, než jen sympatický.

Al si všiml změny výrazu v jejím obličeji a začal ji hladit ještě intenzivněji. Za chvíli mu Nelly jeho něžnosti začala v hojné míře oplácet a celá se mu vydávat.

Později, když už byl čas jít, zašeptal: „Jen klidně spi, jestli chceš. Nebudu tě rušit až budu odcházet“

Zavrtěla hlavou. „Nejsem ospalá.“

Al upřeně hleděl před sebe a poroučel si: Musím odejít teď, dokud to ještě jde. Ale nešel.

„Musím ti něco zvláštního říct,“ řekl po chvíli a nakrabatil čelo. „Když jsem přijel do New Yorku, navštívil jsem před tebou ještě jinou ženu, jednu mladou Číňanku v masážním salónu. Je to nejlepší masérka, jakou si kdo může představit.“

„Proč mi to povídáš?“ otočila k němu Nelly udiveně hlavu.

„Protože mi včera večer vyprávěla něco dost neuvěřitelného.“

„Tys byl u ní?“

„Ne. Přišla ke mně do hotelu. Byla hrozně rozrušená, strachy úplně vyvedená z míry. Vyprávěla mi jednu tak podezřelou historku, že to až hraničí se zdravým rozumem. Prý masírovala jednoho ze stálých hostů, když do místnosti vrazili dva muži a zastřelili jejího zákazníka. Kulka doprostřed čela. Ten muž prý padl po zádech do bazénku. A teď přijde to neuvěřitelné. O pár minut později ji zavolali zpátky a před ní stál šéf těch čínských lázní spolu s tím zavražděným. Oba dívce tvrdili, že to byl jen hloupý žert.“

Nelly nedůvěřivě zvedla obočí. „Ta holka měla určitě halucinace. Nebere náhodou drogy?“

„Je úplně normální jako teď ty a já,“ zareagoval Al trochu podrážděně. „Ale to ještě není všechno. Muž, kterého podle ní zastřelili, spadl do vody, to ví naprosto jistě. Ale muž, který se potom vydával za zavražděného, byl úplně suchý. No, a teď mi řekni, co si o tom myslíš.“

„Proč mi dáváš takovéhle otázky, copak jsem Sherlock Holmes? Ale jestli tě historka té Číňanky opravdu tak zajímá, určitě ses jí nezapomněl zeptat, jak se ten její zavražděný jmenuje. Nebude pak těžké zjistit, jestli se ten dotyčný ještě nachází mezi živými.“

„To jsem taky udělal. Ten muž se jmenuje Dean Rogers a je to ředitel atomové elektrárny Freeport na Long Island. Volal jsem tam, protože Rogerse z dřívějška od vidění znám. Bylo mi řečeno, že Dean je právě na důležité konferenci, ze které nemůže být rušen.“

Nelly vtiskla muži konejšivý polibek. „Takže je vlastně všechno v pořádku. Proč se tím ještě zabývat?“

„Snad máš pravdu. Nasvědčovalo by tomu i to, že Rogers té Číňance, přísně zakázal o té příhodě s kýmkoliv mluvit.“

Agentka znatelně zpozorněla.

„On jí opravdu zakázal o tom mluvit?“

„Dal jí ještě 1000 dolarů, aby se to nikdy nedozvěděla jeho manželka“.

Nelly si řekla, že tohle místo ze záznamu přece jen nebude vystřihovat. Možná bude ta informace Tlouštíka zajímat. I v případě, že se ta historka vybarví jako naprostý nesmysl.

*

Na stole seděla nápadně oděná slečna a se smělostí ostříleného politika při volební kampani hleděla do objektivu kamery.

Pro Susan 0’Brienovou to byla první televizní role, její obrovská šance, na kterou čekala už měsíce.

Představovala gangsterskou milenku z dob Al Capona. Muž, který právě vstoupil do rozehrané scény, perfektně zapadal do její atmosféry. Jeho rysy byly řezány z téhož dřeva, jako u všech světově proslulých gangsterů. Ostrý pohled, výrazný nos, vysedlé lícní kosti. Trenčkot, v ruce revolver, číhavý pohled – všechno jak má být. Ten muž měl jen jednu chybu: nepatřil ani do této scény, ani do toho filmu, ba dokonce ani do filmového studia.

Vyzývavě oblečená dívka zaječela. Dva studiový zřízenci se obořili na vetřelce, ale před jeho ostrým a varujícím pohledem se zarazili. Muž s pistolí stál klidně a nevzrušeně. V jeho postoji bylo něco, co prozrazovalo jeho odhodlání a neohroženost.

„Kdo mě odvede k vedoucímu vysílání?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu jako nepříjemná hrozba. Nikdo neodpověděl.

„Dobrovolníci vpřed!“ řekl neznámý ironicky.

Když se ani po této uštěpačné poznámce nikdo nehnul, ukázal muž ústím pistole na Susan 0’Brienovou.

„Dělej, pojď se mnou! Nebudu tu přece čekat až do důchodu.“

Herečka se postavila do pozoru jako robot, který k tomu dostal pokyn a očima visela na pistolníkovi. Neznámý si byl tolik vědom své přesily, že se ani nenamáhal držet ostatní v šachu pistolí.

Na chodbě na něho čekal podezřele vyhlížející Číňan. Hluboké, černé oči vyzáblého Asiata se mlsně zaleskly, když spatřil strachy bledou Susan. Ani slovem se však o jejím zevnějšku nezmínil.

„Mám tam ty vevnitř zamknout?“ zeptal se muže s pistolí.

„Bylo by to lepší, nebo do dvou minut zalarmujou kde koho a bude to tu pobíhat jako v mraveništi. Pro naši zprávu potřebujeme nejmíň čtvrt hodiny.“

Číňan kývnul, přistoupil ke dveřím studia, zamknul je a přetočil cedulku s nápisem „Natáčí se, nevstupovat“.

„To tady funguje jako červená na semaforu,“ řekl Číňan, když se vrátil ode dveří. „Pár dalších dnů se tam nikdo neodváží strčit ani nos.“

Pohledy dvou mužů se pak upřely na dívku, a ta se před nimi pomalým krokem vydala chodbou.

Přede dveřmi kanceláře vedoucího vysílání se zastavila.

„Potřebujete mě ještě?“ zeptala se třesoucím se hlasem.

„Ale samozřejmě, srdíčko. Když už máme tak krásnou průvodkyni, musíme toho pořádně využít. Že ano, Chape?“

Číňan, jmenovaný jako Chap, lehce kývnul. Pak otevřel dveře a jako první vstoupil do kanceláře. Artie Kaplan překvapeně vzhlédl od svého pracovního stolu.

„Jsme vášniví filmaři a chtěli bychom vás poprosit o uvedení jednoho námi produkovaného filmu. To je všechno. Dokonce se zřekneme i honoráře, tak velkodušní jsme.“ Kaplan jako na pérku vyskočil ze židle.

„Co to má znamenat! Okamžitě opusťte tuhle kancelář, nebo zavolám policii!“

Vykázaný muž se zachmuřil, ale jeho hlas zněl stále klidně a přátelsky.

„To neuděláte. Ještě než stačíte vůbec otevřít pusu, pošle vám můj přítel lístek na onen svět. Tak co, dáte nám k dispozici vaše vysílací zařízení, nebo vás budeme muset nejdřív pořádně zmáčknout?“

Po těch slovech zavládlo v místnosti hrobové ticho.

V tom tichu visela hrozba jako před bouří. Artie Kaplan sváděl v nitru souboj sám se sebou. Věděl, že proti té přesile nemá nejmenší šanci, ale všechno se to v něm proti tomu bouřilo.

„Okay,“ řekl však přesto nakonec. „Kde máte ten film?“

*

Od legendárního rádiového přenosu Orsona Wellse o přistání mimozemšťanů na naší planetě nikdo nepamatoval nic podobného, co by vyvolalo mezi diváky takový zmatek a paniku, jako film, vysílaný 13. května navečer newyorskou televizní stanicí ARP.

Začalo to docela nevinně přeběhnutím pár pruhů po miliónu obrazovek a posléze se na nich objevil mladý, uhlazený muž za psacím stolem, který si decentním pohybem postrčil brýle na nose.

„Drahé dámy a pánové. Jaderná energie je čistá, levná, spolehlivá, její výroba technicky dokonalá a především, naprosto bezpečná, jak nás ujišťují její stoupenci. Rád bych vás dnes ale seznámil se skutečnou situací kolem tohoto problému.“

Obraz se změnil. Objevil se reaktor nedaleko Detroitu a hlas mladého redaktora pokračoval ve výkladu.

„Pátého října 1966 došlo na tomto reaktoru k vážné, dodnes utajované nehodě. Čtyřem milionům obyvatel automobilového velkoměsta hrozila atomová smrt. Jen díky náhodně příznivým okolnostem se této katastrofě podařilo zabránit. Byla to opravdu osudová souhra šťastných náhod, jak později konstatovali odborníci. Ale co by se stalo, kdyby obyvatelé Detroitu roku 1966 takovéto štěstí neměli? Varovala by vláda předem tyto nevinně ohrožené oběti? Pokusila by se – i s rizikem celonárodní paniky – těmto nic netušícím obětem dát šanci se nějak bránit?“

V záběru se opět objevila tvář mladého muže. V obličeji měl velmi bolestný výraz.

„Po událostech kolem nehody v Detroitu si na tuto otázku můžeme jasně odpovědět: vláda by jen nečinně přihlížela! Nechtěl bych vás bezdůvodně zneklidňovat, ale přece jen musím znovu poukázat na skutečnost, že při pokusech s jadernou energií roku 1961 v Idaho našli na americkém experimentálním reaktoru radioaktivní smrt tři technici. Zohavená těla mohla být z místa nehody vyzvednuta až po třech dnech a byla zasažena tak silně, že nemohla být ani pohřbena, ale musela být zajištěna do kontejnerů s ostatním radioaktivním materiálem.“

Mladý muž hleděl několik sekund mlčky s varujícím výrazem ve tváři z obrazovky, chtěje tak oslovit lidská svědomí. V miliónech obývacích pokojů se na něj upíraly zděšené páry lidských očí.

„Dnes odpoledne ve tři hodiny pět minut zazněly varovné signály, oznamující poruchu na reaktoru nedaleko New Yorku. Několik minut nato museli odpovědní pracovníci konstatovat, že reaktor byl odstaven příliš pozdě. Podle odborných expertýz protiatomová, metr silná bariéra z kovu a cementu asi do pěti hodin praskne. Po porušení bezpečnostního zdiva dojde k obrovskému radioaktivnímu úniku do okolí New Yorku. Budete-li se tou dobou ještě nacházet ve městě, pravděpodobně tuto nehodu nepřežijete. Je zde pouze jediná záchrana: Musíte být rychlejší než radioaktivní mrak a prchnout. Utečte, dokud je to ještě možné! Utečte!“

Obraz na miliónech obrazovek pomalu tmavnul. To poslední, co diváci ještě viděli, byl nešťastný moderátorův obličej.

*

Panika, která po tomto televizním vysílání v New Yorku zavládla, se nedá ani popsat.

Ulice byly beznadějně ucpané. Nikdo se neřídil dopravními předpisy, nabourané vozy blokovaly průjezd křižovatkami. Lidé se tlačili do přeplněných taxíků a houfně se mačkali do vozů podzemní dráhy. Autobusy byly tak přeplněné, že se mnohé nemohly ani rozjet.

Byl to prvotřídní, nezvládnutelný chaos.

Na chodnících se odehrávaly nepopsatelné scény. Prchající sráželi vše, co jim stálo v cestě. Na zemi ležel převrácený dětský kočárek. Hrůzou šílená mladá matka se snažila zachránit křičící dítě před nesčíslnými páry dupajících nohou vlastním tělem. Pak její hlavu zasáhla čísi bota. Po té ráně zůstala bez hnutí ležet na chodníku a dítě zemřelo pod tíhou jejího vlastního těla. Nikdo se o ně nestaral. Lidská masa se přelévala přes jejich mrtvá těla jako přes obyčejnou hromadu, která jim stojí v cestě.

Shrbený, bělovlasý muž s holí a vedoucí starou ženu se chtěl dostat na druhou stranu ulice ke svému domu. O hrozícím radioaktivním nebezpečí zatím nic nevěděli a podivovali se proto tomu obrovskému, valícímu se množství lidí na ulici. Muž se s omluvným úsměvem snažil projít s manželkou tím živým proudem. Už viděli domovní dveře, ale jako malé kamínky při odlivu byli strženi do proudu, ze kterého nebylo úniku. Buď člověk plaval s sebou, nebo klesnul ke dnu. Starý muž a žena ale neměli už tolik sil nechat se nést lidskou masou vpřed. Byli tedy vyvrženi na okraj proudu a přitlačeni ke zdi domů. Ještě když umírali, měli oba staříci na rtech ten omluvný úsměv lidí, kteří nemohou pochopit události, odehrávají se kolem nich.

Na letištích to vypadalo jako krátce potom, co na jejich plochu dopadlo ničivé chodidlo obra. Na věžích už dávno nikdo nebyl a stroje startovaly všechny najednou. Dráhy byly neproniknutelně ucpané spletí lidí, aut a letadel.

Když ke startu roloval malý, dvousedadlový piper, obalil ho celý pluk hrůzou nepříčetných lidí jako včelí roj. Drželi se na křídlech, na ocase a i svrchu obléhali pilotovu kabinu. Po několika ujetých metrech se střecha kokpitu prolomila a pilot byl vystrčen ze svého místa.

Po vedlejší dráze právě ujíždělo obrovité letadlo, DC–8, jehož dráhu najednou křižoval malý piper. Aby zabránil nárazu, chtěl pilot odlepit letadlo dřív od povrchu zemského, leč jeho rozjezdová rychlost byla ještě příliš nízká, podvozek se vznesl jen o slabý metr nad zem a pak se zabořil do piperu. Okolní vřavou zazněly bolestné výkřiky mrzačených lidí. Ale jen na několik sekund, protože pak všechno kolem přehlušily výbuchy. Nejdřív explodovalo malé letadýlko a hned nato i obrovský kolos DC–8. Vzduchem se rozlétly těžké kovové střepiny. Po dozvucích výbuchů se opět ozval křik.

Ta podívaná byla tak ochromující, že mnozí lidé hrůzou strnuli a široce rozevřenýma, nevěřícíma očima hleděli nepohnutě na tu katastrofu.

Nejhůře to ale vypadalo v přístavu. Kolem nábřežního mola se tlačily nepřehledné masy lidí a každou sekundou jich přibývalo. Lodě, které v přístavu právě kotvily, byly přeplněné až po okraj a do paniky kolem se ještě ozývalo hlasité houkání lodních sirén.

Davem si razil cestu obrovitý muž a rozběsněnou silou smetal vše, co mu překáželo a bránilo v nalodění. Ženy, děti, na nic a nikoho nebral ohledy. Srážel je k zemi až do toho okamžiku, než jeden celkem nenápadně vyhlížející pán vytáhl revolver a několika výstřely ho zabil.

A v tu chvíli padly i poslední zábrany těch okolo. Střelce s kouřící pistolí odhodil někdo stranou, ten s udiveným výrazem dopadl kousek od hrany mola a snažil se na něm udržet rovnováhu. Z davu však vylétla čísi noha a zasáhla ho do hlavy. Jeho tělo plesklo o hladinu, potopilo se a víc už se neobjevilo.

New York a Newyorčané byli na nejlepší cestě, jak se zničit navzájem mezi sebou.

*

Instituce státní moci samozřejmě nezůstaly nečinné. Policejní helikoptéry létaly nad panikou ochromenými ulicemi a z velkých megafonů dementovaly zprávu o atomovém nebezpečí. Ze všech radiových a televizních stanic se ozýval text hlášení.

„New Yorku nehrozí nebezpečí. Zůstaňte klidní! Jedná se o nepravdivou zprávu. Všechny atomové reaktory pracují bez nejmenší poruchy. Žádná radioaktivní hrozba New Yorku nehrozí. Zůstaňte v klidu a vyvarujte se zbytečného zmatku! Opakujeme…“

Toto hlášení se ozývalo i ze všech reproduktorů v podzemní dráze, na nádražích a letištích. Plně obsazené policejní vozy se snažily dostat k největším ohniskům nepokojů. Většinou ale neprojely a policisté si museli klestit cestu pěšky.

Pár osvícených se zastavilo. Pak se odvolání poplachu začalo šířit jako lavina. Zastavovali se a naslouchali další a další a proudění lidské masy ustávalo. Panika se zklidnila, lidé vytvářeli hloučky, udiveně kroutili hlavami a diskutovali. Ze všech stran se neustále zaznívalo dementi atomové hrozby.

Přesto však trvalo několik dalších hodin, než se panika podařila uklidnit na všech, i odlehlých místech města.

*

Nelly Moorová seděla u řízení, Charles Dawton, její rozložitý šéf na sedadle vedle ní. Byli právě na cestě do ústředí CIA vojenským letadlem, vypraveným z newyorského státního letiště do Washingtonu. Tam pro ně byl přistaven černý lincoln, který je měl dopravit do Langleye u Potomaku, do srdce CIA.

Auto se zastavilo před ozbrojenou vojenskou hlídkou. Dawton ukázal průkaz, vystoupil a poodešel s hlídkou stranou. Nelly zůstala v autě.

Asi po pěti minutách se Dawton opět objevil. Ukázal Nelly na vchod, před kterým má zaparkovat a počkal na ní u dveří. Bezpečnostní systém zde byl velice přísný a nemohl jej obejít ani Dawton se svou nejlepší agentkou.

Konečně seděli proti šéfovi bezpečnostního oddělení, proti muži s širokým čelem a odstávajícíma ušima, jménem Richard MacGarret.

„Nechám vás jít dál, Dawtone, protože mě vaše hlášení o možné vraždě Deana Rogerse zaujalo. Naši lidé jsou s vaší zprávou již seznámeni. Dali se slyšet, že se s největší pravděpodobností jedná o výplod něčí chorobné fantazie, ale promluvte si s nimi sám. Dean Rogers se podle zpráv těší nejlepšímu zdraví a věnuje se svému pracovnímu postavení. Přesto se zabýváme možností výměny dvojníka za Rogersovu osobu.“

„To je všechno?“ zeptal se Dawton, když MacGarret umlkl a udělal netrpělivý pohyb, jako že by se už velice rád vzdálil z jeho společnosti.

„Budíte k sobě, pánové, trochu tolerantnější,“ zasáhla Nelly. „Máme objasnit dost zvláštní případ, takže naše osobní nesrovnalosti musíme zatím ponechat stranou.“

Dawton se na sekundu zatvářil dost otráveně, ale pak se pohodlněji opřel do křesla a s povytáhlým obočím naslouchal dalšímu MacGarretovu proslovu.

„Máte pravdu, slečno Moorová. Odpůrci atomové energie a jejich stoupenci – a to nejen v USA – začali vést dost dobře organizovanou a promyšlenou válku. Pro mnohé je využívání radioaktivních materiálů a vůbec ten vědeckotechnický skok kupředu od základu něco nepřístupného, vysoce nebezpečného pro lidstvo a svět vůbec. Pro druhé, spíš politicky motivované reaktorové rebely, jak jsme jim začali říkat, je boj proti stavbám atomových projektů dobrým profitem u voličů. Fanatici a političtí extremisté se snaží v New Yorku svými příklady vyvolat paniku a pobouření. Musíme tedy co nejdříve zajistit jejich vůdce a vedení organizací. To je ale věc CIA. Pro vás máme jiný úkol. Svědkyní v Rogersově aféře je nějaká Číňanka. Zdá se, že mezi těmito dvěma věcmi by mohla být nějaká souvislost, která by se měla dopodrobna prověřit.“

„To je všechno?“

MacGarret blahosklonně kývl. „Důležité úkoly ponecháváme povolanějším skupinám. A jestli se vám tyto informace nepodaří zajistit, nevadí, naše oddělení na té věci bude pracovat souběžně.“

Když Nelly o něco později konečně stála na chodbě sama se svým šéfem, nemohla už vydržet svoji zvědavost a zeptala se. „Nevysvětlil byste mi, proč se vy a MacGarret vlastně tak nesnášíte. Jste jako kočka s myší.“

Dawtonovi přebehl po tváři pobavený úsměv.

„Když jsme společně chodili na universitu, oba dva jsme se dost intenzivně zajímali o tutéž dívku.“

„Teď je mi to už jasné,“ zasmála se Nelly. „A jak to s ní dopadlo?“

Tlouštík pokýval hlavou.

„V posledním okamžiku mě osvítila vůle boží a já se jí vzdal. MacGarret se s Julií později oženil. A to mi nikdy neodpustí.“

*

Rudé, zapadající slunce se zrcadlilo ve skleněných stěnách mrakodrapů, tak že vypadaly jako hořící pochodně. Nelly byla ráda, že už je zase zpět v New Yorku.

Tajná agentka soustředěně seděla před velikým zrcadlem, kolem sebe celou hromadu krémů, barev a pudrů a se zanícením pracovala na svém obličeji. Nelly se totiž dnes večer chystala najít si nový džob – místo lázeňské v jednom masážním salónu. Ta věc měla jen jednu drobnou chybu, tento salón přijímal pouze čínský personál. Ale pro Nelly s jejími bohatými zkušenostmi s maskováním, převlek za pohlednou Číňanku neznamenal neřešitelný problém.

Lázně našla v čínské čtvrti, jakoby v jiném světě, ve kterém se návštěvníci mávnutím kouzelného proutku ocitali o tisíce kilometrů dál na východ.

Nelly se naklonila k ženě za pokladnou.

„Ráda bych mluvila s panem vedoucím těchto vyhlášených lázní.“

Tlustá žena za pokladnou zamumlala něco nesrozumitelného směrem k příchozí a potom neochotně zmáčkla tlačítko zvonku na svém stole. Potom se otevřeli posuvné dveře polepené tapetou s tradičními čínskými motivy a vyšel z nich elegantně oblečený Číňan.

Pokladní pohodila hlavou směrem k Nelly.

„Mé jméno je Yan Lung, jsem šéfem tohoto domu a lázní. Co pro vás mohu udělat?“

Dívka se maličko uklonila.

„Jmenuji se Nelly Moorová. Jsem dcerou ruského vojáka a moje matka byla Číňanka. Přesto nemluvím čínsky, jen anglicky, francouzský a ruský. Nemám právě žádnou práci. Dozvěděla jsem se, že byste mi možná mohl pomoci.“

„Kdo vám to řekl?“ Otázka zněla přátelsky, ale přesto se za ní skrývalo cosi podezíravého.

„Chi Sen. Je u vás zaměstnaná.“

„Ach, naše malá Chi Sen. Odkud ji znáte?“ nedůvěra v jeho hlase byla stále zřejmá a stála mezi nimi jako vysoká zeď. „Bydlíme společně. Teprve několik dní, ale i za ten krátký čas jsme měli příležitost se velice sblížit.“

„Vyprávěla vám Chi Sen také, v jakém ustrojení u nás děvčata pracují?“

Nelly kývla. „Říkala, že bývají nahé.“

„Nevadilo by ti, že bys koupala a masírovala naše hosty?“ Yan Lung šikovně přešel od vykání k nenucenému tykání.

„Ze začátku asi ano, ale Chi Sen říkala, že si na to člověk brzy zvykne. Jsem si jistá, že bych brzy pracovala k vaší největší spokojenosti.“

Yan Lungova tvář stále zůstávala neproniknutelná, jen v úzkých očích se mu objevilo zajiskření, které Nelly u mužů tak dobře znala. „Pojď do mé kanceláře a svlékni se, abych si mohl prohlédnou i tvoji figuru.“

Nelly překročila práh a nechala ze sebe vláčným pohybem spadnout volné propínací šaty. Měla pod nimi už jen černý korset, ve kterém se provokativně dmuly její plné prsy.

Yan Lung měl oči jen pro ty dokonale vykroužené proporce. V jeho zorničkách to zajiskřilo ještě víc, když si Nelly jednou rukou dovedně rozepnula korzet a jeho zraku se odhalila dokonalá ňadra. Nelly předvedla ještě pár tanečních kroků, rozvlnila se v bocích a pak se s naivním pohledem v očích zeptala svého společníka.

„Splňuje má figura vaše požadavky?“ V jejím hlase se ozývala obava a strach z případného odmítnutí.

Číňan se zhluboka nadechl a naprázdno polkl.

„Okay, angažuju tě. Jestli chceš, můžeš začít hned dnes večer.“

Dívka se půvabně uklonila. „Jak vám jenom můžu poděkovat. Jste ke mně tak laskavý.“ Nelly se sklonila k jeho ruce a uchopila ji, jako by ji chtěla políbit. Yan Lung jí ruku ale vytrhl. „Určitě se najde lepší příležitost, kdy mi budeš moci projevit svoji vděčnost,“ řekl. Nelly věděla, že ta příležitost přijde mnohem dřív, než Yan Lung vůbec tuší. Věděla také, že se šéfovi zdejších lázní dostane takových projevů vděčnosti z její strany, až bude možná litovat, že vůbec kdy spatřil světlo světa.

*

„Než spadl Rogers do vody, stál tady na tom místě. Já jsem byla tam naproti. Vidím to před sebou, jako by se to stalo před chvílí. Ta strašná skvrna uprostřed čela, vytřeštěné oči. A pak spadl po zádech do bazénu. Dýl už jsem to nevydržela.“ Chi Sen si zakryla hrůzou zkřivený obličej drobnými dlaněmi. „Vrátila jsem se dovnitř, až když mě zavolal Yan Lung.“ Při těch vzpomínkách se opět začala chvět po celém těle.

Nelly vzala dívku konejšivě kolem ramen.

„Opravdu bych tě tím nechtěla dál trápit, ale je to pro mě moc důležité, musím vědět, jak se to přesně stalo, a proto se tě ještě zeptám na pár nepříjemných věcí, na které bys už asi radši zapomněla.“

„Vy mi nevěříte?“ V hlase Chi Sen zaznělo zklamání.

„Nejde o to, jestli ti věřím.“ Usmála se na ni konejšivě Nělly. „Jde o to, co můžu dokázat. A toho je do této chvíle zatraceně málo. Musíme najít způsob, jak bychom se něco dozvěděli od ostatních svědků. Kdo podle tebe připadá v úvahu?“

Číňanka přemýšlivě nakrabatila čelo. Její šikmé oči se ještě víc zúžily, až se zdálo, že je má úplně zavřené. „Ty dva muže, co sem vtrhli, bych nepoznala. Pan Rogers je do té příhody nějak podivně zapletený a myslím, že nebude moc ochotný, vám k tomu něco říct. Zbývá snad jen Yan Lung.“ Chi Sen pokrčila rameny. „Ale jestli zrovna on je ten pravý, o tom dost pochybuju. Tady v domě drží všechno pevně ve svých rukou a platí za tvrdého muže, a nejen tady, prý jede i v různých machinacích, ale o tom samozřejmě nikdo nic konkrétního neví.“

Nelly přikývla. „Přesto to s ním zkusím. Mám s tím dneska smluvenou schůzku. To bude dobrá příležitost, jak se mu podívat na zoubek.“

Tiché zašustění za dveřmi přivedlo Nelly do střehu. V tu chvíli se o bezpečnost malé Chi Sen začala bát ještě víc. V zrcadle proti sobě uviděla mezi pootevřenými dveřmi tvář Yan Lunga, muže, o kterém spolu právě mluvily.

Když odcházely z místnosti druhými šoupacími dveřmi, přemýšlela Nelly, jak dlouho za těmi dveřmi její nynější šéf asi stál a kolik z jejich rozhovoru zaslechl. Došla k závěru, že nesmí podstupovat příliš velké riziko. Chtěla s Yan Lungem mluvit co nejdříve, dokud vůči ní nechová ještě tak velké podezření.

*

Když zazvonil telefon, Chap a Earl Gaylor se na sebe tázavě podívali. Existovali jen tři lidé, kteří znali tohle telefonní číslo. A ti věděli, že tento telefon mohou použít pouze v případě pohotovostního stupně číslo jedna.

Gaylor zvedl sluchátko, ale neohlásil se. Neřekl ani haló, jen poslouchal. U druhého aparátu byl Yan Lung. Mluvil čínsky, rychle a rozčileně. Pro toho, kdo šéfa čínských lázní znal, už tahle skutečnost byla dost alarmujícím signálem. Neboť Yan Lung ovládal jako nikdo jiný umění ukrývat veškeré stavy a pocity za svou nehybnou a neproniknutelnou asijskou maskou.

Když Yan Lun zmlkl, zakryl Earl Gaylor sluchátko dlaní a otočil se ke svému společníkovi asijského původu.

„Máš na drátě jednoho ze svých žlutých bratrů. Jestli jsem tý vaší hatmatilce dobře rozumněl, pak v tom jeho salónu čmuchá nějaká kamarádka tý malý lázeňský, která byla u Rogersovy vraždy. Co ty na to?“

Chap, neobvykle statný Číňan, který doprovázel osudného večera v lázních Rogersova vraha, lhostejně pokrčil rameny.

„Nevím sice, co tahle dáma může ještě objevit, ale jestli Yan Lunga nějak zneklidňuje, měl by je obě co nejdřív odklidit. Pak bude mít pokoj.“

„Nevím, jestli to bude to nejlepší.“ Gaylor si ukázal sluchátkem na hlavu. „Yan Lung je v těchhle věcech břídil.

Určitě někde nechal stopy. Bylo by dost blbý, kdyby měl bejt náš plán ohroženej jen kvůli dvěma zvědavejm courám.“

Číňan se zeširoka zasmál.

„Už vím, co máš v pácu. Chtěl bys to s nima províst sám, co?“

Gaylor udělal znechucenej obličej.

„Nesmysly! Nejsem jako ty. Jenom nepovažuju za nutný, nechat obě ty holky rovnou shodit z mostu. Možná si Yan Lung dělá zbytečný starosti.“

„Yan Lung možná opravdu není moc dokonalej, ale zbabělec nikdy nebyl. Když říká, že okolo někdo podezřelej čmuchá, tak můžeš vzít jed na to, že je to pravda.“

„Okay, takže řeknu Yan Lungovi, aby jí měl pěkně na očích do tý doby, než si ji přebereme my. O Chi Sen se může postarat sám, až budeme mít z krku tuhle. Domluveno?“

Chap kývnul. „Pro mě za mě. Jenom bych na tvým místě dal podrobnější instrukce týkající se Chi Sen, abychom se vyhnuli riziku, že ji Yan Lung podřízne krk ještě když budeme v tom jeho pochybným domě. Mohlo by to být dost nepříjemný.“

„Kdo říká, že do toho baráku vůbec vlezeme?“ Ústa Earl Gaylorse se roztáhla do širokého úsměvu, který mu na pár sekund propůjčil o několik let mladší vzhled. Pak sundal dlaň se sluchátka a v nedokonalé čínštině dal Yan Lungovi podrobné instrukce.

*

Yan Lungova kancelář byla jen spoře zařízená místnost asi o patnácti čtverečních metrech. Nelly Moorová si ji pozorně prohlédla již při první návštěvě. Když opatrně položila ucho na dveře, slyšela, jak Yan Lung uvnitř s někým hovoří. Protože byl v místnosti jen on sám, naskýtaly se dvě možnosti. Buď s někým telefonuje, nebo mluví sám k sobě. Ale Yan Lung se nezdál být typem muže, který trpí samomluvou.

Nelly neslyšela dostatečně zřetelně a rozuměla ještě méně, protože Yan Lung mluvil ve své mateřštině. Svůdná agentka chtěla právě odlepit ucho ode dveří, když v tom padlo v hovoru její jméno. A to znamenalo obrovské nebezpečí. V tu chvíli byly všechny její smysly v pohotovosti.

Zaskočená dívka měla k dispozici tak tři minuty, aby se mohla rozhodnout, jak se v této nečekané situaci zachová. Uslyšela, jak v kanceláři zaklaplo telefonní sluchátko do vidlice, pak se zhluboka nadechnula, rozepla si dva knoflíčky u halenky a odhodlaně zaklepala.

Yan Lung otevřel vzápětí a pronikavě si ji změřil přivřenýma očima. Jeho tvář nejevila nejmenší stopy překvapení a promluvil klidně a melodicky, tak jako vždycky.

„Co pro tebe můžu udělat?“

Nelly se pokusila blufovat. „Náhodou jsem se doslechla o té podivuhodné příhodě, která se tu přede dvěma dny stala. Prý tu měl někdo zastřelit nějakého muže, ale on přitom žije. Musím se přiznat, jsem velice zděšená. Můžete mi říct, jak k tomu vůbec došlo?“

Šéf lázní se nezdál být touto otázkou nijak zaskočen. „Pojďte dovnitř!“ řekl a nevědomky se vrátil k odměřenějšímu vykání. „V mé kanceláři si budeme moci o všem v klidu popovídat.“

Nelly se už chystala vstoupit do dveří, ale koutkem oka zahlédla, jak Lung sahá pro pistoli. Zareagovala bleskurychle. Přirazila do chodby se otvírající dveře Lungovi přímo před nosem a bylo slyšet, jak něco těžkého, kovového dopadlo na zem. Rychle dveře znovu otevřela. Yan Lung se právě shýbal pro svoji zbraň. Nelly jakoby někdo vystřelil. Odrazila se a skočila po Číňanovi. Vrazila do něj o zlomek vteřiny dřív, než stačil namířit a stisknout spoušť. Kopla ho do velice citlivých míst a on zařval bolestí a údivem. Zbraň mu vyletěla z ruky, jela kousek po podlaze a zarazila se o stěnu chodby.

Ještě než stačil pořádně pochopit, co se děje, udeřila ho Nelly hranou ruky do týlu. Zhroutil se na zem a zůstal ležet. Rychle ho odtáhla dovnitř kanceláře, sebrala pistoli a zavřela dveře. Yan Lung se nehýbal.

Nelly spěšně prohledala místnost, ale nenašla nic podezřelého. Zklamaně se sehnula nad ležícím mužem, obrátila ho a prohledala mu kapsy. Kromě malého zápisníku neměl ani u sebe nic zajímavého.

Zalistovala zápisníkem. Popsaných bylo takových dvacet stránek, ostatní listy byly čisté. Protože bylo vše napsáno čínským znakovým písmem, nevyluštila z toho Nelly ani slovo. Chtěla Yan Lungovy zápisky později odevzdat Tlouštíkovi, ten určitě zná někoho, kdo si s jejich přeložením bude vědět rady.

Sedla si naproti ještě stále bezvědomému šéfovi lázní, otevřela zásobník jeho pistole a patrony vysypala do kapsy své sukně. Yan Lung se trochu pohnul a ztěžka otevřel oči. Trvalo to dlouho a stálo ho to hodně úsilí, než se dokázal zvednout a odpotácet ke své židli. Nelly k němu přistoupila a vzala ho za klopy saka.

„Řekl jste předtím do telefonu moje jméno. Komu a proč?“

Yan Lung třeštil na překrásnou dívku šikmé oči a mlčel. Nelly věděla o zvláštním místě na šíji. Když se patřičně zmáčkne, projede celým těle nepříjemná bolest. Přitlačila na to místo. Číňanův obličej se zkřivil do nepřirozeného šklebu. Když přestala, muž na židli se opět zhroutil.

„Já stále čekám na tvoji odpověď. S kým a proč jsi o mně před chvíli mluvil?“

Yan Lung si přejel jazykem suché rty.

„Jenom jsem majiteli tohohle domu sděloval, že jste u nás ode dneška začala pracovat. To bylo všechno.“

„A proč jsi mě pak tedy ohrožoval pistolí, když jsem se tě zeptala na tu věc s domnělým atentátem na Deana Rogerse?“

Yan Lung mlčel a měl pevně sevřené rty.

„Že tady něco příšerně smrdí, to mi je už jasný. Zatím nevím jenom to, jakou formou se na tom podílíš zrovna ty. Jestli chceš včas vytáhnout hlavu ze zatahující se smyčky, musíš mi podrobně vysvětlit, o co se tu jedná.“

„Jste od policie?“

Moorová zavrtěla hlavou. „Ne, to jste si tipnul špatně. Já si svoje peníze vydělávám bez zajížďky na berní úřad. Jednoduše řečeno: pomáhám odklidit muže, na jejichž bílých vestách se ukážou tmavé skvrny a nechávám si za to zaplatit.“

Muž se nechápavě usmál.

„Nevím, co jste u mě chtěla objevit. Neudělal jsem nic, z čeho bych se musel zodpovídat policii.“

Nelly sebrala se stolu pistoli.

„Jseš si tím tak jistý?“ zeptala se a studeně se zasmála. „Abychom si dobře rozumněli. Buďto přistoupíš na spolupráci, nebo tuhle místnost opustíš v zinkový rakvi, kterou ponesou zřízenci čínského zastupitelství. Nejsem v týhle branži žádnej nováček. Odstřelím tě tak, že to bude vypadat jako jasná sebevražda a nikdo o tom ani na vteřinu nezapochybuje, to ti zaručuju.“

Nelly pomalu namířila ústí pistole na mužův levý spánek.

„Jste levák, pane Lungu,“ začala opět ironicky. „Toho jsem si všimla, když jste na mě touhle zbraní před chvílí mířil. Neudělám tedy tu osudnou chybu, že bych vás střelila z druhý strany.“

Yan Lung na Nelly nevěřícně zíral. Ruce se mu začínaly třást, ale zatím neřekl ani slovo. Nelly odjistila revolver.

„No, stále si myslíte, že mi nemáte co říct?“ zeptala se tvrdým hlasem.

Na Lungově čele vyvstal pot jako malé třpytivé perličky, ale stále tvrdošíjně mlčel. Rty měl sevřené, že vypadaly jako malá růžová čárečka v jeho sýrově bílém obličeji.

Zdálo se, že Lung stále věří, že dívka jen blufuje. S vypětím svých duševních sil se tuhle hru pokoušel dohrát až do konce. Bůh ví, že Nelly nebyla nikdy žádný sadista, ale tentokrát si to její práce vyžádala. Pomaloučku se pistolí přibližovala až k Lungově potem orosenému spánku. Ten nakonec zavřel oči a zašeptal.

„Co chcete vědět?“

„Pro koho pracujete?“

„Když vám to řeknu, nejpozději zítra mě za to oddělají. A bude to tak strašná smrt, že kulka, kterou mi vyhrožujete vy, je proti tomu milosrdenství.“

„Takže vy spolupracujete s tajnou čínskou organizací, která působí tady u nás. Jestli to souhlasí, kývněte, to mi stačí.“

Yan Lungova hlava se jen nepatrně pohnula nahoru a dolů. Ten pohyb ho stál tolik přemáhání, jako by musel pohnout metrákovým balvanem.

Nelly přistoupila k mapě New Yorku, visící na jedné zdi kanceláře a pokračovala ve výslechu.

„Kde je sídlo vaší organizace?“

„Nemůžu to říct.“

„Tak mi to tedy musíš ukázat. Jen se dotkni toho místa, víc po tobě nechci.“

Lung se zvedl ze židle a třesoucím se prstem letmo dotkl jednoho místa. Ukazováček označil dům na rohu ulic Ewans a Little Street v Brooklynu.

„Okay, jde nám to spolu výborně,“ pochválila ho mladá agentka. „A teď bych se ráda seznámila s telefonním číslem, na které jsi volal. Tady je aparát. Vytoč ta čísla ještě jednou, ale hezky pomalu, abych si je stačila zaznamenat!“ Z Lungova pobledlého obličeje mohutně vystupovaly lícní kosti. Zavrtěl hlavou.

„To neudělám.“

Mluvil dost nesrozumitelně a chraplavě, jako by mu najednou vypověděly službu hlasivky. Ústí jeho vlastní pistole se mu opět nebezpečně přiblížilo k hlavě. Po další chvilce ucítil zastuzení kovu a ke spánku mu přilehla černá hlaveň revolveru. Bez jediného mrknutí hleděl strnule před sebe.

„To telefonní číslo!“

Číňan zakroutil hlavou.

„To se radši nechám odstřelit.“

Nelly stiskla spoušť. Udělalo to klik – dutě, kovově. Yan Lung se zhroutil. Rozklepal se jako v epileptickém záchvatu a tiše sténal.

„První komora byla prázdná,“ vysvětlila Nelly suchým tónem. „To byla tvá poslední šance, v té druhé už kulka je. Řekni mi to číslo a nechám tě na pokoji!“

Z Lunga byla psychická i fyzická ruina. Jen tam tiše seděl a na nic nereagoval. Snad už ani nevnímal, kde je a co po něm vlastně chtějí.

Na psacím stole stála poloprázdná láhev whisky. Nelly ji vzala a protože nikde neobjevila skleničku, jednoduše přistrčila zdecimovanému muži hrdlo láhve k ústům. Polkl první doušek, ale pak pevně a odmítavě stiskl rty, jak to dělají abstinenti, když je někdo nutí do pití.

To Nelly ale neodradilo od toho, aby se napila ona sama. Dala si pořádný doušek, chvilku ho poválela v ústech a pak nechala zlatavou tekutinu pomalu stékal hrdlem. Pak si dala ještě jeden pořádný hlt, ale ani tak nespláchla nechuť a odpor k tomu, co právě dělala a musela dovést do konce.

Yan Lung se mezitím trošku probral a vrátil se zpět do reality. Hleděl na Nelly a z očí mu šlehala nenávist. Dokázala to pochopit.

Tajná agentka Moorová se otočila a odcházela ke dveřím. Yan Lung náhle divoce zakřičel, vyskočil a pak se několikrát za sebou ozvalo kovové klik, klik, klik.

Věděla, že za ní stojí s pistolí v ruce a nepřeje si nic jiného, než ji odrovnat. Stála pevně, ani se nezachvěla. I když si byla jistá, že zbraň není nabitá, byl to strašný pocit.

Ještě než za sebou zavřela dveře, naposledy pohlédla na Yan Lunga. Seděl na židli a nešťastně se díval na pistoli ve své ruce.

*

Nelly Moorová byla právě na cestě k domu na rohu ulic Evans a Little Street v Brooklynu. Z říčního kanálu stoupaly cáry mlhy.

Po dalších pěti minutách jízdy si už byla Nelly stoprocentně jistá, že je sledována. Zavěsil se na ni béžový sportovní vůz s cizí poznávací značkou a nenechal se setřást. Nelly se pokoušela dostihnout telefonem tlouštíka Charlese Dawtona, aby mu sdělila, co se dozvěděla a kam jede. Nemohla vědět, co ji dnes ještě potká.

K jejímu zklamání se ozval jen záznamník telefonních hovorů. Chvíli zaváhala, jestli má zprávu o Yan Lungovi nechat na záznamníku, ale pozorný pohled zpětným zrcátkem na vůz za sebou zapříčinil to, že vzala za vděk i touto možností.

Řidič béžového vozu byl totiž Číňan!

A pak dostaly události rychlejší spád.

Jako raketa vystřelil sporťák kupředu a ze strany narazil do Nellyna vozu. Ta držela volant, jak nejpevněji mohla. Řidiči si vyměnili krátký pohled. Číňanova ústa se roztáhla a zablýskl se jeho bělostný chrup. Jestli to byl zrovna úsměv, tím si Nelly jistá nebyla.

Sešlápla plynový pedál až k podlaze. Sporťák zůstal dva tři yardy pozadu. Měl pod kapotou ale o pár koňských sil víc a tak se ve zlomku sekundy objevil zase vedle ní. Jeli kolo na kolo, plech skřípal o plech. Pak se od ní Číňan na chviličku odlepil, ale jen proto, aby do ní s větší silou mohl znovu vrazit. Když do sebe vozy narážely, vydávalo to velice nepříjemné zvuky.

Neměla naději, že by mu ujela. Musí najít jiné řešení, jak se ho zbavit.

Šlápla na brzdu. Auto se na silnici trochu zavlnilo a pak zastavilo. Sporťák jako vystřelený katapultem bleskem proletěl kolem ní a ve zlomku sekundy už lítal v pořádném smyku.

Přesně na to Nelly čekala. Přidala plyn, zavěsila se pěkně za sporťák a pak do něj zezadu plnou rychlostí najela.

Náraz hodil Číňana na volant, až mu to vyrazilo vzduch z plic a hlavou tvrdě narazil do skla.

Nelly využila pro ni příznivé situace. Najela si do svého pruhu a přidala znovu plyn. Radovala se však předčasně. Krátce nato ji dojelo další auto a nešetrně ji zezadu nabralo. Že se ani tentokrát nejednalo o náhodu jí potvrdil další vůz, který ji předjel a zařadil se těsně před ni.

Ocitla se mezi dvěma auty jako v kleštích, ze kterých se už nedalo vyprostit.

*

Charles Dawton seděl vzadu ve velké místnosti, kde probíhala tisková konference komise pro kontrolu amerických atomových projektů. Tiskovka byla svolána bezprostředně potom, co v New Yorku došlo po odvysílání té osudné plané relace k davové panice a celý svět byl překvapen, jak se to vlastně mohlo stát.

Šéf Komise pro kontrolu atomových projektů, William Anders, čilý, stále se usmívající mužíček, jehož nakažlivý optimismus už mnohokrát zlomil i ty nejzarputilejší protivníky.

„Je vaší novinářskou povinností, přesvědčit svoje čtenáře, že naše komise má pod kontrolou všechny bezpečností systémy atomového průmyslu a zatím se nevyskytly žádné vážnější neshody mezi námi a jejich představiteli. Uvědomte si jedno, vážené dámy a pánové: my z kontrolní komise nežijeme kdesi mimo, ale s vámi se všemi na této planetě. Kdyby došlo k případné katastrofě, stali bychom se jejími oběťmi stejně tak jako ostatní lidé kolem. A věřte mi, že už ze svých osobních důvodů se ihned zasadím o zostření všech bezpečnostních směrnic, jak jen si to bude situace vyžadovat. Já na svém životě zatím ještě dost lpím.“

Pak následovala řada záludných otázek ze stran žurnalistů a trpělivých, někdy trošku vyhýbavých odpovědí zástupců Komise pro kontrolu atomového průmyslu.

Charles Dawton vyčkal konce konference, aniž by se na té hře otázek a odpovědí nějak podílel. Měl v úmyslu se s Williamem Andersem setkat osobně a položit mu dalších pár otázek, které nebyly určeny uším širší veřejnosti.

„Za ještě nebezpečnější, než odpady zamořující životní prostředí, označují odpůrci atomové energie případné havárie na zařízení,“ pustil se pak ihned k jádru věci, když s Andersem osaměl. „Jaké nehody přicházejí v úvahu? A jak jsme proti tomu zabezpečeni, například, co se proti tomu dělá právě teď?“

Anders se napil vody a odkašlal si. „To, že jaderná elektrárna nemůže explodovat a zasáhnou široké okolí jako klasická atomová bomba, určitě víte.“

Dawton jen mávl rukou, což mohlo znamenat ano i ne.

Anders pokračoval: „Jak konstruktéři a odborníci přiznali, k případné kolizi by mohlo dojít po narušení některého ze systémů v bezprostřední blízkosti reaktorů. Ale tato eventualita je bezpečnostním systémem snížena na minimum. Na bezproblémový chod reaktoru má nesporně nejdůležitější vliv chlazení. V případě vážné poruchy na automatickém chlazení reaktoru by došlo k situaci jako v katastrofickém filmu. V tomto případě – bráno samozřejmě jen teoreticky – by šlo o skutečnou katastrofu. Reaktorové jádro se roztaví a porušením kovového obalu a betonového soklu dojde k zamoření okolí. Tento případ je ale díky bezpečnostním systémům v praxi naprosto nemožný.“

Tlouštík váhavě vstal ze své židle a udělal pochybovačný obličej.

„Rozumněl jsem sice jen polovině z toho, co jste mi tu vysvětloval, ale v jednom jsem si přece jen udělal jasno. Váš systém vychází z toho, že všechna zabezpečovací zařízení stoprocentně fungují. Co by se ale stalo, kdyby se teroristům podařilo vyřadit bezpečnostní systém?“

Šéf komise pro bezpečnost udiveně polknul.

„V takovémto případě by se to rovnalo katastrofě z filmu, o kterém jsem tu už jednou hovořil.“

„Právě toho se obávám,“ zamumlal Charles Dawton a s děkovnou úklonou se odporoučel z místnosti. Jeho obavy se tímto rozhovorem staly ještě palčivějšími. Jestli za tímto případem stojí nějaká větší teroristická organizace, může to stát milióny lidských životů.

*

Nelly se do rukou a nohou zařezávala pouta tak bolestivě, až se jí chtělo brečet. V hlavě jí hučelo jako ve včelím úlu a trvalo jí dost dlouho, než na svém těle našla místo, které ji nebolelo. V té chvíli to nevypadalo, že by její poslední akce byla obzvlášť úspěšná.

Jak jen jí to pouta dovolovala, rozhlížela se po svém vězení. Ležela na betonové podlaze nějaké vlhké, sklepní místnosti. Malé okénko těsně pod stropem vpouštělo dovnitř čerstvý vzduch a trochu světla. Dveře v protější stěně byly železné a zevnitř místnosti neměly zámek, natož kliku. Nellyn pohled se vrátil k větracímu okénku. Myšlenku na eventuelní únik tímto nouzovým východem musela však také zavrhnout, protože tudy by se neprotáhla ani Twiggi po půlroční dietě.

Aby trochu zapomněla na svou bolest, začala se Nelly zaobírat jinými myšlenkami. Po zlomcích, jako puzzle, si začala dohromady skládat události posledních hodin. Nejdřív to byl Číňan ve sporťáku, který ji chtěl vyšťouchnout ze silnice. Nakonec dva silné vozy, které si ji srazily mezi sebe a odvezly jako nějakou hračku.

Mezitím už jí došlo, jak ta jejich podivná odtahová služba funguje. Oba vozy byly vybaveny speciálním zařízením, jakýmisi vidlicemi vpředu a vzadu, takže když mezi sebe vzaly nějaké auto, jednoduše mu je zasunuly pod šasí, maličko nadzvedly a pak už si s autem mohli dělat co chtěli. Takovému řidiči nezbývalo nic než z auta vyskočit a přelámat si přitom většinu kostí.

Nelly dobře znala cenu svého dokonalého těla a proto s podobnou krkolomnou akcí počítala až v krajním případě. Kdyby ale věděla, že si ji další Číňan jako uvítací ceremonii vezme pěkně do prádla a vyzkouší na ní několik svých povedených hmatů, určitě by ten skok riskla. Dotyčný totiž určitě nikdy neslyšel o jemném zacházení s dámou. Nelly naštěstí upadla dost brzy do bezvědomí a probudila se až když svázaná ležela v nepříjemně zatuchlém sklepě.

Znenadání se otevřely dveře a do místnosti někdo přímo vhodil podobně jako Nelly sešněrovaného muže. Proletěl kolem ní a chvíli roloval po betonu. „Pěkně vítám!“ pozdravila ho srdečně, když se konečně zastavil.

Muž otočil hlavu, aby na ní viděl a odpověděl. „Promiňte, že vám zrovna nemohu políbil ruku, okolnosti mi nějak nedovolují…“ a bolestivě se zasmál. Ani on svá pouta neshledával jako něco příjemného. „Jmenuji se Earl Gaylor a jsem pojišťovací agent. Jak to vypadá, strkal jsem nos do věcí, po kterých mi nic nebylo. Když jsem po něm ale takhle dostal, asi jsem nejspíš na něco kápnul. A jak jste se sem dostala vy, smím-li se zeptat?“

„Samozřejmě, že smíte. Ale, můj doktor mi předepsal odtučňovací kůru, ale protože, se jak vidím jídlo, neudržím, nechal mě manžel profesionálně svázat. Jenom doufám, že mě rozvážou do té doby, než tu vyhubnu na kost.“

Muž se suše zasmál. „Pěkné, že jste ani tady neztratila humor. Mohla jste mi říct rovnou, že tu jste kvůli jednomu ukradenýmu sucharu. Hlavně, že jsme si navzájem vyjasnili naše situace.“

Nelly napnula všechny síly a trochu se přišoupla ke svému společníkovi.

„Jak se vám tu líbí?“ zeptala se bezelstně.

„Nelíbí, vůbec ne. Když nad tím tak uvažuju, už když mě sem házeli, měl jsem jediné přání, abych odtut zase co nejrychleji vypadl.“

„Zvláštní, naše pocity se vcelku schodují. Co byste řekl tomu, kdybychom se společně z té naší nepříjemné situace pokusili dostat?“

„To jsem vám chtěl právě navrhnout,“ odpověděl Gaylor pohotově a obrátil se na záda. Nelly si tak mohla svého dočasného spolubydlícího lépe prohlédnout. Vypadal jako otrlý profesionál, jehož tvrďácké vzezření zjemňovaly jen vrásky kolem očí.

„No, ale nevypadá to, že by byla zrovna hračka, dostat se odtut,“ řekl Gaylor.

„Výborný postřeh,“ zažertovala si Nelly. „Ale když se nám podaří zbavit se těch pout, hned bude svět vypadat jinak.“

Lehli si zády těsně k sobě a Nelly začala naslepo rozvazovat mužova pouta. Její nehty, zpevněné několika vrstvami laku, nevydržely. Jeden po druhém se lámaly, ale podařilo se jí pouta uvolnit do takové míry, že i on se mohl pokoušet vyprostit z provazů ji.

Potom museli na nějaký čas s osvobozovací akcí přestat, protože dostávali bolestivé křeče do prstů. Nelly už málem vzlykala bolestí, zatnula ale zuby a statečně se držela. Dlouhým a systematickým popotahováním a uvolňováním provazů se jim konečně podařilo uzly rozvázat. Seděli a mnuli si zápěstí. Otevírá jim tento první úspěch cestu k útěku a ke svobodě?

*

Statný Číňan seděl před jedním z monitorů a pobaveně sledoval, jak se pohledná agentka a Gaylor snaží uvolnit si navzájem pouta. Sám je spoutal dost napevno, a tak věděl, že to pro ně nebude lehká práce. Z reproduktoru se ozývalo hlasité oddychování jeho zajatců. Už několik minut spolu nepromluvili.

Otevřely se dveře a vstoupil Dr. Swimmer. Byl malý, tlustý, se sraženým obličejem a neustále nastydlý. Požehnaný čas, kdy byl jedním z nejschopnějších vědců ve Státech, už dávno pominul. Pak se zamotal do afér s ženami a začal pít. Nakonec skončil v ústavu, kde poznal Earla Gaylora.

Gaylor, jehož jméno se neustále objevovalo na soupisech hledaných osob několika států, tam s falešnými papíry pracoval jako ošetřovatel. Díky instinktu, který je vlastní divokým zvířatům, se ti dva dali rychle dohromady. A z toho náhodného partnerství se zrodil plán, který velkou část lidstva načas uvrhl do obrovského nebezpečí.

„Dostal z tý holky Earl už něco?“ zeptal se Swimmer a sedl si na druhou židli proti monitoru.

Chap zavrtěl hlavou.

„Zatím mu vyprávěla jen to, co už víme. A pak mu navrhla, aby společně utekli.“

„Za chvíli s těmi pouty budou hotoví,“ poznamenal Dr. Swimmer a pohodil bradou k obrazovce. „Jak jste to vymysleli dál? Chcete tu holku nechat opravdu utýct?“

„Co blázníš. Tahle sladká koroptvička už odtud nevyjde živá. Ale nejdřív z ní musíme dostat, kam se poděl Yan Lungův zápisník a jaký další informace z toho amatéra ještě dostala.“

„Myslíš, že to vyklopí dobrovolně?“

Chap se potutelně usmál. „Když to neřekne dobrovolně, budeme muset vyzkoušet mozkový průplach. Po něm každý změkne.“

Z reproduktoru se ozval Nellyin hlas.

„Tak, to bychom měli. Teď se ještě musíme dostat k tomu okénku nahoře a nějak se jím protáhnout, aniž by si toho někdo všimnul.“ Ta věta byla zamýšlena jako sarkasmus, vyzněla ale spíše jako rezignování.

Gaylorův hlas ale rezignovaně nezazněl.

„Máme jen jednu šanci: přepadnout chlapíka, co nám ponese jídlo. Nejspíš to bude zas ten velkej Číňan. Vy ho odlákáte a já ho pak oddělám.“

„Jak si to představujete?“

Gaylor se ledově zasmál. „Stačí, když v pravém světle ukážete své ženské kvality a v Číňanovi se začnou vařit hormony. Zbytek obstarám já.“

„Aha,“ zabručel Swimmer před monitorem. „Už je mi to jasný, jak jste to vymysleli. Ty budeš dělat obětního berana a on před tou sexbombou bude vypadat jako bourák.“

„Nesmysl!“ ohradil se Číňan. „Bude to opravdovej boj. Jestli chceš, můžeš si vsadit na vítěze.“

„Díky. Řekni mi radši, co se stane, když ta holka uteče, zatímco vy se budete rvát?“

Asiat si se znechuceným pohledem zaťukal prstem na čelo. „V takovém případě jsi tady přece ještě ty. A já dobře vím, že na pěkný holky máš vždycky šťastnou ruku.“

*

Nelly se zdálo, že slyší na chodbě kroky. Byly tiché, tak tiché, že i cvičená agentka do poslední chvíle pochybovala o tom, jestli je slyší doopravdy nebo je to jen hra jejích k prasknutí napnutých nervů.

Když se ozvalo zaharašení v zámku, kývnul na ni od protější stěny její spoluvězeň. Rychle se přesunula doprostřed místnosti, široce rozevřela výstřih halenky a odkryla svá bujná, vzdouvající se ňadra. Jediný pohled na tu nádhernou hříčku přírody musel otřást sebetvrdším mužem. V další části té hry hodlala Nelly improvizovat.

Dveře se otevřely a objevil se v nich Chap. Jeho velký, plochý obličej vyzařoval klid.

„Co si od tý komedie slibuješ? Když tě budu chtít, vezmu si tě sám a nikdo mi v tom nezabrání. Ale máš štěstí. Zatím tě nechci – zatím ne.“

Číňana překvapila prudká rána. Vzduchem se bleskově mihla Gaylorova pravačka a neochvějně zasáhla nejcitlivější místo na věznitelově břiše. Chap zavrávoral a udělal krok zpět. Jeho oči se nevěřícně upírali na protivníka, který opět zaútočil.

Gaylor dával rychlé a tvrdé rány a odmrštil jimi Chapa o další kousek zpět. Ten se ale najednou vzchopil, jako had uskočil další ráně, prosmekl se kolem protivníka a v letu mu zasadil ránu hranou ruky. Před Nelly se začal odehrávat tvrdý boj.

Bylo vidět, že oba bojovníci už mají pár takovýchto potyček za sebou. Chap od svého protivníka najednou trochu uskočil a jako šelma s tasenými drápy na něj vyčkávavě hleděl. Gaylor se na něj vrhnul, ale jeho pěst, vystřelená proti Číňanově hlavě se uprostřed cesty nedobrovolně zastavila v železných kleštích jeho tlapy.

Stáli teď těsně u sebe a Gaylorovi plála z očí nenávist. Aniž by přemýšlel nad tím, že tuhle šarvátku vlastně jenom hrají, rázně praštil volnou levačkou Chapa do culícího se obličeje. V příštím okamžiku mu Chap svíral ocelovým stiskem už obě ruce a pobaveně na něj hleděl.

Na chvíli zavládlo místností ticho.

Pak Chap znenadání pustil Gaylorovi ruce a ten padl dozadu. Z jeho očí šlehaly přímo pekelné plameny nenávisti. Na lekci, kterou mu Chap právě uštědřil, bude vzpomínat ještě hodně dlouho. Ale zatím ho úplně nedostal. Fingovaný souboj začínal brát s plnou vážností jako hrozící prohru.

Gaylor ze sebe vyrazil podivný skřek a vyskočil ze země. Po dopadu se odrazil k dalšímu skoku, ve vzduchu se stočil a jedna noha zamířila přímo na Chapovu hlavu. K úderu ale bohužel nedošlo. Chap nehnutě čekal do poslední vteřiny, jen svaly mu hrály po celém těle a přes obličej nasazenou neproniknutelnou masku. V posledním možném okamžiku uhnul do strany.

Přesto Gaylor šikovně zkoordinoval své pohyby a dopadl na obě nohy. Udělal krok vpřed a Chap udělal totéž. A pak se zdálo, jakoby zasáhl blesk z čistého nebe.

Mohutné Číňanovy ruce se zaklesly do sebe a jako kladivo na kovadlinu udeřily do Gaylorovy hlavy. Ten, aniž by ztratil vědomí, klesl na kolena a s bolestně zkrouceným obličejem nevěřícně zíral na svého přemožitele.

Chap udeřil ještě jednou a ta rána přitlačila Gaylora úplně k zemi.

Earl Gaylor byl odepsaný. Po kolenou se odplazil hlouběji do cely a se zavřenýma očima zůstal ležet. V hlavě měl najednou úplně prázdno.

*

Yan Lung, šéf čínských lázní, měl strach. Nepředstavitelný strach, který ochromoval jeho mozek i tělo. Nebylo pravděpodobné, že by přežil vztek Earla Gaylora a jeho nemilosrdného společníka Chapa. On, Yan Lung, bude nejspíš první, koho po dnešních nepříjemnostech pošlou k čertu.

Lung viděl jen jedinou možnost: musí zmizet dřív, než se po něm ti dva začnou shánět. Musí urychleně najít takovou skrýš, aby nikdo, ani z jeho nejbližšího okolí, neměl ponětí, kam se poděl.

Yan Lung utíkal ulicemi čínské čtvrti. Utíkal a rušil poklidnou atmosféru dne. Za každým rohem, za který zahýbal, mohl stát připravený jeho vrah. Čelo se mu lesklo potem a košile se mu nepříjemně lepila na záda.

Za příštím rohem se objevila telefonní budka. Yan Lung do ní udýchaně vpadl a vytočil číslo jedné staré přítelkyně. S Li Mong se znali už od dětství a on věděl, že ho má stále ráda. Mohl se na ni kdykoli a s čímkoli obrátit, stále tu pro něj byla připravená. I dnes.

Když ho pak Li Mong spatřila mezi dveřmi, úplně se zděsila. Hranatý obličej jejího přítele byl bledý a strhaný, jako by prodělal nějakou těžkou nemoc. Vypadal vyděšeně, celý se třásl a oči mu plavaly jako v horečce.

„Pojď dovnitř,“ vybídla ho žena a ustoupila stranou.

Yan Lung rychle proklouzl dovnitř, s ulehčením za sebou zavřel a na dva západy uzamkl dveře.

Dlouho vedle sebe seděli, aniž by si řekli jediné slovo. Nakonec vzala Li jeho hlavu do dlaní a začala ho něžně hladit po vlasech. Yan zavřel oči. Jeho dech byl už klidný a jen občas se mu odněkud z hlouby vydral podivný vzdech.

„Hledají mě,“ řekl a chytil se ženiny ruky. Li mu na to nic neodpověděla, jen čekala, až se sám rozpovídá. „Jestli mě najdou, tak mě zabijou.“

„Proč nejdeš na policii?“

Yan Lung se chabě usmál.

„Ihned by mě zatkli. A v lapáku bych stejně neměl šanci, dostanou mě i tam. Podmáznou někoho na doživotí a ten mě oddělá než si toho strážný stačí vůbec všimnout,“ zavrtěl Yan Lung hlavou. „Musím se ztratit, než budu moct utýct někam za hranice. Snad do Mexika nebo Panamy. Znám lidi, co by mi pomohli dál.“ Yan Lung se podíval na ženu. „Může ze začátku zůstat tady u tebe?“

„To víš, že ano.“ V jejím hlase zněla něha a láska. „A teď ti ze všeho nejdřív udělám něco k jídlu. Určitě máš hlad.“ Muž zavrtěl hlavou. „Dej mi jen něco k pití,“ poprosil. „Myslím, že bych nespolkl ani sousto.“

Později spolu leželi v posteli a Yan Lung byl pořád zamlklý. Na povrchu se zdálo, že už je vcelku klidný, ale uvnitř se užíral nepředstavitelným strachem štvaného zvířete. Li Mong se ze všech sil snažila, aby ho trochu rozptýlila. Nabízela mu sebe a svoji lásku a on jí za to byl vděčný.

Nakonec Yang strhl deku z jejího nahého těla. Ležela na zádech, ruce složené za hlavou a usmívala se. V tu chvíli byla obrazem ženské marnivosti a hrdosti na to, jaké potěšení mu jako žena může poskytnout.

Fascinovaně hleděl na její mohutná prsa. Vlastně byla na Číňanku obdivuhodně veliká. Příklad toho, jak si příroda s lidskými proporcemi dovedně zahrává. Byla to prsa amerického střihu: velká, plná a pevná.

„Jsi krásná,“ zašeptal a jeho oči klouzaly po jejím těle. „Měl jsem k tobě přijít už dávno předtím.“

„Teď jsi tady,“ usmála se a obrátila se k němu. Políbili se. Jeho ústa byla velká a masitá, ne však tak měkká, jak by se očekávalo. Jejich rty jako by se nejdřív seznamovaly a teprve pak se spojily s vášnivou náruživostí.

Li Mong sténala a její tělo se vzdouvalo proti němu. V tu chvíli se pro ni zastavil čas a celou ji pohltil pocit štěstí. Jak dlouho na tento okamžik musela čekat, jak často o něm snila.

Yan se převrátil a nalehl svou statnou hrudí na její požehnaná ňadra. Li slastně vydechla a pak už se spolu ponořili někam hluboko a nevnímali nic než sebe.

Yan Lung, který se ženami zůstával vždy chladný jako kámen, byl sám překvapen, jak silný zážitek to s Li, která se mu odevzdávala s obrovskou náruživostí, byl.

Leželi pokojně vedle sebe a Yan držel v dlaních Liina prsa. Cítil její teplo a tlukot postupně se zklidňujícího srdce. „Bylo to krásné,“ řekla Li tiše, tak tiše, jako by to ani nebylo určené pro jeho uši. Yan se zasmál.

Venku na chodbě něco s řinkotem spadlo na zem. Milenci strnuli. Oba mysleli na totéž, ale ani jeden to nevyslovil. Našli nás!

V Yan Lungově hlavě začaly přeskakovat myšlenky. Nepočítal s tím, že by ho našli tak rychle. Před momentem zahnaný strach se vrátil. Nechtěl zemřít. Ne právě teď, když konečně poznal, jak může chutnat láska. Myslel na to, že jestliže se k nim jeho vrahové dostanou, musí zemřít i Li Mong. Jestli ji chtěl zachránit, musel ihned něco podniknout.

„Asi se do bytu chce dostat toulavá kočka,“ řekl Yan tiše a snažil se ženě nepohlédnout přímo do tváře. „Vyženu ji. Zůstaň ležet, hned jsem zpátky!“

Vstal, ani se neobtěžoval s tím, aby se oblékl, nahý vyšel z pokoje a opatrně za sebou zavřel.

Chvíli bylo všude ticho. Li se posadila na posteli a napjatě naslouchala. Něco zarachotilo a pak byl zase všude klid. Zaslechla zaklapnutí dveří od bytu.

Li seděla jako zkamenělá, upřeně hleděla na dveře a čekala, kdy se konečně otevřou a ona se doví, že už není žádná naděje. Dlouho tam tak čekala. Pak už tu drásající nejistotu nemohla dál snést.

Jako loutka, kterou někdo vede na drátkách, vstala z postele, jako náměsíčná došla ke dveřím a otevřela.

Yan Lung ležel přímo za nimi. Kolem nože v jeho prsou se rozlévala rudá skvrna, oči strnule hleděly vzhůru a ústa měl pevně sevřená, jak se ze všech sil snažil zadržet poslední výkřik, aby nevyděsil svoji milenku.

*

„Chci vám nalít čistého vína,“ řekl Earl Gaylor a ztěžka se zvedl ze země. „Jen docela krátce: nejsem žádný pojišťovací agent, ale soukromý detektiv. Při práci pro jednoho klienta jsem náhodně kápnul na to, že se v New Yorku schyluje k pořádně velké věci. K superakci, která zastíní i legendární poštovní loupež v Anglii.“

„Víte o té superakci něco bližšího?“ zeptala se Nelly. Gaylor kývnul.

„Je to tak neuvěřitelné, že to zní jak z románu science–fiction. Dvě velké zločinecké bandy se spojili k tomu, aby vydíraly americkou vládu. Za prvé je to tajná čínská organizace a za druhé američtí odpůrci jaderných elektráren a političtí extrémisté, kteří jsou odhodláni před ničím se nezastavit. Zjistil jsem, že tihle lidé nechali odvysílat tu katastrofickou relaci, aby mezi obyvatelstvem vyvolali hysterii a pochybnosti.“

„K čemu ta hysterie má podle vás sloužit?“

„To bych vám právě rád vysvětlil.“ Gaylor ztišil hlas a spiklenecky se naklonil k Nelly. „Číňani tak chtějí vyvinout tlak na americkou vládu. Obávají se totiž toho, že v případě zmírnění napětí mezi USA a SSSR by se Rusové mohli začít zabývat nejasnostmi kolem hranic s Čínou. A o to nemají v současné době vůbec zájem.“

„A čím chtějí nátlak na americkou vládu provést?“

„To vám s určitostí zatím dost dobře nemůžu říct. Ale podle všeho, co jsem zatím stačil vyšťourat, se chtějí napojit na robota v jedné atomové elektrárně a jeho přeprogramováním vyřadit bezpečnostní systémy. Zjednodušeně to znamená: chtějí zinscenovat jadernou katastrofu, kterou už nikdo nebude moci zastavit a právě v tom okamžiku rozvinou Číňani svůj plán. Přednesou svoje požadavky a pohrozí americké vládě, že v případě odmítnutí dojde k dalším takovým akcím.“

Mladá agentka nedůvěřivě zakroutila hlavou.

„Opravdu to zní jako science fiction. Kdyby tu nebylo odvysílání toho filmu, řekla bych, že si s vámi ošidně zahrává vaše fantazie. Ale za této situace… Jenom nerozumím tomu, co s tím má společného ta americká organizace. Mluvil jste o odpůrcích jaderných elektráren?“

„Přesně tak. Jsou to pomatenci, kteří na té akci chtějí v reálu dokázat hrozící nebezpečí a dosáhnout tak likvidace všech jaderných komplexů ve Státech. Pěkně podle jejich hesla: žádné atomové elektrárny – žádné hrozící katastrofy.“

Nelly začala chodit místností sem tam a snažila se nějak utřídit a analyzovat informace, které právě dostala. Nedošla však k žádnému rozumnému závěru. „Proč mi to tu vlastně vykládáte?“ zeptala se nakonec a zastavila se těsně před mužem, který se mezi tím zabýval ohledáváním ran utržených při souboji.

„Nevím, co s námi ti chlapíci zamýšlejí. Je tu ale přece jen možnost, že jeden z nás z toho nějak vyvázne. Kdybyste ta šťastná měla být vy, chtěl bych, abyste šla na policii a řekla jim, co víte.“

„Bez důkazů v ruce se mi leda tak vysmějí. A budu mít štěstí, když mě nezavřou jako podezřelou. Nebo snad nějaké důkazy přece jen máte?“

Gaylor zavrtěl hlavou. „Žádné.“ Opřel se o zeď a strčil ruce do kapes.

Nelly se stále nemohla zbavit pocitu, že tem chlap nehraje s čistými kartami. Jenom nemohla přijít na to, jaké k tomu má důvody. „Řekl jste předtím, že tahle superakce uvrhne v zapomnění anglickou poštovní loupež. Doposud ale nepadla řeč o tom, že by z té akce chtěl mít někdo i materiální užitek.“

„A to se právě dotýkáte místa, na kterém jsem udělal chybu. Vím, že se jedna gangsterská banda o týhle akci něco dozvěděla. Ti chlápci chtějí využít vzniklé paniky a současně vyloupit ve městě všechny důležitější banky. Jejich lup by měl jít do několika miliard dolarů. A já jsem si představoval, že by mi za mlčení mohli docela solidně zaplatit. To že jsem si zahrával s vosím hnízdem, mi došlo až když bylo pozdě.“

A tady to zaskřípalo. Nelly to vlastně od počátku předpokládala. Tady bylo vysvětlení pro tolik nezodpovězených otázek. Hned od začátku jí bylo podezřelé, že je ten chlapík tak sdílný a snaží se s ní sblížit. Jen jedna otázka zůstala otevřená: Proč se jí s tím vším Gaylor svěřoval? Něco si od toho musel slibovat. Ale co?

Gaylor ji nenechal dlouho čekat.

„Nedovedu si představit, že byste se sem dostala opravdu tak nevinně, jak jste říkala. Nejspíš jste nějaká agentka FBI, nebo něco podobného, co má něco společného s objasněním týhle věci. Jestli je to pravda, měla byste ke mě mít důvěru a povědět mi všechno, co jste se doposud dozvěděla zase vy. Možná víte něco, co by nás odtut dostalo. V naší situaci se musíme chytat každého stébla. Takže, co uděláme s vaší malou zpovědí?“

Nelly najednou zachytila malé zablýsknutí v pravém horním rohu místnosti. Když na to místo zaostřila pořádně svůj zrak, nebylo pochyb, že je tam instalováno malé oko skryté kamery. Gaylor si všiml jejího pohledu a v obličeji se mu mihl rozladěný výraz. Nelly bylo v tu chvíli jasné, že se nad New Yorkem opravdu schyluje k obrovské katastrofě. Věřila, že všechno, co Gaylor řekl, byla pravda a uvědomila si, že s ní v cele nesedí spoluvězeň, ale nejspíš její budoucí vrah.

*

Uličky Mannhattanu ležely pod noční oblohou. Tmou zářily skleněné trubice neónových reklam, osvětlených výloh a pouličních lamp.

Charles Dawton se vracel z tiskové konference Komise pro kontrolu atomových projektů. Cítil se dost unavený a vážně si pohrával s myšlenkou, jet rovnou k sobě domů. Ale nakonec se podvolil našeptávání svého podvědomí, které ho nutilo zajet ještě na skok do kanceláře.

Když vešel do své pracovny, v místnosti bylo vedro k zalknutí a neozýval se známý bzukot klimatizace. Nějaký nešťastník ho při odchodu z kanceláří musel vypnout. Cvaknul aspoň vypínačem stropního ventilátoru a nepřál si nic jiného, než z té sauny zase rychle vypadnout.

Posadil se za svůj pracovní stůl a spustil automatický záznamník telefonních hovorů. Na pásce byly dva záznamy. První se ozval Richard MacGarret, šéf centrály CIA v Langley v Potomacu. MacGarret si stěžoval, že ho celou věčnost nemohl osobně dostihnout. Dawton okamžik uvažoval, jestli má být tak krutý a vytáhnout oporu CIA z postele, ale pak v něm zvítězila lidumilnost a odsunul hovor až na ráno.

Další zprávu mu zanechala Nelly Moorová. Navzdory jejímu pověstnému klidu mluvila rychle a rozrušeně. Zatímco Tlouštík poslouchal záznam, vyvstávaly mu na čele velké krůpěje potu. A nebylo to jen od vedra. Protože to, co se mu právě přehrávalo z pásky, byla autentická reportáž z únosu.

„Dostali mě do kleští. Dva auťáky, vepředu Chrysler, vzadu Plymouth.

Mají namontovaný nějaký speciální zařízení. Slyšela jsem, jak se něco zasunuje pod šasi auta. Nejspíš kovový zvedáky, protože mě to zvedlo a řízení nereaguje. Zbejvá mi buď vyskočit, nebo to nechat osudu.“

Z pásky se ozýval hluk provozu na silnici a Nelly se na chvíli odmlčela. Stáhla okénko a s obavami vyhlédla ven. Krátce na to se zase ohlásila.

„Jedeme hrozně rychle. Vyskočit se teď rovná sebevraždě. Snad se mi to podaří později. Jestli při mě bude stát můj anděl strážný, milý Dawtone, snad vám budu moct hlásit jména ulic, kudy pojedeme. Zatím vám popíšu řidiče v auta za mnou, vidím toho chlapíka docela dobře ve zpětném zrcátku. Musím si jenom dávat pozor, aby si nevšimli, že mám v ruce sluchátko.“

Pak následoval popis malého, podsaditého muže se silně dioptrickými brýlemi a jména ulic. Když se Tlouštík podíval na hodinky, zděšeně konstatoval, že je to právě osm hodin, co byla Nelly unešená.

Levou rukou hmátl po sluchátku a začal vytáčet číslo jedné kanceláře FBI v New Yorku. Souběžně s tím napjatě poslouchal Nellyin záznam, aby se dozvěděl, jak se její cesta nakonec skončila.

Ačkoliv byl Tlouštík velmi rozrušený, nebylo to na něm nijak znát. Jeho pohyby byly stále strohé a přesné, prsty se neklepaly. Když dostal spojení se službu konajícím úředníkem FBI, zněl jeho hlas klidně a úctyhodně, jako vždy.

„Tady je Charles Dawton. Určitě mě znáte. Mám naléhavý případ, ve kterém jde o život a smrt. Mohl byste mi dát ihned k dispozici deset vašich lidí?“

Muž na druhém konci naprázdno polknul.

„Vy od nás chcete deset lidí? Myslím, že jste dnes pobýval dlouho na slunci.“

„Úpal nemám,“ zasyčel Tlouštík nepříjemně do telefonu. „Mohl jste říct hned na začátku, že mě neznáte. Spojte mě s vaším nadřízeným! Aby to ale bylo dřív jak v pondělí, pokud bych směl prosit!“

V aparátu to cvaklo a za chvíli se ohlásil jistý Turner. Ten Dawtona znal a věděl také o jeho pravomocích. Ihned mu byl k dispozici se všemi svými lidmi.

„Kam vám mám poslat ty lidi?“

„To vám zatím ještě nemůžu říct. Zůstaňte ve spojení, hned to budu vědět.“ Dawton odložil sluchátko na stůl a oběma rukama si přitáhl telefonický záznamník. Stále se ozýval popis míst, kudy Nelly odváželi. Ta cesta snad neměla konce. Potom se ale dostali do míst, které už byly Nelly neznámé.

„Teď to bude horší. Nejsou tu na rozích žádné tabule a já nemám nejmenší tušení, jak se tahle zpropadená čtvrť jmenuje. Poslední ulice, na kterou si pamatuju, byla Schattner Street. Pak jsme zahnuli vlevo do jedné postranní uličky. Na rohu je hospoda se zataženýma oknama…“

Dawton zmáčknul tlačítko STOP a znovu sáhl po sluchátku.

„Setkáme se na začátku Schattner Street. Tam vaše lidi seznámím s tím, co se bude dít dál. Ale prosím,“ Dawton ztišil hlas a najednou zazněl skoro úpěnlivě, „pošlete mi jenom opravdu dobré, spolehlivé lidi, jedná se tu o život mé nejlepší agentky.“

*

Nelly toho malého, tlustého muže se silnými brýlemi ihned poznala. Byl to řidič ze zadního vozu, který ji unášel. Pamatovala si i to, jakými slovy ho popisovala Dawtonovi na záznamník hovorů. Bylo dost nepochopitelné, že na její volání zatím ještě nezareagoval. To nebyl jeho styl. Že by snad ztratili stopu?

Dr. Swimmer se sklonil nad ženou a nadzvedl jí víčko. „Myslím, že drogy už začínají zabírat.“ Zašklebil se. „Můžete začít s mozkovým průplachem.“

Mozkový průplach! zděsila se Nelly. Už o tom něco slyšela. Byli tak zneužíváni někteří političtí zajatci. Novodobá metoda mučení, která neustálým vyptáváním vede k dočasné duševní poruše a určité ztrátě paměti u zajatých, kteří nakonec řeknou vše, co dřív z etických či mravních zásad odmítali sdělit.

V jejím zorném úhlu se najednou objevil obličej. Byl to ten Číňan. Jeho oči byly stále větší a tmavší, až nakonec zbyly jen dvě obrovské černé díry bez obličeje. Všechno mizelo, tma se rozlévala dál a dál. Připadala si jako mrtvá.

Když Nelly opět přišla k sobě, stále ji ještě ochromovala slepota. Žádné světlo z oken, žádný vzduch. Vlastně pochybovala, jestli je už opravdu vzhůru.

Svinský drogy!

Zůstala tiše ležet.

Tlouštík. Proč, proboha, nepřišel? „Víte přece, že své nejlepší lidi nikdy neodepisuju“, řekl jí jednou. Proč sem tedy už dávno nevrazil a nezbavil jí toho. Nebo opravdu ztratil stopu? Nepopsala ty ulice dost přesně, aby ji on a jeho lidé našli?

Najednou se místností rozlilo světlo. Bylo to, jako když do ticha zařve divoké zvíře. Nelly rychle semkla víčka, tiše zasténala a schoulila se do klubíčka. Rukama si chránila obličej.

Číňan hmátl po její pravačce aby nahmatal tep. Choval se docela mírně a sedl si na okraj postele. V tom okamžiku si uvědomila, že právě teď přijde to nekonečné vyptávání a nespočet otázek.

Chap začal se slovními hříčkami. Pokládal jí překvapující otázky a čekal na její asociace a reflexy. Když agentka neodpovídala, ptal se dál a pozoroval její oči, aby zachytil prozrazující zúžení nebo rozšíření zorniček. Ten muž byl chytrý a nebezpečný.

Nelly zavřela oči. Chap ale věděl o místečkách na jejím těle, při jejichž slabém stlačení se jí otevřely oči samy od sebe.

„Jen pojďte, hrajte s námi. Bude to pro vás lepší. Bylo by mi líto, kdybych tak hezkou ženu musel zmrzačit. Zkusíme to ještě jednou. Já se ptám, vy odpovídáte, pěkně rychle, bez přemýšlení, úplně impulzivně. Je to jasné?“

Nelly najednou došla ke šťastnému zjištění. Jestliže se jí Číňan chce na něco vyptávat, znamená to, že se od ní, když byla pod silným vlivem drog, nic nedozvěděli. Přinejmenším ne všechno. Znamenalo to, že to zkouší dál. Jenom kdyby se necítila tak slabá.

Do místnosti vstoupil Earl Gaylor. Posadil se na židli vedle dveří a zapálil si cigaretu. Zatímco kouřil, upřeně pozoroval dívku ležící na posteli. Ačkoliv se ani nehnul, vyzařoval z něho přímo hmatatelný neklid. Jeho protikladem byl velký Číňan, s klidným a mírným výrazem spícího batolete.

„Jak jste přišla na Yan Lungův zápisník?“ zeptal se zčista jasna. Nelly to nedobrovolně trhlo.

„Dal mi ho.“

„Komu jste o zápisníku vyprávěla?“

„Nikomu. Unesli jste mě dřív, než jsem to stačila udělat.“

„Kdo je váš šéf?“

„Yan Lung.“

„Nevodíte mě za nos! Šla jste do Lungova salónu jen proto, abyste tam mohla čmuchat! Co jste tam hledala?“

„Jsem jenom obyčejná masérka,“ zkusila to znovu Nelly.

„Že nejsi žádná Číňanka, to by poznal slepec při úplňku. Yan Lunga jsi možná za nos vodit mohla, ale mě ne!“ Chapovy oči vzplanuly hněvem. „Radím ti dobře, nedráždi mě. Znám takový metody mučení, že bych ti ani já nepřál, abys je musela kdy poznat osobně. Nepřelámal bych ti jenom kosti, ale zmrzačil i rozum. Až s tebou budu hotovej, budeš Earla na kolenou prosit, aby ti z milosti střelil kulku do hlavy a ukončil ty strašný muka. Navždy skončíš za zdí blázince. Třesoucí se hromada kostí a svalů, která dřív bývala normálním člověkem. Bude z tebe živá mrtvola, co neumí říct, jak se jmenuje a není schopná se sama najíst, napít, ani…“

Nelly si zacpala uši.

Nelly ani na okamžik nezapochybovala, že těch hrůzných metod mučení, o kterých jí vyprávěl, bez milosti použije.

*

Atomová elektrárna na Long Islandu se probudila do nového rána a nic nenasvědčovalo tomu, že by mělo být jiné, než všechna předešlá. Pouze skutečnost, že ředitel podniku, Dean Rogers, se v areálu elektrárny objevil o něco dřív, byla trochu zvláštní. V tu chvíli však ještě nikdo neměl tušení, s čím vším to souvisí a jak hrůzně se budou odvíjet události příštích hodin.

Dean Rogers – v podstatě jen muž, hrající roli zavražděného toho jména – ujížděl v malém elektromobilu k provozním budovám. Jedním z atomových techniků si nechal uvolnit cestu k ochrannému, hydraulicky ovládanému pancíři. Tento automatický pancíř byl určen také k tomu, aby se v případě poruchy reaktoru hermeticky uzavřel a co nejdéle tak ochránil ostatní prostory elektrárny před případným únikem radioaktivity.

„Otevřete mi ochranný pancíř k reaktoru!“ nařídil úsečně ředitel a netrpělivě se podíval na technika. „Nestůjte tu jako solnej sloup! Slyšel jste snad, co jsem vám nařídil!“

„Samozřejmě, pane Rogers,“ odpověděl technik trochu zaskočeně. Pomalu se otočil k obslužnému panelu a vsunul zástrčku pro dálkové ovládání pancíře do příslušné zdířky. „Mám ochranný pancíř reaktoru jen otevřít, nebo jít také dovnitř?“ zeptal se technik tiše.

„Potřebuji uvnitř jednu věc,“ odpověděl Rogers. „Až to otevřete, přinesete programovací desku robota.“

„Nemůžu ale robota programovat bez…“

„Co to znamená, že nemůžete? Je to vaše povinnost! Nebo to snad nedokážete?“

Muž se začal klepat rozčilením. „Musím dodržovat předpis, který stanovuje předepsaný postup v případě, když má být robot nově naprogramován. A toho se musím přísně držet.“

Rogers zůstal stát těsně před mužem, jehož obličej byl křídově bílý strachem. Zdálo se ale, že na svém stojí tak pevně, že by se snad nechal i zabít, než aby porušil to, co mu zařizují předpisy, ačkoliv stojí tváří v tvář svému řediteli. Leč Rogers znal lidské povahy tak dobře, že to vzal ihned na vědomí a použil jiné metody. Zasmál se a poplácal muže po rameni.

„Gratuluji, obstál jste v mém testu na výbornou. Všichni mí zaměstnanci by se měli chovat tak profesionálně jako právě teď vy. Pak bych se mohl na každého stoprocentně spolehnout.“

Muž si oddychl. Byl stále ještě dost bledý, ale po chvíli vystřídal bledost ruměnec.

„Nemějte mi to za zlé, ale předpisy se prostě dodržovat musí, že?“

„Vy se přece nemáte za co omlouvat, příteli. Jednal jste jak nejlépe jste mohl. Dávejte pozor, jak to uděláme. Já si obstarám všechny formuláře a mezitím vy, abychom neztráceli čas, připravíte vše potřebné pro nové naprogramování.“

*

Z chodby se ozvaly rychlé kroky. Pak zvuky zápasu, někdo zakřičel bolestí a následoval výstřel. Kamenné stěny úzké chodby jeho burácení ještě zesílily a ozvěna si ho podávala po celém sklepení. Jako při bouřce, kdy po oslnivém blesku následuje stejně ohlušující hrom.

Dr. Swimmer oderval ze zdi poklop. Objevila se menší plošina a tmavá šachta. Určitě se jednalo o bývalý nákladní výtah, který se ve starších evropských domech na začátku století používal pro dopravu jídla z kuchyně do horních pokojů. Malý, zneuznalý vědec skočil do kabinky, která s ním ihned zmizela někde nahoře.

„Dělej, Chápe, můžou tu být každým okamžikem! Musíme zmizet, jinak by bylo všechno ztracený!“ zakřičel Earl Gaylor a skočil do kabinky, která se právě vrátila odněkud seshora. „Rychle!“

„A co s tou agentkou? Přece jí tu policii nemůžeme nechat živou. Ví všechno.“

„No a? Akce stejně už půl hodiny běží. Rogers už dávno přeprogramoval toho robota, nikdo už to nemůže zastavit,“ zasmál se přímo satansky Gaylor a skočil do kabinky.

„Ale ona zná naše obličeje,“ trval na svém Chap a přiskočil ke dveřím. „Musím ji zabít.“

V chodbě se pohybovalo nejméně sedm lidí. Všichni měli v rukou zbraně a jejich hlavně mířili na Číňana, který se znenadání objevil ve dveřích.

V jeho obličeji se nezachvěl ani sval. Ani se nepokusil vytáhnout pistoli. Bylo mu jasné, že zareagoval příliš pozdě. Cesta k cele jeho krásné zajatkyně už nebyla volná.

„Jděte mi z cesty!“ zasyčel.

„Co že máme?“ zakroutili muži nechápavě hlavou, jako by špatně slyšeli.

„To musí bejt blázen,“ řekl jeden ze skupiny policistů, „totální cvok.“

Vykročil k Číňanovi. „Dej ruce nahoru a nic na nás nezkoušej, pak se ti nic nestane! V opačným případě ti nic zaručit nemůžu.“

Chapova noha se z naprostého klidu vymrštila tak vysoko, že mužovi vyrazila zbraň z napřažené ruky. Revolver prolétl vzduchem a muž strašně zařval. Pak se vzduchem mihla obří ruka, jejíž hrana dopadla na správné místo. Agent FBI se zhroutil na zem a ani přesně nevěděl, jak se mu to stalo. Chapovy triky a údery byly opravdu profesionální.

Ostatní muži chtěli svému kamarádovi pomoci, ale báli se použít v tak těsném prostoru střelných zbraní, protože odražené kulky by pro ně mohly být dost nebezpečné. Byli ale v početné převaze.

Najednou se Chap přikrčil, bleskově přiskočil k nejbližšímu protivníkovi, popadl ho do svých obrovských pazourů a mrštil jím vší silou proti jeho stojícím kamarádům. Někteří upadli, jiní na chvíli ztratili rovnováhu a orientaci.

Chapovi se nikdy nemohlo podařit dorazit ke dveřím, za kterými drželi záhadnou agentku, zabít ji a ještě stačit utéct. To prostě možné už nebylo.

Chtěl se tedy stáhnout zpět do místnosti, ale u dveří se objevil malý, tlustý muž. Působil klidně, až lhostejně, jen jeho hluboko posazené, tmavé oči nevěstily nic příjemného. Instinkt Chapovi napověděl, že na toho chlapíka si bude muset dát pozor.

„Zůstaňte stát a dejte ruce nahoru!“ nařídit Tlouštík.

„Musel byste mě nejdřív zabít,“ odpověděl Chap a rozhlédl se kolem sebe. „Nezapomeňte na to, že i smrtelně raněný může ještě zamířit a zmáčknout kohoutek. A někdo odtut by to nemusel přežít.“

Dawton zaskřípal zuby a krev se mu nahrnula do obličeje.

„Zasáhnu tě tak, že budeš na místě mrtvej!“ procedil nepřátelsky mezi zuby. „Dělej, ruce nahoru!“

Dál se Dawton ale nedostal. Číňan se zničeho nic sehnul k zemi, pak se odrazil a udělal podivné salto vzad. Dawton zaregistroval jen tmavý stín letící vzduchem směrem k otevřeným dveřím a ty se za ním v příštím zlomku sekundy s třesknutím zaklaply na zámek.

Když se zaměstnanci FBI opět probudili k životu, vrhli se tři ke dveřím a jediným výstřelem do zámku se jim je podařilo otevřít. Jaké bylo ale jejich překvapení, když vtrhli do téže místnosti, kde před několika sekundami zmizel Číňan a kromě čtyř stěn a židlí tam nic jiného nenašli. Nebylo tam ani okno, ani další dveře, nic, kudy by mohl zmizet dospělý člověk.

„No to přece není možný! V tom jsou snad nějaký čáry!“ rozčílil se jeden z nich.

„Nesmysl!“ zabručel Dawton a energicky si klestil cestu do místnosti. „S kouzly to nemá nic společnýho, je tu prostě nějaký tajný východ, to je všechno. Dělejte, nestůjte tu jako stádo ovcí! Tři muži zůstanou se mnou a proklepou všechny zdi, zbytek se rozdělí a zkusí chytit ty ostatní, než…“

Se zavytím motoru a pneumatik se vzadu za domem rozjel vůz. To zalarmovalo hlídku dvou příslušníku FBI před budovou, zvedli automatické pistole a začali pálit.

První salva vyletěla vzhůru k nebi jako varování. Druhá už mířila přesně na objekt určení. Odpovědí jim byl nesrozumitelný výkřik a sprška výstřelů z pistole. Agenti státní služby ještě několikrát vystřelili, leč vůz ujíždějících banditů to nijak nevychýlilo z jeho dráhy.

Oba tedy doběhli ke služebnímu autu, naskákali dovnitř a vyrazili k pronásledování. Z domu vyrazili další čtyři muži, taktéž naskákali do vozů a následovali své kolegy.

Charles Dawton sledoval tu narychlo odjíždějící kolonu aut z jednoho z oken. Když se otočil, byl jeho výraz opět tak neproniknutelný, jako vždy. „Prohledáme celý dům,“ oznámil zbylým mužům lakonicky. „Budíte ale opatrní při otvírání dveří! Dovedu si představit, že pro nás ti hošánkové určitě nezapomněli připravit nějaké explodující překvapení. Nechtěl bych ze světa odejít právě v rozkvětu svých sil.“

*

Alex Murell musel konstatovat, že je krásné ráno. Od Atlantiku foukal příjemný vítr a nad horizontem se povaloval lehký, mlžný opar.

V atomové elektrárně bylo zatím jen několik lidí. Jedním z nich byl ředitel celého komplexu, Dean Rogers. Murell stál před oknem, zády k ochrannému pancíři reaktoru a musel o této podivné okolnosti stále přemýšlet, tak jako o překvapujícím Rogersově přání, které se týkalo nového naprogramování robota.

Jaderný technik měl na sobě ochranný oblek, jen helmu zatím držel pod paží. To ticho kolem a pokojný obraz dlouhé pláže a klidného moře navozovalo v Murellovi lenivé rozpoložení – jak duševní, tak fyzické, a na mysl mu přicházely samé příjemné věci.

„Sníte s otevřenýma očima,“ vrátil ho do reality hlas ředitele Rogerse.

Murell se zasmál.

„Vůbec jsem vás neslyšel,“ omlouval se. „Proč není pancíř před reaktorem ještě otevřený? Řekl jsem vám přece snad dost jasně, co máte udělat.“ Jeho slova zněla ostře a už vůbec ne přátelsky a v Murellovi se dobré rozpoložení rozplynulo rychleji než mlha nad horizontem.

„Víte přece, že bez příslušných potvrzených formulářů…“ začal Murell nejistě.

„To platí jen pro eventualitu nového naprogramování a ne pro přemístění modulu. Nebo si myslíte, že neznám služební předpisy?“

Murell ustoupil o krok dozadu, jako by se obával Rogersova útoku.

„Samozřejmě, že ne, pane. Promiňte, nechtěl jsem vás poučovat.“ Zaměstnanec se svému šéfovi malinko uklonil. „Ihned to přinesu.“

Ředitel kývnul a sledoval Murella studenýma očima. Pohyblivá část pancíře se dala do pohybu. Obrovská, mechanická chapadla robota nehnutě trčela ve vzduchu jako větve mrtvého, bezlistého stromu.

Murell se objevil ve věži. Tázavě se přes sklo podíval na Rogerse, který zůstal stát před deskou dálkového ovládání systému.

„Mohl bych začít s programováním, ale nejdřív bychom měli vyřídit ještě to papírování. Přinesl jste přece všechny formuláře?“

„Tady je to,“ řekl Rogers a natáhnul k Murellovi ruku s několika blankety. Muž v ochranném obleku po nich sáhnul. Jestli to bylo rozčílením, nebo jestli ty papíry nechal Rogers spadnout schválně, by nikdo s jistotou nemohl potvrdit. Papíry se ale každopádně jeden po druhém snesly k zemi.

Murell zamumlal nějakou omluvu a sehnul se pro ně. Když se s formuláři zase napřímil, měl před obličejem malý, aerosolový rozstřikovač. Ozvalo se tiché zasyčení.

Murell otevřel doširoka ústa a lapal po dechu, ale bylo to, jako by se chtěl nadýchnout ve vzduchoprázdné místnosti. Ačkoliv se nadýchl, plíce už nefungovaly. Vytřeštěné oči vypovídaly o šílené hrůze a strachu. Za chvíli už bylo po všem.

Vrah ze své oběti zručně svlékl ochranný oděv a vklouzl do něj sám. Nakonec se vrátil k řídícímu panelu a sebral ze země helmu a rukavice. Papíry nechal ležet. Byly to jen čisté archy, ty ho prozradit nemohly.

*

Nellyina hlava hrozila tím, že se rozskočí, před očima se jí střídalo oslnivé světlo a tma. Slyšela hlasy na chodbě, dokonce už rozeznali hlas Charlese Dawtona a nevýslovně se jí ulevilo. Už je zachráněna. Udělalo se jí trochu líp a se zavřenýma očima ležela na posteli. Už nejvýš pár sekund, otevřou se dveře a Tlouštík dojde k její posteli. Konečně bude té hrůze konec.

Před domem zazněly výstřely. Po chodbě se rozlehly hlasité zvuky kroků. Někdo utíkal. A pak Nelly zasáhlo strašlivé zjištění: ty kroky se vzdalují! Copak ji nikdo nezachrání? Nejspíš Dawton ani neví, že je tu někde zavřená.

Nelly zvedla nohy z postele a postavila se. Bylo to nekonečně namáhavé. Lehni si, našeptával jí vnitřní hlas, lehni si zase. To nesmím! Musím se dostat na chodbu, musím křičet!

Udělala pár nejistých krůčků ke dveřím. Neupadla a to jí dodalo novou sílu. Nakonec se jí to podařilo a Nelly pevně stiskla kliku. Ta povolila a dveře se otevřely.

Napůl omámená agentka stála na chodbě, kolem tlumené světlo. Napravo, na konci chodby uviděla vylomené dveře. Zámek byl ustřelený. Podél zdi se pomalu sunula na druhou stranu. Pak uslyšela hlasy – ne venku, ale někde v domě.

Nelly se přitiskla ke zdi a chvějícími se prsty začala šátrat po hrubé omýtce. Přemohla ji závrať a před očima měla najednou černo. Trvalo to ale jen pár vteřin.

Dostala se až ke schodům. Hlasy bylo stále slyšet. Pomalu stoupala nahoru, jeden schod po druhém. Nelly to stálo nesmírné úsilí s skoro všechny síly.

Jestli teď padnu… Ta myšlenka jí ochromila a přepadla ji další závrať. Nelly by chtěla křičet – nadarmo. Nevydala ze sebe ani zvuk.

Konečně se dostala až na odpočívadlo. Opřela se o zeď a lapala po dechu. Najednou se hlasy přiblížily, klapnuly panty u dveří a v nich se objevil Charles Dawton a vedle něj ještě nějaký mladý muž, kterého Nelly neznala.

Dívka se chabě usmála. Otevřela ústa, aby pronesla pozdrav a něco trefného, ale přes rty se jí neprodrala ani hláska. Zato se s ní ale začalo točit schodiště, připadala si najednou jak na obřím tobogánu a ztrácela vědomí. Mladší muž k ní přiskočil. Jako poslední viděla Nelly jeho ruce, stále větší a větší, jak se po ní natahují a pak už jen hučení v uších a všude kolem tma.

*

Byl tam doktor, sestřička a Dawton. Všichni měli v obličeji spokojené, přátelské výrazy. „Vy snad děláte zázraky, Nelly,“ začal Tlouštík a pomalu hledal slova. „Jak jste na to vůbec přišla?“

Nelly Moorová zavřela oči, protože se o ni opět pokoušely mdloby. Když to přešlo, obrátila se na doktora. „Řekněte mi, prosím, co jste se mnou udělal. Už mi není vůbec špatně. Všechno je už pryč. V hlavě už nemám kolotoč a můžu mluvit. To je opravdu jako zázrak.“

„Medicína je mnohdy jeden velký zázrak. Ale ve vašem případě je to jen působení patřičných protilátek na jedy, kterými jste byla zasažena,“ zasmál se doktor mladistvě. „Aby to bylo přesné, vděčíte za to mému lékařskému umění. Doufám, že na to, až budete úplně v pořádku, nezapomenete a odvděčíte se mi.“

„Ale doktore, nemůžete přece dělat pacientkám takovéhle návrhy,“ ozvala se se smíchem sestra.

„Kdo tu mluví o nějakých návrzích?“ ohradil Se mladý lékař. „Chtěl jsem slečnu Moorovou jen pozvat na večeři. Nevidím na tom nic špatného.“

Nelly spustila své dlouhé, krásně formované nohy z postele. Pohled mladého doktora se upíral jen a jen na ně a nedařilo se mu před zraky ostatních skrýt svůj obdiv.

„Nevypadáte, že byste byla pevná jako americký dolar,“ konstatoval Dawton, když Nelly udělala dva první, nejisté kroky. „Radši si zase lehněte a řekněte mi, jak jste k tomu všemu přišla.“

Jako bleskem se Nelly všechno znovu vybavilo. Všechno, od té osudné chyby, přes mučení, čekání na záchranu a nevýslovnou radost z vysvobození.

Charles Dawton nevěřil svým uším. Za svůj dost pohnutý život slyšel už všelijaké věci, ale Nellyno vyprávění předčilo všechno. Dawtonovi to připadalo jako když se otevřou brány pekla a na povrch Země se dostávají nejhrůznější kreatury, aby ji zničily.

*

Uprostřed přenosu ze zvířecí farmy v Miami náhle přeskočil obraz a objevil se záběr vnitřku jaderného reaktoru a pancíř robota. Z reproduktorů se ozvalo houkání poplašného zařízení. Byl to znepokojující a uši rvoucí zvuk.

Ačkoliv televizní režisér Enriko Lumi oplýval jen velice kusými informacemi o jaderných reaktorech, ihned rozpoznal hrozící nebezpečí a bleskově zareagoval. Pár rychlými pohyby udělal vše potřebné, aby zastavil přenos jejich kanálu, který v těchto ranních hodinách sledovalo v New Yorku a okolí nesčíslné množství diváků.

V několika domácnostech si toho výpadku obrazu a zvuku ani nevšimli, ale většina diváků sáhla po ovladači a přepnula si obrazovky na jiný kanál. Nikdo si nedělal starosti s tím, co ten sekundový záběr na robota, doprovázený výstražným signálem měl vlastně znamenat. Pravděpodobně nějaké nedopatření, nic vážného. Enriko Lumi však viděl něco jiného. V obraze se objevil mladík s hejskovsky zdviženým horním rtem a jizvou na čele.

„Určitě se ptáte, co se zde děje. Nechci vás nechat zemřít v nevědomosti a nic vám nevysvětlit. Podívejte se na toho robota zde. Tenhle chlapák vydrží takovou intenzitu záření, při které by člověk i v nejlepším ochranném obleku na světě byl v pár vteřinách mrtvý. A přesně tohle je důvod, proč tohohle chlapáka chceme využít v našem malém experimentu. Abyste byli v obraze a mohli náš přenos lépe sledovat, vysvětlím vám nejdřív, co se tu vlastně odehrává.“

Kamera zabrala ovládací panel s měřícím zařízením.

„Všimněte si toho červeného sloupce, ten signalizuje extrémně vysokou teplotu. Když vám ještě napovím, že tento zvláštní přístroj měří teplotu uvnitř reaktoru, bude vám už nejspíš všechno jasné. Nacházíme se právě uvnitř jaderného reaktoru. Tohoto robota jsem přeprogramoval a vyřadil všechny ochranné a bezpečnostní systémy. Uvnitř reaktoru právě dochází k obrovskému vzestupu teploty. Je jen otázkou času, kdy metr silná, ochranná vrstva z kovu a betonu praskne. Pak dojde k jaderné řetězové reakci, velice prudké a rychlé. Můžeme si to představit jako explozi malé, atomové bomby. Následkem toho praskne ochranný obal reaktoru a pak už New York nezachrání nic od obrovského, radioaktivního zamoření.“ Muž se odmlčel. Chtěl dopřát svým slovům dost času, aby mohla náležitě zapůsobit.

„Protože ale nikdo předem neví, jakou dobu bude ochranný obal reaktoru vzdorovat, budeme muset naší katastrofě trošinku pomoci. Proto zkrátíme – pro mnohé určitě dost nepříjemnou – čekací dobu.“ Mladý muž zvedl v úšklebku horní ret, jako by se mu povedl výborný žert. „Nakonec nejsme přece žádní nelidové.“

Kamera opět zabrala robota.

„Tento pozoruhodný chlapák teď dopraví do reaktoru třaskavou nálož o síle, která dokáže vyhodit celý reaktor do povětří…“

Enriko Lumi se během toho strašného přenosu nechal spojit s FBI. Náhoda tomu chtěla a službu konal právě sám Turner. Ten samý Turner, který měl nedávno tak málo pochopení pro Dawtonovo podezření, že New Yorku hrozí ze strany teroristů velké nebezpečí.

„Mohl byste upřesnit, ze kterého reaktoru je ten přenos vysílán?“

„Nemám tušení. Při dnešní kvalitě satelitních přenosů je klidně možné, že jde o reaktor někde v Anglii. Je to ale dost nepravděpodobné, ten muž mluvil výslovně o New Yorku. Pro FBI by přece nemělo být moc těžké zjistit, o který reaktor v okolí města se jedná, ne? Musí to být prostě jeden z nich.“

„Zařídím vše potřebné. Vy zůstaňte tam, kde jste! Pošlu k vám někoho, kdo se na ten přenos podívá.“

„To si můžete ušetřit,“ skočil mu do řeči Lumi. „Zapnul jsem nahrávání celého přenosu. V případě, že to přežijeme, můžete se na to celý u mě pěkně v klidu podívat.“

Turner něco nespokojeně zamumlal.

„Hlavně žádný ukvapený závěry. A proč vy jste vlastně nezmizel hned potom, co jste se o tom nebezpečí dozvěděl?“

Režisér se hořce zasmál.

„Protože šanci má jen ten, kdo má zamluvenou letenku na některé z nejbližších letadel. Jenom si zkuste spočítat, kolik letadel by bylo zapotřebí, aby se stačil zavčasu evakuovat celý New York.“

*

Vůz s Charlesem Dawtonem u volantu a Nelly Moorovou na sedadle spolujezdce s příšerným zaskřípěním brzd zastavil před elektrárnou u mořského pobřeží. Tlouštík vyskočil. Nelly si dávala na čas. Stále ještě nebyla úplně v pořádku a držela se pokynů svého lékaře, který jí nedoporučil prudší pohyby a běh.

„Nikde nikdo,“ řekl zklamaně Dawton a rozhlížel se po prostranství. „Snad jste se zmýlila a neštěstí hrozí z úplně jiného reaktoru.“

Nelly zavrtěla hlavou. „Jsem si naprosto jistá, že se jedná o reaktor tady u pobřeží. Jaký by jinak mělo smysl, že zabili Deana Rogerse a nastrčili za něj dvojníka?“

Od budovy se k nim blížil hlídač. Sel pomalu, ruku měl položenou na služební pistoli a tvářil se dost nedůvěřivě.

„Co tu hledáte?“

„Jsme ze speciální jednotky státní bezpečnosti a máme vážné podezření, že se kolem vašeho reaktoru motá někdo, kdo tam nemá co dělat.“

Hlídačovy oči div nevypadly z důlků, „…nemá tam co dělat?“ opakoval. „Jak tomu mám rozumnět?“

„Ten chlápek to tu chce všechno vyhodit do povětří.“

„A co tam uvnitř chcete dělat?“

„Chci vidět, co tam ten chlap dělá a chci s ním mluvit. Když budeme mít trochu štěstí, třeba ho přivedeme k rozumu.“

„Pojďte se mnou!“ vybafnul hlídač a utíkal ke své strážní budce. Když tam se sípáním doběhnul i Dawton, ukázal a vysvětlil mu obsluhu přístrojů uvnitř. „Tady se nastavuje monitorování objektů. Touhle věcičkou můžete nakouknout i do nejskrytějších koutů celýho reaktoru.“

„No, to je opravdu šťastná náhoda, že jsme potkali zrovna vás,“ pochválil ho Dawton a nastavoval na monitoru přenosy z mnoha kamer, rozmístěných po celé elektrárně. Pohled do jádra reaktoru vyrazil obou mužům i právě dorazivší Nelly dech. V záběru byla automatická chapadla, která jedno za druhým pokládala balíky s třaskavým obsahem k patě metr dlouhým, uranovým tyčím.

Nelly stiskla komunikační tlačítko.

„Zastavte to! Jestli nejste sebevrah, tak to zastavte! Celé okolí je obsazeno, nemáte nejmenší šanci, že se dostanete na letiště. A i kdyby se vám to podařilo, na letišti na vás stejně nebude nikdo čekat. Chap, Swimmer i Earl Gaylor sedí s pouty pod zámkem. Právě od Swimmera jsme dostali tip, kde vás najdeme.“

„Tomu nevěřím,“ ozvalo se z reproduktoru tlumeně.

„Tak mi tedy řekněte, odkud jsme se dozvěděli, že jste tady!“ naléhala Nelly dál na falešného Deana Rogerse.

Charlesi Dawtonovi se mezitím podařilo nařídit kameru tak, aby dostali muže do obrazu. Spatřili Deana Rogerse, z jehož původní podoby zbyl už jen pro něj typicky ohrnutý, horní ret. Zbytek toho muže byl k nepoznání přeměněn stopou šílenství. Nelly to hrozící nebezpečí ihned rozpoznala.

„Kromě toho nemáte nejmenší důvod, uchylovat se k sebevraždě. Vyšší místa se právě pochvalně vyjádřila o výsledcích, kterých jste dosáhl od doby, kdy jste převzal svoji funkci. Nikdo nepochybuje o tom, že vás čeká cesta k ještě důležitějším úkolům a funkcím. Vědců vašeho formátu není na světě mnoho. Lidstvo si jednoduše nemůže dovolit ztratit takovou kapacitu kvůli nezodpovědným jednotlivcům jako je Chap nebo Gaylor. – Skončete to dřív, než se to dostane do fáze, ze které už není možno couvnout! Teď jde o vaši budoucnost!“

Nelly mluvila tiše a monotónně, aniž by podle obsahu slov nějak zřetelně měnila modulaci hlasu. Snažila se tak, aby na nemocného nepřenesla žádné emoce a on neupadl do panického stavu a nechtěl celou akci ještě urychlit.

„Myslíte to vážně?“ zeptal se Rogers zaskočeně.

„Tak jak vám to říkám,“ ujistila ho rychle Nelly. „Kromě toho to můžete slyšet i z povolanějších úst. Vedle mě stojí Richard MacGarret, velitel hlavního stanu CIA.“ Nelly mrkla na Tlouštíka vedle sebe. „On osobně vám může zaručit, že nebudete v žádném případě postaven před soud.“

„Tady je MacGarret,“ ohlásil se Charles Dawton. „Na vlastní zodpovědnost vám mohu potvrdit pravdivost všeho, co tady slečna Moorová právě řekla. Na to, že nebudete postaven před žádný soud USA, vám mohu dát své čestné slovo.“

„Vaše samotné slovo mi ale nestačí,“ ozval se Rogers a hlas se mu začínal trochu třást strachem. „Musíte mi to dát písemně, abych měl něco v ruce.“

„Ujednáno. Vy zastavíte robota a já přijdu k vám dovnitř, abychom to společně sepsali podle vašeho přání. Nemáte, doufám nic, proti tomuto návrhu?“

V Rogersovo hlavě to pracovalo. Bylo na něm vidět, že stále váhá. Neustále se ohlížel po ovládacím pultu robota. Když Nelly natočila kameru trochu vedle, mohli spatřit, že jeho chapadla odkudsi stále přinášejí nové a nové dávky třaskaviny.

„Domluveno. Ale musíte přijít sám.“ Rogers přistoupil k obslužné desce. „A nemyslete si, že bude lehké, nějak mě podfouknout. Během našeho rozhovoru nesundám ani na vteřinu ruku z panelu. Při vašem prvním podezřelém pohybu dám robotovi pokyn, který odpálí tu bombu.“

Muž se vítězoslavně zasmál.

Nelly a Dawton se na sebe výmluvně podívali. Tlouštík náhle vypadal unaveně a o několik let starší. Nelly ho políbila na čelo.

„Vy to dokážete,“ řekla tiše.

Dawton kývnul. „Musím!“ Pak se otočil a pomalu odcházel k reaktoru.

*

Earl Gaylor tam stál, ruce vražené do kapes u kalhot a špinavým oknem se díval do dvora. Ačkoliv byl už dávno den, vnikalo do místnosti jen velmi málo světla. Na stolečku vedle pohovky ležela v popelníku zapálená cigareta.

„Někde se to podělalo,“ řekl, aniž by se otočil do místnosti. „Hlášení o nebezpečí by už dávno měly vysílat všechny programy. Dokonce ani v rádiu o tom nebyla nejmenší zmínka“

„Potřebuju doktora,“ zasténal Swimmer. „Kolikrát to mám ještě říkat, proboha, kolikrát! Nebo si snad myslíš, že mám chcípnout kvůli věci, která mi už stejně nic nevynese?“

Gaylor se otočil.

„Ještě není nic ztracenýho. Možná že se zbrzdil jenom náš časový plán. Ale při vyhlídce na to, že budeme miliardáři, nehraje hodina sem nebo tam žádnou roli.“

„Ale mě jsou miliardy na hovno, jestli co nejdřív neseženu doktora!“ naříkal na pohovce Swimmer, hlavu v dlaních. „Ta zpropadená kulka mi vězí někde uprostřed prsou. Zdá se mi, že se každou chvílí může prokousat až k mýmu srdci. A pak už bude konec.“

„Drž hubu!“ obrátil se Gaylor zpátky k oknu. „Nemůžu teď jít ven. Chap mi nikdy neodpustí, že jsem zapomněl hlídat před tím barákem. Ale to, že tě ten poliš trefil, není moje vina.“

Gaylor se opět odtrhl od okna a přistoupil k televizi. Zapnul ji a pak začal ladit přenosné rádio. Když našel stanici s policejním hlášením, posadil se. Na všech programech běželo normální dopolední vysílání. Gaylor si zapálil další cigaretu a začal na sobě pozorovat příznaky nervozity.

Jeho komplic se převaloval na posteli a sténal.

„Jestli budeš takhle vyvádět, zacpu ti něčím pusu!“ pohrozil mu po chvíli Gaylor. Konečně zazvonil telefon. Jeho hlasité zadrnčení oba muže vyděsilo. Gaylor rychle ztlumil zvuk televize i rádia a hmátnul po sluchátku. Ozval se Chap.

„Zdá se, že ve Freeportu něco nehraje,“ řekl suše a jeho hlas zněl klidně jako vždy. „Myslím, že budeme muset změnit plán, Co navrhuješ?“

„Nejlepší bude zavolat najednou do televize i rádia a ohlásit přepadení elektrárny Freeport. Musí to znít ale tak pravdivě, aby tu zprávu převzala aspoň polovina stanic. To by mělo stačit, aby ve městě zase vznikla panika. A pak zmizíme.“

„A co náš cíl?“

Gaylor zaváhal a až po chvíli mu došlo, nač Chap naráží. „Tam zůstává stále všechno při starém. Mluvčí čínské organizace musí počkat jen na nejvyšší bod paniky a v tom stádiu když zavolá prezidentovi, nebude mu moct už nic odmítnout.“

Zdálo se, že Chap s těmi slovy není zrovna moc spokojen. „Nejsem si jist, že když nebude pod hrozbou opravdové jaderné katastrofy, přistoupí na všechny naše požadavky. Ale mám už taky nápad, jak by k té katastrofě přece jen mohlo dojít.“

„Co máš v plánu?“

„Když nevyjde ta akce ve Freeportu, vemu naše letadlo a nalítnu s ním přímo doprostřed ty elektrárny.“ Chapův hlas zněl stále klidně a vyrovnaně.

„Myslíš jako kamikadze Japonců ve druhý světový válce?“ polkl Gaylor nevěřícně. „To je ale šílenství, ochranný pancíř reaktoru je hrozně pevnej. Bylo by to asi jako když pták narazí do pancéřových dveří. Nebude na nich ani škrábnutí, ale pták se při tom zabije.“

„Žádnej pták taky ale nemá nitroglycerínovou bombu s roznětkou v ocase,“ zasmál se Chap. „A při množství, které si s sebou nahoru vezmu, nevyletí do vzduchu jenom reaktor.“

Ve sluchátku to klaplo. Chap zavěsil.

„Co chce udělat?“ zeptal se znepokojeně Swimmer a posadil se.

„Chce ten reaktor vyhodit do povětří pomocí našeho letadla,“ odpověděl tupě Gaylor. „Je ti jasný, co to znamená?“

Swimmer se položil zpět na pohovku. „Tu cestu pro mýho doktora si teda můžeš ušetřit.“

*

Muž, který si říkal Dean Rogers, stál nehnutě u ovládacího panelu a ruku držel na ovládací páce robota. Dawton se zadíval do jeho obličeje. Chtěl zjistit, jestli je ještě aspoň zčásti při smyslech, nebo ho už úplně ochromil stres z nečekané situace a nervová porucha. Zaujaly ho jeho oči. Jako v horečce plovoucí, strachem zasažené oči štvaného zvířete, které nevydrží sekundu na jednom místě a nervózně se klepající.

„Tady jsem,“ promluvil Dawton a sám se divil, jak vyrovnaně jeho hlas zazněl. „Nejlepší bude, když hned začneme. Protože, jestli mám být upřímný, necítím se tady uvnitř vůbec ve své kůži. Je mi to tu nějak nepříjemné.“

Rogers se zasmál. „Já přesně vím, kde je tu skryto jaké nebezpečí, v tom je moje jistota.“ Pro nervově nemocného bylo dobré, když se ve vypjaté situaci cítil silnější než jeho protivník, tedy silnější než Ďawton. Jeho vlastní strach zjištěním určité převahy se tak potlačil.

„Nejdřív mi ukažte váš služební průkaz, abych se přesvědčil, že tu stojím s tím správným mužem.“

„Můj průkaz?“ lekl se Dawton a rychle hledal výmluvu, proč mu ho nemůže ukázat. „Ten mám ale nahoře v autě. Když jsem si oblékal ochranný oblek, musel jsem si sundat sako. Nemohl jsem vědět, že ho po mě budete chtít.“

„Bohužel na tom musím trvat,“ řekl stroze Rogers a prsty nervózně klepal na řídící pult. „Dojděte si pro něj!“

Dawton polknul, ale v krku měl úplně sucho. „Pro boha živýho, to mi nemůžete udělat,“ řekl přidušeným hlasem. „Vyřešíme tu nejdřív naši úmluvu a průkaz vám pak ukážu přes dveře. Ale jestli bych sem měl vkročit ještě jednou, strachy umřu.“

Dawton zvolil šestým smyslem ten správný tón a podařilo se mu trochu rozptýlit Rogersovu nedůvěřivost a on přistoupil na jeho hru. „Okay, než tady teda dostanete ze strachu srdeční infarkt, uděláme to tak, jak jste navrhl. Posadíte se tamhle k tomu stolku a pište!“

„Co tam mám napsat?“

„To víte vy líp než já. Nakonec jste na to expert. Na každý pád tam musí být, že mě v souvislosti s tím, co se teď na Freeportu děje, nikdo a nikdy nebude žalovat. Musí tam taky stát, že se vláda zavazuje podle možností zajistit mi odpovídající místo a funkci.“

Dawton psal a zatímco laciná propiska skřípala po papíře, přemýšlel, jak by toho šílence mohl dostat kousek dál od obslužného pultu.

„Hotovo,“ řekl po chvilce a otočil se na falešného Deana Rogerse. „Teď to musíte podepsat ještě vy a obchod bude uzavřen,“ chtěl vstát, ale byl zadržen.

„Zůstaňte sedět!“ křiknul Rogers. „Posuňte papír a tužku na vnější okraj stolu a odsuňte se s židlí kus dozadu. A hlavně: zůstaňte sedět! Nerad bych vám dal i jen nepatrnou možnost, dostat se do mojí blízkosti.“

Tlouštík poslušně vyplnil oba rozkazy a čekal. Když se Rogers sehnul nad papírem, vzepřel se oběma nohama o desku stolu a odkopnul ho proti němu.

Muž vykřikl a zapotácel se. K obslužnému panelu to měl sotva dva kroky. Jestli se tam dostane, je všechno ztraceno.

Dawton byl jedním skokem u Rogerse a padnul na něj. Ochranný oděv mu ale znesnadňoval všechny pohyby, přesto se mu ale podařilo, zasadit mu jeden úder do prsou a srazit protivníka úplně na zem.

Pak ho Dawton chvatem z juda chytil zezadu pod krkem. Síleného Rogerse se s pocitem ohrožení zmocnila zuřivost, která ho dohnala k vyvinutí takové síly, že se mu podařilo vymanit se z Dawtonova sevření. Neobyčejně rychle vyskočil zpět na nohy a na pár sekund zapomněl i na obslužný pult, který byl jeho cílem. Nenávistně hleděl na ležícího Dawtona, svého úhlavního nepřítele, a hlavou se mu honila jediná myšlenka. Musí ho zabít!

Dawton najednou z lehu vymrštil obě nohy proti stojícímu muži a podařilo se mu zasáhnout ho patami těžkých, ochranných bot přímo do žaludeční krajiny. Dal do té rány všechnu svoji sílu, čemuž odpovídal i výsledek. Rogers se chytil oběma rukama za žaludek a žačal se svíjet bolestí. Jak se prudce předklonil, neudržel rovnováhu a padl na ležícího šéfa tajné služby.

Dawton sice ovládal nespočet chvatů z juda, ale jelikož měli oba protivníci těžké, ochranné obleky, nedostávalo se jeho úderům patřičné razance a tvrdosti. Zato Rogers se v nepříčetnosti nervového záchvatu zdál stále nebezpečnější a silnější. V jednom, pro Dawtona dost nešťastném okamžiku, se mu podařilo ho kopnout botou s kovovou podrážkou přímo do hlavy. I když byl částečně chráněn helmou, zatmělo se Tlouštíkovi na chvíli před očima a padnul na zem.

Rogers se vrhl k obslužnému pultu. Jeho prsty už sahaly po tlačítku, které mělo rozhodnout o smrti miliónů nic netušících lidí. Ještě však nebylo všemu konec. Jak se Rogers už z dálky natahoval po tlačítku a těžiště těla přesunul příliš dopředu, stačilo drobné zadrhnutí těžké boty o malý schůdek před obslužným panelem, ztratil rovnováhu a padl na kolena. Toho malého zdržení využil Dawton, kterému se do ruky šťastnou náhodou dostal ruční měřící přístroj, který ležel původně na stolku. Sevřel ho v dlani, zvedl ze země horní polovinu svého objemného těla a hodil.

Byl, a určitě to i zůstane, nejlepší hod v jeho životě.

Kovová krabička s ostrými hranami a rohy našla svůj cíl na mužově levém spánku.

Rogersova ruka, pár centimetrů od červeného tlačítka se zarazila, strnula a pak se celé jeho tělo zhroutilo pod řídící panel.

Dawton se pomalu zvedal ze země. Srdce mu bušilo až někde v krku. Došel k Rogerso vi, obrátil ho hlavou vzhůru, chytil ho za ruce a táhl směrem k východu.

Zkáza byla zažehnána.

Pocity, které Dawton po cestě z jádra reaktoru prožíval, nebyly nijak bombastické. Ani stopa po zadostiučinění a triumfu. Necítil žádnou hrdost nad tím, že zachránil milióny newyorčanů a obyvatel širokého okolí. Cítil jen nekonečnou únavu, nic víc.

*

Už zase byli na cestě. Jejich cílem byl rohový dům mezi ulicemi Evans a Little Street. Jak Nelly věděla od Yan Lunga, bylo to styčné místo teroristické organizace. Snad tam ještě někoho najdou.

Charles Dawton byl už zase v pořádku. Seděl za volantem, plně koncentrovaný a řítil se městem jako jezdec Fl. Spuštěná siréna a modré světlo na střeše před nimi vyklízelo silnice. Nelly se pevně držela palubní desky.

V šíleném tempu dorazili k rohovému domu, kde samozřejmě nenašli místo k zaparkování. Dawton nechal auto jednoduše stát na chodníku, nevšímaje si protestujících hlasů kolemjdoucích.

„Jaké poschodí?“ otočil se Dawton na Nelly.

Pokrčila rameny. „Nevím. Budeme to muset zkusit. Začněte dole, já to vezmu seshora. Když někdo něco objeví, zavolá toho druhýho.“

„Dobře. Tak vyražte Nelly,“ mrknul na ni Dawton a vyndal z kapsy pistoli.

Nelly vyjela výtahem až do posledního patra a začala s prohlídkou bytů. Tiše chodila od dveří ke dveřím a naslouchala. Za těmi šestými se jí zdálo, že na okamžik zaslechla hlas Earl Gaylora. Přitiskla ucho těsněji de dveřím, ale zevnitř se ozývalo už jen vytáčení čísla na telefonu. Nelly si byla jistá, že našla co hledala.

Dawton tam byl v okamžiku, pistoli v ruce a tiše se s Nelly domluvili.

Pak se třemi kroky rozběhl proti dveřím, rozrazil je a přistál v místnosti na břiše. Měl pocit, že si zpřelámal několik kostí a zůstal omráčeně ležet.

V momentě se uvnitř strhlo hotové peklo. Vedle Dawtonovy hlavy se do podlahy zarylo několik kulek, ale to už jeho ležící tělo přeskočila Nelly a pálila, jak jen nejrychleji mohla. Řinčelo rozbité sklo, odlupovaly se kusy omítky, někdo křičel.

Nelly okamžitě zjistila, že mají co do činění jen s jedním gaunerem, ale Dawton ještě stále nebyl sto se po tom tvrdém dopadu sebrat a zahájit palbu.

Gaylor se najednou dal na útěk. Místnost, kde je Nelly objevila, byla spojená s dalším pokojem, který měl, naneštěstí pro ni, také samostatné dveře na chodbu. Když jí došlo, co se děje, měl Gaylor náskok dvou pater.

Ten náskok by si určitě udržel, kdyby mu až v přízemí neujela noha po hraně schodu a on si ji nezvrtl. Jeho tempo se tak znatelně zpomalilo.

Tou dobou stál před Dawtonovým autem, stojícím uprostřed chodníku, policista, a horlivě si do notýsku zapisoval jeho poznávací značku. Pak ale z domu zaslechl výstřely. Pohotově vytrhl svůj služební revolver z pouzdra a rozběhl se průjezdem do dvora.

Gaylor před Nelly ztrácel každým krokem náskok a k autu, stojícím na ulici před domem, to měl stále ještě daleko. Když už se cítil moc ohrožený, v běhu se otočil a vypálil po Nelly poslední dvě rány ze svého zásobníku. Ta však stačila uskočit stranou.

Gaylor už proběhl celým dvorem a zahnul do průjezdu na ulici. Před ním se objevil policista v uniformě a v ruce revolver. Gaylor instinktivně, ač neměl nabito, zvedl pistoli ke střelbě. Byl to jen reflex, nic víc. Policista se však cítil v ohrožení a ani na vteřinu nezaváhal. Průjezdem zahřměl výstřel.

Gaylor, s údivem v očích, co se mu vlastně stalo, se ještě chvíli držel, pak ale padl na kolena a na zem. Jeho hra byla dohraná.

*

Dawton dospěchal do průjezdu a společně s Nelly hleděl na mrtvého Gaiylora. Nebylo pochyb, že mu už nic nepomůže. Policista klečel vedle mrtvého a nevěřícně zíral na prázdný magacín gangsterovy pistole.

„Jdeme!“ zavelel nakonec Dawton a strkal Nelly k autu. „Ten Číňan, o kterém jste mi vyprávěla, chce letadlem s nějakou náloží naletět na reaktor.“

Nelly se na něj rezignovaně podívala a zakroutila hlavou.

„Odkud víte zas tohle?“ zeptala se unaveně. Bylo té hrůzy na ní za poslední dny trochu moc.

Dawton si otřel kapesníkem zpocené čelo.

„Od doktora Swimmera. Leží nahoře. Průstřel plic. Chtěl ulehčit svému svědomí, než umře.“

„Řekl vám taky, z jakého letiště má Chap odletět?“

Tlouštík kývnul.

„Dokonce i číslo hangáru, kde to letadlo stojí. Musíme tam být dřív, než odstartuje.“

Tentokrát po cestě na letiště umíral strachy Dawton. Nikdy by nevěřil, jak nekonečná může být cesta na Kennedyho letiště. Během jízdy se telefonem spojili se svojí ústřednou a letištěm, takže mohli bez většího zdržení zajet rovnou k rozjezdovým drahám a hangárům. Jiná opatření nechtěli dělat, aby Chap nic nepostřehl. Jen na okraj letištní plochy si nechali přistavit moderní, vojenský vrtulník s pilotem.

„Hangár s piperem vašeho přítele je na druhé straně letiště. Před deseti minutami dostal povolení ke startu. Támhle právě roluje,“ předával jim informace pilot vrtulníku, když vedle něj Nelly smykem zabrzdila auto a i s Dawtonem vlezli k němu do kabiny.

Tlouštík znechuceně zakroutil hlavou.

„Tak že bychom přešli rovnou k věci, ne? Nemáme moc času.“

Nelly vzala z palubní desky dalekohled a pátravě se rozhlížela po letadlech. Číslo 386 B se právě připravovalo ke startu. Nelly zaostřila.

Nebylo pochyb, že je to Chap.

„Dělejte, je to támhleten ptáček napravo!“ otočila se k pilotovi. „Musíte ho přinutit, aby neodstartoval. Ale opatrně, má na palubě dost velkou nálož třaskavin, nechtěla bych zrovna dnes a s vámi vyletět do vzduchu.“

„Oh,“ polknul vylekaně pilot a zblednul. „A kam s tím má vůbec namířeno?“

„Budu se snažit,“ hlesnul mladík a spustil motory.

V tu chvíli se dalo do pohybu i malé letadélko s Chapem a náloží na palubě.

Vrtulník se odlepil od země a za okamžik už nalétal na pipera, stále rychleji se rozjíždějícího po dráze. Chap ihned pochopil o co jde a všemi triky se snažil dostat z dosahu kovové obludy, znemožňující mu vzlétnout. Otáčel se na místě, přejížděl po trávě na jiné dráhy, dělal kličky, ale zkušený, vojenský pilot každou fintu prokoukl hned na začátku. Když už ta podivná honička trvala moc dlouho, sáhnul pilot helikoptéry ke tvrdšímu opatření. Snesl se nízko nad Chapův stroj a začal dosedat přistávacími lyžinami na jeho kokpit. Z dálky to vypadalo, jako kdyby vrtulník s piperem jen tak žertovně laškovaly, ale Chap slyšel a cítil, jak kostra letadla a křídla praskají pod jeho tíhou. Nakonec se zle pochroumané letadélko zastavilo a vzápětí dosedl i vrtulník, ze kterého hbitě vyskočili ozbrojený Dawton a Nelly.

Očekávali od Číňana všemožné útoky a lsti. Nedělo se ale nic.

Chap nepohnutě seděl v promáčklé kabině letadla a v rukou stále svíral řízení, jako by věřil, že se mu ještě podaří vzlétnout.

Dawton se opatrně přiblížil ke stroji. Pistoli svíral oběma rukama.

„Vystupte, jste zatčen!“ Na jeho hlase bylo znát, jak je rozrušený a každý jeho sval a nerv byl napnutý k prasknutí.

A pak se stalo něco, co tajná agentka ani její šéf asi hned tak zase neuvidí.

Chap pustil řízení a jeho ruce, zaťaté v pěst vzlétly vzhůru, proti plexisklu kokpitu. Promáčklému, ale ne zcela rozpadlému. Proletěly jím lehce, jako obyčejným papírem. Pak se Chap vzpřímil, ocelově tvrdé oči a obličej hrůzný, jako maska smrti a přehoupl se přes trup letadla na zem.

Když Nelly spatřila jeho pravou nohu, vykřikla hrůzou. Tam, kde dřív bylo stehno, plandala prázdná, roztržená a zakrvácená nohavice. Z ní pak čněla v půli zlomená holení kost.

Nelly se musela rychle odvrátit. Udělalo se jí dost nevolno.

„Kde se kohout nazobe dobrého zrní, tam se rád vracívá,“ zasmál se Al Martin laškovně a přitiskl se k Nelly, ležící na posteli a začal ji smyslně hladit ňadra. „Co bys řekla malé rychlovce? Letadlo mi letí za dvě hodiny.“

„Možná tě to překvapí, ale jediné, po čem teď toužím, je mít postel jen pro sebe a příštích 48 hodin jen spát a spát.“

„Musíme přece oslavit můj úspěch,“ nedal se mladý, sebevědomý muž. „A kde jinde to můžeme líp udělat, než ve tvé posteli?“

„A co kdybys za tím účelem navštívil malou Chi Sen?“

„To už jsem zkusil,“ zachmuřil se Al. „Ale Yan Lungovi lázně jsou zavřený. Prý je mrtvej. Víš o tom něco?“

Nelly zavřela oči a zavrtěla hlavou. „Nic bližšího,“ řekla unaveně.

Mužovy ruce jemně laskaly různé části jejího těla, ale ona nereagovala. Zdálo se, že už spí. Al Martin si zapálil cigaretu a zapnul televizi. Právě běžel přenos z tiskové konference, kde jeden z šéfů CIA mluvil o zdařilém odhalení teroristické akce, zaměřené na jadernou elektrárnu Freeport a děkoval všem, kdo na tom měli zásluhu.

„Jak je to vlastně s tou vraždou Deana Rogerse?“ zeptal se Martina a zatřásl s Nelly.

„Dean Rogers je mrtvý. Bylo to tak, jak říkala Chi Sen. Vrah patřil ke skupině teroristů, o který právě mluvili v televizi,“ odpovídala mu Nelly na půl úst a se zavřenýma očima.

„Aha,“ zamumlal Martin a zvedl se z postele. Poslední den v New Yorku si představoval jinak. „Jdu se vysprchovat. Jdeš se mnou?“

Nelly zamžourala levým okem. „Stejně by tam tekla jen studená,“ odpověděla dvojsmyslně a obrátila se na bok.

Martin se kysele ušklíbnul.

Když zmizel v koupelně a zašuměl zvuk sprchy, vyskočila Nelly rychle z postele a vrhla se k jeho černé aktovce. Kombinaci čísel na bezpečnostním zámku znala. Našla několik dokumentů, obsahující přísně tajné údaje.

V mžiku je ofotografovala nenápadný aparátkem, podobající se dámskému zapalovači. Když uslyšela, jak si Al pod sprchou prozpěvuje, musela s usmát. Kdyby věděl.

V televizi právě mluvil Richard MacGarret, jeden z šéfů CIA. Pronášel oslavná slova o mužích a ženách, kteří svou odvahou dokázali překazit teroristickou akci a jadernou katastrofu, která mohla ohrozit milióny životů amerických občanů. Nikoho nejmenoval, ale Nelly věděla, že mluví o Tlouštíkovi a o ní. Musela uznat, že to je hezký pocit, když jí tolik lidí vděčí za život.

Přenos dál pokračoval.

„Nebezpečí jaderné katastrofy však hrozí dál. Pro dnešek jsme ještě měli štěstí, nevíme však, co se může stát zítra, nebo v roce 1999, kdy už jaderné zbraně nebudeme moci udržet pod kontrolou, jako dnes nezvládáme kriminalitu nebo pornografii. Nezbývá nám, než doufat. Máme totiž jen dvě možnosti. Buď světový mír, nebo zkázu.“