Všechna práva vyhrazena.

Práva na český překlad zastupuje Amo Agency (amonoh@amoagency.com)

ve spolupráci s THE WILLIAM H MURDOCH CORP.

EXCEPT THE DYING

Copyright © Maureen Jenningsová

Translation © Bronislava Grygová

Copyright © Nakladatelství JOTA, 2010

ISBN 978-80-7217-761-5

Věnováno Idenovi,

bez jehož lásky a pochopení

bych nikdy nebyla tam, kde jsem.

Nejprve chci poděkovat Eriku Wrightovi, který mě provázel a provází na mé dlouhé cestě a pomohl mi víc, než lze popsat slovy. Také děkuji Robertu Wrightovi ze společnosti Robert Wright Books, který mě neustále zásoboval množstvím neocenitelného autentického materiálu. Pracovníci archivu Ontario Archives, nejúžasnějšího místa ve městě, byli vždy zdvořilí a ochotní, zejména Leon, a já jim za to velmi děkuji. A konečně velký dík patří mé agentce, Terese Chrisové, a redaktorce, Ruth Cavinové, za to, že ve mě věřily.

Nakladatelství JOTA zvláště děkuje Kateřině Sovové, která významně přispěla k tomu, že se Případy detektiva Murdocha dostávají i k českému čtenáři.

Ta poslední noc, kdy žila,

byla docela obyčejná,

až na to umírání; to nám ji

změnilo.

Emily Dickinsonová

Nejprve holínky, vypadaly nově. Snažily se je sundat co nejrychleji, ale jejich prsty už byly ztuhlé chladem a nešikovné, a dalo práci je rozšněrovat. Zabrat jim dala hlavně ta druhá bota. Dívka ležela skrčená na boku u plotu a kůže už přimrzla k zemi. Musely ji stahovat společně. Jedna držela nohu zmrzlou na kost, druhá tahala, dokud botu nesundala. Pak přišla na řadu blůzka, z kvalitního černého saténu. Ve spěchu ale zatáhly za paži příliš hrubě a slyšely, jak křupla kost, když vykloubily loket. „Dávej přece pozor“ řekla mladší žena.

Ve studeném vzduchu se válela pronikavá a štiplavá vůně zhasnuté svíčky. V malém horním okénku je tma o něco bledší, ale v pokoji dokáže Tereza rozeznat jen obrysy masivní skříně a komody vedle dveří. Od chvíle, kdy paní Foyová odešla, leží nehybně pod dekou a modlí se a prosí o radu.

Hospodyně se Tereza nebojí, ale toho druhého, který za ní přišel, plný zájmu a opojený vínem, tento týden už dvakrát, ano. Ta vzpomínka ji roztřese a Tereza se naráz posadí. Zdá se jí, že zavrzaly schody. Ne, to se jen otevřela vrata stáje ve dvoře. Z jídelny je slyšet zvučný hlas jejího nočního hosta, který se mísí s hlasem její paní.

Odhrne pokrývku a vyskočí z postele. Kromě svrchního ošacení je oblečená, ale i tak se chvěje. Jedná rychle, aby neměla čas litovat. Balí si svůj skromný majetek do cestovní kabely: druhou košili, spodní prádlo, parádní šedou hedvábnou blůzku, kterou si sama šila, a vlněnou kostkovanou sukni. Všechno ostatní má na sobě. Na nočním stolku leží Bible, kterou jí dala Claudette, když odcházela z farmy. Je to dar, který je pro ni velkou útěchou, i když neumí číst. Vedle je růženec. Zvedne ho a dotkne se ho zlehka rty. Potom padne na kolena vedle postele a začne odříkávat modlitby.

Zdrávas Maria, milostiplná,

požehnaná jsi mezi ženami.

Zdrávas Maria, milostiplná,

požehnaný plod života tvého.

Pak sundaly plstěný klobouk. Růžové sametové květiny na krempě klobouku byly zmačkané pod tíží hlavy a vypadaly jako pocukrované sněhem. Sukně šla dolů snadno, stejně jako vlněné punčochy. Neměla rukavice a ke zklamání obou žen ani šperky, jež by stály za řeč - jen malé stříbrné náušnice, které jí nechaly, a hezký skleněný zelený náhrdelník, který se roztrhl a byl omotaný okolo ztuhlých prstů. Jedna z žen chtěla vytáhnout dřevěnou vlásenku, kterou měla dívka sepnuté vlasy. „Nech to“ okřikla ji druhá. „Teď už to nebude potřebovat“ odpověděla její společnice. Ve tmě vypadal dech vycházející z jejich úst jako kouř.

Sundává seržový kabátek z věšáku na dveřích. Ve studeném pokoji vidí svůj vlastní dech, zaváže si šál těsně okolo tváře. Celý večer fouká ledový vítr, prohání se městem od tmavého jezera a proniká do domu. V rohu jsou přenosná kamínka na naftu, ale dneska je nepoužila. Nechtěla, aby ji vinili z dalšího utrácení. Chce odejít s čistým štítem.

Otec Alfons jí říkal: „Kdybys měla nějaké problémy, jdi za knězem, Otcem Corbierem. Je to můj přítel, ten ti pomůže.“ Zjistila ale, že tento kněz odjel, a nový je Angličan. Vypadá, jako by neustále někam spěchal, a nemá trpělivost s její angličtinou. Nemůže mu říct o svých trablech ani ve zpovědnici. Minulou neděli ale našla francouzsko-kanadský kostel a plakala radostí, když uslyšela známý jazyk. Snad najde pomoc tam.

Ještě naposledy se vrací k úzkému lůžku, natřepe polštář a zasune jej pod modrý přehoz. Ode dveří to ve tmě vypadá, jako by tam někdo spal.

Tělo teď bylo oblečeno jen v bílých flanelových podvlékačkách a košilce, šedomodrá kůže na nohou a na pažích splývala na místě, kde ležela, se sněhem. Už potřebovaly jít, nechtěly se zachovat vůči mrtvé až tak nedůstojně, ale materiál spodního prádla byl kvalitní a ony už stejně zašly daleko. Nemotorně manévrovaly s tělem, které bylo nepoddajné jako nějaká velká panenka. Jedna z žen se zastyděla, když zahlédla mezi nohama trojúhelník chloupků, a snažila se ohnout dívčino koleno, aby to místo cudně zakryla, ale nešlo to. Sbalily hromádku šatstva do uzlíku a zmizely ve tmě.

Přejde po holé podlaze ke dveřím, otevře je a vyhlédne ven, Bibli svírá na prsou jako štít. Jde k úzkému zadnímu schodišti, které používá služebnictvo, a seběhne dolů. Její nohy jsou lehké a pohání ji strach.

Sobota, 9. února 1895

Studený vítr pronikal až do morku kostí a Alice Blacková si obtočila šál těsněji kolem hlavy a okolo krku. Gin ji v žaludku pálil jako oheň, ale neochránil ji před chladem zimní noci. Mumlala si něco pro sebe a snažila se odhalit ze své tváře co nejméně. Myslela si, že u Johna O'Neila něco vydělá, jenže nikdo z těch povalečů dnes neměl chuť zaplatit za trochu toho potěšení. Hřbetem ruky si otřela vlhký nos. Doufala, že Ettie dopadla lépe, jinak budou pár příštích dní jíst jen vařené slupky z brambor.

Připozdívalo se. Ačkoliv hotel oficiálně v sobotu zavíral v sedm hodin, štamgasti měli k dispozici místnost vzadu, kde mohli ještě popít, a aby majitel, James McCay, udělal dojem, dovoloval jí a Ettie pobýt s nimi.

Alice se teď držela blíž k domům. Bála se chodit kolem hřbitova, kde ležela pohřbená navěky těla irských přistěhovalců. I když od té epidemie uplynulo skoro padesát let, určitě tam stále ještě straší duchové. Ne však už cholera. Vždycky se držela za nos, když rychle kráčela okolo. V této části ulice Queen Street se obchody střídaly s prázdnými budovami, jejichž okna zatlučená prkny vypadala jako nevidoucí oči. Plynových lamp bylo na ulici poskrovnu a stály daleko od sebe, a jak byla tak zachumlaná do šály, nevšimla si mladé ženy před sebou, dokud do ní téměř nevrazila.

„Dávejte sakra pozor,“ vyštěkla Alice. Zaslechla slabé „pardon“, když jí ta druhá žena ustupovala z cesty. Okolo tváře měla silnou šálu, ale Alici se zdálo, že je mladá, a divila se, kam se v tuto noční dobu dívka vydala sama. Holka z venkova, soudě podle klobouku a cestovní tašky.

Alice se za ní ohlédla. Dívka přešlapovala na chodníku. Vypadala ztracená a na chvíli Alici blesklo hlavou, že se zastaví a nabídne jí pomoc. Ale kašlu na to, je moc velká zima. Poryv větru jí zvedl sukni ke kolenům a ona se ji ze všech sil snažila stáhnout dolů. V tu chvíli zaslechla zvonění postrojů, zpoza rohu se vynořil kočár a mířil na východ do Queen Street. Vzhledem ke stavu vozovky jel docela rychle. Zmrzlé koleje poprášené sněhem byly kluzké a pro koně nebezpečné.

„Z cesty, ty čůzo,“ zavřískal vozka. Alice tak tak uskočila zpátky na chodník. Na návěji ztratila rovnováhu, upadla dozadu a narazila si kostrč. Chvíli ležela rozplácnutá na tvrdé zemi a naříkala, pak vztekle nabrala do dlaní sníh a hodila ho za kočárem. Vítr jí ho přivál zpět do tváře. Hajzl jeden. Zahrozila pěstí, když tu náhle vozka prudce zastavil koně, obrátil kočár a vracel se k ní. Schoulila se do sebe, připravená na nadávky, ale kočár projel kolem ní a zastavil vedle dívky. Dveře se otevřely a objevila se v nich ruka v rukavici. Po chvilce váhání mladá žena přijala nabídku a nastoupila. V blikotavém žlutém světle pouliční lampy Alice viděla, že vůz má elegantní karmínově červenou barvu a mosazné kování, plavý kůň zvedal nohy jako lipicán. Rolety na oknech však byly stažené, a tak na člověka, který ve voze seděl, neviděla.

Vozka prásknul bičem, obrátil koně a znovu se rychlým cvalem dali po Queen Street.

Alice se postavila a hladila si zadek. Oprášila sníh ze sukně, znovu si omotala šál a dala se do kroku. Žaludek se jí svíral bolestivými křečemi, přála si být co nejdříve doma. Měla si dát pozor a nevěřit těm šizeným párkům od McCaye. Divila by se, kdyby v nich bylo jen sousto vepřového. Spíše připomínaly shnilou koninu, alespoň podle toho, jak jí cvičily v břiše.

Procházela teď kolem pivovaru Dominion, což byla příjemná část její cesty. Navzdory sílící bolesti žaludku zastavila u vchodu. Těžká a sladká vůně chmeloviny plnila noční vzduch. Hladově ji nasávala, ale na studeném vzduchu se rozkašlala. Do háje! Zamířila do Sumach Street. Necítila prsty u nohou. I když si boty vycpala novinami, byly tak děravé, že to nemělo smysl.

„Ta koza měla štěstí, ať je to, kdo je to. Svézt se někam do tepla. Proč se tohle nepřihodí nikdy tobě, Alice?“

Konstábl druhého stupně Oliver Wicken se těšil na konec své pochůzky a na to, jak si u kamen na stanici ohřeje nohy. Uniforma ze silného serže a pelerína chránily jeho tělo dostatečně, ale nohy mu promrzly a na pravé patě měl bolestivou omrzlinu. Na chvíli se zastavil a zadupal, aby v nich obnovil krevní oběh. Od časného rána padal sníh, měkký a čistý, a zakrýval týdenní odpadky. S přicházejícím rozbřeskem se opět zvedal vítr, pálil ho do tváří a okolo světlého knírku se mu vytvořily drobounké rampouchy.

V tuto hodinu byly ulice prázdné. Za celou směnu nepotkal živou duši, kromě pekaře, který kodrcal se svým vozem po River Street. V duchu si mladý Wicken přál zažít trochu vzrušení, o kterém by mohl vyprávět své lásce. Byla to romantička a neustále ho pobízela, aby jí vyprávěl o svých dobrodružstvích. Jak jí říkával, zimní obchůzka okolo hřbitova nepřináší zrovna mnoho vzruchu. Občané byli neprodyšně uzavřeni ve svých útulných domovech.

V létě to bylo jiné. Krádeže, přibývající kapsáři, porušení místních nedělních předpisů. A samozřejmě moře opilců a výtržníků.

V roce 1894 měli víc než tři tisíce případů opilství a výtržnictví. Člověka to nutilo dát si závazek, že nebude nikdy pít. Skoro nikdy.

Tento měsíc bylo jeho hlavním úkolem kontrolovat prázdné domy, zda se do nich nenastěhovali na noc nějací pobudové. Toronto se právě začínalo probouzet ze zlých časů a po celém městě bylo víc než tisíc prázdných nemovitostí. Policie měla za úkol je chránit.

Zamířil na sever do Sumach Street. Potřeboval si ulevit a na stanici to měl ještě daleko. Kousek před ním byla temná ulička, vešel do ní a chtěl použít některý ze záchodků, které sloužily řadě domů na St. Luke Street. Ovšem tlak v jeho močovém měchýři byl tak velký, že zastavil hned u polozříceného plotu.

Jak si ve spěchu rozepínal kalhoty, těla si hned nevšiml, protože jeho bílá barva splývala se sněhem. Ale na dívčinu hlavu dorážely dvě velké krysy. Když na místo vkročil Wicken, uháněly pryč jako dva stíny, a přilákaly tak jeho pozornost. Postavil lucernu vedle sebe na zem, a teprve když ji zvedal, zjistil, na co se to vlastně dívá.

Popošel blíž, aby se ujistil, zda je dívka mrtvá, a potom se otočil a uháněl co nejrychleji ke služební telefonní budce na rohu Wilton Street a Sumach Street. S hekáním vylovil klíč, otevřel budku a chňapl po telefonním sluchátku. Zatočil klikou a chvíli, která se mu zdála nekonečná, čekal, než se ozve policejní operátor na hlavním velitelství. Wicken ho přes praskání a šumění v telefonu téměř neslyšel. Zaječel: „Spojte mě se stanicí číslo čtyři. Jde o naléhavou záležitost.“

Neděle, 10. února

William Murdoch, službu konající detektiv, si dřepl k tělu mrtvé dívky a odhrnul jí z obličeje tmavé vlasy. I přes mrtvolnou bledost byly rysy její tváře stále jemné a půvabné, stejně jako pokožka nepoznamenaná životními zkušenostmi. Ten pohled v něm vyvolal bolestný pocit lítosti. Konstábl Crabtree za ním nervózně šoupal nohama a kočí sanitního vozu se vykláněl ze svého sedátka a zvědavě zíral. Naštěstí krotil mladý Wicken sbíhající se dav čumilů u vstupu do uličky. I v tuto ranní hodinu v den Páně se srocoval dav lidí, které svolalo řinčení na poplach. Nějaký chlapík si s sebou dokonce přinesl stoličku a postavil se na ni, aby lépe viděl.

„Crabtree, přineste, prosím, deku,“ zavolal Murdoch přes rameno na svého strážníka.

Seděl na patách a chránil se před chladem, jak nejlépe to šlo. Dívka ležela na zádech kousek od vratkého dřevěného plotu. Na levé straně těla měla nachové skvrny. Tělo bylo již ve značně pokročilém stadiu posmrtné ztuhlosti, hlavou se nedalo pohnout, paže a nohy byly zmrzlé. Měla zavřené oči. Murdoch nadzvedl jedno víčko. Zornička v bledě modré duhovce nebyla větší než špendlíková hlavička. Pravé oko vypadalo stejně. Naklonil se a přičichl k jejím ústům, ale necítil žádný pach alkoholu. Na první pohled se nezdála příčina smrti zřejmá, nebyla zde krev ani viditelná poranění. Naklonil se blíž. Na levém zápěstí byly tři malé modřiny. Položil na ta místa své prsty. Seděly přesně. Všiml si také větší zhmožděniny na vnitřní straně předloktí a další na lokti. Velmi opatrně si prohlížel její ruce. Nehty byly nakrátko ostříhané a neměla za nimi nic, čeho by si mohl všimnout. Přejel prstem po studené kůži její dlaně a ucítil jemné zdrsnění. Odhrnul sníh stranou a prohlížel si její chodidla. Nehty na prstech u nohou byly také čisté, na šlapkách nebyly žádné škrábance ani skvrny.

„Tady je to, pane,“ Crabtree mu podával šedou nemocniční deku. „Je asi tak stará jako moje sestra. Tak okolo čtrnácti let,“ řekl.

„Já bych jí hádal o něco víc.“

Obličej vypadal mladě, zejména v záplavě volných hustých černých vlasů, které sahaly až na ramena, ale tělo bylo kypré, prsa měla plná a boky i zadek pěkně zakulacené. Murdoch dívčino tělo přikryl a narovnal se, obličej zamračený.

„Je to zatraceně divné, Crabtree, ty její oči…“

Policejní kůň zařehtal a detektiv zmlknul. Z ulice se ozvalo zařehtání jako odpověď. Když do uličky vjela dvoukolka, snažil se Wicken zatlačit dav přihlížejících zpět. Konstábl šel a chytil koně u udidla, z kozlíku prkenně seskočil starší muž. Měl na sobě staromódní pelerínu se vzorem kohoutí stopy a cylindr, dolní část obličeje měl zahalenou bílým hedvábným šátkem. Když došel k Murdochovi, zamumlal: „Hnisavý zánět zubu,“ a ukázal na šátek. Pohlédl dolů na tělo.

„...se stalo tady?“

„Nevím, pane,“ odpověděl Murdoch. „Jeden z našich konstáblů ji tady našel asi před čtyřiceti minutami.“

Odhrnul deku, aby se koroner mohl podívat.

„Co je zač?“

„Ještě jsme to nezjistili.“

„Šlapka?“

„Neřekl bych, pane. Je docela čistá a konstábl, který má tenhle rajon na starosti, říká, že ji nikdy neviděl.“

Koroner si všiml nachových skvrn na boku těla.

„...ste s ní hejbali?“

„Ne, pane, to musel někdo jiný.“

„Šaty?“

„Nikde poblíž. Asi ji svlékli.“

„Neznabozi.“ Snažil se sklonit blíž, ale ten pohyb mu způsobil bolest v čelisti, a proto se rychle narovnal.

„Je mrtvá… to je celkem jasné, ale já…“ Zamračil se na Murdocha. „Kde jsme tohle… už viděli?“

„Minulý prosinec, pane. Případ Merishaw.“

„Jasně, už si vzpomínám. Hrozné… bezbožnice!“

Služebná u Merishawových porodila mrtvé dítě a pochovala tělíčko u sousedů v předzahrádce. Tam je našly nějaké děti. Arthur Johnson byl v tomto případu vyšetřujícím koronerem, a byl stejně ledabylý, i když ho tehdy zub nebolel.

„Přivezte tělo… k úřednímu ohledání mrtvoly… Tady je hrozná zima… Sepíšu zprávu…“

Murdoch nerozuměl, co mu říká. „Promiňte, pane?“

Johnson si stáhl šátek z úst. Když se mu studený vzduch dostal na bolavý zub, škubl sebou. Ve vzduchu byla cítit vůně hřebíčku. „Jakmile provedu ohledání, pošlu vám zprávu.“

Rychle se znovu zabalil do šátku a vykročil zpět ke svému povozu, po cestě si mumlal cosi nesrozumitelného. Crabtree mu pomohl zpátky na sedátko, koroner trhl otěžemi a pobídl poddajnou hnědku, která se dala čile do klusu.

Murdoch znovu zahalil tělo dekou. S ničím podobným se ještě nesetkal, a ačkoliv mu bylo mrtvé dívky líto, velmi jasně si také uvědomoval, že by z toho mohl být pozoruhodný případ. Ta představa ho vzrušovala. U městské policie se člověk jen obtížně dopracuje k povýšení. Posledních několik let bylo pro město ekonomicky náročných a městská rada zamítla žádost šéfa policie Grasetta o navýšení rozpočtu. Policejní síly se nemohly rozrůstat. Murdoch byl detektivem ve službě už tři roky a na téhle pozici bude trčet, dokud někdo, kdo je na žebříčku nad ním, nezemře nebo neodejde do důchodu. Poslední dobou ho tohle otroctví štvalo, protože nesnášel, že musí podlézat lidem, kterými pohrdá. Byla tu určitá naděje, že pokud si s tímto případem dobře poradí, mohla by mu tahle mrtvá dívka přinést trochu té slávy.

Konstábl, který měl na starosti sanitní vůz, zavolal: „Zdržíte se ještě dlouho, pane Murdochu? Koním je zatraceně zima.“

„Tak na ně hoďte deku.“

Richmond byl chronický kverulant a k tomu ještě lenoch. Murdoch neměl čas se s ním vybavovat.

Konstábl s bručením slezl ze sedátka, vytáhl ze zadní části vozu dvě deky a přehodil je přes koně. V chladném vzduchu jejich dech vypadal jako kouř. Sníh nepřestával padat a Murdochovi se na knírku tvořily ostrůvky ledu, jak se v mrazivém vzduchu srážela vlhkost jeho dechu. Byl vděčný za teplo, v němž ho držel jeho dlouhý kabát z tulení kůže a klobouk, který vyměnil za tři žvance žvýkacího tabáku s jedním umírajícím vězněm. Pod pažemi měl kůži ošoupanou, ale to nebylo vidět a jeho hospodyně z kabátu odstranila skoro všechny skvrny.

Pokynul konstáblu Crabtreemu, aby přišel blíž.

„Měli bychom hlavně zjistit, kdo to je. Nadiktuju vám pár poznámek, ano?“

Crabtree vytáhl černý blok a mezi dvě stránky vložil kopírák. Byl to obrovitý chlapík, který vypadal v kuželovité přilbě ještě vyšší a díky seržové pláštěnce ještě širší. Jeho široká červená tvář byla bezelstná jako obličej nějakého farmáře, ale byl chytrý a Murdoch si ho vážil a měl ho rád.

„Jasně, pane.“

„Tělo patří mladé ženě ve věku mezi čtrnácti a šestnácti roky. Má světle modré oči, tmavě hnědé vlnité vlasy. Měří zhruba metr šedesát a váží nějakých osmapadesát kilogramů. Na pravé straně nosu má malý výrůstek. Žádné jizvy ani jamky po neštovicích. V uších má stříbrné kruhové náušnice. Máte to? Než ji pošleme na soudní, uděláme pár fotografií, jen tak pro jistotu. Na to je nejlepší Cavendish, Foster to může nakreslit, kdybychom to potřebovali dát do novin. Jakmile pomine ztuhnutí, provedeme měření podle Bertillona.“

Crabtree vypadal překvapeně. „Má to smysl, pane? Říkal jste, že podle vás to není coura.“

„Ale uděláme to. Znáte šéfa.“

Hlavní konstábl Grasett byl nadšencem bertillonáže a před rokem poslal všechny detektivy a mladší vyšetřovatele na speciální kurz věnovaný této metodě. Popravdě řečeno, Murdoch si myslel, že tento složitý systém má svá slabá místa, ale bylo to lepší než nic, a také se objevovaly zprávy - nejspíše přehnané - o výrazných úspěších metody. Murdoch slyšel, že americká policie zkouší novou metodu identifikace osob pomocí otisků prstů, ale torontská policie o tom dosud nevěděla skoro nic.

Zavolal na Richmonda: „Přineste sem nosítka.“

Strážník je vytáhl z vozu a položil vedle těla na zem. Crabtree mu pomáhal. Když začali tělo zvedat, deka sklouzla a objevilo se předloktí a ruka. Ukazovaly k nebi, jako by o něco úpěnlivě prosily. Druhý muž se pokusil paži znovu zakrýt. Murdoch na něj vyštěkl.

„Opatrně s tou paží, nebo ji zlomíte.“

Richmond klel pod vousy, ale nakonec se mu podařilo dívku položit na nosítka. Crabtree se chopil držadel nosítek na druhém konci a oba tělo naložili do sanitního vozu. Vozka vyskočil na přední sedadlo, mlaskl na koně a vůz se vydal uličkou. Mezi přihlížejícími to zašumělo vzrušením. V tu chvíli se z kostela svatého

Pavla rozezněly zvony svolávající věřící na mši. Murdoch si povzdychl. Byl římský katolík, ale minulou neděli zůstal v posteli a četl si, a vypadalo to, že tento týden o mši také přijde. Otec Fair by z něho neměl radost. Ani paní Kitchenová, jeho oddaná bytná.

Když se k němu připojil Crabtree, ukázal Murdoch na prohlubeň, ve které předtím leželo tělo.

„Než s ní někdo hýbal, ležela na levém boku tváří k plotu. Hlavu směrem na západ k Sackville, nohy na východ směrem k Sumach Street. Nohy měla pokrčené u těla a paže složené na prsou.“

Ustoupil stranou, lehl si na zem a stočil se do stejné polohy, v jaké ležela dívka, když zemřela.

„Jak to vypadá, Crabtree?“

„Jako kdyby se snažila chránit před větrem pod přečnívající stříškou kůlny.“

„Přesně to jsem si myslel.“

Murdoch se postavil a oprášil si z kabátu sníh.

„Byla nadrátovaná?“ zeptal se konstábl.

„Myslím, že ne. Necítil jsem z ní alkohol. Musíme počkat na pitvu, abychom měli jistotu. Ale cosi mi tu nesedí. Něco se mi na tom nelíbí. Pokud vím, člověk, který zemře přirozenou smrtí, nemá zúžené zornice. A měla také modřiny. Možná od někoho, kdo ji drsně chytil za paži. Jestli se jedná o zločin, musíme být opatrní. Nerad bych, aby mě šéf seřval jako alíka, jestli nám něco ujde. Přinejmenším máme co do činění se zneuctěním těla mrtvé. Kdysi se tam u nás na Východě říkávalo - když si nejsi jistej, kam bude foukat vítr, měj na palubě čisto, plachty vykasané a drž kormidlo.“

Crabtree se zazubil.

Murdoch vytáhl z vnitřní kapsy kabátu navinovací metr.

Posledních několik hodin sníh neustále plnil každou jámu a husté kroky strážníků překryly všechny předešlé stopy. Nicméně na kraji prohlubně, kde ležela předtím dívka, si Murdoch všiml jednoho zřetelného otisku boty. Byl úzký a špičatý, jako od moderní holínky. Pečlivě jej změřil.

„Projděme ještě tu uličku.“

„Hledáme něco konkrétního, pane?“

„Jakékoliv čerstvé stopy. Na tomhle místě stejně nic nevydrží déle než dva dny, takže nemusíme řešit, zda je to nové či staré.“

Nevydlážděná ulička vedla rovnoběžně se Shutter Street od River Street až po Yonge. Na západním konci, kousek od katedrál, byla Shutter Street úctyhodnou a dobře udržovanou ulicí, ve které bydleli většinou vzdělaní lidé. Na deseti centimetrech Shutter Street a přilehlé Mutual Street jste našli víc lékařů než štěnic na žebrákově polštáři. Ovšem tady byly domy menší a méně upravené. Bydlely tu dělnické rodiny, které byly příliš unavené anebo příliš lhostejné na to, aby se o domy staraly. Ani sněhová přikrývka nedokázala zkrášlit šedivé domy s úzkými průčelími a neudržované dvorky, na kterých stály kadibudky.

Oba policisté kráčeli zvolna uličkou, každý po jedné straně, ale nic mimořádného neviděli. Na konci Sumach Street se zastavili a lidé, kteří se tlačili za zátarasem z provazů, na ně zírali. Jedna žena měla s sebou děcko, které se ospale tisklo pod šálem k její hrudi. Ve vzduchu se vznášela ona nakyslá vůně šatstva, které se nikdy nepere ani nemění.

„Co se děje, strážníku?“ zavolal na ně muž stojící na stoličce.

Murdoch ho poznal. „Nazdar, Tinney. Jseš nějak brzo vzhůru.“

„Nechci o něco přijít, seržante. Co se děje? Slyšeli jsme, že prej zamordovali ňákou štětku.“

„To jste slyšeli špatně.“

„Ale je po ní, ne?“ dodal vychrtlý mladík s červeným nosem.

„Bohužel ano. Poslouchejte mě, lidi. Policie bude potřebovat vaši pomoc. Dám vám popis té dívky, a jestli ji někdo zná, víte o ní něco anebo jste ji včera během noci viděli, dejte nám to ihned vědět. Je to jasné?“

Upíraly se na něho všechny oči, pár lidí z davu dychtivě pokývalo hlavou na souhlas.

„Dostane informátor nějakou odměnu?“ zeptal se malý kulatý muž, kterého v tomto počasí chránil dlouhý kabát z mývali kožešiny prožraný od molů a kožešinová čepice s klapkami na uši.

„Styď se, Wigginsi,“ zasyčel na něho jeden ze sousedů.

„Sklapni, Driscolle. Ty bys prásknul vlastní matku, kdyby ti za to dali třeba jenom dolar.“

Driscoll se zakabonil, ale dav, který slyšel tu pohotovou odpověď, se smál.

„Okamžitě toho nechte,“ zaburácel Wicken. „Nejste na estrádě.“

Murdoch pokračoval. „Jedinou odměnou je tady vědomí, že můžete ušetřit nebohé matce hodiny, kdy se jí svírá srdce strachem, protože neví, kde má dítě. Tak poslouchejte. Ta dívka má asi tak něco mezi patnácti a šestnácti lety, tmavé vlasy a modré oči. Měří něco přes metr pětapadesát. Asi tak jako Wiggins. Na jedné straně nosu má malou bradavici. Neznáte ji někdo?“

Davem se neslo mručení a bzučení, ale nikdo mu neodpověděl.

„No tak. Chudák holka umřela tady, ve vaší uličce, musíte ji přece znát.“

Pak se ozval Tinney: „Před pár měsíci bydlela na rohu Sackvillovy a St. Luke jedna vdova. To by mohla být ona.“

Nejméně čtyři hlasy ho umlčely.

„Ty jsi vážně na hlavu, Johne Tinneyi,“ posmíval se mu jeho přítel Driscoll. „Ta ženská měla pořádně přes čtyřicet, to je jedna věc, a za druhé byla dlouhá jak ten policajt. Určitě měla tak metr osmdesát. A tady seržant říká, že ta chudák holka byla malá.“

Tinney pokrčil rameny. „Člověk nikdá neví.“

„Kdy asi zemřela?“ zeptala se Murdocha nějaká žena.

„Včera v noci, nejspíš mezi jedenáctou a dvanáctou.“ Ukázal na Crabtreea. „Tady kolega si zapíše vaše jména a adresy a jakékoliv informace, které mu můžete dát. Samozřejmě pravdivé informace. Žádné hlouposti, nebo dostanete pokutu. Jestli chcete raději v soukromí, přijďte na stanici. Víte, kde je, ne?“

Na tuto otázku se mu dostalo smíšené odpovědi. Někteří z těch v davu to věděli až příliš dobře.

Murdoch se obrátil na Crabtreeho. „Až to tady dokončíte, popožeňte trochu Cavendishe a pak uhánějte na stanici pro případ, že by nás někdo hledal. Připojte se ke mně co nejdřív. Já to tady začnu obcházet dveře od dveří.“

Vrátil se do uličky, kde předtím leželo tělo. Přímo naproti němu stála řada šesti úzkých jednopatrových domků s ostrými štíty, klonily se k sobě navzájem, jako by si chtěly udělat pohodlí. Ve všech domech bylo vidět světlo svíček nebo lamp, kromě posledního, který byl tmavý. Murdocha zaujal fakt, že jeho obyvatelé mají tak dobrý spánek. Rozhodl se to zjistit.

Byl tu chatrný plot, ve kterém chybělo víc prken, než kolik jich v něm zbývalo. Branka se poroučela už dávno a Murdoch překročil díru a vstoupil na dvorek, pozorně si všímal stop ve sněhu. Ze zadních dveří spadl sníh na úzkou pěšinu, naneštěstí ho tu bylo tolik, že nerozeznal zřetelně nic. Možná to byla přední část špičaté boty, možná ne. Narovnal se a otočil k domu zády. Místo, kde dívka zemřela, bylo odtud jasně vidět.

Najednou se ozval rozhněvaný hlas.

„Hej! Co tady děláte? Zmizte odsud!“

V zadních vchodových dveřích stála nějaká žena a pozorovala ho. V ruce držela nočník s poklicí, který zřejmě hodlala vyprázdnit do záchodu na dvoře.

„Jsem detektiv Murdoch. Rád bych vám položil několik otázek.“

Zdvořilého oslovení vskutku nebylo zapotřebí vzhledem k tomu, o jaký typ ženy šlo. Špinavý žlutý župan měla nedbale zavázaný a rozcuchané vlasy okolo tváře nevypadaly zrovna čistě. Byla mladá, ale její hubená tvář vypadala ztrhaně.

„Jaký otázky?“ zeptala se, aniž by se hnula ze dveří.

„Řeknu vám, že je tu pořádná zima. Co kdybych šel dovnitř, kde nám oběma bude líp. A slečno, kdybych si mohl u vás vyžebrat hrnek čaje, byl bych vám opravdu vděčný.“

„Ještě jsem ani nezatopila v kamnech,“ řekla, zívla, a když otevřela doširoka ústa, byly vidět zažloutlé a ulámané zuby. „Akorát jsem vstala, aby bylo jasno.“

„Šťastná to žena. To já jsem vzhůru už tak dlouho, že bych mohl vlézt rovnou do postele.“

„To není návrh, že ne, seržante?“

Murdoch se zašklebil, snažil se ženě vetřít do přízně, ale zůstával v bezpečné vzdálenosti, kdyby se náhodou rozhodla vyhodit obsah nočníku jeho směrem. Nebylo by to poprvé.

„Co chcete vědět?“ zeptala se a vylila nočník vedle dveří. Sníh se zbarvil dožluta.

„Jak jsem řekl, bude nám oběma líp uvnitř.“

„Tak prosím, pane.“

Ustoupila o krok a Murdoch vešel za ní do tmavé chodby. Napravo byly dvoje zavřené dveře a na protějším konci chodby klenutý průchod oddělený závěsem, kterým prosvítalo mdlé světlo svíčky. Vzduch byl studený a zatuchlý.

Žena odložila nočník do svého pokoje.

„Jsme tady,“ řekla, odhrnula závěs a vešla do kuchyně. Nad velkým černým sporákem se skláněla druhá žena a foukala do skrovného ohně, který v něm právě rozdělala. Snažila se rozdmýchat plameny, ale podařilo se jí jen rozfoukat oblak kouře, který vnikl do místnosti. Otočila se a kašlala, když vešli.

„K čertu, Ettie, rozfofruj ten zatracenej oheň. Mně to nejde.“ Uviděla Murdocha. „Kdo je to?“

„Polda. Chce se nás na něco zeptat.“

„A proč jako?“

„Vím já? Řek, že by si dal trochu čaje.“ Šla ke kamnům a podívala se na oheň. „Do hajzlu, Alice, dyť jsem ti říkala, abys počkala, než začne táhnout, a teprve pak tam dala uhlí. Udusilas to.“

Murdoch udělal krok vpřed. „Dovolíte? S ohněm to umím.“

„To je překvápko. Myslela jsem, že poldové jsou nanic.“ Alice se zamračila. Měla na sobě taky župan, tenhle byl z vypraného zeleného flanelu. Na krku se jí rozevíral a odhaloval prsa, ale ona se je nijak nesnažila zakrýt. Vypadala o dobrých deset let starší než mladá žena, které říkala Ettie.

V uhláku vedle kamen byly kleště, Murdoch je vzal a odstranil s jejich pomocí velký kus uhlí. Strčil do kamen pár kousků dříví na podpal a začal foukat na doutnající papír. Pár pořádných fouknutí a vyšlehl jasný plamen. Když začalo dříví praskat, vylovil z uhláku několik menších kousků uhlí, přiložil je do ohně a zavřel dvířka od kamen.

„Pár minut počkáme,“ řekl a čistil si zaprášené ruce.

Obě ženy ho mlčky pozorovaly.

„Řekla bych, že po tomhle si zaslouží trochu poklábosit,“ řekla Alice. Šla k dřezu a nabrala do zčernalé konvice vodu. „Chvilku počkám. Kamna ještě nejsou dost teplý.“

„Radši si sedněte, než nám zničíte střechu,“ řekla Ettie. Strop byl nízký a Murdoch měřil přes metr osmdesát.

„Tadyhle.“ Posunula k němu dřevěnou židli. Laťky z opěrátka byly skoro všechny pryč a Murdoch měl strach, aby se pod ním ta věc nezhroutila.

„Postojím,“ řekl, ale rozepnul si kabát a klobouk odložil na židli. Pak vytáhl z náprsní kapsy blok a plnicí pero. Pero se stříbrnou špičkou dostal od Elizabeth poslední Vánoce předtím, než zemřela, a byl na ně pyšný a měl z něj radost. Obě ženy se na něj dlouze a zkoumavě podívaly.

„Začneme tím, že potřebuji vaše jména.“

„A proč?“ zeptala se Ettie.

„Protože, slečno, ve vaší uličce se našlo tělo ženy. Dalo by se říct, že skoro ve vaší zahrádce.“

Odmlčel se a čekal na jejich reakci, ale žádné se nedočkal. Žádný výraz, jen ticho. Připomínaly mu dvě kočky, které se loni v zimě objevily na dvoře domku, kde bydlel v podnájmu. Hubené a zbědované, s bledýma ostražitýma očima. Když se s těmi vyhladovělými tvory chtěl spřátelit, mručely a plivaly po něm a nejraději by mu byly pokousaly ruku.

Alice pokrčila rameny. „Tohle počasí člověka zabije, to je fakt. Chudák stará.“

„Koho tím myslíte, slečno?“

„Tu ztuhlou couru.“

„Neřekl bych, že to byla coura, a nebyla stará. Mohlo jí být tak okolo patnácti nebo šestnácti.“

„Škoda jí.“

Zíraly na něj, ale neřekl ani slovo.

„A co to má co dělat s náma?“ zeptala se nakonec Ettie.

„To byste mi měly říct vy.“ Odmlčel se. „Ještě nevíme, kdo byla ta dívka. Vyptávám se.“

Chtěl zjistit, jestli mu některá z nich neřekne omylem něco, co by neměly vědět, anebo jestli se ho pokusí nějak zmást. Znovu promluvila Ettie.

„A co to bylo za děvče teda? Holka z nižší třídy, anebo slečinka?“

Alice se rozchechtala. „Ty jsi dobrá, Ettie. Slečinka? Co by dělala slečna z lepší společnosti v naší ulici?“

Ettie pokrčila rameny. „Všechno je možné,“ řekla.

Murdochovi bylo jasné, že tenhle dialog sehrály jen a jen kvůli němu. Rozhodl se pohrát si s tímto tématem ještě trochu déle.

„To ještě nevíme. Byla nahá, jak ji pámbů stvořil.“

Alice se ušklíbla. „To teda moc rozumu nepobrala, když byla v tomhle nečase nahá.“

Přemohl ji další záchvat kašle, popadla hrnek ze stolu a odplivla si do něj. Bez většího zájmu si chrchel prohlížela.

„Jenom hlen.“

„Jak se jmenujete příjmením, Alice?“ zeptal se Murdoch.

„Alice Blacková.“ Ukázala prstem na kamarádku. „A tohle je Ettie Westonová.“

„Bernadette Westonová,“ opravila ji druhá žena. „Ettie mi jen říkají.“

„Nastěhovala jste se nedávno, že?“ zeptal se Murdoch Alice.

Pokrčila rameny, ale druhá žena se dala do smíchu. „Žije tady odmala, to byste neřek, co?“

„A vy?“

„Já jsem taky místní.“

„Bydlíte tady obě?“

„Ano. Máme tu pokoj,“ ukázala do chodby.

„Kuchyň můžete užívat?“

Alice popotáhla. „Užívat! To je teda fór. Zásobujeme zbytek týhle zasraný domácnosti, jestli vás to zajímá. V noci si musíme kbelík s uhlím schovávat v pokoji, jinak by byl ráno prázdný jak žaludek bezdomovce. Nevšimla jsem si, že by někdy pan mizera Quinn přinesl aspoň kousek uhlí, ty jo? Ale jakmile rozfofrujem v kamnech, vždycky hned přijde a ohřívá si svoje omrzliny, že jo?“

„Nech bejt, Alice, zas nám pomáhá jinak.“

„Tobě možná, mně ne.“

„Kdo to je, ten pan Quinn?“ vstoupil jim do hovoru Murdoch.

„Jeden z chlápků, co tu bydlí. Má pokoj hned vedle nás.“

„Kdo ještě?“

Ettie odpověděla. „Nahoře bydlí dva bratři. Říkají o sobě, že jsou dřevorubci. Jestli je to pravda, pak nechápu, co dělají tady. Tady v okolí zrovna moc stromů ke kácení není, nebo snad jo? Jsou to přístavní dělníci. Dupou nahoře jak koně.“

Pohlédla vzhůru, jako by chtěla pokračovat ve svém útoku proti nepřítomným bratrům, ale Murdoch ji zastavil.

„A čím se živíte vy?“

Ettie se na něj zašklebila. Navzdory zkaženým zubům měla hezkou tvář, když se usmívala. Ještě v ní bylo vidět mládí.

„Já pracuju jako rukavičkářka. Alice taky.“

„Kde pracujete?“

„Tady. Pracujeme doma, že, Alice? Opravujeme a čistíme rukavice.“

„Tak tak. Specializujeme se na pánské doplňky. Z té nejkvalitnější vepřovice.“ Drze se mu podívala do očí. „Děláme je tak, aby pěkně seděly.“

Murdoch věděl, že pánská ochrana se vyrábí z jemné vepřovice, ale nenechal se vykolejit. Pohrávaly si s ním a jakýkoliv náznak znechucení nebo studu z jeho strany by braly jako vítězství a smály by se mu ještě pár týdnů.

„Kdo je váš zaměstnavatel?“

„Pan Webster, krejčí. Má obchod na Queen Street.“

„Máme pořád zakázky,“ dodala Alice. „V dílnách se teď používají stroje, ale my víme, že většina gentlemanů dává stále přednost dobré ruční práci, viď, Ettie?“ Zasmála se. „Je to těžká práce, seržante. Na konci dne jsme úplně hotové.“

„Alice, nebuď vulgární. Co si seržant pomyslí?“

„Myslím, že vás dvou mám dost. Vyšetřuji závažný případ.“

Navzdory svému odhodlání byl podrážděný.

Alice se stále smála. Smích přešel v záchvat kašle, který bolestivě otřásal jejím vychrtlým tělem, až sebou Murdoch škubl.

„Hrozně kašlete, Alice. Byla jste s tím u doktora?“

Bušila se do prsou. Její tvář téměř zmodrala, jak se snažila popadnout dech. „To je zimou. V zimě to bývá.“

Murdoch se vrátil ke svému bloku.

„Ví některá z vás něco o té mladé dívce?“ Znovu procházel popisem. „Plná postava, ale malá. Trochu menší než vy, Ettie.“

„Neznáme ji, že ne, Alice?“

„Ne.“

„Neslyšely jste něco včera v noci? Žádný pláč? Výkřiky?“

Obě důrazně zavrtěly hlavou.

„Byly jste celou noc doma?“

„Ano,“ řekla Alice. „Zachumlané v posteli, jako andílci.“

„Ale no tak, Alice!“ vyhrkla ostře mladší z žen. „Pán má na mysli dřív. Bylas v hotelu skoro do desíti.“ Shlížela na svou společnici.

„Já si to zjistím,“ řekl Murdoch.

„No tak, proč ho mateš?“

„Dobře. Fakt jsem nevěděla, co myslíte, konstáble. Večer jsem byla s přáteli u Johna O'Neila. Ale zbytek noci jsem byla tady, s Ettie. Nikam jsem se nehnula.“

„A co vy, Ettie?“

„Šla jsem do postele v osm. Ani jsem oka neotevřela, až asi před půlhodinkou.“

„A nic vás nevyrušilo?“

Ettie šla ke kamnům a prohrábla oheň, i když vesele plápolal. Neotočila se. „Ne, vůbec nic.“

Alice se zahihňala. „Ale no tak, Ettie. Proč mu lžeš?“

Ettie se otočila a zírala.

Alice pokračovala: „Pravda je, že nás v noci něco vyrušilo. Nějak kolem druhé.“ S očekáváním pozorovala Murdocha.

Povzdychl si. „Pokračujte, Alice. Co vás probudilo?“

„Hrozný křik.“

„Vážně? Co to bylo?“

„Nejspíš Panna Marie.“

Znovu se zasmála svému vlastnímu ubohému žertu tak srdečně, že dostala další záchvat kašle. Výsledkem byl další chrchel, který se snažila vyplivnout do hrnku, ale trefila jen jeho okraj.

Ostře se na ni podíval. Rozhodně nemohla znát jeho vyznání, ale její žert někam mířil.

„Mohla byste to, prosím, vysvětlit?“

V té chvíli se temná chodba rozezněla hlubokým skučením. Žalostné sténání a vytí. Ne lidské, ale jako kdyby nějaké zvíře trpělo bolestí. Alice s Bernadettou se na sebe ušklíbly.

„Bože, ochraňuj nás,“ řekla Alice. „Už zase. Přesně stejné skučení jako včera v noci.“

„Vypadá to na psa,“ řekl Murdoch. „Musí být zraněný.“

Vyšel do chodby. Zdálo se, že ten kravál vychází ze zadního pokoje.

„Kdo bydlí na druhém konci chodby?“ zavolal směrem k ženám.

Vešly do průchodu, držely se vzájemně kolem ramenou.

„Samuel Quinn,“ odpověděla Alice.

„Má psa?“

„Jo. Psy má vážně moc rád.“ Usmála se, ale Murdoch si všiml varovného šťouchnutí, které jí uštědřila Ettie.

„Hned jsem zpátky,“ řekl.

Rámus naráz ustal. Vzduch pak zaplnilo jemné plačtivé vytí, děsivé, plné žalu. Zabušil na dveře.

„Otevřete. Policie. Otevřete.“

Žalostné vytí se náhle změnilo v obyčejný psí štěkot. Připojil se vyšší tón, ňafání doplňovalo hlasitý a hluboký varovný hlas prvního psa. Murdoch kopl do dveří.

„Jestli neotevřete, vykopnu dveře.“

To zapůsobilo. Nájemník rychle vyskočil z postele a dveře se s cvaknutím otevřely. Stál v nich mladý muž v noční košili. Držel za obojek malého černého psa s pálením. Člověk mohl jen stěží uvěřit tomu, že ty hlasité zvuky vycházely ze zvířete takové velikosti.

„Co je s tím psem?“ zařval Murdoch.

Než mohl dotázaný odpovědět, zvíře rychle trhlo hlavou dozadu a muži zůstal v ruce jen prázdný obojek. Pes mu v mžiku proklouzl mezi nohama a vyrazil směrem do kuchyně.

„Princezno, stůj!“ ječel mladík. V tu chvíli se za ním objevil další pes, malý a dlouhosrstý, pelášil a hledal druhého psa, vzrušeně poštěkával.

„Ettie, chyť ho!“ zařval opět muž.

Na prahu kuchyně se fenka zastavila a začala skákat nahoru dolů a štěkat, jak nejhlasitěji dokázala. Malý psík byl hned za ní, postavil se na zadní a pokoušel se na ni naskočit. Jeho ztopořený penis byl jasně červený. Fena otočila hlavu a přes rameno se po něm ohnala se stejným zájmem, jako by to byla moucha. Pes se ale nedal zastrašit a stiskl ji předními tlapkami pevněji, což byl pro něj těžký úkol vzhledem k tomu, že ona byla dvakrát tak vysoká. Ettie se dala do smíchu, Alice jí nakukovala přes rameno. Mladík v noční košili se protáhl kolem Murdocha a vběhl do chodby. Rychle popadl malého psíka do náručí. Ten se divoce kroutil a snažil se dostat zpět ke svému potěšení.

„Chyť Princeznu.“

Ettie se mu snažila vyhovět, ale snadněji se to řekne, než udělá - pes jí tančil kolem nohou a bez ustání štěkal. Křičela, aby ji bylo přes ten rámus slyšet. „Dá si kousek masa?“

Fena přestala štěkat, jako kdyby někdo stiskl vypínač, a okamžitě se posadila, jazyk vyplazený, a vrtěla ocasem. Ettie se roztomile usmívala, hlas měla něžný, jako kdyby mluvila na milované děcko. „No tak, hodná, podívám se, co tu máme.“

Přešla ke kredenci z borového dřeva, který stál vedle dřezu.

Pes v Quinnově náručí ještě pořád pronikavě štěkal, ale Quinn ho jemně plácl přes čumák, pes zmlkl a překvapeně posmrkával.

„Díky Bohu,“ řekla Alice. „Takový rámus.“

Quinn si uvědomil, že za ním stojí Murdoch, a roztomile se usmál. „Omlouvám se za ten rozruch.“

„Znělo to, jako kdybyste ji týral.“

„Já vím. To proto, že má v sobě loveckou krev. Chtěla se jenom jít podívat, jestli pro ni Ettie nemá nějakou dobrůtku.“

Na to se Alice zakabonila. „Pes si žije líp než já,“ řekla. „To je pěkný pořádek.“

Quinn stál bosý ve studené chodbě, oblečený jen v noční košili, a začal poskakovat z jedné nohy na druhou.

„Nekřičel jste ,Tady policie'?“ zeptal se Murdocha.

„Je to detektiv. Pan Mord-, tak nějak. Chce ti položit pár otázek,“ vysvětlovala Alice. „Doufám, že máš nočník prázdný.“ Pohled, který Quinnovi věnovala, byl plný zášti.

„Ano? A o co jde?“ Quinn se tvářil velmi nejistě.

„Pojďme k vám do pokoje, tam si promluvíme,“ řekl Murdoch. Byl odhodlaný znovu získat kontrolu nad celou situací.

Ettie se vrátila z kuchyně s Princeznou v patách.

„Je to všecko, co jste od nás chtěl?“

„Pro tuto chvíli ano. Ale Quinn tady umře, jestli se neobleče.“

Malý psík úporně bojoval a snažil se osvobodit. Quinn ho najednou hodil Murdochovi do náruče.

„Vemte ho, prosím. Držte ho pevně.“

Murdoch neměl na vybranou. Byl to malý psík, ale vážil určitě okolo pěti kilo. Jeho hmotnost se soustředila z větší části v jeho tlustém bříšku. Dlouhá hedvábná srst měla karamelovou barvu a voněla po fialkách, jako kdyby někdo psa nedávno koupal voňavým mýdlem. Psík měl krátký placatý čumák, dlouhé uši a vyvalené oči, které byly nicméně bystré a inteligentní. Anebo v nich byl chtíč? Jeho hlavním cílem v dané chvíli bylo dostat se zpátky k feně. Quinn chytil Princeznu za kůži na zátylku a napolo ji táhl, napolo strkal chodbou do pokoje. O krok ustoupil, aby mohl vejít Murdoch.

„Moje skromné obydlí, jak se říká.“

V místnosti bylo horko k zadušení a teplý vzduch proudil ven do chladu chodby. V krbu šlehaly plameny a místnost osvětlovala svíčka. Na jediném vysokém a úzkém okně byl pověšený kus roztrhaného plátna, které možná kdysi krášlilo stůl. Oknem nepronikl dovnitř čerstvý vzduch od chvíle, co byl dům postaven, a Murdoch ani nic jiného neočekával. Čerstvý vzduch byl výsadou bohatých, kteří si v zimě mohli dovolit vytápět studené místnosti uhlím a v létě najímali služebnictvo, které si poradilo s prachem, jenž pronikal každičkým otvorem.

Quinn postrčil dopředu dřevěnou bednu, ve které byl předtím louh, a hodil na ni červený plyšový polštář.

„Posaďte se,“ pokynul a vyškubl Murdochovi psíka z rukou. Nevěnoval pozornost protestům té malé bestie a hodil psíka do staré krabice od klobouků, která byla vedle postele. Po stranách v ní byly nadělány otvory, aby tudy mohl procházet vzduch, a Murdoch jimi zahlédl dychtivé hnědé oko, jak na ně psík koukal. Fena se vzdychnutím ulehla, zamlaskala a okamžitě zavřela oči.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Murdoch a ukázal na malého uštěkance.

Quinn vypadal zaraženě. „Jak se jmenuje? No, jo - jasně - Princ, jmenuje se Princ.“ Zašklebil se. „Trochu se mu podobá, nemyslíte? Vykulené oči, tlusté břicho.“

„Zcela jistě má stejnou slabost pro druhé pohlaví,“ řekl Murdoch. „Vypadá jako čistokrevný. Odkud ho máte?“

„No, on to vlastně není můj pes. Patří kamarádovi. Pár dní ho tu mám na starosti.“

„To je od vás laskavé.“

„Cože?“

„No, určitě s ním máte hodně práce.“

„Ani ne. Hodný psíček je to, že Bertíku?“

„Myslel jsem, že se jmenuje Princ!“

„Cože? Jo. Jasně. Princ Albert. Má dobrý původ, tohle zvíře.“

Posadil se na kraj postele, ale hned nervózně vyskočil a šel k plotně, na které syčela železná konvice. „Chystal jsem se udělat si hrnek čaje. Dáte si se mnou?“

„Děkuji, rád.“

Quinn sáhl pod postel a vytáhl další krabici. Tahle byla lepenková a na ní reklama na rukavice. Vytáhl plechovku s čajem, hnědou otlučenou porcelánovou konvici a dva hrnky. To vše postavil na černý lakovaný stolek vedle Murdocha, na kterém už byl stříbrný džbánek s mlékem a cukřenka.

„Jak vám můžu pomoct, detektive?“

„Počkám si na čaj a pak se do toho pustíme.“

„Okamžíček, hned to bude.“

Quinn nabral lžičkou černé lístky čaje z plechovky a nasypal je do konvice, tu naplnil vařící vodou a zakryl modrou pletenou panenkou. Jeho pohyby byly hbité a nacvičené jako pohyby starého mládence. Byl malý a tělnatý, s nohama trochu do O. Pokožku měl snědou, zle poznamenanou od neštovic, ale v jeho výrazu bylo cosi upřímného a komického. Murdoch si nemohl pomoci, ten chlapík se mu docela zamlouval.

„Dáte si k čaji housku? Jsem pekař. Můžu si vždycky vzít domů, co jim zbude.“

„Dal bych si.“

Murdoch cítil, jak mu vzadu po krku stéká pot. V pokoji, kde seděli oni dva a krb žhnul, začínalo být nesnesitelně dusno.

„Dejte mi kabát,“ řekl Quinn. Vzal tulení kabát a položil ho na postel. Stará vojenská deka, těžká a umaštěná, sloužila zřejmě jako ozdobná pokrývka. Murdoch jen doufal, že se mu do kabátu nenastěhuje nějaký živý inventář.

Quinn si přisunul jedinou židli v místnosti, sundal kalhoty, které byly pověšeny přes opěradlo, a posadil se. Z police u okna vytáhl plechovku sušenek a otevřel ji. Objevily se dvě housky a půl krajíce chleba. Princezna otevřela oči a zvedla hlavu. Cítila jídlo. Murdoch si vzal jednu housku a kousl do ní. Zuby se v ní ani neotiskly. Quinn se zašklebil.

„Raději si ji namočte do čajíčku, aby trochu změkla. Prosím.“

Do jednoho hrnku nalil trochu silného černého čaje, přidal dvě lžičky cukru a kapku mléka, a podal jej Murdochovi. Princezna se postavila na zadní a začala žebrat. Prosebně zakňučela. Quinn ulomil kousek ze své housky a dal jí ho. Murdoch udělal totéž.

„Alice jí říká Panenka Marie,“ poznamenal.

Quinn se nervózně usmál. „Vážně jí tak řekla?“

Murdoch usrkl horkého čaje, skoro si opařil jazyk. Quinn se na něj ani nepodíval a upil ze svého. Murdoch dal Princezně poslední kousek své housky.

„Dobrá, tak pojďme k věci.“

Řekl Quinnovi o mrtvé dívce.

Quinn odložil svůj šálek čaje. „No to je ale hrozné. Mladá, říkáte?“

„Ne víc než šestnáct.“

Svíčka a plameny v krbu vrhaly tolik stínů, že bylo skoro nemožné prohlédnout si pořádně výraz jeho tváře, ale pokud mohl Murdoch říci, Quinn byl skutečně šokovaný.

„Jak zemřela?“

„To budeme vědět až po ohledání těla soudním lékařem.“

Quinn zakroutil nevěřícně hlavou.

„Snažím se zjistit, jestli někdo včera v noci něco neslyšel nebo neviděl. Hlavně mezi desátou a půlnocí.“

„Nebyl jsem tu. Jak jsem říkal, pracuju v pekárně. Mám směnu od desíti třiceti do sedmi. Vlastně jsem přišel domů teprve před chvílí.“ Ukázal na noční košili. „Ve dne spím.“

„Odcházíte obvykle zadním vchodem?“

„Prosím? Aha, jo, ne. Předním. Na Wilton Street. Říkáte, že ležela v uličce? Stejně bych ji neviděl.“

„Nemusíte vyvenčit psy, než jdete do práce?“

„Ano, to jo. Vyvenčil jsem je. Jo, byl jsem s nima venku, ale to bylo dřív. To tam žádná mrtvola nebyla, přísahám.“

Murdoch si něco poznamenal. „Můžete mi říct přesně, kdy to bylo?“

„Ano, to můžu. Právě jsem si říkal, že bych se měl už chystat do práce. Díval jsem se na hodiny. Bylo za deset minut deset. ,Pojď, Princezno,' řek jsem, ,půjdem na malou procházku.' Tak jsme šli. Jak jsem říkal, nic jsem neviděl.“ Najednou se plácl do stehna. „Ale ne! Teď si vzpomínám, že jsem viděl Alici, jak jde domů.“ Mrkl a poklepal si z boku na nos. „Jak by řekla, byla pěkně nalomená.“

Murdoch si to zapsal. Souhlasilo to s časem, který udala Alice.

„Kde pracujete, pane Quinne?“

„V hotelu Union na King Street. Chystám pro ně všechny druhy pečiva k jídlu. A taky záviny a ovocné koláčky. Velice chutné, jestli se můžu sám pochválit. Z tohohle to nepoznáte, to je trochu okoralé. Zastavte se někdy na snídani. Připravím vám takový koláč s polevou, jaký jste ještě nejedl. Ten se rozpouští v ústech.“

„Díky, možná se stavím.“ Murdoch si otřel zpocenou tvář. „Budu muset jít. Potřebuji ještě promluvit se spoustou lidí.“

„To by mě zajímalo, co ta chudák holka dělala v noci v uličce. Nemluvě o tom, že byla zima jak na Sibiři. Byla to, ehm, noční dáma?“

„To si nemyslím. I když těžko říct, když na sobě neměla žádné šaty. Byla nahá.“

„Dobrý Bože, nepovídejte! Jak se to stalo?“

„S největší pravděpodobností ty šaty někdo ukradl. Což je z právnického hlediska závažný trestný čin.“ Odložil blok a vstal. „Mimochodem, včera večer jste Prince Alberta ven nevzal?“

„Cože?“

„No, aby se vyvenčil. Určitě se mu taky chtělo. Zmínil jste se jen o Princezně.“

„Aha, no… Vlastně jsem ho dostal až dneska ráno. Od kámoše.“

„To musí být asi nějaký švihák, že má takového nóbl psa. Původ a tak dál.“

Quinn si zatahal za kotlety. „Ale kdepak. Tenhle pes nestojí za desetník. Kdo by dal prachy za takového legračního prcka, jako je on?“ Klepal prsty do opěradla židle. „Ten chlápek, můj kámoš, jede na svatební cestu. Nechtěl psíka nechat matce, protože ona moc dobře nevidí. Vzal to čert! Bylo mi toho chlapa líto. A mám rád psy, jak jste si asi všiml. Řek jsem, že se mu o něho postarám, než se vrátí.“

Sypal ze sebe ta slova překotně, ale najednou zmlknul a pozoroval Murdocha. Jeho plné tváře se v záři plamenů leskly.

Murdoch zamířil ke dveřím.

„Když si na něco vzpomenete, zastavte se u nás na stanici a informujte nás. Víte, kde sídlíme?“

„Jistě. Na rohu Parliament Street a Wilton Street.“

„Přesně tak.“

„Přijdu. Určitě se stavím. Je mi jí hrozně líto.“ Quinn projel prsty své už i tak dost rozcuchané tmavé vlasy. „Hodně štěstí.“

Murdoch vstoupil do chodby. Vzduch v ní mu připadal úžasně osvěžující po té výhni v Quinnově pokoji. Namířil si to zpátky do kuchyně. Ten člověk je možná příjemný chlapík, ale jeho těžké svědomí bylo cítit ve vzduchu stejně jako pach psů.

Neděle, 10. února

Donalda Rhodesová se probudila náhle a snažila se rychle zbavit hrůzy, kterou ji zaplavil její sen. Je to stále ta stejná noční můra. Kráčí podél řeky, jež teče za poli v místě, kde vyrostla. Spolu s ní jde další žena. Obvykle to bývá její milovaná přítelkyně Marianna, ale tentokrát je to Harriet Shepcoteová. Owen, stále ještě malé děcko, poskakuje před nimi. Z ničeho nic spadne a zmizí. Ona se dá do běhu a vidí, že Owen padá do staré vyschlé studny. Vidí ho na jejím dně, slyší ho plakat. Snaží se k němu dostat, ale marně. „Pomoz mi, Harriet,“ volá, ale mladá žena stojí ztuhlá strachem. Jak se Donalda dívá do temného ústí studny, vidí, že tam dole není schoulený její syn, ale holčička s dlouhými tmavými vlasy. Vzlyká a její utrpení cítí Donalda ve svém těle.

Prudce se posadila. Kolik je hodin? Ložnice je potemnělá, závěsy jsou zatažené a oheň vyhasl, na roštu zůstalo jen několik zkomírajících uhlíků. Zašátrala na nočním stolku, našla krabičku zápalek, jednu vytáhla, škrtla a rozžala lampu. Skoro se styděla. Chová se jako nějaké vyděšené děcko.

Vstala, oblékla si sametový župan a vklouzla do pantoflí. Hodiny na krbu ukazovaly čtvrt na deset. Přešla k oknu a roztáhla závěsy. Ulice za oknem byla prázdná, holé javory se tyčily proti šedé obloze jako kresby uhlem. Kolem okna poletoval sníh. Opřela si čelo o studené okenní sklo a její dech je zamlžil.

Ozvalo se diskrétní zaklepání na dveře. Vstoupila Edith Foyová a tlačila před sebou servírovací stolek se snídaní.

„Dobré ráno, paní Rhodesová.“

„Dobré ráno.“

Edith zajela před krb, kde stál stolek s křivýma nožkama a křeslo čalouněné plyšem.

„Doufám, že jste se vyspala dobře, madam.“

„Ano, děkuji.“

„Mám zatopit v krbu?“

„Když budete tak hodná.“

Donalda si nalila ze stříbrné konvice šálek čaje, přidala kousek citronu a kostku cukru. Na servírovacím stolku bylo pečivo a miska s kompotem.

„Pan Owen je už vzhůru?“

„Ještě ne, madam. Mám říct manželovi, aby ho vzbudil?“

„Ne, udělám to sama. Ale můžete mu připravit lázeň.“

Usrkávala čaje a hřála si ruce o teplý šálek. „Kde je Tereza? Ještě je jí špatně?“

Hospodyně prohrabávala oheň v krbu, zády k Donaldě.

„Popravdě, madam, vlastně ani nevím.“

Otočila se, ve tváři měla divný výraz, v koutku úst jí cukal sotva znatelný úsměv. „Je pryč.“

Donalda na ni hleděla. „Nerozumím. Šla do kostela?“

„Ne, madam.“ Edith vytáhla ze zástěry kus papíru. „Nejdřív jsem šla za ní do pokoje, protože se ještě ani neukázala v kuchyni a napadlo mě, že se třeba ještě pořád necítí dobře.“ Podala Donaldě papír. „Tohle bylo na její posteli.“

Donalda rozložila složený list papíru. Vzkaz byl napsaný tužkou velkým dětským písmem.

VRACÍM SE DOMŮ. MOC SE MI PO NICH VŠECH STÝSKÁ. VAŠE SLUŽEBNÁ, Tereza Laporteová.

„Proboha! Co má tohle znamenat?“

„Myslím, že přesně to, co je tam napsané, madam. Nejspíš se vrátila zpátky do Chathamu.“

„Ale proč?“

„Jak říká. Stýská se jí po domově.“

„Vím, že zprvu se jí stýskalo, ale poslední dobou už ne. Zdálo se, že si tu dobře zvykla.“

„Ne doopravdy, madam. Když byla s vámi, tvářila se spokojeně, protože věděla, že vám dělá starosti, když ji vidíte smutnou, ale já jsem ji slyšela celé noci fňukat.“

„Měla jste mi to říct.“

„Nechtěla jsem vás obtěžovat takovými hloupostmi, madam. Myslela jsem, že se z toho dostane.“

„Kdy odešla?“

„To nemůžu přesně říct. Včera večer jsem si o ni dělala starost, a tak jsem nahlédla k ní do pokoje. Byla tam tma, myslela jsem si, že spí, a nechtěla jsem ji rušit. Ale dneska ráno jsem zjistila, že nacpala pod přikrývku polštář, aby to vypadalo, jako že je v posteli. Nechtěla, aby se na její odchod přišlo moc brzy. Holka mazaná. Je jí fuk, že si kvůli ní bude někdo dělat těžkou hlavu.“

„Nechce se mi skoro věřit tomu, že by nikomu nic neřekla.“

„Je to nevděčnice, řekla bych já. Měla nám dát aspoň nějakou zprávu. A vy jste si ji vzala pod svoje křídla a chránila ji, madam.“

Donalda chtěla hospodyni okřiknout a zastat se dívky, ale uvědomila si, že by to byla hloupost. Už tak tu bylo napjaté ovzduší. Donalda si Terezu oblíbila hned od začátku. Byla milá a měla snahu se zavděčit, zatímco paní Foyová, i když byla pilná, se často cítila ukřivděná a atmosféra okolo ní nebyla často zrovna příjemná.

Hospodyně přešla k servírovacímu stolku, a aniž by se ptala, nalila Donaldě do šálku ještě trochu čaje.

„Nechtěla jsem nic říkat, madam, protože vím, že jste tu dívku měla ráda, ale byla pěkné kvítko…“

„Proč to říkáte?“

„Vypadala, jako by neuměla do pěti napočítat, ale -“

„No, pokračujte přece.“ Donalda nedokázala skrýt své podráždění.

Edith stiskla rty. „Slečinka Laporteová byla zlodějka.“

„Tomu nevěřím!“

„A přece je to tak, madam. Minulý čtvrtek z mého pokoje zmizela stříbrná brož, a taky manželův řetízek k hodinkám. Je zlatý a on je na něj velice pyšný. Našla jsem je v jejím pokoji. Zastrčené vzadu v šatní skříni.“

„Jak víte, že je ukradla?“

„Prosím za odpuštění, madam, ale nevím, jak by tam ty věci mohly samy dokráčet.“

„Proč by někdo kradl šperky jen proto, aby si je schoval?“

„Nebudu předstírat, že rozumím uvažování zlodějů, madam. Jen vám říkám, co jsem zjistila… A pak je tu ještě něco, madam.“

Edith mluvila, jako by měla v ústech něco lahodného. Donalda si byla jistá, že skutečně mlaskla rty.

„V jejím prádelníku jsem našla krabici kapesníků. Úplně nových kapesníků. Jasně si pamatuju, že to byly ty samé, jaké vám dal doktor Rhodes k Vánocům. Jemné irské plátýnko. Jestli tohle není důkaz, pak už nevím co.“

„Nesmysl. Sama jsem je Tereze dala.“

„Ach tak. Promiňte, madam, nevěděla jsem -“

„Nezáleží mi na nich.“

„Samozřejmě, madam. Se svými věcmi si můžete dělat, co chcete.“

„Děkuji, Edith, budu si to pamatovat.“

„Ano, madam. Ještě něco?“

„Předpokládám, že o těch krádežích chcete informovat policii.“

Edith rychle sklopila oči. „Nechci být nemilosrdná. Mám je zpátky, a jestliže nic jiného nechybí, chci to nechat plavat.“

„V tom případě bychom se měly asi zeptat doktora a pana Owena. Nikdo z nich mi zatím žádnou ztrátu nehlásil, ale možná by si měli zkontrolovat, jestli jim nechybí manžetové knoflíčky a spony do kravaty.“

„Ano, madam. Budete chtít, abych podala inzerát?“

„Nejspíš ano.“

„Možná bychom tentokrát měly požádat, aby nám poslali sirotka? Taková děvčata si váží dobrého místa víc než většina dnešních mladých žen. Wrightovi mají někoho z Barnardova domova v Peterboroughu a jsou s ní moc spokojení.“

„Dobrý nápad.“

„Udělám to hned zítra.“ Edith vzala papír ze servírovacího stolku. „Tohle nepotřebujeme, nebo ano?“ Než mohla Donalda cokoliv říct, hodila Edith dopis do ohně. Plameny jej v okamžiku spolkly.

„Jaké šaty vám mám na dneska dopoledne nachystat, madam?“

Donalda zírala na černé útržky papíru, které letěly vzhůru komínem. „Co jste říkala?“

„Vaše šaty, madam? Které si dnes vezmete?“

„Vlněný pléd. V kostele není nikdy dost teplo.“

„A co kašmírový nátělník, madam?“

Edith šla do vedlejšího pokoje, který sloužil jako šatna. Donalda byla ráda, že ji Edith nevidí. Cítila, jak se jí vzadu v očích hromadí slzy. Nevhodné slzy, věděla to, ale ta hrůza z jejího snu ještě zcela nepominula a Terezino bezohledné chování ji ranilo. Navzdory tomu, že si byly původem vzdálené, myslela si, že se mají opravdu rády. Je jasné, že se mýlila.

Když se Edith vrátila s tácem od snídaně do kuchyně, seděl za stolem její manžel a Joe, štolba. Chlapec hltal horkou ovesnou kaši a John Foy hlasitě srkal čaj z hrnku, ze kterého se kouřilo.

„Žes taky vystrčil hlavu z brlohu,“ řekla.

Foy si přidal lžičkou do čaje cukr, napil se, zamlaskal rty a otřel si ústa hřbetem ruky.

„Říkám, že bys měl jít pomalu dolů,“ opakovala.

„Slyšel jsem,“ zavrčel Foy.

„Je skoro tři čtvrtě na deset. Pan Owen bude chtít připravit koupel a taky bys měl nachystat snídani doktorovi.“

Foy pomalu srkal čaj. Jeho manželka se do něj zabodávala pohledem. „Co je s tebou? Vypadáš jak čerstvě vyoraná myš.“

„Nenadávej mi, ženská. Byl jsem vzhůru dlouho do noci.“

„Vážně?“

„Jo, vážně. Co ty víš? Tys chrápala ostošest.“

„Tak proč jsi teda ponocoval, pane Chytrý?“

„Protože doktor se nemohl dostat dovnitř.“

„Co myslíš tím, že se nemohl dostat dovnitř?“

Její manžel spřádal svůj příběh vědom si toho, že ji vždycky pořádně navzteká, když je on zasvěcený do něčeho, o čem ona nic neví.

„Dveře byly na závoru. Měl štěstí, že jsem byl vzhůru.“

„V kolik to bylo?“

„Musely být nejmíň dvě hodiny.“

„Kde byl v takovou nekřesťanskou hodinu?“

„Ve své ordinaci. Má to tam rád. Je tam klid a mír.“

„Jak to víš?“

„Co myslíš? Protože doktor mluví anglicky a já anglicky rozumím. Řekl mi to.“

„Kdo zamkl dveře?“

„Nejspíš pan Owen. Vezl domů slečnu Shepcoteovou. Chudince bylo moc špatně, kýchala do talířů celý večer. Když se vrátil, asi zastrčil závoru. Nevěděl, že doktor není doma.“

Edith vytáhla z kapsy pár rukavic a natáhla si je. Byly těsné.

„Kdes je vzala?“ zeptal se Foy.

„Našla.“

„Kde?“

„Na tom nesejde.“ Uhladila černou kůži. „Cos dělal, že ses potuloval po domě ve dvě v noci?“

„Nemohl jsem spát. Ne v tom kraválu, který jsi dělala ty. Tak jsem vstal. Řekl jsem si, že se podívám, jestli je dole všechno v pořádku. Ještě že jsem tam šel. Doktor klepal, div ze dveří nelítaly třísky. V té zimě to mohla být jeho smrt.“

Promluvila ostře. „Doufám, že si hledíš svého, Johne Foyi. Máme tady dobré místo.“

Ani jednoho z nich nezajímalo, že je tam i Joe Seaton, který nezvedl oči od misky kaše. Dojedl, vzal misku a šel k dřezu. Edith si ho všimla.

„Pořádně to opláchni.“

Nic neřekl. Nikdy nemluvil a oni si zvykli jednat s ním jako s hluchým a němým, což nebyl.

„Raději už jdi a přichystej kočár,“ pokračovala Edith. „Brzy budou odjíždět. Nevím, co to s váma koňákama je. Nenašli byste cestu z bludiště, ani kdyby vás vedli za ručičku.“

Joeův předchůdce od Rhodesových odešel v létě bez jediného varování. I když Joe toho hocha nikdy ani neviděl, Edith mluvila vždycky tak, jako by ti dva spolu měli nějakou tajnou dohodu.

Poplácala manžela po ramenou. „A ty, pokud si nepospíšíš s tou koupelí, tak přijdou všichni pozdě do kostela. A to bychom nechtěli, že?“

„Ještě jsem nedopil čaj. Kde je Tess? Může to nachystat ona.“

Edith pohladila hladkou kozinku, ze které byly rukavice, hladila jeden prst po druhém.

Foy ji pozoroval zpoza okraje svého hrnku čaje. „Je jí pořád špatně?“

„Je pryč. Odešla.“

„Odešla? Co tím prokrista myslíš?“

„To, co říkám, a děkuji, že nebereš jméno Boží do úst nadarmo… Stýskalo se jí po domově. Už to tady nemohla snést ani o minutu dýl. Jela domů.“

„Domů?“

„Koukám, že tu máme ozvěnu.“

„Myslíš do Chathamu?“

„Je tam odtud, tak předpokládám, že tam taky míří.“

„Vysvětlíš mi, prosím tě, o čem to proboha mluvíš? Jak víš, že jela domů?“

Edith položila svou ruku na manželovu. V tom doteku nebyl žádný cit. „Řekla jsem paní, že holka utekla, protože se jí stýskalo po domově. Řekla jsem jí, že nechala dopis. Na posteli. Abych ho našla. Psala, že jí chybí domov. Však víš, jak pořád vyprávěla o té své sestře…“

Joe podivně zabručel a Foyovi se na něho podívali.

„Co je, ztratil jsi svou milou?“ zeptal se John zlomyslně.

„Nech ho na pokoji.“

„Je to pravda. Viděl jsem, jak na ni dělá zamilované oči.“

„To je jedno. Poslouchej mě. Taky jsem paní řekla, že nám Tereza ukradla nějaké šperky.“

„To by neudělala.“

„Ale ano, udělala. Našla jsem v její ložnici tvůj řetízek od hodinek.“

„Ale, prosím tě…“

Pevně ho chytila za ruku. „Ta zlatá věcička se ztratila už před pár týdny. Říkals, žes ji ztratil někde v lóži. Ale byla tam, u ní. Jak by se dostala do jejího pokoje, kdyby ji neukradla?“

Zíral na ni, pak vytrhl svou ruku zpod její, navlečené v rukavici. „Ty znáš odpověď na všecko, že?“

Začala si stahovat těsné černé rukavice. „Jeden z nás dvou musí, ne… No a teď už běž a nachystej tu koupel. A ty, Joe, opláchni misku a běž si po svých. Člověk by řekl, že zmizela nějaká princezna, když vidím, jak jste vy dva z toho vedle.“

Joe pustil vodu a omyl misku a lžíci. Kdyby mu ti dva věnovali jen trochu pozornosti, všimli by si, jak je zhroucený Viděli by, že v jeho hubené bledé tváři se zračí utrpení. Joe už věděl, že Tereza je mrtvá.

Neděle, 10. února

V šest hodin poslal Murdoch Crabtreea pro Cavendishe, aby udělal podobiznu mrtvé dívky. Spolu s dvěma konstábly obešli všechny domy v přilehlých ulicích, ale bez úspěchu. Obvyklá řada nepravděpodobných určení totožnosti oběti, ale nic, čemu by se dalo věřit. Na stanici číslo čtyři nepřišel s informacemi nikdo a telegramy poslané na ostatní stanice zatím také nic nepřinesly. Když se Murdoch konečně vydal na cestu domů, krátký šedivý zimní den už dávno skončil. Svítily pouliční lampy a neustále padající sníh kroužil okolo sloupů a zářil v jejich světle. Měl podnájem v Ontario Street, kousek od stanice. Byl unavený, měl hlad a byl rád, že to nemá daleko.

Před třemi lety ho Otec Fair, kněz od svatého Pavla, doporučil Kitchenovým, kteří byli také římskými katolíky. Předtím bydlel v podnájmu u vdovy presbyteriánky, jejíž víra byla stejně přísná a nekompromisní jako skála, na níž, jak tvrdila, byla její církev vystavěna. Pro Murdocha to byla úleva, když se mohl nastěhovat k lidem stejného vyznání. Když odcházel na mši, nikdo se na něj nesouhlasně nemračil, nikdo nemumlal ustrašené modlitby, když si nad postel pověsil kříž. A nemusel vymýšlet, jak se zbavit rostbífu, který jeho předchozí paní domácí podávala každý pátek.

Kitchenovým patřila polovina dvojdomku s hnědým štítem lemovaným bílými prkny. V létě byl celý dům porostlý břečťanem, ale teď vypadaly šlahouny na oranžových cihlách jako nějaké dráty. Vešel dovnitř.

Chodbou se linula vůně smaženého masa a jeho ústa se zaplnila přílivem slin. V neděli byly všechny restaurace a obchody zavřené a jediné, co za celý den jedl, byla půlka sýrového sendviče, o který se s ním podělil seržant ve službě. V žaludku mu kručelo. Těšil se na svůj čaj.

Dveře na opačném konci chodby se otevřely a vyšla z nich Beatrice Kitchenová, aby ho přivítala. Byla to drobná žena, čisťounká a upravená, jemné šedé rovné vlasy hladce přiléhaly k její hlavě.

„Pane Murdochu, vy ale jdete pozdě. Musíte mít hlad jako vlk. Vsadím se, že jste celý den nic nejedl.“

„Ve všem máte naprostou pravdu.“

Vzala mu klobouk a plášť a pověsila je na věšák. „Určitě jste řešil toho chudáka zavražděnou holku,“ štěbetala, když oprašovala z klobouku a kabátu sníh.

„Už jste o tom slyšela?“

„Ano. May Broganová - určitě jsem se o ní už před vámi zmínila, celou zimu jí bylo tak mizerně - no, každopádně přišla na mši pozdě a byla hrozně nesvá, to jsem si všimla hned. Po bohoslužbě mi vyprávěla, že policie našla v uličce u St. Luke Street mrtvé děvče. May bydlí na rohu ulic St. Luke a Sumach Street, takže celý ten rozruch slyšela. Ptala se mě, jestli o tom něco nevím, když tady u nás jako bydlíte, ale řekla jsem jí, že ani já nic nevím. Že pro vás ráno přišel konstábl, ale víc že nevím.“

Murdoch rozpačitě přešlapoval v úzké předsíni zaražený vzrušením své domácí.

„Ne že bych May řekla něco, co bych neměla, však mě znáte. Ale, drahoušku, vy se třesete. Všechno má svůj čas… Pojďte se zahřát do kuchyně. Udělám vám pořádný kus jater.“

Murdoch třel ruce o sebe, aby v nich rozproudil krev. „Díky, paní Kitchenová. Snědl bych i mech ze skály.“ Pokynul hlavou směrem k salonu. „Jak je mu?“

„Dnes ne moc dobře. Ale rozveselí ho, až zjistí, že jste doma. Ta věc s mrtvou dívkou ho moc zajímá. Už přišel s nejrůznějšími nápady. Však ho znáte.“

„Rád si je poslechnu. Zatím jsme se nikam moc nedostali.“

Murdoch to myslel vážně. Cenil si inteligence Arthura Kitchena a stalo se zvykem, že spolu probírali, co se toho dne stalo, a oba se na to těšili.

Loni v zimě dostal Arthur Kitchen suchý kašel a brzy bylo jasné, že má souchotiny. Do té doby měl dobré místo úředníka u dráhy, ale když se dozvěděli o jeho zdravotním stavu, s nějakou trapnou výmluvou ho vyhodili. Žil jen z velmi skromné penze, kterou mu vyplácela pojišťovna. Během posledního půl roku se jeho zdraví zhoršilo natolik, že nevycházel z domu a trávil čas v malém předpokoji v přední části domu. Murdoch byl teď jediným podnájemníkem, všichni ostatní se odstěhovali, když zjistili, jakou nemocí Kitchen trpí.

Murdoch vešel za svou paní domácí do kuchyně. Když procházeli okolo salonku, slyšel bublavé kašlání.

„Jenom ho pozdravím,“ řekl. Zaklepal a otevřel dveře.

V pokoji byla zima jako v lednici. Paní Kitchenová někde slyšela, že čerstvý vzduch je pro nemocné tuberkulózou zdravý, a celé dny i noci nechávala okno otevřené. Murdoch nebyl přesvědčený o tom, že špína a saze, které se sem dostávaly z torontských ulic, se vyrovnají čerstvému vánku v Ontariu, ale Arthurovi studený vzduch pomáhal zmírnit jeho neustálou horečku. Když viděl, kdo vešel, jeho vyčerpaná tvář se rozzářila.

„Brej večír, Wille. Dneska nějak pozdě.“

Seděl v proutěném křesle, zabalený v dece. Po ruce, hned vedle sebe, měl plivátko. Pokoj byl plný zahnívající vůně tuberáckých plic.

„Dobrý i vám, Arthure. Prý jste už slyšel o tom případu.“

Beatrice je přerušila. „To počká, nejdřív si dáte čaj. Pojďte.“

Murdoch se usmál. „Dobrá. Za chvilku jsem zpátky.“

Následoval ji do kuchyně, ve které bylo příjemně teplo a byla plná lahodné vůně osmahlé cibule. U malého borového stolu měl prostřeno. Poslušně si sedl a Beatrice vytáhla jeho talíř z trouby, kde se ohříval. S Kitchenovými se velmi spřátelil, ale byl stále jejich podnájemník, a tak se stále dodržovaly jisté formality. Dostával jídlo zvlášť a vždycky dostal ty nejlepší kousky masa a nejlepší zeleninu. Přestal protestovat. Zdálo se, že Arthurovi stačí vývar a tvaroh se smetanou, ale Murdoch si dělal starosti, že Beatrice málo jí. Ani ptáci nemohou žít jen ze vzduchu.

„Voda vře a tady máte citronový pudink jako zákusek. Až dojíte, přijďte za námi.“

Nechala ho u jídla samotného.

Vyzul si boty a zasunul chodidla do pantoflí, které mu nahřála, a pustil se do jídla. Játra byla vysušená tak, že připomínala svou konzistencí gutaperču, ale měl příliš velký hlad, než aby byl moc náročný. Kousek ukrojil, nahoru si dal cibulku a vložil sousto do úst. V mžiku jídlo spořádal, pak odkrojil silný kus chleba z bochníku vedle talíře a vytřel jím omastek na talíři. Konvice pronikavě pískala, vstal a udělal si čaj. Moučník byl hrudkovitý, ale taky ho zhltnul, pak se znovu posadil, aby si vypil čaj. Obvykle u jídla četl noviny, ale dnes žádné nebyly. Namísto novin vytáhl knížku, kterou si před týdnem vypůjčil v knihovně. Byl to životopis cestovatele Henryho Stanleye.

Otočil stránku, ale uvědomil si, že slova vlastně nevnímá. Nedokázal se soustředit. Neustále se mu vtíraly obrazy mladého nahého mrtvého těla. Obrazy masa tam, kde se na kolenou a na loktech odtrhla kůže, jak se ji snažili vytrhnout ze smrtícího objetí zimy.

Všichni tři seděli v salonku. Okno bylo zavřené a Beatrice rozdělala v krbu oheň, ale ten se ještě nedotkl mrazivého vzduchu. Arthur, na tváři vrásky tmavé jako jizvy, měl na sobě vlněný noční čepeček a palčáky, Murdoch byl zachumlaný v dece. V šeru pokoje blikala jediná petrolejová lampa. Už hodinu probírali události toho dne. Murdoch se nebál, že by byli jeho posluchači indiskrétní. Arthur nevycházel ven, a i když Beatrice ráda vyslechla klepy, bylo to proto, že se živě zajímala o lidi, ne proto, aby se radovala z neštěstí druhého. Věděl, že nikdy nikomu neopakovala informace, které vyslechla během jejich povídání. Věděl také, že ji přátelé a sousedi často nutí, aby byla sdílnější, ale ona odolávala.

„Co podniknete dál?“ zeptala se Beatrice.

„Budeme čekat a uvidíme, opravdu. Cavendish udělal dobrou podobenku a já jsem tu kresbu poslal do všech novin. Herald a News ji otisknou v ranním vydání. Když budeme mít štěstí, brzy dostaneme odpověď.“

„A co na to šéf?“

„Ještě neměl příležitost se k tomu vyjádřit. Nebyl v práci. Zas ho zlobí žaludek.“

Thomas Brackenreid byl inspektor Murdochova oddělení, a ti dva se neměli zrovna v lásce. Nejeden večer si Murdoch vyléval srdce a pocit marnosti před svými soucitnými přáteli.

Paní Kitchenová si přisunula pracovní stolek blíž k lampě a položila na něj krabici škeblí. Otevřela dřevěnou krabičku a kladla mušle na její víko. Ke skromnému příjmu si přivydělávala výrobou malých ozdobných předmětů a prodávala je do obchodů s bižuterií na King Street.

„Co na to říkáte?“ zeptala se obou mužů.

„Velmi vkusné,“ odpověděl Murdoch.

„Ta hřebenatka by vypadala líp uprostřed,“ řekl Arthur.

„Máš pravdu.“ Namočila štětec v kelímku s lepidlem.

„Nejlepší by bylo, kdybyste našli její šaty,“ řekl Arthur.

„To by asi bylo to nejlepší, jenže nevědí, co hledat, nemám pravdu?“ řekla jeho žena.

„Máš pravdu, matko. To jsem nedomyslel.“

Prudce zakašlal a pak použil plivátko. Na dolním rtu měl krvavou skvrnku, jeho manželka se naklonila a trpělivě ji setřela, jako by byl malé dítě a měl na tváři drobky.

„Ať už byla kdokoliv a živila se jakkoliv, je mi jí líto,“ pokračovala Beatrice. „Tak mladá. Někdo si někde o ni dělá starosti.“

Na okraj krabice přidala hnědou mušli.

„V tuto chvíli možná ještě ne, matko,“ namítl Arthur. „Možná je z venkova. Její rodina třeba očekává, že se neozve dřív než za měsíc nebo i déle.“

„Možná máš pravdu, táto. Ať její duše odpočívá v pokoji,“ řekla Beatrice a přežehnala se.

„Amen,“ dodal Murdoch a udělal totéž. V pokoji bylo ticho až na jemné syčení hořícího uhlí a tiché tikání hodin na krbové římse. Murdoch pohlédl na Arthura, který zíral do ohně.

„Skoro jsem zapomněl. Na něco jsem se vás chtěl zeptat. Jaký druh psa je asi takhle velký?“ Ukazoval rukama. „Dlouhosrstý. Karamelové barvy s vyvalenýma očima a zmáčknutým čenichem. S dlouhýma ušima.“

Než onemocněl, býval Kitchen docela velkým milovníkem psů. Chvíli uvažoval. „To vypadá na pekinéze. Co myslíš, matko?“

Beatrice pokývala hlavou. „Ten anebo King Charles.“

„Ne podle barvy. Proč se ptáte, Wille?“

„Jenom ze zvědavosti.“

Vyprávěl jim o Samuelu Quinnovi a Panence Marii, ačkoliv ji z opatrnosti nazval pravým jménem, Princezna. Paní Kitchenová švitořila a vykřikla několikrát „no to bych nikdy“, ale oba ta historka pobavila.

„Škoda, že nemáme psa,“ řekla paní Kitchenová. „Arthur si vždycky přál greyhounda, nemám pravdu, drahý? Jen co mu bude lépe, hned si nějakého opatříme.“

Arthur přikývl, přetvářka se vznášela ve vzduchu jako miasma.

Murdoch zívl. Čas jít spát. „Mám přiložit?“ zeptal se.

„Když budete tak hodný. Musím dodělat tu krabici a Arthur slíbil, že mi bude číst.“

Arthur něco zabručel. „Říkala, že chce, abych jí předčítal Ztracený ráj. Vysvětlil jsem jí, že to napsal protestant a že nebude rozumět ani slovo, ale trvá na tom.“

„Můžete jí vysvětlit, co bude třeba. Děláte to přece rád.“

Murdoch se usmál a začal přikládat kusy černého lesklého uhlí do červeného chřtánu ohně. Zásoba v kbelíku byla skoro na dně a udělal si pro sebe poznámku, že jim musí nějaké donést. Pak si potřásl rukou s oběma na dobrou noc a odešel.

Beatrice mu v hale připravila svíčku, zapálil ji od nástěnného svícnu a šel po schodech nahoru.

Loni v létě trval Murdoch na tom, že si nahoře pronajme místnost navíc jako obývák. Bylo to pro něj při jeho platu docela drahé, ale pomohlo to Kitchenovým a jemu se líbilo, že si může dovolit luxus mít svoje oddělené místo, kde mohl sedět a číst. Nejprve vešel právě do tohoto pokoje.

Byl zařízený jednoduše - křeslo se sametovým čalouněním v květinovém vzoru a k tomu stolička na nohy, kredenc a dva stolky s lampami. Na podlaze bylo voskované plátno a krášlil ji tkaný kobereček, který mu věnovala paní Kitchenová.

Postavil svíčku na kredenc, pak se sklonil a sroloval kobereček ke stěně. I když bylo už pozdě, musel to před spaním udělat.

Před dvěma lety, poslední červnový den, se jeho snoubenka, Elizabeth Milnerová, nakazila břišním tyfem. Zemřela pět dní nato, odešla tak rychle, jako mizí stíny v trávě. Oplakával ji tiše, z hloubi duše. Ještě stále truchlil. Ale byl to zdravý a vitální muž, a jeho tělo se začalo dožadovat normálního uspokojení. Nejednu noc sebou nepokojně házel, poslouchal kostelní zvony, jak odbíjejí hodiny, dokud rozbřesk nedopadl na spící město a neprozářil tmu, a hledal úlevu, kterou nezastavila ani hrozba zpovědi.

Krátce před Vánocemi se rozhodl, že se musí nějak pokusit obnovit svůj společenský život, a zapsal se do tanečních kurzů, které vedl profesor Mansfield Otranto. Pokud jde o získané vzdělání, byl profesor poněkud záhadný, ale vyučoval tanec a dával konzultace v oboru frenologie, a Murdoch si nemyslel, že nějak moc záleží na tom, že jeho znalost řečtiny a latiny byla poněkud nejistá a že jeho přízvuk se různě vlnil, dokud se neusadil na nevýrazných samohláskách, které lze slyšet v Liverpoolu. Dosud měli tři hodiny waltzu. Po pěti lekcích bude moci Murdoch navštívit společenský večírek, který profesor organizoval pro své nejlepší žáky každou druhou sobotu v měsíci.

Vytáhl z krabice své taneční lakýrky a obul si je. Připraveni? Lokty nahoru do výše ramen, pravá ruka lehce spočívá na zádech dámy.

„Pane Murdochu, prsííím! Netlačit. Nenaháníte krávu do chléva. Dámy jsou jako plnokrevníci. Plaché a citlivé. Vy je musíte přesvědčit. A znovu. Prsííím, pane, nedupat. Člověk by si myslel, že se snažíte udupat červotoče. Kloužeme, vždy kloužeme. Jako kdybyste bruslil… A pravá… Dopředu, dva, tři. Levá, dva, tři…“ Profesorova manželka, baculatá, hezky učesaná žena, vyťukávala rytmus waltzu s vojenskou přesností na rozladěném piánu v rohu ateliéru ve třetím poschodí. Otranto převzal ženskou roli. Na korpulentního muže byl překvapivě ladný. Byl malý a silná fialková vůně jeho pomády stoupala Murdochovi přímo do nosu. Olej nedokázal zakrýt řídké vlasy na temeni, stejně jako ústní pastilky nemohly skrýt jeho dech poznamenaný kouřením doutníků.

Navzdory tomu se Murdochovi hodiny tance nesmírně líbily a těšil se, až bude v náručí držet skutečnou ženu.

Broukal si nějaké takty ze Strausse a začal tančit malým pokojem.

„Klouzat! Á, dva, tři. Vpřed, dva, tři. Lehce, lehce, jako byste se vznášel na vzdušném polštáři. Myslete na oblaka, na jemné bílé obláčky…“

Tančil ještě dvacet minut, pak provedl složitý půlobrat a potěšen svým pokrokem se rozhodl, že je čas jít spát.

Na tom portrétu ji poznal okamžitě, i když na něm Tereza vypadala starší a malíř samozřejmě nemohl zachytit ruměnec na zdravím překypující, lehce pihovaté tváři, který ji dělal tolik přitažlivou. Tělem mu projel strach. Viděl ho někdo? Mohou si ho s mrtvou dívkou spojovat? Odložil noviny a snažil se ovládnout. Vina mu sžírala žaludek jako kyselina, hlavně se ho ale zmocnil strach. Pokud snad pocítil jen trochu lítosti nad zmařeným mladým životem, pak to byl tak prchavý okamžik, že si ho nedokázal ani vybavit.

Pondělí, 11. února

Stejně jako ostatní policejní důstojníci i Murdoch trávil na stanici dlouhé hodiny. Když příštího rána vstoupil do chodby stanice a nasál obvyklý zápach pilin, kamen a zimního šatstva, cítil se, jako by se vracel domů.

„Dobré ráno, seržante,“ pozdravil Murdoch seržanta ve službě, který seděl na vysoké židli za vysokým pultem. Zarputilý obličej druhého muže se změnil a seržant se na Murdocha zazubil. „Věříš, že jsem dneska ráno přijel na kole?“

„Ne! Tos ho musel celou cestu vést.“

„Kdepak. Řeknu ti, kolo značky Singer projede vším.“

Podobné rozhovory vedli celou zimu. Protože pátrací oddělení policie bylo nové, postavení detektivů, zejména vyšetřujících detektivů, k nimž patřil Murdoch, bylo nejasné. Teoreticky byl nadřazen všem ostatním policejním důstojníkům a podřízen dvěma seržantům a jednomu inspektorovi. Jako jediný detektiv na stanici se cítil často osamocen. Až loni v létě se náhodou začal se seržantem Seymourem bavit o přednostech kola značky Singer, kterými převyšovalo kolo značky Ideal. Ukázalo se, že i Seymour je nadšený cyklista, a tak se ti dva spřátelili. Rivalita mezi nimi byla jen naoko a absolvovali spolu už několik náročných cyklistických výletů, když měli oba volno.

„Nemáš pro mě něco?“ zeptal se Murdoch.

„Foster poslal nějakou fotografii. Dal jsem ti ji na stůl.“

Kývl hlavou směrem ke třem otrhaným mužům, kteří seděli na lavici. Pozorovali oba důstojníky.

„Přišli kvůli té dívce.“ Seržant náhle zvýšil hlas. „Hej, vy tam! Ano, vy v té tartanové čepici. Říkal jsem vám, abyste neplivali na podlahu. Ještě jednou a dostanete pokutu.“

Oslovený muž šoupal botou v pilinách na podlaze jako nějaký plísněný žáček. Ostatní dva odvrátili oči a zírali teď do prázdna před sebou.

„Dám si jen šálek čaje a podívám se na tu fotografii, a pak s nimi promluvím,“ řekl Murdoch. Protlačil se bránou a kráčel zpátky do služebny.

Stanice nebyla nijak velká. V prvním podlaží byl vestibul, do něhož pronikalo světlo úzkými špinavými okny. Po většinu měsíců v roce se musely používat nástěnné svícny a v místnosti bylo nedýchatelno, ať byla zima nebo léto. Uprostřed stála velká černá kamna a okolo stěn dřevěné lavice, vyleštěné od zadních částí bezpočtu nervózních uživatelů. Na jednom konci místnosti byl vysoký dřevěný pult, který tvořil bariéru mezi policií a veřejností. Za pultem seděl seržant ve službě, před sebou velkou knihu denních záznamů vázanou v plátně, za ním stůl s telefonem a telegrafem, který dnes ráno obsluhoval mladý konstábl Graham. Vzadu byly dvě malé cely zadržení, pro ty, kteří byli předvedeni pro opilství a výtržnictví. Někdy sloužily také jako místo pro bezprizorní děti a tuláky, protože k povinnostem policie patřilo opatřit lidem bez domova přechodný azyl. Loni se stanice číslo čtyři postarala o více než sto dvacet zbloudilých duší, z nichž většinu tvořili staří mládenci, kteří nebyli pobudy - alespoň v té době ještě ne - ale neměli kam jít.

Zadní místnost, ve které policisté jedli anebo občas vyslýchali podezřelé, byla také tmavá, ale v krbu plápolal oheň a na plotně jako obvykle vařila v konvici voda. Murdoch nalil trochu horké vody do velké čajové konvice. Čajové lístky se zalévaly stále dokola, občas se dle potřeby přidalo trochu čerstvých. Takto připravený čaj byl proto někdy slabý jako hrušková voda, a jindy zase tak silný, že málem rozpouštěl sklovinu na zubech. Dnes ráno byl tak akorát.

Když si Murdoch naléval čaj do hrnku, začala se mu o nohy třít zrzavá kočka, která žila na stanici, a předla jako roj včel. Sklonil se a poškrábal ji na hlavě.

„Ne, nedám ti nic k jídlu, ty lenochu. Vidíš ty myšince na stole? Kde se tam vzaly? Neměla by tu být ani myška!“

Kočka se samolibě usmála a třela si tlamu o jeho nohu ještě silněji.

„Myslím to vážně, Kotě. Běž a sežeň si snídani sama.“

Vzal hrnek a šel zpátky do své kanceláře.

Byla jen o něco větší než vězeňská cela, vešel se sem pouze poškrábaný a oprýskaný psací stůl, židle s potrhaným čalouněním a dřevěná kartotéka se dvěma rozbitými zásuvkami. Na čelní stěně byly plakáty z loňského atletického turnaje policie. Murdoch vyhrál nad silnými soupeři cyklistický závod na jednu míli a vzpomínka na ono vítězství ho zahřála pokaždé, když se na plakát podíval. Nad psacím stolem visely dva úřední portréty. Na jednom byla Její Výsost královna Viktorie ve slavnostním rouchu, na druhém náčelník policie Grasett, jehož patricijský obličej dodával autoritu jednáním a zároveň zakrýval prasklou omítku.

Sedl si a tak jako každý den otevřel horní zásuvku a vytáhl z ní Elizabethinu fotografii ve stříbrném rámečku. Udělal ji sám svým novým fotoaparátem značky Premo v den, kdy se zasnoubili. Naneštěstí se pohnula a její tvář nebyla dobře zaostřená, ale byla to jediná její podobizna, kterou měl. Díval se na ni, odříkal modlitbu, políbil sklo a vrátil obrázek do zásuvky.

Pak vzal s povzdechnutím obálku a vytáhl z ní fotografii mrtvé dívky. Foster jí otevřel oči, aby ji lidé mohli lépe poznat, a trochu snímek koloroval, aby se barva co nejvíce blížila přirozenému odstínu. Rovný nos byl pokryt světlými pihami, tváře měla růžové. Foster se barvu snažil odhadnout, ale Murdoch si myslel, že vzhledem k silnému tělu měla dívka pravděpodobně růžovou pleť. Nejspíše svěží pleť venkovanky. Musel přiznat, že se mu ulevilo, že to není on, kdo bude muset o tom, co se stalo, informovat její rodinu.

Do půl desáté vyslechl čtyři lidi a další přicházeli. Jen Seymourova působivá postava zabránila tomu, že se vstupní část stanice nezměnila v music-hall.

Murdoch věděl, že tělo nepatří ženě Simona Poynera, která se nevrátila z návštěvy u své tety v Detroitu a které by dnes bylo kolem čtyřicítky. Ovšem když panu Poynerovi ukázal fotografii, jako by se pro něj zastavil čas a řekl, že by to určitě mohla být Agnes, trochu silnější. Stejně tak dívka nebyla ani Martha Stoneová, dcera Ezekiela Stonea, která odešla z domu před deseti lety. Kdyby žila, měla by pětapadesát. Jedna starší žena, celá nedočkavá vzrušením, přísahala, že na obrázku je nějaká učitelka z Kingstonu, která u ní loni bydlela. „Roztomilá mladá dáma, moc milá.

Jak smutné.“ Naneštěstí se však výpověď staré dámy měnila podle toho, co si myslela, že chce Murdoch slyšet. Jednu chvíli měla ta učitelka hnědé oči, pak zase modré, ano, modré, zcela jistě. Ani věk neodpovídal, nicméně se rozhodl poslat policii v Kingstonu telegram. Člověk nikdy neví. Byla tu jistá minimální možnost, že by mrtvá dívka mohla být onou „roztomilou učitelkou“.

Právě uvažoval, že si udělá ještě trochu čaje, když se ozvalo klepání na stěnu chodby. Kancelář byla příliš malá, než aby tu byly normální dveře, a tak se musel Murdoch spokojit s rákosovým závěsem. Vešel konstábl Crabtree. Závěs zachrastil a zavřel se za ním.

„Pane, venku čeká nějaký džentlmen. Přišel kvůli tomu oznámení v novinách. Tvrdí, že ta dívka byla jejich služebná. Říkal, že zmizela v sobotu v noci. Popis sedí.“

„Kdo to je?“

„Docela švihák. Doktor Cyril Rhodes. Bydlí na Lowther Avenue.“

„Přiveďte ho. Doposud jsem neměl štěstí. Kolik jich tam ještě čeká?“

„Dobrý tucet, řekl bych. S konstáblem Grahamem se pro vás snažíme oddělit zrno od plev.“

Konstábl odešel a pruhy rákosu se rozhoupaly. Murdoch otočil v bloku na nepopsaný list a připravil si pero.

Za minutu se ozvalo další zaklepání a Crabtree odtáhl závěs stranou.

„Doktor Rhodes, pane.“

Za konstáblem přešlapoval malý muž středního věku. Murdoch vstal a natáhl ruku přes psací stůl.

„Jsem detektiv William Murdoch.“

Potřásli si rukama. Stisk doktorovy ruky byl jemný. Murdoch ukázal na židli a Rhodes si na ni rychle sedl. Stáhl si rukavice, odložil hedvábný klobouk a hrál si s vycházkovou holí se stříbrnou rukojetí, jak se snažil najít místo, kde by ji odložil. Bylo zřejmé, že není zvyklý na to, aby ho vyslýchali policisté ve špinavých kójích, kde bylo cítit nakyslý pach zvratků z cely zadržení, laskavost to ze strany obyvatele z minulé noci. Vedle byly stáje a ty přidaly také něco ze své vůně.

„Dáte si šálek čaje, pane?“ zeptal se Murdoch.

Doktor zavrtěl hlavou a sáhl si do kabátu z jemné stříhané ovečky.

„Moje navštívenka.“

Murdoch zkoumal kousek lepenky. Silný lesklý bílý papír, jednoduchý černý nápis.

DR. CYRIL RHODES

(Specialista chorob nervových)

387 Church Street

Dal si načas, umožnil tak doktorovi, aby se uklidnil.

„Rozumím tomu tak, že můžete identifikovat mrtvou dívku, o níž sháníme informace?“

Rhodes souhlasně přikývl. „Jsem přesvědčen, že je to, ehm, že to byla naše služka Tereza.“

Murdoch zvedl fotografii. „Je to ona?“

Rhodes nervózně polkl. „Ano. Bohužel, je to ona.“

„Její celé jméno?“

„Tereza Laporteová.“

„Francouzská Kanaďanka?“

„Ano. Pocházela odněkud z okolí Chathamu, pokud se nemýlím.“ Rhodes si zatahal za svou zastřiženou bradku. „C-co se jí stalo?“

„To ještě nevíme. Jeden ze strážníků našel její tělo v neděli brzy ráno. Poblíž Sumach Street. Vy bydlíte na severu v Yorkville Village, pane?“

„Tak, tak. Birchlea House na Lowther Avenue.“

Murdoch si to zapsal. „Zdá se, že byla daleko od domu. Co by tam asi tak mohla dělat?“

„J-já nevím. V neděli ráno jsem se dozvěděl, že odešla. Vlastně spíš utekla. Byla u nás minulého půl roku, ale zřejmě se jí stýs- ehm, stýs-stýskalo po domově. Naše hospodyně, paní Foyová, našla dopis, který tam nechala. Manželka bude velice nešťastná, až se to dozví. Měla t-tu dívku ráda. Trávila s ní spoustu času. Učila ji, jak se co dělá a tak.“

Jeho slova slábla a neklidně zíral na Murdocha. Pak si poklepal na kabát. „Promiňte, ale nemohu se dlouho zdržet. Byl jsem v ordinaci, když jsem si všiml toho oznámení. Musel jsem přeobjednat pacienty na později. M-myslel jsem si, že je to d-důležité. Předpokládám, že si budete přát, abych provedl formální identifikaci.“

„Ano, budu.“

Rhodes se chystal vstát, ale Murdoch se na něj zamračil.

„Musím vám položit ještě několik otázek, pane.“

„Už jsem vám skoro všechno řekl.“

„Co bylo přesně v tom dopise?“

„Cože?“

„Ten dopis, který našla vaše kuchařka - co v něm bylo?“

„Já sám jsem ho neviděl, ale nejspíš něco v tom smyslu, že se chce vrátit domů. Pocházela z venkova, víte? Hodně se jí stýskalo. To často těmto, těmto… Často se těmto dívkám stýská.“

„Jistě. Toronto pro ně musí znamenat velkou změnu. Kdy jste naposledy viděl slečnu Laporteovou vy?“

„Hmm, myslím, že krátce před večeří. Kolem páté v s-sobotu. Prostírala stůl.“

„Byla ve své kůži?“

„Jak to myslíte?“

„No, nevypadala nějak jinak?“

„Ne, pokud jsem si všiml, ačkoliv ten večer nás neobsluhovala. Paní Foyová říkala, že jí není dobře. Zdá se ovšem, že to nebyla pravda. Pravděpodobně se chystala zmizet. K čertu s tím. Moje žena jí věnovala spoustu času a zaškolovala ji. Zdála se na tu práci velmi šikovná. Teď musíme začít zase znova.“

„To ano.“

Murdoch si myslel, že se mu daří vypadat nezúčastněně, ale doktor se na něj ostře podíval a z ničeho nic se začervenal jako malý kluk. Nebyl tak docela egocentrický a nepřístupný, jak se zdálo.

„Vy mi ne-, vy mi nerozumíte,“ řekl.

„Nerozumím čemu, pane?“

Rhodes mávl rukou. „Na tom nes-sejde. To není důležité.“

Znovu si oklepal kabát, což byl zřejmé jeho obvyklý výraz nervozity. „Musím za pacienty…“

„Jistě. Přijdu potom k vám domů promluvit si s vaším služebnictvem.“ Murdoch usoudil, že je načase sdělit nějakou další informaci, a vysvětlil, že tělo bylo nahé. Rhodes vypadal přiměřeně šokovaný.

„Budeme potřebovat popis jejího oblečení,“ dodal Murdoch. „S tím nám asi nepomůžete, že, doktore?“

„Obávám se, že ne. Byla to koneckonců, hmm… jenom služka.“

„Nosila uniformu, pane?“

„Ano, s-samozřejmě. Tmavou sukni, či spíš to byly šaty, bílou zástěru, bílý čepeček. Tak jak to služebné nosí.“

Z chodby se ozvalo další zaklepání, vešel Crabtree a podával Murdochovi lepenkovou krabici.

„Pitevní zpráva, pane. Právě ji přinesli.“

Murdoch chvíli zaváhal. „Nebude vám vadit, doktore, když se na ni podívám?“

Rhodes opět vytáhl hodinky a díval se na ně. „Když je to nutné...“

Murdoch již četl zprávu.

Toronto, 11. února 1895

Já, Robert Moffat, zákonně vyškolený lékař ve městě Toronto, tímto potvrzuji, že jsem tohoto dne vykonal úřední ohledání těla ženy dosud nezjištěné totožnosti. Tělo patří dobře živené mladé ženě ve věku mezi patnácti a šestnácti lety. Když bylo tělo dopraveno do márnice, nebylo na něm žádné šatstvo. Vnitřní orgány, ledviny a játra jsou normální velikosti. Močový měchýř je smrštěný a prázdný.

Bezprostřední příčinou smrti je udušení. To bylo způsobeno extrémně chladným počasím, jež vedlo ke kontrakci plic, a tudíž se k mozku a k srdci nedostal kyslík. Na levém lokti, který byl vykloubený, byla poranění, stejně jako na levém kotníku, který byl značně pohmožděný. K těmto poraněním mohlo dojít po smrti a odpovídají dislokaci končetin, jež byly uchopeny ve stavu rigor mortis.

Murdoch dočetl a Rhodes se zatím netrpělivě vrtěl na židli. „Špatné zprávy?“ zeptal se konečně. „Snad nebyla, hmm, nebyla přepadena?“

Murdoch odložil papír na stůl. „Ne, umrzla. Určitě je vám ale jasné, doktore, že člověk si v mrazu jen tak nelehne, aby si zdřímnul.“

„Proboha, snad nebyla opilá, anebo ano?“

„Zřejmě ne. Měla nějaké problémy s pitím?“

„Pokud vím ne. Mladá d-dívka, koneckonců.“

„To zase není tak neobvyklé. Stejně ale, o to tady nejde…“ Podíval se Rhodesovi zpříma do očí. „Čekala dítě. Byla asi v šestém týdnu.“

Rhodes sebou cukl. „Panebože!“

„Hádám, že je to pro vás překvapení, pane?“

„Za-zajisté. Chci říct, že nevypadala jako ten druh dívek, ani trochu. Ach, bože, moje žena bude velice rozrušená.“

„Možná to byl ten pravý důvod, proč slečna Laporteová opustila váš dům tak náhle.“

„A... ano, to mohl být ten důvod.“

„Měla nějakého milence, o kterém byste věděl, pane?“

Rhodes zamrkal. „Pane Murdochu, je mi té dívky skutečně strašně líto, ale byla to jen naše služebná. Nestarám se o soukromí svého služebnictva.“

„Zmínila to snad někdy vaše žena?“

„Ne, nikdy.“

Murdoch zvedl pero. „Dal byste mi, prosím, jména ostatních členů vaší domácnosti?“

„Máte na mysli jen muže?“ V Rhodesově hlase zazněl nečekaně sarkastický tón, ale Murdoch ho měl pro to o něco raději.

„Všechny, když budete tak hodný,“ požádal zdvořile.

„Tak, moje manželka Donalda, syn Owen. Pak John Foy, majordomus, a jeho žena Edith. Štolba Seaton, hmm, nemůžu si vzpomenout na jeho křestní jméno. To je veškeré naše služebnictvo, které máme. Žijeme docela skromně.“

„Kolik let je synovi?“

Rhodes zvedl obočí a podíval se na Murdocha, jako kdyby chtěl naznačit, že je to příliš troufalá otázka, ale odpověděl: „Dvaadvacet.“

„A štolbovi?“

„Nemám zdání. Asi tak třináct bych řekl.“

Rhodes si poklepal na kapsu s hodinkami. Bude-li to dělat tak často, za chvíli tam bude mít díru.

„Doktore, řekl jste, že jste slečnu Laporteovou viděl někdy kolem večeře. Byl jste po zbytek večera doma?“

„Promiňte, pane Murdochu, ale nevidím… Proč se mě ptáte?“

„Odpovězte, prosím, na otázku, pane.“

Doktor zrudl. „Počkejte, moment… Vla-vlastně jsem doma nebyl celý večer. Slečně Shepcoteové nebylo dobře, a večeře proto skončila docela brzy. Měl jsem v ordinaci nějakou důležitou práci a šel jsem potom tam.“

„Slečna Shepcoteová?“

„Ona a její otec, radní Shepcote, byli u nás na večeři. Ona a můj syn, ehm, no, ehm, doufáme, že se brzy vezmou.“

„V kolik hodin jste odešel z domu?“

„Nepamatuji si přesně. Někdy po deváté. Owen vzal slečnu Shepcoteovou domů naším kočárem a já jsem odešel chvíli po nich s panem Shepcotem, který se se mnou rozloučil před mou ordinací.“

„A kdy jste se vrátil domů?“

„Detektive Murdochu, musím konstatovat, že vaše otázky za-začínají být poněkud impertinentní. Co to má společného se smrtí té dívky?“

„Dovolte mi, abych vám přečetl jeden odstavec z pitevní zprávy:

Měl jsem jisté podezření, pokud jde o pupily zesnulé - byly extrémně zúžené. Z orgánů bylo cítit zvláštní pach, který jsem identifikoval jako pach opia. Když jsem si prohlédl pohmožděninu na pravém předloktí pod zvětšovacím sklem, moje podezření se potvrdilo. Na žíle jsem zjistil malý vpich odpovídající velikosti vpichu injekční jehly. Poté jsem provedl krevní testy a zjistil jsem významný zbytkový objem buď opia anebo jeho derivátu, například morfia.“

Rhodes zalapal po dechu, ale Murdoch předčítal dál.

„Dle mého názoru množství podané drogy nebylo smrtelné, avšak zajisté stačilo na to, aby daná osoba upadla do bezvědomí. Je těžké odhadnout dobu, ale daná osoba mohla upadnout do bezvědomí v době od deseti do třiceti minut po aplikaci injekce. Pokud upadla do bezvědomí na ulici, k čemuž zřejmě došlo, neměla šanci snést teplotu pod bodem mrazu. Žaludek byl prázdný. Před podáním drogy nejedla, což vedlo k silnějšímu účinku podané drogy. Na paži jsem zjistil pohmožděniny odpovídající uchopení dlaní. Domnívám se, že k injekční aplikaci drogy byla přinucena proti své vůli. Nějaká osoba či osoby jsou trestně zodpovědné za její smrt.

V dokonalé úctě, R. D. Moffat, M. D.“

Murdoch se odmlčel a pozoroval Rhodese. „Možná že teď už chápete, proč vám musím klást otázky bez ohledu na to, jak impertinentní vám připadají.“

Než mohl doktor odpovědět, ozvalo se další zaklepání a Crabtree prostrčil hlavu rákosovým závěsem.

„Pardon, pane, ale přišel jeden pán. Nějaký pan Shepcote. Nemůže čekat.“

Murdoch se podíval na Rhodese. „Je to ten, který byl u vás na večeři?“

V tu chvíli vstoupil Shepcote do kanceláře. Nebyl tak vysoký jako konstábl, ale určitě tak široký v ramenou, a těžký mývalí kožich mu ještě na objemu přidával. „Rhodes?“

Měl dunivý hlas a Murdoch zaznamenal Rhodesovo téměř nechtěné ucuknutí. I výraz naprostého znechucení, který se mu mihl ve tváři. Nicméně se ovládl. „Jsem to já, Shepcote.“

Crabtree vycouval, protáhl se kolem příchozího a Shepcote vešel závěsem do místnůstky. Murdochovi nevěnoval pozornost a oslovil Rhodese.

„Takže je to pravda, co? Ta holka, kterou našli, je vaše služka. Harriet mi hned říkala, že je to ona. Co se jí ksakru stalo?“

Murdoch se rozhodl vstoupit do rozhovoru. „Pane Shepcote, jsem detektiv Murdoch, pověřený vyšetřováním tohoto případu.“

Radní měl červený, větrem ošlehaný obličej, silné blonďaté kotlety a vystouplé modré oči. Chvíli se na Murdocha pátravě díval, pak napřáhl ruku na pozdrav.

„Omlouvám se, že jsem sem takhle vtrhl. Ale byl to šok, když jsem si uvědomil, že jsem tu dívku viděl živou ještě v sobotu večer. Řekl jsem si, že raději splním svoji povinnost a zajdu sem. Co se ksakru přihodilo?“ zeptal se znovu.

Murdoch se otočil k Rhodesovi. „Počkal byste na mě venku, doktore? Potřebuji si promluvit s panem Shepcotem chvíli mezi čtyřma očima.“

„Venku? V ch-chodbě?“

Rhodes reagoval, jako kdyby ho Murdoch poslal, aby si sedl na latrínu.

„Přijel jste kočárem? Můžete klidně počkat tam, chcete-li.“

Rhodes odešel a Shepcote si vzal jeho židli, sundal si těžký plášť. Murdoch věděl, kdo to je. Vlastnil Signal, populární ranní noviny, a používal je jako prostředek k tomu, aby byl zvolen do městské rady - měsíc se objevovala na první straně jeho fotografie společně s lichotivými řádkami podpory od místních podnikatelů. Pokud Murdoch věděl, ten člověk byl pro ně oporou.

Shepcote pozoroval Murdocha s hlavou trochu nachýlenou, jako kdyby jedno jeho oko vidělo lépe než druhé.

„Tak co se stalo? Co se stalo té ubohé dívce?“

Murdoch neodpověděl přímo. „Podle toho, co vím, jste byl v sobotu u doktora Rhodese na večeři. Tam jste viděl Terezu Laporteovou?“

„Ano. Je to jejich služka, tedy byla, správně řečeno.“

„Jak vypadala?“

„Nevěnoval jsem jí moc pozornosti. Vzala si ode mě klobouk a kabát a já jsem šel do přijímacího pokoje.“

„Vypadala nějak sklíčená? Nemocná? Nějak znepokojená?“

Shepcote si odkašlal. „Zvláštní otázka, ne? Jak jsem řekl, nevěnoval jsem jí pozornost. Přišel jsem navštívit Rhodese a jeho ženu, ne laškovat se služebnými.“

Murdoch měl sklopenou hlavu a zapisoval si poznámky. „Mám to chápat jako ne, pane?“

„Jistě.“

„Pokud je mi známo, po večeři jste svezl doktora Rhodese ve svém kočáře. Vysadil jste ho u jeho ordinace.“

„Přesně tak.“

„V kolik hodin to bylo, pane?“

„Nemám tušení. Muselo to být nějak před desátou.“

„Kam jste jel potom?“

Shepcoteova tvář zrudla ještě víc. „Podívejte se! Přišel jsem jako spořádaný občan, protože jsem si myslel, že znám jednu nebohou mrtvou dívku. Proč mě sakra zpovídáte jako nějakého kandidáta na vězení?“

Murdoch by mu byl nejraději řekl, aby vypadl, ale bylo příliš nebezpečné jednat s radním takto.

„Protože vyšetřuji vážný incident. Přinejmenším máme co do činění se zabitím, přinejhorším pak s vraždou.“

To mu zavřelo ústa. Murdoch vytáhl pitevní zprávu a znovu ji nahlas četl.

Shepcote vytáhl z náprsní kapsy velký kapesník a otřel si tvář. „Panebože! Prostě s holkama jeden nikdy neví. Byla v tom! Nevypadala na lehkou holku.“

„Nemůžeme dělat závěry, nebo ano, pane? Kontakty mohly být vynuceny.“

„Copak nic neřekla? Neřekla nic své paní?“

„Zřejmé ne. Bála se, že přijde o místo.“

Radní na něj chvíli zíral s hlavou na stranu, pak jí zuřivě zavrtěl. „Hrozné, opravdu hrozné. Seržante, můžete se spolehnout na moji pomoc. Udělám z toho zprávu na první stranu.“

A prodáš tak víc výtisků, pomyslel si Murdoch.

„Díky, pane Shepcote. Jakmile doktor Rhodes identifikuje tělo v márnici, půjdu a zjistím popis šatů, které měla na sobě. Pomůže nám to vystopovat její pohyb. Mohl bych ty informace přinést k vám dnes později do novin?“

„Samozřejmě.“

Murdoch otočil list v bloku. „A kam jste šel, když jste vysadil doktora Rhodese?“

„Cože? Ach tak. Šel jsem do klubu.“

„Do kterého, pane?“

„Do Klubu gardistů na River Street. Byl jsem tam asi do půlnoci a pak jsem šel domů. Asi budete chtít moji adresu? Sto dvacet, Berkley Street.“

„Kočár jste řídil vy sám?“

„Ne. Ta doba je už dávno pryč. Mám kočího, jmenuje se George Canning. Můžete se ho zeptat, pokud mi nevěříte.“

„Tady nejde o víru či nevíru.“

Na chodbě se ozvaly kroky a za závěsem se znovu objevil konstábl Crabtree. „Doktor Rhodes se ptá, jestli to bude trvat ještě dlouho. Koni je zima.“

„Hned tam přijdu.“

Shepcote vstal ze židle a chystal se k odchodu.

„Ještě jednu otázku, pane,“ řekl Murdoch. „Nevíte, kdo by se mohl s tou dívkou scházet?“

„Nemám ponětí.“

„Jste bystrý člověk, pane Shepcote. Ničeho jste si nevšiml? Nikoho, kdo by dělal na tu dívku oči? Jakýkoliv pohled, pohlazení ruky, nic takového?“

„To zní jako z románu, pane. Naše setkání muselo trvat tak minutu. Pak jsem ji už neviděl. Ale pokud hledáte viníka, měl byste si promluvit se štolbou Rhodesových. Je to sirotek a dobře víme, že tihle lidé mají chování psa.“ Jeho hlas byl silnější a skoro zvonil, jako kdyby hovořil k nadšeným členům Institutu mechaniky. „Vlastně co nejdříve podám městské radě návrh zákona. Musíme omezit přijímaní imigrantů. Tyhle děti, co nám posílají, jsou potomci zvrhlíků a zločinců. Mají to v krvi. Stačí vám jediný pohled na toho kluka a je vám to jasné. Mají záludné oči!“

„Pokud vím, je tomu chlapci teprve třináct.“

„No a? Znám kluky jako on, i mladší, kteří počali potomka jako háraví psi.“

„Promluvím s ním, pane. Díky, že jste přišel.“

„Jistě, samozřejmě. Nic radostného. Ale vsadil bych měsíční plat na to, že viníkem je ten kluk.“

A já se zase vsadím, že to bude zítra ve tvých ranních novinách, pomyslel si Murdoch. A najde se hromada lidí, kteří tomu uvěří.

Zarazilo ho také, že ani Rhodes, ani Shepcote nijak nekomentovali přítomnost opia v dívčině těle.

Pondělí, 11. února

Owen Rhodes upevnil Harriet na boty brusle.

„Tak a je to. Připravena?“ Vzal ji pod paži a vpluli na led. Kluzištěm byla vyčištěná část zmrzlé řeky Don. Později tu bude plno, mladí muži a ženy sem přicházejí po práci, aby si zabruslili za svitu loučí, ale teď ráno tu byli jen záškoláci. Banda trhanů opodál měla jen jeden pár bruslí a vypukla mezi nimi divoká hádka, jak se snažili určit, kdo je na řadě. Pár jiných kluků se klouzalo na kusech lepenky a křičelo radostí.

Owen a Harriet probruslili okolo nich.

„Zdá se, že už je ti líp,“ řekl Owen.

„Ano, je. Někdy si říkám, že nejlépe je nevěnovat nachlazení pozornost, nemyslíš?“

„Naprosto souhlasím.“

Ve skutečnosti, když pro ni dnes dopoledne přišel, cítila se Harriet mizerně, ale ani by ji nenapadlo zřeknout se šance být s ním, a okamžitě souhlasila, že s ním stráví pár hodin bruslením na řece.

„Jsi skvělá bruslařka, Harriet.“

„Ale kdepak, nejsem. To ty mě tak dobře vedeš.“ Pohyb vehnal barvu do jejích tváří a oči jí zářily potěšením. Owen k ní pocítil vlnu náklonnosti. Sevřel jí ruku.

„Dáme waltz?“

„Otáčky mi ještě moc nejdou.“

„Neboj, se mnou to zvládneš.“

Byla to pravda. Držel ji pevně a sebejistě a lehce klouzal. Vzhlédla k němu. I když jeho tělo bylo tak blízko, že nemohla téměř dýchat, líbilo se jí to. Udělal lehký půlobrat a usmál se na ni.

„Tak, výborně… Harriet, miláčku, chci tě požádat o malou laskavost. Řekni mi ale rovnou, jestli mi nemůžeš vyhovět, protože jde o malou nevinnou lež.“

„Ano?“

Byla rozechvělá tím, že on po ní něco chce. Že ona mu může něco nabídnout.

„Už jsem ti kdysi povídal o svých kamarádech Spragueovi a McDonoughovi. Jsou to prima kluci. Nejlepší. A, no, víš, my všichni jsme si nějak oblíbili kulečník. Člověk se potřebuje sem tam trochu pobavit, nemyslíš? Ach jo!“

Skoro zakopla, ale vytáhl ji do skluzu.

„Myslím, že kulečník je hezký sport.“

„Taky si to myslím. Ale stejně, chtěl jsem tě poprosit o tohle. Když jsem se s tebou v sobotu večer rozloučil, zašel jsem do Hughova domu a dali jsme si pár partiček. Nic mi nedal a já jemu taky nic. Nehráli jsme o peníze. Ale než jsem si to uvědomil, byla na hodinách půlnoc. A jako Popelka jsem věděl, že bych měl jít radši domů… Kdyby se někdo ptal, nemohla bys říct, že jsme byli spolu a bavili se?“

Harriet vypadala zmateně: „Kdo by se ptal?“

„Popravdě řečeno, matka je proti tomu. Má strach, že mě to rozptyluje při studiu, odvádí moji pozornost a tak… Nedáme si pauzu?“ Vedl ji směrem k lavičce. „Uděláš to pro mě, Harriet? Řekneš, že jsem byl u vás až do půlnoci?“

„To je hodně pozdě, ne?“

„Celou dobu jsme byli v salonku.“

Posadila se na lavičku a u jejího lokte se okamžitě objevil chlapec. Měl špinavé šaty, které mu byly velké, a třásl se zimou. Pod paží držel balík novin.

„Poslední zprávy, slečno. Jeden cent.“

„Ne, ne, nic nechce. Běž.“

„Dnes vzrušující zprávy… Do New Yorku připlula bezpečně loď Gascoyne's.“

„Ne.“

„Mladá dívka nalezena mrtvá. Nikdo neví, kdo to je. Velká odměna za informace…“

„Tato mladá dáma nechce slyšet nic z těch odporných nesmyslů. Běž pryč.“

Kamelot upíral oči na Harriet.

„Když nic neprodám, nebudu nic jíst, slečno dobrá.“

„Jaký výmysl. Zdáš se mi docela dobře živený,“ posmíval se Owen.

Nebyla to pravda. Hochova tvář byla vyzáblá a nezdravě bledá. Ani vítr mu nezbarvil tváře.

„Prosím, pane…“ Jeho hlas se změnil v šepot. „Slyšel jsem, že ta dívka byla nahá, jak ji pámbů stvořil…“

„Vypadni odtud. Nechceme o tom nic slyšet.“ Owen podal chlapci pěticentovou minci. „Ne, ty noviny si nech. Prodej je někomu jinému.“

Chlapec se potěšeně zašklebil. „Díky, pane.“ Odklusal směrem, kde bruslili ostatní, položil balík novin na zem a začal žebrat, aby mu půjčili brusle.

Harriet se podívala na Owena. „Co to asi bylo, myslím s tou mrtvou dívkou?“

„Jistě nějaká senzace, jako obvykle. Tihle kluci jsou mazaní žebráci a dokážou si vymyslet kdeco.“

Sedl si těsně k ní na lavičku a vzal její dlaň do svých. „Promiň, neměl jsem tě o tu službu žádat. Je to příliš…“

„Ne, vůbec ne. Rozumím ti. Otec dokáže být docela zlý, když na to přijde. To, oč mě žádáš, je jen taková malá nevinná lež. Vůbec o nic nejde.“ Sklonila hlavu a on viděl, jak se jí po krku a po lících rozlévá červeň. „Navíc, v mých myšlenkách jsme spolu byli.“

Naklonil se a zlehka ji políbil na studenou tvář.

„I v mých. Moc ti děkuji. Možná to nebude nutné, ale kdyby náhodou, nezapomeň! Matka dokáže vypáčit pravdu i z ústřice, když se rozhodne.“

Zasmála se. „Umím se docela dobře přetvařovat… Prostě budu hrozně nechápavá.“

Zamračila se a sešpulila rty, aby to viděl, a on se dal do smíchu. „Taková odpověď si zaslouží pytlík kaštanů. Zůstaň tady.“

Na druhém břehu si nějaký muž postavil koš na oheň a vychvaloval své zboží: „Kaštany, horké kaštany.“

Harriet se dívala za Owenem, který odbruslil. Měl na sobě tmavohnědé kalhoty po kolena, hnědý žebrovaný námořnický svetr a barevně sladěnou čepici s kšiltem. Pomyslela si, že je to ten nejlépe oblečený a nejhezčí muž na celém kluzišti. A určitě nejlepší bruslař. Ovšem že kvůli němu dokáže trošku zalhat. To je bez diskuzí.

Ve čtyři hodiny seděl Murdoch a konstábl Crabtree v Brackenreidově kanceláři. Inspektor prohlásil, že se přinutil vylézt z postele nemocného jen proto, aby zjistil, jak se věci mají. Pravda, ruce se mu třepaly a oči měly žlutavý nádech, ale Murdoch pochyboval o tom, že jeho pohnutky byly tak vznešené. Cítil, že inspektor se zmítá mezi ambicemi a nervozitou, které souvisely s případem, jenž se blízce dotýkal tak zámožné rodiny, jakou byli Rhodesovi. Podobně jako Murdoch sám.

Otec Thomase Brackenreida emigroval z Corku během hladomoru roku 1851 a s trochou štěstí a bezohlednosti si vydělával na živobytí jako obchodník s textilním zbožím. Mladý Thomas znal strádání od raného věku a rozhodl se, že se vyšplhá na společenském žebříčku výš, bez ohledu na to, jaké hlavy použije coby příčky. Jako mladík vstoupil do řad policie a neustále šplhal výš a výš. Později se oženil s rozmazlenou dceruškou místního právníka a na stanici se škodolibě klevetilo, že ho podvádí. Než ho přemohli jeho démoni, býval to inteligentní pilný muž, který si až pedantsky potrpěl na detaily, což mu pomáhalo v práci. Nyní se však tyto vlastnosti stále více vytrácely.

Jako inspektor nosil Brackenreid sako z kvalitní vlny s lesklými epoletami a ozdobnými šňůrami vpředu. Murdoch viděl fleky na brokátu a dokonce přes celý stůl cítil jeho pivní dech.

V krbu plápolal oheň a v malé místnosti bylo nepříjemně horko. Ovšem Brackenreid nedal ostatním mužům svolení k tomu, aby si rozepnuli sako. Pot stékal Crabtreemu po čele a musel si neustále otírat tvář, Murdoch se cítil nepříjemně ulepený. Jeho tuhý celuloidový límeček mu začal rozdírat krk. Inspektor byl také zapnutý až po krk, ale zdálo se, že mu to nevadí. Hlasitě si usrkl z hrnku, který držel v rukou. Jeho obličej se trochu uvolnil a Murdoch uvažoval, co je ještě v hrnku kromě čaje.

„Takže, podle vaší zprávy, tu dívku po páté hodině nikdo neviděl a paní Rhodesová byla poslední, kdo ji viděl, protože dohlížela, aby ta dívka řádně prostřela na stůl.“

Snažil se pečlivě zbavit svého nářečí, ale tu a tam jste je zaslechli, zejména ve výslovnosti r.

Obrátil stránku. „Píšete, že zkontrolujete seznam fiakristů, a zjistíte, jestli si nenajala drožku.“

„Ano, pane. Urazila velkou vzdálenost z Birchlea.“

„To nic neznamená. Vypadá zdravě. Mohla jít klidně pěšky.“

„To je pravda.“ Murdoch zlehka zabrousil do citlivé oblasti. „Anebo ji někdo svezl svým soukromým kočárem.“

Brackenreid se zamračil. „Podle toho by se to týkalo všech kočárů v Birchlea, ale všichni říkají, že tu kočenku neviděli.“

„Pokud nelžou, pane.“

„Proboha, Murdochu, jen se nesnažte zbytečně čeřit vodu. To nám nijak neprospěje. Dobře vím, že plukovník Grasett a Shepcote jsou spolu jedna ruka. Plukovník navštěvuje všechny salony pana radního.“ Dal si pořádný doušek čaje. „Ovšem ta skutečnost, že byla v tom, nemusela mít nic společného s tím opiem.“

„Toho jsem si vědom, inspektore.“

„Nikdo z nich netuší, kdo ji zbouchnul?“

„Zřejmě ne. Paní Rhodesová byla v šoku. Nemohla uvěřit tomu, že se jí ta dívka nesvěřila.“

Brackenreid zavrtěl hlavou. „To je dost zvláštní. Její paní by byla tou poslední osobou, ke které by se služka přimkla. Spíš by to zatloukala tak dlouho, dokud by ten malý parchant nepřišel na svět.“

„Paní Rhodesová říkala, že ta dívka neměla žádné nápadníky. Byla římská katolička a měla dovoleno chodit v neděli ráno na mši. Vysadili ji u svatého Michala a pokračovali dál k Jakubovi. Pak se s ní setkali na rohu a vzali ji domů. Jiný volný den v týdnu neměla a podle paní Rhodesové nikdy nemluvila o tom, že by s někým chodila, ani se nezmínila o nových známých.“

Brackenreid se pochichtával. „Že by jí to udělal Duch svatý? Jakže tomu říkají katolíci? Neposkvrněné početí?“

„Ano, říkáme tomu tak,“ odpověděl Murdoch.

„Pardon, Murdochu. Nechtěl jsem vás urazit. Zapomněl jsem.“

„Nic se nestalo, pane.“

Brackenreid věděl moc dobře, k jakému vyznání se Murdoch hlásí, ale nenechal si ujít jedinou příležitost, aby ho nepopíchnul. Jeho rodina si s sebou přinesla politické názory své původní vlasti a on sám byl zarytým oranžistou.

Crabtree pohlédl letmo na Murdocha a potají si otíral krk. Pomyslel si, že detektiv občas tancuje na tenkém ledě, dívali se na sebe s Brackenreidem jako dva bojovní psi. Murdoch si setřel z nosu kapku potu.

„Inspektore, dovolíte, abychom si rozepnuli saka? Je tu strašné horko,“ požádal Murdoch.

„Cože? Aha, ano. Klidně si je sundejte. Je tu teplo, máte pravdu.“

Rozepnul si horní knoflík saka a odhalil tak červené flanelové tričko a svaly budící respekt. Byl vítězem jejich stanice ve vrhu koulí a v přetahované lanem, a i když další hry se měly konat až v srpnu, jeho šance byly středem spekulací a zájmu mnoha policistů. Murdoch si všiml pyšného pohledu, který Brackenreid vyslal směrem ke svému osvalení, ale nehodlal strávit příštích třicet minut diskusemi o kondici seržanta Anstella, který byl největší chloubou a pýchou policejní stanice číslo jedna. Uvolnil si knoflíček u límce a vrátil se k tématu.

„Dneska odpoledne jsem zašel za knězem od svatého Michala, ale on tu dívku nezná. Je to velká farnost. Nicméně mi dal seznam farníků a zítra je můžeme začít vyslýchat.“

„Možná tam ani nechodila. Třeba lhala. A čas věnovala něčemu úplně jinému.“

„To je možné, pane. Ale vezmeme-li v úvahu, že byla římská katolička, myslím, že je pravděpodobnější, že o své církvi nechtěla mluvit před rodinou, která byla jiného vyznání. Lidé mívají předsudky.“

Brackenreid luskl podrážděně prsty na detektiva. „A nevědí nic o opiu, že?“

„Doktor Rhodes přiznal, že opium přimíchává do svých léků, které připravuje sám ve své ordinaci.“

Inspektor zíral na Murdocha. „To nic neznamená.“

„Nic z toho nevyvozuji. Jen sděluji fakta. Jejich syn Owen studuje medicínu a je docela možné, že kdyby chtěl, mohl si drogu opatřit.“

„Připadá mi, že se snažíte píchnout do vosího hnízda, Murdochu. Hlavně zjistěte, kdo tu holku viděl, a budeme znát odpověď. Proč tam nezajdete a nezačnete klást ty správné otázky?“

„Přesně to jsme dělali minulý den a půl, inspektore.“

Crabtree si otřel vlhké místo pod bradou a nervózně sebou pohnul na židli. Moc dobře znal Brackenreidovy nápady. Ruměnec mu stoupal do tváří a nebylo to jen vedrem a „čajem“.

„Zeptal jste se u vetešníka na ty ztracené šaty?“

„Ano, pane. Dva naši konstáblové obešli všechny židovské obchody na Queen a na King Street, ale nikomu nic podobného nikdo nepřinesl. Uniformu nechala doma, ale podle paní Foyové měla na sobě nejspíš šedou seržovou sukni, k tomu kabátek s lemováním z modrého sametu…“

„Nepotřebuji tohle vědět. Můžeme s tím trochu pohnout? Měl bych vám asi připomenout, že mi není dobře. A co vy, konstáble?“

„Moje zpráva je také zde, pane,“ vyhrkl Crabtree. „Vyptával jsem se služebnictva a je to ta samá písnička. Nikdo nic neví.“

„A co ten štolba? Je z Barnardova domova, ne? Řekl bych, že tam by byla možnost.“

„Je to malé ustrašené stvoření. Bojí se vlastního stínu. Nikdy neuhýbá očima. Připomíná mi týraného psa.“ Crabtree vypadal trochu rozpačitě, když si uvědomil své přirovnání. „Je mu teprve třináct a ještě ke všemu je malý.“

„Dost starý. Kluk ve vesnici, kde bydlel můj otec, zplodil dva parchanty, když mu bylo jedenáct. Takoví kluci v sobě nemají o nic víc křesťanského ducha než pouliční psisko.“

Murdoch si vybavil slova radního Shepcotea. Možná že se o tom s Brackenreidem bavili na jednom z těch salonů pořádaných pro slečnu Flo Wortleyovou.

„Těmi kluky, jako je on, máte na mysli sirotky, pane, ustrašené chlapce, anebo hochy z Irska? Pokud vím, tenhle je Angličan.“

Brackenreid se na chvíli na svého detektiva zadíval a snažil se rozhodnout, zda to má či nemá brát jako urážku. „Mám tím na mysli lidskou spodinu.“ Hloubal nad svým hrnkem, který byl teď prázdný. „Je to všecko, konstáble?“

„Řekl bych, že ano, pane. Foyovi tvrdí, že ten večer neodešli z domu a ten kluk taky ne.“

Inspektor vylovil ze stříbrné krabice na stole doutník a zapálil si jej. „Máte něco nového po Bertillonových testech?“

„Ještě ne. Důstojník, který je dělá, je nemocný a nikdo jiný tomu systému nerozumí. Do pátku bychom ale měli vědět, jestli měla záznam.“

Brackenreid vyfoukl oblak dýmu směrem ke dvěma policistům. „Předpokládám, že se snažíme kontaktovat její rodinu, ne?“

„Poslal jsem telegram na policii ve Windsoru a ti se pokusí kontaktovat místního faráře v Chathamu. Nevíme přesně, kde ta dívka bydlela. Byla to nějaká farma poblíž, ale zuří tam silná bouře a policie hlásí, že se k ní nedostanou dřív než ve čtvrtek nebo v pátek.“

Murdochova obálka ležela na stole, Brackenreid z ní vytáhl fotografii a chvíli si ji bedlivě prohlížel.

„Možná to byla lehká holka, ale nevypadá na to. Má pěknou tvářičku.“ Zatáhl zamyšleně z doutníku. „Asi není nutno říkat, že bych byl rád, kdyby tahle stanice pracovala stejně dobře jako ostatní, jestli ne líp. Očekávám odpovědi brzy, ale nechci nikomu počechrat peří. Je to jasné?“

Murdochovi se podařilo udržet jazyk na uzdě. „Naprosto, pane.“

Inspektor odklepl popel do popelníku na stole. „Můžete jít,“ řekl.

Murdoch a Crabtree se vrátili do služební místnosti v přízemí. Murdoch nalil oběma čaj. Už nějakou dobu se vyluhovával a byl černý jako melasa. Kočka se pod stolem usilovně čistila. Crabtree si přidal do šálku dvě lžičky cukru a trochu mléka a napil se.

„Když jsem byl tam u nich v kuchyni a říkal jim, co se té dívce stalo, vzduch byl tak hustý, že by se dal krájet nožem. Ten kluk vypadal, že každou chvíli vybuchne, a hospodyně se skoro zadusila, když chutnala polévku.“

„Měl jsem podobný pocit, když jsem mluvil s Rhodesovými. Syn koktal, jako kdyby imitoval svého otce. Nakonec z něj vypadlo, že byl u Harriet Shepcoteové na návštěvě až do půlnoci. Nikdo jim nedělal garde, a možná proto se choval tak provinile. Jeho matka byla vzteky bez sebe. Přede mnou to nedala najevo, ale chovala se až příliš upjatě, to ti povím.“

„Myslíte si, že ten mladý s tou dívkou něco měl, pane?“

„Možná. Je hezký. Nebyl by pro něj problém okouzlit srdce mladé venkovské holky. Ale na druhou stranu zase, mohla se s někým seznámit v kostele. Možná trvá devět měsíců, než se dítě donosí, ale trvá jen pár minut, než se semínko zasadí. Jak víš,“ dodal.

Konstábl měl čtyři děti a páté na cestě.

„To máte pravdu, pane,“ řekl a zatvářil se tak mrzutě, až bylo Murdochovi líto, že si ho dobíral. Šel k němu a pokračoval.

„Je tam zadní okno. Vede ke stájím a otevírá se do chodbičky za kuchyní. Dalo by se tam vylézt a vyběhnout po schodech jako nic.“

Oba muži chvíli srkali mlčky čaj. Pak řekl Murdoch vážným hlasem: „Ovšem nemůžeme zcela vyloučit ani tu druhou možnost.“

„A kterou, pane?“

„Ducha Svatého, samozřejmě.“

Crabtree se usmál.

Pondělí, 11. února

Na jedné straně pohovky se rozvaloval Owen, podupával neustále nohou o podlahu a pozoroval matku, jak uvazuje černý krep okolo krbové římsy. Obrázky byly ozdobeny podobně, zrcadla zakrytá a závěsy celé odpoledne zatažené.

„Nemám rozsvítit ještě jednu lampu?“ zeptal se.

„Ne, děkuji, Owene. To stačí.“

Najednou se uprostřed své činnosti zastavila a vzala z krbu jednu zarámovanou fotografii.

„Podívej se, Owene. Jak to, že jsem si toho dřív nevšimla?“

Přešla s fotografií k pohovce. „Vidíš tu podobu?“

Pozorně studoval fotografii a rozpačitě zavrtěl hlavou. „Nevím, na co narážíš, máti.“

„Tereza a Marianne. To přece musíš vidět.“

Pokrčil rameny. „Promiň, drahá, ale nevidím.“

„Nejde ani tak o podobné rysy tváře, jako o celkový výraz obličeje. Podívej, ty veliké oči. Ústa. Marianne vždycky vypadala, jako by se měla každou chvíli rozesmát na celé kolo. Tereza tak také někdy vypadala.“

„Když to říkáš. Promiň, že já to tak sám nevidím.“

Donalda vrátila fotografii na krbovou římsu. „Marianne nebyla o moc starší než Tereza. Příliš mladé na to, aby zemřely. Obě.“

Vlastně se na tu fotografii už dávno nepodívala, a teď ji viděla novýma očima. Ta fotografie byla carte de visite, které byly víc v oblibě před lety než teď. Jely tehdy do Londýna, do nejlepšího ateliéru ve čtvrti Belgravia. Její otec si tenkrát mohl takové výlety dovolit. Obě dívky měly na sobě své nejlepší šaty z šanžánového taftu, s vysokým límcem a volánky na živůtku, a s módními úzkými rukávy. Právě ten měsíc si obě začaly česat vlasy do drdolu, vzpomínala. Marianne byla stejná jako vždy, komandovala ji, určovala, co si má obléct, dokonce jí setřela z tváří i tu nejmenší vrstvu růže.

Donalda se dotkla skla rámečku. Na dolním okraji fotografie byl stočený pramínek tmavých vlasů. Kdo by si pomyslel, že než skončí léto, bude Marianne po smrti, oběť hloupé nehody? Všechny jejich nekonečné a vážné hovory o smrti v důstojném vysokém věku, „plném hrdosti na naše vznešené činy,“ jak říkala Marianne, přišly vniveč.

„Na co myslíš, máti?“

„Na to, že sny mládí se tak zřídkakdy uskuteční.“

„Božíčku, to je deprimující.“

„Dnes se tak cítím.“

„To je pochopitelné. Co si jen pamatuji, vyprávělas mi příběhy o sobě a o své kamarádce.“ Na okamžik zaváhal. „Snad proto jsi teď tak nešťastná. Kvůli Tereze. Jako bys svou kamarádku ztratila podruhé.“

Donalda na něj vrhla letmý pohled. „Takhle jsem to nebrala.“

Sedla si do křesla naproti synovi a dívala se do ohně, pozorovala, jak plameny tančí a poskakují okolo uhlí. A vyprávěla synovi ten příběh znovu, protože to potřebovala.

Toho dne bylo jedno z těch úžasných srpnových odpolední, jaká mohou být jen v Anglii. Na modré obloze pluly chomáčky bílých oblaků a vzduch byl plný zlatých slunečních paprsků. Marianne chtěla jít k polorozpadlé chatrči na břehu řeky. Hrávaly si tam jako malé a ona říkala, že je to jejich letní byt. „Jak nekonečně snobské,“ řekla Donalda pohrdavě. Nelíbili se jí pavouci ani to zatuchlé šero uvnitř. Chtěla sedět ve stínu altánu a číst si s Marianne. Jako obvykle, Marianne její námitky vyvrátila. „Tam to bude super. Je to dobrodružství, Addie. Nebuď zápecník.“ Nakonec Donalda souhlasila s tím, že si budou hrát na Janu Eyrovou. Tuhle hru už hrály a Marianne vždycky chtěla být bláznivou paní Rochesterovou. Když si takhle hrály poprvé, křičela a kvílela Marianne tak přesvědčivě, že Wilson, zahradník, utíkal do chatrče podívat se, co se děje. Donalda hrála raději Jane, ale vždycky se pohašteřily kvůli její interpretaci. „Má strach, je plachá,“ vysvětlovala Marianne. „Musíš proto lomit rukama. Možná i omdlívat. Pak tě pan Rochester sevře v náručí a odnáší tě pryč.“ Donalda namítla: „Ale ona není takové věchýtko.“ A trvala na tom, aby se bláznivá Berta oslovovala hlubokým panovačným hlasem. „Okamžitě toho nech,“ plísnila ji podrážděně Marianne. „Ne, Addie, takhle ne. Zníš přesně jako slečna Thompsonová. Nemluvíš se zlobivým děckem, stojíš tváří v tvář ženě, která je obětí nebezpečného šílenství.“

Ale Donalda tón hlasu jen mírně poopravila, přehrávaly tu scénu stále dokola, neustále ji vyšperkovávaly, až upadly na zem přesycené tím dramatem a imaginací.

Toho odpoledne běžela Marianne napřed a zaujala své místo v chatrči u okna bez skla. Donalda šla za ní pomaleji po cestě pro přetahování lodí, procházela pod vrbami, které se skláněly a jemně se dotýkaly plynoucí vody. I v horkých dnech byl vzduch uvnitř tohoto zeleného tunelu chladný a vlhký, a voněl řekou. Usmála se, když spatřila kamarádku s vlasy rozpuštěnými a volně spadajícími z vlásenky, s tváří zářící radostí, jak jí kyne teatrálním gestem. „Mohu dál?“ volala. „Mohu dál?“ Najednou vyjekla a odtáhla ruku. Rezavý hřebík jí roztrhl kůži u palce. Donalda běžela, aby si tu ránu prohlédla. „To nic není,“ řekla. „Nic proti tomu, jak jsem si minulý týden rozbila koleno.“ Podala jí svůj nový lněný kapesník, aby si ránu převázala. „Doufám, že ty skvrny od krve půjdou vyprat.“

Marianne si zabalila palec do kapesníku a daly se do hry, Marianne s vervou mávala svým obandážovaným palcem.

Když se ale brzy večer vrátily domů, stěžovala si na bolest. V palci jí cukalo, byl rudý a oteklý. Donalda nevyjadřovala příliš soucit, protože její kamarádka vždy ráda přeháněla.

Druhý den ráno ji šla navštívit a Marianne jí ukázala zlověstné rudé pruhy na předloktí. „Betsy říká, že jestli se dostanou nad loket, je po mně,“ řekla.

„To jsou hloupé babské povídačky,“ vysmívala se tomu Donalda.

Ale Betsy měla pravdu, a žádné pohrdání lidovou moudrostí ani jiný důvod nemohly její milovanou přítelkyni zachránit. Infekce se rychle rozšířila do dívčina mladého těla. Doktor ji nedokázal zastavit, a Marianne do týdne zemřela. Donalda vstala, sáhla za obrázek a vytáhla malou skleněnou lahvičku, půvabně zbarvenou.

„Co je to?“ zeptal se Owen.

„To mám na slzy. Chytávaly jsme slzy a schovávaly si je na památku.“

„Ukaž.“ Podíval se na lahvičku proti světlu, které vycházelo z krbu. „Řekl bych, že na dně je ještě malá kapička. To je kouzelné.“

Vrátil lahvičku matce a ta se jí dotkla rty. Pak si zatlačila prsty zezadu na šíji.

„Potřebuješ svoje léky? Skočím ti pro ně.“

„Ne, děkuji.“

„Možná by sis měla na chvilku lehnout. Všechno to vyptávání dneska odpoledne, to, co se stalo… Je to hrozně nepříjemné.“

„Owene, prosím, přestaň se mnou jednat, jako bych byla nějaký stárnoucí invalida.“

„To od tebe není fér, máti…“

Umlčela ho zamračeným pohledem. „Doufám, že si na sebe vezmeš něco jiného, a ne tenhle oblek.“

„Cože? Aha, ano, jistě, vezmu si něco jiného. Ještě jsem neměl čas se převléct.“

Sama byla oblečená v jednoduchých antracitových šatech, které zdůrazňovaly její bledost. Potemnělá místnost také podtrhovala unavené rysy v její tváři. Pozoroval ji s obavami.

„Takový šok. Úplně se mi podlomila kolena, když ten detektiv - jakže se jmenuje?“

„Murdoch.“

„Jasně, Murdoch, když řekl, že byla, ehm, no, že čekala, hmm, rodinu. Netušil jsem to.“

„To pevně doufám, Owene,“ konstatovala jeho matka suše.

„Prosím? Ach, ano… jistě. Kdo si myslíš, že v tom má prsty?“

„Je mi to jedno. Teď na tom nesejde.“

Ticho bylo tíživé a Owen na pohovce poposedl. Chtěl se podívat na hodinky, ale netroufal si. Donalda stála v zamyšlení u krbu.

„Je toho tolik, čemu nerozumím. Proč chtěla jít domů? Říkala mi, že tam nikoho kromě starého otce nemá, a otevřeně mluvila o tom, jak byly jejich vztahy napjaté. Byl neskutečně přísný.“

„Zřejmě chtěla odejít kvůli svému stavu. Svobodná dívka a všechna ta ostuda. Kam jinam by měla jít?“

„Mohla zůstat tady.“

„Máti, to by nebylo správné.“

„Nevidím důvod, proč ne.“ Znovu si promnula zátylek. „A to opium! Je nesnesitelné jen pomyslet na to, čím si prošla.“

„Já, ehm, nerad to říkám, ale je možné, že nebyla takové neviňátko, jak sis myslela…“

„Ne! Vím, jaké děvče Tereza byla. Stalo se jí něco strašného, s čím nemohla nic dělat.“

„Když myslíš, máti.“

Donalda se na něho podívala. „Byl jsi dost nervózní, když nás pan Murdoch vyslýchal.“

„Vážně? No, nejsem zrovna zvyklý na to, aby policisté seděli v našich parádních křeslech a vyptávali se, co jsme dělali každičký okamžik toho dne. Je to vysilující.“

Donalda si povzdychla a opět si sedla. „Myslela jsem si, že Harriett bylo moc špatně na to, aby byla vzhůru tak dlouho a povídala si.“

„Doma se jí ulevilo.“

Donalda se mu dívala zpříma do očí, šedomodrých, jako byly její vlastní.

„Je to pravda, Owene?“

„Samozřejmě že ano. Přestaň si dělat starosti. Můžeš se jí zeptat sama.“ Poklepal na místo vedle sebe. „Pojď, sedni si tady, drahá.“

Posadila se k němu na pohovku a on si položil hlavu na její rameno.

Hladila ho po vlasech, pak ho odstrčila a zatřepala prsty. „Fuj, Owene! Opravdu si dáváš té pomády trochu moc.“

Usmál se na ni, potěšený, že nebezpečí pominulo. „Promiň. Slibuju, že si ji nebudu dávat vůbec, když ti to vadí, a vlasy mi budou trčet jako nějakému divochovi z Bornea.“

Chvíli ho bedlivě pozorovala. Na bradě, kde se ještě neoholil, byla jeho pleť drsná, a v koutcích očí měl jemné vějířky vrásek. Najednou silně zatoužila po tom chlapci, kterým už nebyl.

Sešpulil na ni rty. „Zasloužím si aspoň pusu?“

Zasmála se, přitáhla si ho blíž a políbila ho. „Promiň, miláčku.“

V tu chvíli se otevřely dveře a do pokoje vstoupil Cyril. Jakmile je spatřil, zarazil se.

„Nemáš být n-náhodou na přednášce?“ zeptal se syna.

„Teď ne, otče. Jen si trochu povídáme s máti.“

„A-ano. Jasně. Ano. Proto jsem taky přišel. Jak je ti, Donaldo?“

Výraz lásky, který právě ukázala synovi, naráz zmizel. Na Cyrilově tváři zachytila výraz žárlivosti, který zažehl starý hněv.

„Jak asi myslíš?“ vyštěkla.

„Prosím?“

„Jak asi myslíš, že mi je, Cyrile? Jsem velmi nešťastná.“

Zaznamenal známky smutku v pokoji. „Ale vždyť to byla jen naše služka, Donaldo. Nemyslíš, že to trošku přeháníš?“

Owen si pro sebe něco zamumlal. Věděl, jak na tohle jeho matka odpoví. Složila ruce do klína a propletla pevně prsty. „Tereza byla výjimečná mladá žena a já jsem si ji velmi oblíbila. Nedokážu její smrt přejít, jako kdyby to bylo nějaké kotě. ,Ach, drahoušku, to je škoda. No nic, pořídíme si nové.'“

„Prosím, D-Donaldo, nemáš důvod k takové nadsázce. S-snažím se ti dát najevo soucit. Člověk by řekl, že za tu její smrt snad nesu zodpovědnost. Alespoň soudě podle toho, jak se chováš.“

V očích jí svitl záblesk hněvu, ale hlas měla stále ještě pod kontrolou, ostrá čepel nože byla jen naznačena. „Jak se opovažuješ? Ty ses rozvaloval v bezpečí své ordinace, ne? Kde tě můžeme vždycky najisto hledat.“

Owen vyskočil. „Musím jít. Slíbil jsem Hughovi, že s ním projdu nějaké taháky před zítřejší hodinou.“

„Doufám, že n-nejdeš v tomhle obleku?“ zeptal se Cyril.

Owen měl na sobě světlý kostkovaný oblek s upnutými nohavicemi a vysokým tuhým límečkem se zlatou hedvábnou výšivkou čtyřspřeží. Nervózně se zatahal za kravatu.

„Všichni kluci to tak nosí, otče.“

„Vypadáš h-hrozně komicky.“

„Převleče se,“ zasáhla do rozhovoru Donalda. „Vzhledem k tomu, co se stalo.“

Owen se sehnul a rychle ji letmo políbil na tvář, která pod jeho dotekem žhnula.

„Nezdržím se, slibuji. Přijdu vás pozdravit na dobrou noc. Hezký večer, otče.“

Kývl hlavou na Cyrila a odešel. Donalda čekala, dokud se za ním nezavřely dveře, pak se rozhněvaně otočila na svého manžela.

„Musíš s ním neustále jednat, jako by byl malý nevychovaný fracek?“

„Nejsem to já, kdo v našem synovi vidí neustále děcko.“

„Nechej toho, prosím, Cyrile.“

Ale Cyril se nechtěl nechat umlčet. „Víš, že m-mám pravdu, Donaldo. Je na svůj věk hodně nezralý.“

„Není. Tuhle písničku zpíváš, co se narodil. ,Kojíš ho moc dlouho, Donaldo. Jak to, že ještě nechodí, Donaldo? Cože? On ještě neumí číst?' Kdyby bylo po tvém, seděl by v půl roce u stolu a počítal.“

„Nebuď směšná.“

„Nevidím nic směšného na tom, když člověk miluje své dítě, Cyrile. Když ho chce ochránit před krutostí světa.“

„Jenže ty ho neochraňuješ, ty ho vodíš za ručičku.“

„Zdá se ale, že i navzdory tomu prospívá docela dobře.“

Rhodes si vztekle zatahal za knírek. Přes sevřené rty procedil: „Nejsem tak optimistický jako ty, drahá. V klubu jsem narazil na D-Davidsona. Říkal mi, že si dělá o Owena starosti. Jak se zdá, zameškal už spoustu hodin. Neučí se.“

„To říkal Davidson? Hmm… to není pravda. Slyšels ho. Dvakrát nebo třikrát do týdne je dlouho ve škole a pracuje.“

„Podle toho, co říká jeho učitel, tomu tak není.“

Donalda zírala na manžela. Měla chuť pokračovat v hádce, popřít, co řekl, ale věděla, že to nemá smysl. V jeho očích probleskoval triumf, což znamenalo, že sám sebe považuje za nenapadnutelného. Stroze odvětila: „Pro to musí existovat nějaké vysvětlení. Možná je s kamarády. Je to mladý muž. Nemůže neustále pracovat. Třeba…“

„Třeba je pravda, že jsme z něj vychovali flákače. Který se bojí těžké práce. Který se zajímá jedině o záhady své garderoby.“

„Cyrile! Jak můžeš být tak krutý k vlastnímu synovi?“

„Na rozdíl od tebe, Donaldo, se nebojím podívat pravdě do očí.“

„Jaká škoda, žes tuhle ctnost nabyl až tak pozdě.“

Zavřel oči a zaklonil hlavu, jako by se chystal k modlitbě. „Jistě. Dostanu teď své výroční pokárání?“

„Jak si dovoluješ takhle ponižovat moje city.“

„Donaldo, prosil jsem tě o o-odpuštění mockrát. Jako bych mluvil ke kameni. Už nemám, co bych řekl nebo udělal.“

Vykročil ke dveřím, zavolala na něj.

„Jaké štěstí, že když už máš tak hrozný rodinný život, nacházíš uspokojení alespoň v práci. Kde tě všichni obdivují. Možná dokonce zbožňují“

Rhodes zčervenal a uklonil se, chladně, jako by jeho žena byla nějaká nepříjemná známost, které se chce zbavit. „Prosím, řekni Edith, že budu večeřet v klubu.“

Odešel. Donalda zůstala sedět a snažila se potlačit chvění v těle. S Cyrilem se už dávno takhle nepohádali. Jeho slova jí neustále zněla hlavou. Věděla, že má pravdu, a to poznání chutnalo jako žluč. Odpustil by mu někdo jiný? Byla by nějaká jiná žena s to obnovit mezi nimi vzájemnou lásku a úctu? Prudce se nadechla. Tyhle otázky byly k ničemu. Pravda je, že její manželství se rozpadlo už před mnoha lety, a už nezáleželo na tom, zda to byla primárně její anebo jeho chyba. Už bylo příliš pozdě na nápravu.

Vstala a zamířila ke krbu, její oči upoutala svatební fotografie ve stříbrném rámečku na protějším konci krbové římsy. Provdala se za Cyrila Rhodese, studenta medicíny z Kanady, rok poté, co Marianne zemřela. Bylo jí sotva osmnáct a teď věděla, že spěchala do jeho náruče v naivním očekávání, že život v nové zemi jí přinese štěstí, po kterém tolik toužila. Byla ta mladá nevěsta někdy šťastná, ptala se sama sebe. Na fotografii tak vypadala, usmívala se a byla rozkošná v těch hedvábných šatech barvy holubic, s jemnými krajkami a korálky. I Cyril se dmul pýchou.

S povzdechem vrátila fotografii na místo. Bylo to tak dávno, a ti dva mladí lidé plní naděje a očekávání už neexistovali.

Owen se narodil rok a půl po svatbě, a když mu byly dva roky, čekala druhé dítě. Kdyby holčička žila, dala by jí jméno Marianne.

Vrátila se ke carte de visite. Byla tu podoba, opravdu byla - ta plná ústa, kulatá brada. Možná proto si Terezu tolik oblíbila, a jednoho večera se jí svěřila tak, jako to dělávala s Marianne. Šeptala své služebné staré smutné tajemství, které nikomu jinému nesvěřila.

Opřela si hlavu o římsu nad krbem. Krepová stuha trochu páchla zatuchlinou a oheň jí hřál nohy, ale ona to necítila.

Jak se mohl Cyril divit tomu, že mu nikdy neodpustila

Úterý, 12. února

S heknutím, jako by házel kládou, zvedl Crabtree matraci a hodil ji na podlahu.

„Hej, dávejte pozor,“ zaječela Alice. „Málem jste mi rozbil sochu. Má sakra cenu, to si pište.“

Chytila otlučenou sádrovou figurínu, nevkusně pomalovanou zlatou a modrou barvou.

„Do hajzlu s váma, zasraní poldové,“ mumlala Alice.

„Dávejte si pozor na jazyk, nebo skončíte v base,“ řekl Murdoch.

Alice se do něj zabodla pohledem. Když policisté přijeli, ona i Bernadette spaly, i když bylo už hodně po jedenácté. Ettie na sebe natáhla svůj špinavý saténový župan, ale Alice zůstala v umouněné flanelové noční košili, která už dávno ztratila všechny knoflíky.

Murdoch si prohlížel zrezavělé pružiny. Nic se tu neskrývalo kromě několika rozmačkaných červotočů a zmuchlané pětidolarové bankovky. Bernadette Westonová chňapla po penězích a nacpala si je do živůtku.

„Říkala jsem vám, že tam nic není.“

„To jsem zvědavá, jestli budete i u ostatních dělat takovou prohlídku jako u nás,“ dodala Alice a máchla rukou směrem ke zdi, aby naznačila, že má na mysli své sousedy.

„Proč jste si na nás tak zasedli?“ vyštěkla Ettie. „V tyhle pitomý uličce je půl tuctu jinejch baráků. Blbí poldové.“

„Řekl jsem vám, abyste si dávaly pozor na jazyk,“ řekl Murdoch. „Ještě jedna taková poznámka a půjdete na noc za katr.“

Alice položila Ettie ruku na rameno. „Nech toho, Ettie. Dělají jenom svoji práci. Nemůžou za to. Džentlasi nikdy za nic nemůžou.“

Její hlas zněl najednou povýšeně, nahnula se na židli kupředu, takže se jí košile rozevřela a ukázala se ochablá ňadra a růžová bradavka. Ettie se smála a začala tahat jednu z dřevěných forem na římse za palec. Natahovaly na ně rukavice, když je čistily. Konstábl se naráz soustředil na převrácenou krabici, která jim sloužila jako toaletní stolek. S triumfálním výrazem zvedl kus lepenky.

„Chodíte k F. and J., že?“

Podal vizitku Murdochovi. Byl to lístek ze zastavárny Farrance and Jenkinson na Queen Street.

Ettie se zakabonila. „To snad není zločin, nebo jo?“

„Co jste zastavily?“ zeptal se Murdoch.

Alice zakašlala. „Moje nejlepší spoďáry.“ Vrhla na ně lascivní pohled. „Já se bez nich obejdu, víte?“

Crabtree si přejel prstem po tuhém límečku. Byl mladý a nepokryté flirtování těch dvou prostitutek na něj působilo. Murdoch jim nechtěl dopřát to potěšení. Na zadní straně vizitky bylo datum staré dva týdny, což znamenalo, že nemohly dát do zástavy Tereziny věci.

Těch několik svršků, které ženy měly, viselo na háčcích na protější zdi. Pod postelí byly kromě nočníku, který byl plný, dva páry holínek, ty novější z černé kůže byly špičaté. Špice byly odřené a chyběl knoflík, ale podrážky nebyly ošoupané a kůže stále ještě pevná.

„Tyhle si vezmu.“

„No to teda ne. Ty jsou moje,“ protestovala Alice.

„Odkud je máte?“

„Od Eatona.“

„Kolik stály?“ ptal se Murdoch.

„Tři dolary. Našetřila jsem si.“

„Předtím jsem si jich nevšiml.“

„Děláte si prdel? Byly tam.“

„Musím si je prohlédnout.“

Alice zabědovala. „A co si mám asi jako bez nich počít? Někdo z nás musí dělat, víte? Jiné nemám.“

Murdoch se zamračil, potom vytáhl metr a změřil boty, dělal si pečlivě poznámky o jejich délce a vzhledu.

„Dobrá. Nechejte si je. Máte štěstí.“

„A hele, Ježíšek,“ řekla Alice podrážděně.

Murdoch se opět rozhlédl po místnosti, ale nebylo tam místo, kde by nehledali. Navzdory bídě tu byl znát jakýsi pokus o zkrášlení. Kus bavlněné látky s květinovým vzorem sloužil jako závěs na jediném okně a zbytek svíčky na víčku stál uprostřed na ručně dělaném papírovém ubrousku. Další kousek levné křiklavě zbarvené látky byl přehozen přes krabici.

„Hezký obrázek,“ řekl Murdoch a ukázal na stránku z populárního ženského časopisu, který byl připíchnutý na zdi. Na obrázku bylo děvčátko se zlatými vlásky, které se opíralo o matčina kolena a naslouchalo, co mu vypráví. Ruka ženy spočívala na kučerách dítěte a její tvář vyzařovala něhu.

„To našla Ettie,“ řekla Alice pyšně. „Má umělecké vlohy.“ Zakašlala a rozhlédla se po něčem, do čeho by si odplivla.

Ettie seděla na kraji postele. „Jsme tu na nějaké přiblblé prohlídce nebo co? Proč nás takhle vyslýcháte?“ zeptala se. „Ta holka, co je po ní, s náma nemá nic společnýho.“

„Doufejme že ne. Nezemřela přirozenou smrtí. Těsně předtím, než zemřela, si vzala drogu, a upadla do bezvědomí. Pak zmrzla. Jde tu přinejmenším o zabití.“

„Co tím myslí, drogu?“ zeptala se Alice Ettie. Vypadala skutečně zmatená.

„Zeptej se Jeho Veličenstva, řekne ti to.“

„Vzala si, anebo jí dali, opium,“ vysvětlil Murdoch.

„Ha, takže umřela šťastná, ne?“

„Alice!“ okřikla ji kamarádka. „Tohle se nesluší.“

Murdoch se obrátil ke Crabtreemu. „Podíváme se do kuchyně.“

Spíše cítil, než viděl, jak se Bernadettě Westonové ulevilo. Bylo to jako hrát tu dětskou hru „Teplo… teplo… přihořívá! Ne, zima… zima… mrzne…!“ Hned mu bylo jasné, že v kuchyni nic kompromitujícího nenajdou. Ať už bylo kradené zboží kdekoliv, bylo to na místě, kde je „zima“. Byl si jistý, že právě tyhle dvě svlékly mrtvou dívku, ale také si myslel, že tím jejich zapletení do případu končilo. K ženám jejich druhu se hodil kriminálník a guláš, ale ne opium.

Ettie je příkře napomenula: „Nezapomeňte uvést pokoj do původního stavu.“

Crabtree položil špinavou matraci zpět na postel. Byla tu jen jedna umaštěná pokrývka a prošívaná deka, která bývala kdysi hezká, ale teď byla tak roztrhaná, že výplň téměř zmizela. Vzduchem kroužilo drobné pírko.

Murdoch kýval na konstábla. „Budeme tedy pokračovat. Nezapomeňte, že se zabýváme velmi závažným trestným činem, Alice Blacková. Pokud víte něco, co by nám mohlo pomoci, je vaší povinností nám to sdělit.“

„Jasně,“ řekla Alice. Zaujala velmi provokativní a lascivní postoj. Crabtree zčervenal, a jak spěchal z pokoje, vrazil do zárubně dveří. Když kráčeli chodbou, slyšeli za sebou Alicin smích.

Jak Murdoch očekával, prohlídka kuchyně nic nepřinesla. Potom prohledávali pokoj Samuela Quinna, ale kromě sáčku se smradlavým, zkaženým masem, který byl nevysvětlitelně nacpaný za skříňkou s umyvadlem, nenašli nic neobvyklého. Po Quinnovi ani po jeho psech nebylo ani vidu, ani slechu.

Dva nezaměstnaní bratři, kteří bydleli nahoře, protestovali proti prohlídce tak agresivně a podrážděně, že se na ně rozhodl Murdoch informovat na policii města Muskoka. Chtěl zjistit, zda nemají nějaký záznam. Avšak v zaneřáděné místnosti páchnoucí potem, kterou tito dva velcí muži obývali, ženské šaty nenašli. Ve dvě hodiny musel Murdoch prohlásit prohlídku za ukončenou. Když se vrátili dolů, Ettie i Alice seděly v kuchyni a popíjely čaj. Šly za oběma důstojníky ke vchodovým dveřím. Alice si něco nenuceně prozpěvovala, nějakou píseň, která zbarvila Crabtreemu uši doruda, a dokonce i Murdoch se začal cítit nesvůj. Ettie byla tišší, ale z očí jí nikdy nezmizela ostražitost. Stopa byla studená, ale ne tak docela ztracená.

V létě lemovaly javory obě strany ulice St. Luke a jejich bujné listí zakrývalo chátrající domy. Jenže teď byly stromy holé, jejich větve se černaly proti mdlé zimní obloze. Okolo rachotil kočár tažený čtyřmi dobře stavěnými peršerony naložený sudy pro pivovar Dominion, ale jinak byla ulice prázdná.

Murdoch si uvázal šálu těsně okolo brady a konstábl Crabtree vyhrnul límec své pláštěnky výš.

„A je to, pane. Byl jsem si jistý, že něco najdeme. Zklamání, co?“

„To se dalo čekat. Tyhle dvě ženské jsou mazané. Přinejmenším Ettie. Ještě neměly čas dát ty šaty k Židovi a jsou moc chytré, než aby je už nosily. Alice udělala chybu s těmi holínkami. Nabeton je ukradla.“

„Mohly mít nějakého komplice, pane?“

„Možná, ale rozhodně to není nikdo z toho domu. Měli bychom se poptat u sousedů, ale nějak si myslím, že těm dvěma děvkám nikdo nepomáhá. Když jsme to tu obcházeli předtím, nabyl jsem dojmu, že slečnu Westonovou a slečnu Blackovou tu nemají zrovna v lásce.“

„Ženy jako ony jsou ostudou něžného pohlaví, řekl bych.“

Murdoch to nekomentoval. Věděl, že mnoho z jeho kolegů má na prostitutky podobný názor.

„Začneme teda hned vedle?“ zeptal se Crabtree.

Murdoch zaváhal. „Vraťme se ještě do té uličky.“

Kráčeli po Sumach Street. Policejní zátarasy byly dosud netknuté, ale zvědavost místních obyvatel musela být zřejmě nasycena, protože tu nikdo nebyl a nešířil dezinformace. A také byl, koneckonců, pracovní den.

Podlezli zátaras z provazů a šli na místo, kde dívka zemřela. Murdoch se díval směrem na dvorek penzionu, který byl rovnou naproti. Škvírou v závěsu zadního pokoje blikotalo slabé světlo. Kdyby nevěděl, kde je, mohl by to světlo považovat za hřejivé a lákavé.

„Představ si, že jsi na jejich místě, Crabtree. Bojíš se, aby té někdo neviděl, víš, že bude policejní prohlídka… Kam bys schoval těch pár svršků?“

Než mohl konstábl odpovědět, Murdoch vykřikl: „Šmarjájózef, no jistě!“ Natáhl ruku směrem ke Crabtreemu. „Půjč mi svítilnu, prosím. A zůstaň tady hlídat. Stůj tak, aby na tebe nebylo z pokoje vidět. Kdyby chtěl někdo z domu odejít, zadrž ho.“

„Co máte za lubem, pane?“

„Jdu na záchod.“

„To bych vám neradil, pane.“

Murdoch se zasmál. „Bez obav. Jdu se tam jen podívat.“

„Díval jsem se tam už předtím.“

Crabtree se tvářil nesouhlasně. Odvedli svoji práci. Nicméně poslechl a postavil se tam, kde ho před nežádoucími pohledy chránil sousední záchod. Murdoch prošel zpátky vraty a rychle vklouzl na latrínu. Byl tu jen jeden otvor a uvnitř bylo šero a tak odpudivý zápach, že se bál pořádně nadechnout.

Škrtnul zápalkou, rozžal lampu a teplé světlo zalilo malou místnůstku. Stavba z hrubého dřeva se zdála holá, jen vzadu bylo prkno se dvěma otvory, z nichž jeden byl zakrytý víkem. Sklonil se nad otevřenou díru a spustil svítilnu níž. Viděl jen hromadu lidských výměšků. Naštěstí byla většina zmrzlá, takže puch nebyl tak strašný. Po vláknu, které ve světle vypadalo jako stříbrné, pobíhal tlustý černý pavouk. Uprostřed sítě na něj čekala úhledně zabalená potrava.

Murdoch se narovnal a odsunul víko z druhého otvoru. Nic! Zatracená práce! Byl přesvědčený, že našel to správné místo, kde se dají schovat věci. Naklonil se se svítilnou v ruce ještě hlouběji do díry.

Trefa!

Pod okrajem prkna vyčuhoval kus tartanové látky. Sundal si klobouk a šálu, aby nespadly dolů, a sáhl dovnitř rukou v rukavici. Látka vyčuhovala z balíku, který byl zavěšený na hřebíku. Zatáhl a s tichým klením se mu nakonec podařilo balík protáhnout dírou ven. Když ho vytahoval, sebral s ním i kousky lejna, ale to mu nevadilo.

Ukázalo se, že balík tvoří vlněná šála svázaná do uzlíku. Sundal si rukavice a rozvázal jej.

Uvnitř byly šaty: šedá seržová sukně, bavlněná košilka a spodnička, černá saténová blůzka. Uprostřed balíku byl žalostně zmačkaný černý plstěný klobouk s květinami z růžového hedvábí.

Všechno uložil zpět, svázal šálu do uzlíku a vyšel ven nadechnout se čerstvého vzduchu. Konstábl Crabtree se vynořil ze tmy a přišel k němu.

„Našel jsem je, Crabtree. Jsou to její šaty, na sto procent.“

Najednou za ním bliklo světlo, jak někdo nadzvedl závěs. Viděl jen siluetu postavy, ale věděl, že tam stojí Bernadette Westonová a pozoruje ho.

Slečny Letície Wrightová a Mathilda Kleiserová položily své navštívenky na stříbrný tác v hale.

„Prosím, vyřiďte paní Rhodesové mou upřímnou soustrast. Je mi líto, že jí není dobře,“ řekla slečna Wrightová.

„I ode mě,“ řekla slečna Kleiserová.

„Přála si, abych vám vyřídil, že si cení vašeho laskavého pochopení,“ řekl Foy. „Věří, že bude moci opět přijímat návštěvy nejpozději příští týden.“

Dělalo mu trochu potíže vyslovit těch několik posledních slov a slečna Wrightová si toho všimla. Poznala opilého sluhu, když takového viděla.

„Ach, za tak dlouho? Já i slečna Kleiserová se určitě vrátíme v příhodnější dobu. Zřejmě tu už bylo dost návštěv?“

„Ano, madam. Lidé jsou skutečně velice laskaví.“

Foy otevřel dveře, ale na prahu žena zaváhala.

„Takové neštěstí. Celá domácnost určitě prožívá šok.“

„To ano, madam.“

„Víte, co se té nebohé dívce stalo?“ zeptala se slečna Wrightová.

„Ne, bohužel, to nevím.“

Letície by z něj ráda vymámila víc informací, ale majordomus záměrně zíral kamsi nad jejich hlavy. Nadzvedly si sukně, sevřely kabelky a dovolily mu, aby je vyprovodil. Když kráčely cestou od domu, přijížděl ke vchodu další kočár. Kočí seskočil z kozlíku a pomáhal vystoupit mladé ženě. Všechny tři ženy okamžik přešlapovaly na místě a pak se navzájem úklonem pozdravily.

„Dobré odpoledne, slečno Shepcoteová.“

„Dobré odpoledne,“ pozdravila Harriet. Sebevědomě kráčela směrem ke vchodu. Starší ženy pokračovaly v chůzi.

„To nebohé osiřelé dítě bez matky je pěkně neforemné, i když to nerada říkám. A ten její klobouk? Viděla jste někde takovou hrůzu? Zelinář by ho mohl prodat a vydělat balík.“

Mathilda pokývala souhlasně hlavou. „Abych byla zcela upřímná, nevím, co na ní Owen Rhodes vidí. Donalda naznačila něco v tom smyslu, že by se měli na jaře zasnoubit. Ona na to samozřejmě tlačí. Harriet je pěkně poddajná.“

Vzaly se navzájem v podpaží, jejich široké klobouky se téměř dotýkaly.

„Najmeme si drožku?“ zeptala se slečna Wrightová.

„Ne, pojďme se trochu projít. Pro jednou to snad nevadí.“

„Ta girlanda na dveřích je trochu přehnaná, nemyslíš? Koneckonců to byla jen služka.“

„Ano i ne.“

„Jak to myslíš, Mathildo?“

„Nevím, jestli ti to mám říct…, musíš přísahat, že si to necháš pro sebe.“

„Samozřejmě. Komu bych to vykládala!“

„Naše chůva Mabel slyšela od kuchařky Felkinsových, že ta mrtvá je plod lásky Cyrila Rhodese.“

„Ne!“

„To jsem slyšela. Jak jinak vysvětlíš takové pozdvižení?“

„Ale Donalda ji zajisté nepřijala?“

„Ty ani já bychom ji nepřijaly za vlastní, ale ona je podivín, nezdá se ti? Angličanky takové bývají…“

Prošly okolo vysokého tmavovlasého muže, který zdvořile nadzvedl klobouk. Měl na sobě kabát z tulení kůže a pod paží nesl hnědý papírový pytel. Kdyby věděly, že je to vyšetřující detektiv William Murdoch a že míří do Birchlea, aby si nechal potvrdit, že se jedná o oděvy Terezy Laporteové, dámy by zcela jistě přišly na nějaký důvod, proč se tam vrátit.

Úterý, 12. února

Když Murdoch vstoupil do Temperance Hall, kameloti byli zrovna uprostřed písně „Sejdeme se u řeky“. Zpívali s elánem, i když ne zrovna čistě. Někteří podupávali nohama ve vysokých botách pobitých cvočky o dřevěnou podlahu, jiní tleskali do rytmu. Proklouzl na jednu z lavic v zadní části auly. Kolem něho byli chlapci oblečeni v těch nejpodivuhodnějších šatech, jaké kdy Murdoch viděl na jednom místě pohromadě: veliké plátěné kšiltovky s nápadnými kostkami, plstěné čepice, kožešinové beranice a kabáty a kalhoty, které pamatovaly předchozí majitele. Podle zákona musel mít kamelot nejméně čtrnáct let, aby dostal povolení prodávat noviny, ale mnozí z těchhle chlapců byli mladší. Donuceni okolnostmi prožít své dětství ve zkratce, v jejich tvářích se zračil předčasný cynismus, který byl jen chvílemi potlačen dětskou naivitou. V aule byla mlha z kouře jejich dýmek a vzduch čpěl pachem špinavých šatů a těl.

Murdoch vytáhl svou briardku a zapálil ji. Okamžitě ho někdo dloubnul do paže.

„Nemáte trochu tabáčku, pane?“

Chlapec, který seděl vedle něho, byl ještě malý a nohama sotva dosáhl na podlahu. Měl příliš velkou kšiltovku a vlasy jako provázky mu skoro zakrývaly oči. Murdoch mu ždibec podal a v okamžení se k němu napřáhly další dvě či tři umouněné dlaně.

„A mně, pane?“

„Hej, a co já?“

Murdoch se rozdělil o poslední tabák, který měl ve váčku, a blahořečil tomu, když se z jeviště ozval virbl oznamující začátek schůze. Chlapci si zapálili dýmky - nejprve si od něho ovšem půjčili zápalky - a vypadalo to, že zadní řada se zadusí v oblacích kouře.

„Kdo jste?“ zeptal se ho soused a spokojeně bafal ze své krátké zčernalé dýmky. Než mu mohl Murdoch odpovědět, na pódium vběhl uvaděč, kulatý pán, jehož holá lebka bíle svítila v záři plynových lamp.

Murdoch přišel na setkání kamelotů v naději, že by mu mohli pomoci. Na ulici byli jako doma, drsní a krutí, naučili se přežít jako opuštěná koťata. Jestli si někdo všiml v zimní noci na ulici mladé dívky, pak to byli oni. Uvaděč souhlasil, že mu dovolí promluvit, jakmile svůj projev skončí hlavní host. Neměl v úmyslu připravit ho o slávu vzrušující řečí o pohřešovaných děvčatech. To Murdochovi vyhovovalo. Tím řečníkem byl Godfrey Shepcote, a on měl šanci si ho dobře prohlédnout.

Shepcote čekal v zákulisí. Vřava ze strany chlapců ho vzrušovala a jeho kulaté tváře byly ještě červenější než obvykle. Jeho sluha, Canning, stál vedle něho a ještě mu narychlo oprašoval sako na ramenou. Shepcote se na tu událost pečlivě oblékl - tvídové sako, pod ním světle hnědou vestičku, béžové pumpky, vysoké hnědé holínky, které mu sluha nablýskal, že zářily jako zrcadlo. Působil dojmem bohatého, avšak ne bezstarostného člověka. Blahobyt mu seděl na ramenou zřetelně a lehce.

Ve skutečnosti patřilo každoroční setkání kamelotů v Temperance Hall ke světlým bodům Shepcoteova roku. Po něm měl vystoupit houslista, žonglér a čtenář myšlenek, ale toto byl jeho okamžik slávy a on věděl, že na něj chlapci nedočkavě čekají.

Uvaděči se konečně podařilo obecenstvo dostatečně uklidnit tak, aby ho bylo slyšet.

„Děkuji, pánové, děkuji vám. Lepší sbor jsem nikdy neslyšel…“

To vyvolalo nadšené výkřiky a ohlušující hvízdot. „Dobrá, dobrá. Vidím, že jste jako na jehlách a s netrpělivostí očekáváte našeho dalšího řečníka. Alespoň soudím, že to je ten důvod, proč sebou na židlích šijete jako…“

Poznámka vyvolala ohromný smích. Kameloti, plní červů a vší, se neustále škrábali.

„Vážně, náš člověk nepotřebuje představovat. Slyšeli jste jeho projev loni a líbil se vám. Slyšeli jste jeho projev předloni a líbil se vám. Prosili jste, aby promluvil i letos. A zde je, pánové. Dovolte mi, abych přivítal pana Godfreyho Shepcotea.“

Hluk byl ohromující, chlapci byli nadšení, že se mohou trochu projevit, jejich hlasy byly zvučné díky dlouhé praxi.

Shepcote dokráčel k řečnickému pultu, uklonil se, chvíli si liboval v tom rámusu, pak pozvedl ruce na znamení ticha. Ještě několik zahvízdání a dav ztichl, připraven naslouchat. Když si byl jistý, že mu věnují naprostou pozornost, spustil.

„Kolegové kameloti - mohu vás takto oslovit se vší upřímností, protože vy a já jsme kolegové…“ Čekal, až utichne provolávání slávy. „A ačkoliv již uplynulo mnoho let od chvil, kdy jsem stával ve větru někde na rohu, stále se za kamelota považuji…, jen dospělého.“ Odmlčel se a ukázal prstem na někoho v přední řadě. „Na té tváři jsem zahlédl stín pochybností…, ale nezlobím se na něj. Kdo jsem, že zde stojím a vyprávím takové věci?“ Poklepal si na své objemné břicho. „Nevypadám jako kamelot. Ano, můžete se smát, můžete pochybovat, ale opakuji vám, jsme kolegové“ Udělal pauzu a naklonil se nad řečnický pult. „Vím, jaké to je, zakoušet takovou zimu, že necítíte prsty u rukou ani u nohou, takovou zimu, že máte pocit, že vám ztuhlé uši upadnou jako kousky zmrzlého zelí. Vím to, protože jsem tam stával. Znám také toho vždy přítomného společníka kamelotů, toho věrného psa jménem Hlad. Toho, který trýzní vaše vnitřnosti, dokud nemáte chuť křičet bolestí… Jenže nekřičíte, protože máte svoji hrdost. Hrdost těch, kteří se musí postarat sami o sebe a kteří nežebrají.“

V aule bylo nyní naprosté ticho.

„Pamatuji si na ten hlas strachu. Znám toho ďábla, který vám sedí na ramenou a šeptá do ucha: ,Kde vezmu svůj příští kousek chleba?'“

Mužstvem prolétlo povzdechnutí jako větřík obilným polem. Shepcote si prohlížel jednotlivé řady a vypadalo to, jako by se očima pozdravil s každým, kdo seděl před ním. Dokonce dýmky byly odloženy. Shromáždění jím bylo zcela okouzleno.

Murdoch si uvědomil, že vedle něj stojí nějaký muž, a snažil se mu udělat místo. Byl to Shepcoteův sluha. Do tohoto davu se nehodil ve svém střízlivém černém obleku a šedých rukavičkách, s tmavými naolejovanými vlasy sčesanými dozadu. Kývl hlavou směrem k pódiu.

„Dneska je ve formě, co?“

Murdoch souhlasil: „Úžasný.“

Shepcote se napil trochu vody, pohyboval se pomalu a promyšleně. Věděl, jak to s obecenstvem sehrát, stejně jako rybáři tam na Východě vědí, jak dostat velkou rybu, pomyslel si Murdoch.

Shepcoteův hlas zněl nyní hlouběji. „Řekl jsem mí kolegové a myslím to tak, protože jsem dosud nezapomněl, a nikdy nezapomenu, kolikrát byl v noci tvrdý chodník mým lůžkem, boží nebe mou střechou, a jedinou přikrývkou noviny, které jsem prodával...“

Ze strany hochů se ozvalo několik uznalých zahekání. Shepcote popošel k okraji jeviště, tváře se mu leskly potem. „Mezi těmito zdmi jsem už svůj příběh vyprávěl, ale když dovolíte, rád bych ho vyprávěl ještě jednou. I když je to můj příběh, vím, že nejsem jediný, kdo jej prožil. Mohl by to být stejně tak dobře váš příběh, Johne Jarvisi, nebo tvůj, Time Blacku. Na vás, kdo jste se tu dnes shromáždili, čekají podobné cesty, životy, které musíte žít a které jsou možná ještě těžší, než byl ten můj. A pokud vám mohu být rádcem, inspirací, padnu na kolena a budu vzdávat díky našemu Pánu za to, že moje bolest a strasti nebyly nadarmo. Nuže se vás ptám, bratři, mohu svůj příběh vyprávět znovu?“

Vztáhl prosebně ruce směrem k davu.

Chlapec vedle Murdocha pronikavě hvízdl, prsty v ústech, a ostatní ho napodobili. Shepcote zamával rukama a čekal, až nastane opět ticho. Rozhostilo se okamžitě.

„Když jsem byl kluk, tak malý, že jsem sotva odrostl dětským střevíčkům, zemřel mi otec. Byl to hodný muž a křesťan, těžce a nadmíru pracoval, ale zasáhla dlouhá nemoc, a když si jej nakonec Stvořitel povolal, zůstala moje matka bez prostředků. Měl jsem jednu sestru, dívku tak hodnou a tak vznešeného ducha, že na této zemi neměla co pohledávat. Matka sotva odložila smuteční vdovský šat, a již byla zasažena novým žalem. Moji sestru si odvedli andělé do nebe, na místo, které se pro ni hodilo mnohem lépe než toto údolí hříchu, kterému my smrtelníci říkáme domov.“

Vytáhl z náprsní kapsy bílý kapesník a otřel si obličej. „Ve věku pouhých čtyř let jsem byl ponechán pouze v péči truchlící a chudé ženy. Moje matka byla smutkem tak přemožena, že vzdychala nehybně na lůžku, den za dnem. Co jsem měl dělat? Noc co noc jsem se modlil, aby se mi dostalo nějaké rady, až mě kolena bolela. Byla velmi studená zima a já jsem si vydělal pár pencí odmetáním sněhu, nošením tašek bohatým dámám, které nakupovaly na King Street. Některé z nich byly laskavé, jiné mi věnovaly asi tolik pozornosti jako nějakému trakaři…“

„Hanba,“ ječeli hoši. „Fuj! Fuj!“

„Nuže, chlapci, tyto ženy ponecháme soudu Všemohoucího. Nechejte mě pokračovat… Byl prosinec, týden před Vánoci. Zůstal jsem vzhůru zvlášť dlouho a navzdory tomu všemu jsem doufal, že se mi podaří vydělat trochu víc peněz, abych mohl matce koupit dárek k svátku Narození Páně. Byla ale taková zima, že nikdo nevycházel z domu a já nemohl sehnat žádnou práci. Nejedl jsem. Byl jsem vyčerpaný. Nakonec jsem nedokázal udělat už ani krok a schoulil jsem se pod navátým sněhem u katedrály. A povím vám, moji drazí, předrazí přátelé, že v tu chvíli mi bylo jedno, jestli budu žít nebo zemřu. Snad jsem usnul, to nevím, ale znenadání jsem zaslechl hlas, laskavý hluboký hlas. Otevřel jsem oči a přede mnou stál nějaký člověk. ,Dítě, tady nemůžeš spát. Je velká zima,' řekl. ,Musíš jít domů.' Možná to byla jeho laskavost, něžný výraz jeho tváře, čemu jsem nebyl zvyklý. Ať to bylo cokoliv, dotklo se to mého srdce a slzy mi vstoupily do očí a vzlyky zaplavily moje rozpálené hrdlo. Vím, co si myslíte: Co je to za zženštilé chování? Ale nezapomeňte, že jsem byl jen hloupé děcko, které nemělo daleko ke smrti hladem. Nebudu zde zmiňovat slova, která jsme si s oním mužem vyměnili. Řeknu vám jen, že mi slíbil pomoci, ne pouhým dobrodiním, ačkoliv i to udělal, ale tím, že mi ukáže, kde si mohu vydělat na živobytí, kde budu moci hrdě vztyčit hlavu. Řekl mi, abych druhého dne brzy ráno přišel na jeden roh. Budu prodávat noviny, které tam najdu. Rozhodl jsem se udělat přesně to, co mi poručil, a hned za rozbřesku jsem vstal a spěchal na ten roh. Cizince jsem nikde neviděl, ale jak slíbil, byl tam úhledně zabalený balík novin…“

Aulou to zašumělo. Murdoch cítil, jak z onoho muže, Canninga, vyzařuje klid. Shepcote vzhlédl ke stropu.

„Kdo to byl? Nevím. Už jsem ho nikdy znovu neviděl a někdy si sám říkám, zda byl skutečně z tohoto světa, ale na tom nesejde. Měl jsem své noviny a chopil jsem se šance vydělávat si na své bídné živobytí. Neměl jsem kamarády, se kterými bych si mohl hrát, neměl jsem obruče ani míče, se kterými bych zabíjel bezstarostně hodiny. Byl jsem ještě tak malý, že reklamní tabule, které jsem nosil, byly větší než já. A když pršelo, schovával jsem se pod nimi…“

To vyvolalo vlnu smíchu. Mnozí z přítomných dělali to samé.

„Ale poctivě jsem pracoval. Když ostatní chlapci ušli jednu míli, aby prodali svoje noviny, já jsem našlapal dvě. Když vstávali v šest, aby měli první vydání, já jsem vstal v pět. Když šli v devět domů, já jsem zůstal do desíti. Tak jsme živořili. Výdělek jsem dával matce, která nás z této almužny živila oba.“

Zahrozil vesele prstem do obecenstva. „Na rozdíl od mnoha mých přátel zde, já jsem nepromrhal jedinou penci na pivo či na tabák.“

Další smích a obdivný pískot. Shepcote pokračoval.

„Navzdory mým nejlepším snahám, matka byla stále slabší a chřadla. Vždycky, když jsem se večer vrátil domů, bylo na stole něco k snědku, někdy i teplé dušené maso. No, žádný banket, na jaký jsou zvyklí boháči, pro ně by to bylo bídné jídlo, ale bylo připraveno s takovou láskou, že jsem si připadal, jako bych jedl božský pokrm, a od stolu jsem odcházel sytý. Každý večer jsem matku prosil, aby si dala se mnou, ale vždycky to odmítla s tím, že už jedla. Protože jsem byl malý, věřil jsem jí to.“ Přitiskl si kapesník k očím. „Promiňte, chlapci, nikdy nedokážu přejít tuto část svého vyprávění bez slz… Bylo štěstí, že jsem měl takovou matku. Vím, že mnohé z vás takové požehnání nepotkalo…, že jste nikdy nepoznali radost z matčina úsměvu ani sladkou lítost, když její milující slzy padají na vaše tváře. Moje drahá matka zemřela. Víte, neuvědomil jsem si, že s tím milujícím sebeobětováním, kterého jsou schopny jenom matky, mi dávala všechno jídlo a sama hladověla.“

Odmlčel se a v řadách před sebou hledal uznání. Našel je v nejedné vyhublé tváři. Někteří chlapci tiše plakali. Jeden či dva se navzájem objímali s mladšími. I Murdoch cítil v krku knedlík. Malý chlapec vedle něho nahlas popotáhl a on ho poplácal po rameni. Klučík se na něj vděčně usmál. Canning neodtrhl pohled z jeviště.

„Moje drahá matka odešla. V míru a zbožnosti, stejně tak jako žila. Ale zanechala mi dar. Po pohřbu, přemožen lítostí, jsem otevřel její starou ohmatanou Bibli, abych se pomodlil, a tady, ukrytá mezi stránkami, byla obálka. V rozpacích jsem ji otevřel… a vytáhl jsem…“

Znovu se odmlčel a jeden odvážlivec zvolal: „Padesát dolarů!“

Shepcote se dobrosrdečně usmál. „Přesně tak. Padesát dolarů. Škudlila a šetřila a snažila se obejít bez peněz, aby mi mohla zanechat tohle dědictví. Žádná velká suma…, ani ne dost na to, založit si bankovní…“

Zazněl smích, chlapci byli rádi, že ty bolestné vzpomínky jsou pryč.

„Měl jsem obrovské štěstí, protože na mé ulici se prodával stánek, jeho majitel byl už starý a unavený. Když jsem k němu přišel s padesáti dolary v ruce, vysmál se mi do očí. ,Ať přijde tvůj táta, mladíku,' řekl, ,pak můžeme udělat obchod.' Trvalo dlouho, než uvěřil tomu, že si chci ten stánek koupit já sám.“

Podle vyprávění, pomyslel si Murdoch, měl v té době Shepcote okolo šesti let, ale nikdo v sále o tom neuvažoval a nikdo se ho na to neptal.

„A takhle to začalo. Pracoval jsem pilně a čestně. Neutrácel jsem peníze v kostkách… Ano, vy víte, o čem mluvím. Prosperoval jsem. Koupil jsem si další stánek, a pak ještě jeden, a pak jsem si koupil i ty noviny.“

Čekal, zatímco obecenstvo tleskalo a hvízdalo.

„A teď mám tu čest zastupovat hodné lidi našeho krásného města jako radní. Onehdy za mnou přišel jeden z mých kolegů z rady. Nebudu ho jmenovat, protože za to, co pronesl, by byl navždy v hanbě. ,Povězte mi, pane Shepcote,' řekl, ,proč vy, tak zaměstnaný člověk, radní, ke kterému mnozí vzhlížejí s obdivem, mrháte svým drahocenným časem a řečníte před skupinou hulvátů a darmošlapů?' To je pravda, je mi líto, ale přesně tato slova použil. Podíval jsem se mu do očí. ,Proč? Řeknu vám proč. Protože mezi těmi takzvanými hulváty a darmošlapy mohou být budoucí představitelé města. Počkejte…, počkejte. Mezi těmi chuligány jsou stejně dobří lidé, jaké můžete najít v bankách a na soudech. Mezi těmi drsnými neopracovanými chlapci jsou démanty.'“

V sále se ozval pískot a výkřiky a Shepcote nemohl pokračovat. Nakonec zaječel: „Vše, co potřebují, je šance, aby ukázali, co v nich je!“

Hoši dupali nohama, zaplaveni vlnou nadšení, pro tuto chvíli zapomněli na prázdné žaludky. Shepcote věděl, že městská rada má v plánu škrtnout pro tento rok příspěvky na ubytování kamelotů, ale tuto špatnou zprávu jim sdělit nehodlal. Brzy na to přijdou sami, až se pro ně dveře ubytovny zavřou a chodník se najisto stane jejich noclehárnou.

Zamával a uklonil se, zatímco provolávání slávy a pískot pokračovaly. Nakonec se vrátil uvaděč. Potřásl Shepcoteovi rukou a uprostřed dupání a tleskání odešel radní z pódia.

Murdoch se otočil na Canninga. „Vynikající proslov. Byla to pravda?“

Mužovy sevřené rty se uvolnily do malého úsměvu. „Něco z toho ano.“

Murdoch by se rád dozvěděl víc, ale Canning kývl hlavou a vstal.

„Raději půjdu za ním,“ řekl a odešel.

Murdochova dýmka zhasla a on si ji nacpal zpět do kapsy, protože nechtěl vyvolat hrabivost svých sousedů, kteří se rychle dostávali z nálady, kterou svým proslovem navodil Shepcote. Musel si přiznat, že i jemu se v nejeden okamžik vedraly slzy do očí. Pan Shepcote byl zajisté velmi přesvědčivým řečníkem. Uvaděč žádal znovu o ticho a Murdoch si uvědomil, že teď je řada na něm. Vstal a razil si cestu uličkou k jevišti. Na protější straně auly začalo několik chlapců zpívat. Snad to měla být „Země naděje a slávy“, ale nebyl si jist. V zákulisí si Shepcote otíral upocenou tvář a zátylek a rychle upil z láhve whisky. Canning šel k němu, ručník přes ruku.

„Výborně, pane. Kéž bych uměl vyprávět jako vy.“

Shepcote si povšiml ironie v hlase svého sluhy a zamračil se. „Obávám se, že o svém životě byste mohl vyprávět tak leda někde v trestanecké kolonii.“

Ve skutečnosti byla velká část z toho, co vyprávěl, pravda. Přišel o otce v raném věku, ale muž, který se obecně považoval za jeho otce, byl zabit v hospodské rvačce. Jeho sestra se skutečně připojila k andělům, když jí bylo šestnáct - zemřela na pohlavní nemoc. Pokud jde o jeho matku, byla většina z toho, co o ní říkal, fikce. Bez prostředků, to ano, ale nikdo by u ní ani na okamžik nezaznamenal stopu po sebeobětování. Její poslední slova, která k němu pronesla, byly sprosté nadávky, protože jí nedonesl gin. Byla pravda, že po jejím pohřbu našel peníze. Schované pod matrací. Peníze, které mu systematicky kradla z kapes a na které pak v opilosti zapomněla. Z těch peněz, dvaceti dolarů, složil zálohu na novinový stánek tak, že podvedl téměř slepého starce, když předstíral, že mu dává víc. Ovšem pravda byla, že pracoval a prodíral se svou cestou z nuzoty, hnán touhou stát se něčím lepším, mít to pohodlí, které viděl u svých zákazníků, již byli tomu hubenému klukovi vzdáleni stejně jako hvězdy na nebi.

A dokázal to. Měl hezký kočár a koně. Velký dům. Oženil se s ženou z lepší rodiny, jeho dcera se vdá dokonce do ještě vyšší třídy. Ale mezi tou směsí lží a polopravd, které servíroval dnes odpoledne, byla jedna naprostá pravda. Nikdy nezapomněl na to, že býval kamelotem. Občas se budil uprostřed noci zpocený strachem, že všechno, co si vytvořil, by mu mohl někdo vzít a z něj by se stal opět nuzák.

Beatrice Kitchenová si látala punčochy a jehla jí zůstala trčet ve vzduchu, když se podívala na Murdocha.

„To zní nepravděpodobně. Jako kdyby si andělé špinili ruce prodejem novin. Spíš bych hádala, že nějaký metodista využil hladové děcko.“

Její manžel se zachichotal. „Ale, máti, nechej Willa, ať pokračuje.“

Než se Murdoch dostal domů, bylo už pozdě, ale Kitchenovi byli vzhůru a čekali na něho. Beatrice mu připravila slaný hovězí vývar a on z něho teď usrkával.

„Už ani nemám co říct. Pan Shepcote šplhal po žebříčku úspěchu díky tvrdé práci a dobrým mravům. Věřím mu. Plakal jsem spolu s ostatními.“

Arthur se rozkašlal a Murdoch počkal, dokud nechytil dech. Beatrice podala manželovi kus látky, aby si otřel ústa.

„No a měl jste štěstí s těmi kluky?“ zeptala se.

„Myslím, že ano. Samozřejmě jsou tam nejméně tři tucty kluků, kteří jsou připraveni odpřisáhnout, že viděli Terezu Laporteovou, pokud jim za to kyne nějaká odměna, ale dva z nich vypadali důvěryhodně. Jeden chlapec ji přesně popsal. Snažil se prodat zbývající výtisky u hotelu Somerset, který je na rohu Church Street a Carlton Street. Vyhnali ho tamodtud někdy po deváté a vydal se po Church Street. Říkal, že přecházela před ním přes Gerrard Street. Šla východním směrem. Říkal, že - cituji - to byla pěkná kůstka“.

„Nemrava!“ vykřikla Beatrice. „Doufám, že jste mu dal pohlavek, aby se choval slušně.“

„Jasně,“ uchichtl se Murdoch. „Přál bych vám, abyste ho viděla. Jmenuje se Charles Elrod, ale má vlnité rusé vlasy a říkají mu Mrkvička už tak dlouho, že si skoro nemohl vzpomenout na svoje skutečné jméno. Ten druhý je trochu pomalejší a nebyl si jistý. Ale tvrdí, že když šel domů, viděl tu dívku na rohu ulic Berkeley a Queen. Kráčela směrem k Sumach Street, což je zhruba tam, kde ji našli. Jeho popis docela seděl. Smůla je, že nezná hodiny a neví, v kolik ji viděl, ale říkal, že u svatého Pavla odbíjelo čtvrt.“

„Pokud ten zrzek vážně viděl Terezu a pokud ona pokračovala v chůzi, počítám, že by byla na rohu Berkeley Street a Queen Street asi tak o tři čtvrtě na deset, takže to sedí,“ řekl Kitchen.

Murdoch se na Arthura pousmál. „Škoda že nejste u policie. Ano, tak jsem si to taky spočítal.“

„Mohla si vzít drožku,“ namítla Beatrice.

„I to je pravda. Zkoumáme stvrzenky a zápisy drožkařů, kteří v té oblasti pracují.“

„Kam to nebohé dítě jen šlo?“ ptala se Beatrice. „Z Queen a Berkeley to má na nádraží daleko.“

„Taky bych rád věděl. Půjdu se poptat do francouzsko-kanadského kostela na King Street.“

„Do toho starého metodistického kostela?“

„Ano, tam. Je tu celá kolonie koželuhů z Quebeku a ti do toho kostela chodí.“

„Legrační, jak jsme všichni přitahováni k tomu svému,“ řekla Beatrice.

„Vsadím se, že tam měla namířeno. Zítra se zastavím u kněze. Pan Shepcote mi nabídl, že nám zdarma otiskne ve svých novinách fotku mrtvé a bude ji publikovat tak dlouho, jak to bude nutné. Někdo se nám ozve. A přinejmenším teď máme přesný popis toho, co měla na sobě.“

Beatrice přetrhla kus vlny zuby a vytáhla dřevěný hříbek, na kterém byla předtím natažená pata punčochy. Z hromádky v košíku vytáhla další punčochu a začala si ji pozorně prohlížet.

„Nemůžu pochopit tu nestydatost, s jakou ty dvě mladé ženy svlékly mrtvé šaty a ukradly je. Ani pohan by to neudělal.“

Její manžel si odfrknul. „Všechno popřely. Vsadím se. Mám pravdu, Wille?“

Murdoch kývl hlavou. „Naprosto. Podle nich mohl ty šaty do kadibudky dát kdokoliv.“

„Což je pravda, to se jim musí uznat.“

„Měl jste je vsadit do vězení a zahodit klíč,“ řekla Beatrice.

„Dokud nenasbíráme důkazy, nemůžeme nic dělat. Vzali jsme je k nám na stanici a Crabtree a já jsme je vyslýchali celé odpoledne, ale ani jsme s nimi nehnuli. Problém je v tom, že ten hajzlík používají i další obyvatelé domu, a vlastně se tam může dostat kdokoliv, kdo prochází tou uličkou. Uzlík byl dobře schovaný, ale zavěsit ho tam trvalo jen moment. Museli jsme je pustit. Alespoň pro tuto chvíli.“

Beatrice našla díru a začala ji látat. „Našli jste všechny oděvy?“

„Nebylo tam žádné, ehm, spodní prádlo.“

„Ani kalhotky nebo živůtek?“

„Žádné kalhotky.“

„Hmm. Tyhle věci se snadno schovají. Prostě si je oblečete.“

Murdoch věděl najisto, že Alice je na sobě neměla. Možná Ettie.

Kýchl. Začal se cítit pod psa, měl horečku a rýmu. Beatrice jej pozorovala přes skla brýlí, jako když ptáček pozoruje chutné sousto.

„Ale, ale. Vypadá to, že lehnete s nachlazením.“

Vstala. „Jen tu zůstaňte sedět. Dáme vás do kupy.“

„S tím si nedělejte starosti, paní Kitchenová. Půjdu si brzy lehnout.“

„Žádná starost. Stejně se musím postarat o tátu.“

Odešla a Murdoch se zašklebil. Znal domácí medicíny paní Kitchenové, některé z nich byly horší než nemoc, kterou měly vyléčit.

Arthur si všiml výrazu Murdochovy tváře a rozesmál se. Okamžitě se však smích změnil v těžký záchvat kašle, po kterém zesláblý těžce oddechoval v křesle. Do nádobky vyplivl krvavý chrchel. Murdochovi se zdálo, že ten smrad je den ode dne horší.

„Mohu vám nějak posloužit?“ zeptal se.

„Nový pár plic. To je tak to jediné, co by mi mohlo pomoct. Pochybuju, že je máte v kapse.“

„Kéž bych měl.“

Kitchen mávl rukou ke dveřím. „Zapomněl jsem vám říct - máti na mně zkouší novou kúru.“

Dveře se otevřely a paní Kitchenová se vracela a nesla smaltovanou mísu s vodou, z níž se kouřilo. Murdoch jí přiskočil na pomoc.

„Dovolte,“ vzal jí lavor z rukou.

„Položte to k ohni. Arthure, budeme muset trochu prohrábnout uhlíky. Pan Murdoch by měl být v teple.“

Murdoch začal protestovat, ale ona ho zastavila.

„Sundejte si pantofle a ponožky. No tak!“

Do horké vody nasypala trochu hořčičné moučky.

„Dejte tam nohy. Pozor, je to horké.“ Ponořil chodidla do vody, kůže se okamžitě zbarvila dorůžova.

„Opřete se,“ poručila a zabalila mu ramena do mohérové šály.

Zasmál se. „Jako bych byl zase malý kluk.“

Poklepala ho po ramenou. „Dobrá. Sem tam vám mateřská péče přijde jistě vhod.“

Vrátila se do svého křesla, nenápadně vzala z manželova stolku jeho plechový hrnek a vyměnila ho za čistý.

„Arthur mi říkal, že zkoušíte nějakou novou kúru.“

Pokývala hlavou. „Ráno jsem šla na tržnici a u pultu pana Howarda byla nějaká nová prodavačka vajec. Howard je zřejmě už moc starý, aby sem dojížděl z farmy, takže tahle ženská prodává vajíčka a kuřata místo něho. Zvláštní, že je hnědá jako kávové zrnko. Zřejmě v ní koluje cikánská krev. Daly jsme se ale do řeči a já jí vyprávěla o Arthurovi a o tom, jak je nemocný. ,To se spraví raz dva,' řekla. Jen ať denně sní dvanáct vajec s hustou smetanou. Ať spí v chladné místnosti. Tak to dělejte, dokud se neuzdraví.'

Hmm, pomyslela jsem si, to se vám tak akorát hodí, když prodáváte vajíčka. Musela mi číst myšlenky. ,Vyléčila jsem otce i svou sestru,' pokračovala. ,A víte co? Prodám vám tucet vajec za cenu deseti. Co vy na to?'“

„Jasné, že máti souhlasila,“ vstoupil do hovoru Arthur. „I když si to nemůžeme dovolit.“

„To zvládnem. Dám inzerát a vezmeme dalšího podnájemníka. To by šlo, když za námi nebudou chodit, nemyslíte?“

„Každý, kdo tu bydlí, má kliku,“ řekl Murdoch. Čeřil nohama vodu v lavoru a vytvářel tak příliv. Usmál se na ty dva. „Dělával jsem to jako malý kluk, když jsme byli v Nové Scotii. Při odlivu zůstávaly na břehu louže mořské vody. Sedával jsem na kameni, ponořil nohy do vody a hrál si na to, že jsem Bůh a vysílám na Zemi bouři.“

Když pozoroval, jak voda ve smaltované nádobě šplouchá, živě si vzpomínal na svou hru. Uprostřed tůně nechal kousek naplaveného dříví, které představovalo Bluebell, což bylo nepravděpodobné jméno rybářského člunu, na němž se plavil jeho otec. Postupně čeřil vodu víc a víc, až vlny ten chatrný člun přemohly a ten se i se všemi na palubě převrhl. Přehrával si to stále dokola, pokaždé s jistou směsí katolického pocitu viny a pohanské radosti z toho, že zničil nenáviděného otce.

„...chudák dítě, dej jí pánbůh lehké spočinutí.“

Paní Kitchenová něco vyprávěla. Zachytil jen závěr. Od chvíle, co se Beatrice doslechla, že Tereza byla věřící, její postoj k ní se změnil. Z dívky pochybného charakteru se převtělila v dítě, které nemělo daleko k svatosti.

„Pardon, paní Kitchenová?“

„Vy jste byl mimo, zadumal jste se, že? Jen jsem se ptala, zda chybí ještě něco dalšího. Jestli utíkala, pak si myslím, že s sebou musela mít všechen svůj majetek.“

„Máte absolutní pravdu. Hospodyně si je jistá, že s sebou měla plátěnou cestovní tašku a nějaké šaty. Přinejmenším zřejmě ještě jednu sukni a blůzku. Chybí také její kabátek a rukavice. Nejspíš s sebou měla i růženec a Bibli. Prohledal jsem její pokoj a tam nebyly.“

Beatrice se spěšně přežehnala. „Jaký podlý člověk mohl ukrást takové posvátné věci?“

„Posílám Crabtreea, aby prošel a zkontroloval všechny zastavárny.“

„Bude mít křesťanský pohřeb?“ zeptala se Beatrice.

„Ano, ale ještě se nám nepodařilo kontaktovat její rodinu. Jsou pod sněhem.“

„Bože, smiluj se nad nimi, až uslyší tu hroznou zprávu, že ztratili čisté dítě takovým způsobem.“

Murdoch Kitchenovy seznámil s pitevní zprávou, ale zdálo se, jako by Beatrice vše zřejmě nedocházelo. Pak ho překvapila, jako už mnohokrát předtím. Na moment nechala látání a podívala se na něj.

„Najdou se lidi, co o ní budou mluvit jako o hříšnici, ale já ne. Podle mého si na ní někdo styk vynutil a donutil ji také vzít si opium. Ať je to kdokoliv, Bůh je potrestá. A pokud ve své moudrosti usoudí, že se to nehodí v tomto životě, pak upřímně věřím a doufám, že se o to postará zákon.“

Zvedl oči a podíval se na kurvu, která stála nad ním. Zvedla bosé chodidlo a on viděl špínu za ulámanými nehty. Vylila na sebe neskutečné množství kolínské vody a jako obvykle se mu zvedal žaludek z té směsi zatuchlého potu, levného parfému a znechucení sama sebou. Snažil se potlačit v sobě tu potřebu jít za ní, ale nakonec kapituloval. Ta porážka, byť si ji způsobil sám, ho rozhněvala.

Lehce mu špičkou chodidla poklepala na nos. „Nedělej si starosti se jmény. Je mi fuk, jak si říkáš. Můžeš být třeba sám princ, mně je to jedno“

Sedl si na paty a vzal do dlaní její nohu. „To jsem rád. Mohlo by nám to oběma ublížit, kdyby na to někdo přišel. Rozumíš?“

Sykla bolestí a přikývla na souhlas.

Středa, 13. února

Celou středu se z oblohy pomalu snášely velké vločky, které děti chytaly na jazyk, jako by to byla zmrzlina. Když se setmělo, ulice poseté koňským trusem ležely pod vrstvou čistého, čerstvého sněhu, který jiskřil ve světle plynových lamp. V osm večer byla většina obyvatel už za dveřmi domů a dokonce ani hladký povrch ulice Queen Street nehyzdily šlépěje. Jen před vchodem do hostince Johna O'Neila byl sníh zdupaný.

Samuel Quinn s Princeznou v patách otevřel velké dveře výčepu a ven se vyvalil rámus a kouř. Vzadu v místnosti bušil do kláves starého rozladěného piána hrbáč populární písničky z music-hallu a kolem něho stála skupina mužů a žen, kteří se drželi navzájem za ramena a vyřvávali text písně.

„A hle, byl to její otec,

pam-pa, dam-pa,

A hle, byl to její otec..“

Mezi těmi ženami byla i Bernadette Westonová. Zpívala z plných plic, hlavu zakloněnou, ústa doširoka otevřená. Krempa jejího klobouku se nahnula a zastavila se nad obočím, zelené pírko se houpalo a tančilo v rytmu hudby. Všimla si Quinna a mrkla na něj, aniž by na okamžik vypadla z rytmu.

Zamával jí, zatáhl za kus provazu, který byl přivázaný k obojku, a vplul do davu. Mířil k jednomu z dlouhých dřevěných stolů u protější stěny, kde uviděl Alici. Princezna se snažila olizovat cosi lepkavého na podlaze, ale odtáhl ji pryč. Byla tu plivátka, ale skoro nikdo je nepoužíval, a čerstvé piliny se spojovaly v hroudy tvořené slinami od tabáku, tajícím sněhem a hlenem.

„Popojedem.“

Zpocený číšník v košili a kožené zástěře, špinavé a mokré od cákanců, proklouzl okolo Quinna, tác vysoko nad hlavou. Pivo, které se vařilo u Johna O'Neila, bylo nahořklé a slabé, ale nezdálo se, že by to někomu vadilo. Zákazníci přicházeli kvůli společnosti, ne kvůli pivu.

„Procházím. Pardon.“ Quinn si razil cestu lokty a těla neochotně uhýbala. Znali ho tu, pár chlapů ho poplácalo po ramenou. Nebylo tu mnoho žen, jedna z nich, namačkaná na lavici u zdi, se na něj usmála a zamávala, ale on pokračoval dál. V očích ho štípal hustý kouř z bezpočtu dýmek a laciných doutníků.

Alice si ho ještě nevšimla. Věnovala se svému společníkovi, muži, kterého Quinn neznal. Byl statný, čerstvě oholený, s vlasy ostříhanými nakratičko. Tvář měl plochou a Samuelovi připomínal boxera.

Vsunul se na lavici vedle Alice, omotal vodítko kolem nohy stolu a zastrčil Princeznu pod něj. Se zájmem očichávala boty ostatních mužů.

„Koukněme se, co nám to sem přišlo,“ řekla Alice. „Kdes byl?“

„Makal jsem. Ne jako někdo.“ Přátelsky ji dloubnul do žeber a ona zakvičela. Její smysl pro humor byl již posílen horkým ginem.

„Zapomínáš na dobré vychování, Alice. Nepředstavíš mě?“

„Tohle je Jack,“ řekla a ukázala na muže vedle sebe. „Jenom tudy projíždí. Jmenuje se Jack a je to námořník.“

„Ahoj,“ pozdravil Samuel. Zavolal na obléhaného číšníka. „Co si dáte?“ zeptal se těch dvou. „Je to na mě.“

„Koukněme se, tys přišel k penězům, jo? Máš kliku. Jak se ti to povedlo?“

„Na tom nesejde. Chceš něco k pití, nebo ne?“

„Ještě jeden svařáček neuškodí,“ řekla.

Muž přikývl. „Mně taky. Dík.“ Měl chraptivý a napjatý hlas, jako by měl laryngitidu.

Samuel objednal u číšníka pití, pro sebe půllitr piva. Vytáhl z kapsy složené noviny a položil je na stůl.

„Podívej se, Alice. Píšou tady o té holce, na kterou se nás včera vyptávala policie…“

„Už o tom posraným mordu nechci nic slyšet. Člověk by řekl, že to snad byla dcera královny, kolik je kolem toho povyku.“

„O co jde? Nic nevím,“ ozval se její společník.

Alice si odfrkla. „Nechtěj nic slyšet. Blbí poldové, vždycky si zasednou na nějakou holku. Ettie a já jsme strávily celý odpoledne na jejich podělaný stanici, páč si mysleli, že jsme sbalily šaty tý holky.“

Na chvíli potlačila své rozhořčení, když číšník hlučně postavil na stůl dvě sklenice ginu, džbán teplé vody a pintu piva. Přilila do ginu trochu vody a pořádně si lokla. „Jak kdybychom něco takovýho dělaly. Za co nás mají? Nemohly jsme jim nic říct, protože jsme spaly…“

„Když budeš chvilku zticha, Alice, řeknu ti, co tady píšou,“ řekl Quinn. „Nabízejí odměnu tomu, kdo podá nějaké informace.“

Napil se trochu piva, otřel si pěnu z kníru a chystal se číst. V tu chvíli se jeho ramene dotkla něčí paže.

„Dej mi hlt, Same. Vyschlo mi v krku.“

Bernadette nečekala na odpověď, chopila se sklenice a napila se piva.

„On dneska platí, Ettie,“ řekla Alice. „Proč si jedno neporučíš?“

„Neřeknu ne.“

Quinn znovu dobromyslně mávnul na číšníka a na stole přistál půllitr s pěnou.

„Ettie, sedni si a poslouchej,“ poručila Alice. „V novinách je něco novýho o tý holce.“

Bernadette blýskla pohledem po Alici a odsunula židli. Sundala si klobouk a ovívala si jím rozpálený obličej.

„Dřina, ten zpěv.“ Princezna vystrčila hlavu zpod stolu a zahrabala tlapkou Bernadettě v klíně. „Podívejme se, kdopak to tu je!“ S láskou hladila fenku mezi ušima. Pak se sklonila a nabídla jí pivo. Pes se žíznivě vrhl na nápoj. Quinn to pozoroval.

„To stačí. Snad ji nechceš nadrátovat.“

„To je prvně, co vidím psa pít pivo,“ řekl Jack.

Bernadette zvedla sklenici a dopila do dna. „Tos toho ještě moc neviděl, co?“

„Ettie, nebuď drzá. Tadyhle Jack je náhodou zcestovalý člověk.“

„Vážně? Jako kde? Kdes jako byl?“

Usmál se, ale ten úsměv se neobjevil v jeho očích. „V Británii, Francii, dvakrát v Číně. Řekněte si.“

„Co jseš zač? Námořník?“

„Přesně tak, holka pro všechno.“

„Cože?“

„První důstojník.“

„Mluví obrazně,“ vysvětlovala Alice. „A cockney jak v Londýně.“

„Mně to zní přiblble.“

„Ettie,“ protestovala Alice. „Jack je tu na návštěvě. Nechováš se zrovna přátelsky.“

„Chcete vidět moje tentononc?“ zeptal se námořník.

„Ne.“

„Myslím tím moje tetování.“

„Jo, ukaž to, Jacku,“ pobízela ho Alice.

Sundal si rukavici a vyhrnul rukáv na pravé ruce.

„Pánbíčku v nebíčku, koukej na to,“ vydechla Alice.

Kolem jeho předloktí a zápěstí byl obtočený červený had. Měl otevřenou tlamu a zuby, které byly vytetovány na kraji palce a ukazováčku, svíral ženu, úplně nahou a krvácející. Dal prsty od sebe a ženiny nohy se roztáhly.

„Pěkně sprostý,“ řekla Alice.

„Jak to myslíš?“ zeptal se námořník.

Ettie pokrčila rameny. „Nic moc. Už jsem viděla lepší.“ Otočila se ke Quinnovi a ukázala na bílou stužku, kterou měla přišpendlenu na sametovém kabátku. „Jak se ti líbí moje mašlička, Same?“

Ušklíbl se. „Neříkej mi, žes vstoupila do Ligy abstinentů?“

„Přesně tak. Příští týden mám slavnostní přísahu. Dostaneš tam báječný čaj, koláče, sendviče, kolik toho jenom sníš. Umím v tom chodit.“

Našpulila rty jako malá holčička a strčila si prst do pusy. „Odpřisáhnu, že rty, které chutnají kořalku, se nikdy nedotknou mých… rtů.“

Námořník se zakřenil. „Chcete, abych se stal okamžitě abstinentem?“

Quinn zašustil novinami. „Tak chcete, abych vám to přečetl, nebo ne?“

Jack se znovu usmál. „Nejdřív si dáme ještě jednu rundu, teď na mě.“

Ettie zavrtěla odmítavě hlavou. „Za chvilku jdu znova zpívat. Same, tak se do toho už sakra dej.“

Quinn polknul zbytek svého piva, aby mohl využít cizincovy nabídky. Těšilo ho, že se Ettie k tomu muži chová nevrle. Byl příliš studený Ale ona byla taková. Buď k někomu pocítila okamžité sympatie anebo antipatie. Bůh pomáhej tomu, na koho byla vysazená. Dokázala by jedním pohledem zmrazit peklo. Vzal noviny a nahlas četl.

„Hledáme informace: Vyšetřování smrti Terezy Laporteové, milé mladé dívky, která tragicky zahynula minulou neděli v noci, pokračuje. Kdokoliv viděl tuto mladou ženu v neděli mezi pátou hodinou večer a půlnocí, nechť se prosím neprodleně přihlásí detektivu Murdochovi na stanici číslo čtyři. Žena měla na sobě…“

„Do háje, Same, nechej toho. To už jsme slyšely, že jo, Ettie? Přejdi na to o té odměně.“

„V zájmu veřejnosti nabízí majitel Signálu odměnu padesát dolarů za každou pravdivou informaci, která pomůže naší policii při odhalení záhad tohoto tragického případu“

„Padesát dolarů!“ vykřikla Alice.

Ettie se zamračila. „To není nic pro nás. My ji neviděly. To je pech.“

Quinn pokračoval.

„Musíme zajistit, aby naše ulice byly bezpečné pro naše drahé a pro ty, kdo se nedokáží postarat sami o sebe. Pokud se nezbavíme té lůzy, která denně zaplavuje naše město, odsoudíme něžnější pohlaví k životu v neustálém strachu“

„Co tím myslí?“ zeptala se Alice zmateně. „Kdo je ta lůza? Myslí tím dřevorubce?“

Námořník pokýval hlavou. „Copak jste ještě neslyšeli o těch přistěhovalcích, co sem přicházejí z Moldávie?“

Alice se zasmála. „Kde to, proboha, je? Ále, na tom nesejde. Pochybuju, že si tam v nejbližší době zajedu. Chybí mi kolo u kočáru.“ Znova sešpulila rty. „Přečti ten kousek ještě jednou, Same. Ten o té odměně. Padesát dolarů…“

Bernadette zatahala kamarádku za rukáv. „Alice! Pojď si se mnou zazpívat.“

Alice se odtáhla. „Nechce se mi, Ettie. S Jackem se dobře bavíme. Není pravda, Jacku?“

Naklonila se k němu tak blízko, že ňadrem třela o jeho paži.

„Proč tě tolik zajímají ty peníze? Máš snad nějaké informace o té dívce?“ zeptal se jí.

„Žádné, nic neví,“ odpověděla mu Ettie. „Jen tak fantazíruje, že jo, Alice?“

„Ne, já…“

„Slyšelas, co jsem řekla!“

Alice hleděla na svoji přítelkyni podrážděně. „Jo. Nic nevím. Nic jsem nikdy nevěděla,“ zamumlala.

Bernadette najednou vstala. „Hrají moji písničku. Same, díky za pivo. Nashle, kapitáne. Čau, zlatíčko.“

Poslední pozdrav patřil fence pod stolem. Ettie ji láskyplně pohladila a vrátila se ke klavíru, na který začal hrbáč vyluzovat plačtivé akordy. Quinn rezignovaně složil noviny, opřel se zády o židli a pozoroval dění okolo.

Alice se silněji přitiskla k cizincově paži. „Nic si z ní nedělej. Je náladová.“

Pianista zabušil do kláves, aby vzbudil pozornost. Rámus u baru trochu zeslábl a Ettie se dala do zpěvu. Její hlas byl čistý a průzračný jako voda.

„Stojím v kraji růží

a sním o kraji plném sněhu.!“

Místnost se ještě více ztišila.

„Kdy jsme spolu byli šťastní, ty a já,

v tom dávném čase běhu“

Alice Blacková se předklonila, jako by něco chtěla svému společníkovi pošeptat, a významně mu olizovala ucho.

Zasmál se. „Hej, to lechtá!“

„Umím lechtat, to umím. Ukážu ti to.“

Znovu ho začala olizovat, tentokrát pomaleji. Neodtáhl se. „Líbilo se ti to?“ zeptala se.

„Jo. Bylo to moc příjemné, Elaine.“

„Alice. Ne Elaine. Jmenuju se Alice.“

Vztáhl ruku a dotkl se korálků, které měla na krku. „To je hezké. Docela neobvyklé. Kdes je vzala?“

Chytila ho za ruku a strčila si jeden prst do pusy. „Co na tom?“

Vsunula jazyk mezi jeho prsty a on se znovu zazubil.

„Víš co, Alice, proč mě nepozveš někam do soukromí. Kde mě můžeš lechtat podle libosti.“

Uchichtla se. „Dva dolary?“

„Jsi drahá.“

„Stojím za to. Uvidíš. Kam půjdem - nahoru, anebo k nám?“

„Mám lepší nápad. Pojď do mojí šmajchlcimry. Tam budem mít soukromí. Mám tam schovaných pár flašek, které netouží po ničem jiném, než aby je někdo otevřel. Dostal jsem je v Turecku.“

„To zní dobře. Ještě jsem nepila turecké pivo.“

„Bude ti chutnat. Jdeme, vem si svoje saky paky a jdem.“

Dopila poslední hlt ginu a oba vstali. Quinn pozoroval Bernadettu a nevšímal si jich. Alice zamířila k východu jako první, cestou rozrážela horká těla, která zaplnila parket.

„Pusťte mě. Hejbněte kostrou, zdechliny.“

Když se blížili k piánu, Ettie právě končila svou píseň. Klavírista vyloudil vysoký trylek. Ti, kdo měli volné ruce, začali tleskat. Ettie, rudá vzrušením, se okázale ukláněla. Hrbáč spustil další písničku a statný muž, jehož mourem umazané šaty prozrazovaly jeho povolání, se dal do zpěvu staré balady.

„Kdepak jsi dnes byl, Randalle, můj synu?

Kdepak jsi dnes byl, můj milý synu?“

Ettie se k němu chystala přidat, když vtom zahlédla Alici. Ustoupila dozadu.

„Kam jdeš?“ zeptala se a chňapla ji vší silou za ruku.

Alice se ji snažila setřást, ale nešlo to. „S ním.“

Alice trhla hlavou směrem k Jackovi. Pozoroval je prázdnýma chladnýma očima, ale číšník se zastavil, aby obsloužil zákazníky u jednoho ze stolů, a tak ho od obou žen oddělil.

„Nelíbí se mi,“ sykla Ettie.

„No, pak je dobře, že s ním nejdeš ty.“

„Alice, nechoď. Jak jsem ho mohla pozorovat, nevěřila bych mu.“

„Hmm. Odkdy jsi tak vybíravá? Kdybychom chodily jenom s fešákama, co se nám líbí, nevydělaly bychom si ani na slanou vodu.“

„Co zanecháš své matce, Randalle, můj synu?

Co zanecháš své matce, můj milý synu?“

Kominík cvrlikal roztomilým kontratenorem. Všude okolo se bavili chlapi a nevěnovali mu pozornost.

Ettie se zamračila: „Je to lhář. Není to žádný námořník, má na to moc jemné ruce. Kdysi jsem byla s námořníkem. Jeho ruce byly tvrdé a plné mozolů. Říkal, že to má od lanoví.“

„Tak čím teda podle tebe je?“

„Tipovala bych ho na špicla.“

Alice se ohlédla na Jacka. Mezi nimi stál ještě pořád číšník, který se hádal s jedním ze štamgastů kvůli účtu.

„Ne! Kdepak, to ne.“

„A proč ne. Žvanily jsme před ním o té holce. Skončíme ve vězení, jestli nebudeš mlčet... A říkala jsem ti, neber si ty korále. Ještě ne. Musíme si dávat bacha.“

Jack konečně prošel okolo číšníka a došel k nim. „Jdeme na to?“

Alice se podívala na něho a na Ettie, pak se ho chytila pod paží.

„Nemůžu se dočkat.“

Prodírali se ke dveřím. Ettie se za nimi dívala, pak pokrčila rameny a vrátila se ke klavíru. Kominík k ní vztáhl umouněné ruce, ona se jich teatrálně chopila a připojila se k němu.

„Co zanecháš své milé, Randalle, můj synu?

Co zanecháš své milé, milý můj?“

Přidal se k nim i hrbáč, jeho hlas byl silný a hluboký.

„Provaz, aby se oběsila, matko, provaz, aby se oběsila, matko.

Ach, nachystej mi už lože, protože mě bolí srdce, A rád bych si lehl“

Venku, na ulici, se Alice roztřásla zimou a utáhla si šál těsněji okolo prsou. Námořník ji vzal za ruku.

„Mám kamaráda, kterého bych ti rád představil. Nejdřív půjdeme k němu.“

„Myslela jsem, že budeme spolu jen já a ty.“

„Potom. Nejdřív půjdeš s ním.“

„Je mi to fuk,“ řekla Alice.

Středa, 13. února

Kočár se zakymácel a Alice téměř spadla do klína muži, který seděl naproti ní.

„Ufff. Co to bylo? Přejeli jsme psa?“

„Jen kus ledu.“

Vtlačil ji zpátky na její místo. Námořník ji přivedl k tomuto muži, který se jí ale ani trochu nelíbil. Byl nervózní jak školák, odmítl jí říct své jméno a po celou cestu téměř nepromluvil.

Narovnala se a sedla si zpět, ovívala se.

„Je tu příšerné vedro.“

Začala si rozepínat kabát.

„Proč si neudělat pohodlí, ne?“ chichotala se a pak škytla. „Co jste mi to dal do toho pití? Necítím nos.“

Muž si lokl ze stříbrné ploché láhve. „Je to prvotřídní skotská. Zřejmě na to nejste zvyklá.“

I když se blížila stavu totální opilosti, neušlo Alici, že v jeho hlase zní pohrdání. Zakabonila se.

„Měla jsem předtím dobrej grog. Mockrát. Stejně dobrej jako to vaše turecký svinstvo.“

Začala se doopravdy potit.

„Nemůžem otevřít to zpropadený okno? Jinak se tu rozpustím.“

Chtěla vytáhnout roletu na okýnku vedle sebe, ale ten muž ji chytil za ruku.

„Raději ne.“

„Proč ne?“

„Cením si svého soukromí.“

„Nikdo vás neuvidí kromě kačen.“

Nadzvedla roletu dost na to, aby si všimla, že jsou blízko jezera, kůň klusal pomalu úzkou cestou.

Muž se naklonil a stáhl knot porcelánové svítilny, která visela na držáku nade dveřmi kočáru. Uvnitř se setmělo, stíny byly tak tmavé, že mu skoro neviděla do tváře.

„Takhle je to mnohem útulnější, nemyslíte?“

Pokrčila rameny: „Když to říkáte.“

Měla už různé zákazníky. Někteří měli rádi denní světlo, jiní ne. Jeho odhadovala na hravý typ. Vždycky po člověku chtěli, aby hrál, že se baví. Och a ach a vrtět se blahem. I když zrovna myslela jen na to, z čeho si uvaří polívku a jak dlouho mu bude trvat, než se udělá. Prostě ten druh hlupáka s červenou tváří, který nechá na polštáři pár dolarů. „Kup si něco.“ Do háje s nimi. Zachichotala se sama pro sebe.

Ještě že neumějí číst myšlenky.

„Co tě tak pobavilo, Alice?“

Zívla. Najednou se cítila tak unavená, až si pomyslela, že tam usne.

„To nic. Jsem vyplivnutá. Můžem se vrátit?“

„Myslel jsem, že se ti projížďka líbí.“

Alice si povzdychla. „Jo, je skvělá.“

Naklonil se kupředu. Potil se a čpěl z něho nepříjemný pach. Možná že je jeho první prostitutka. Tihle chlápci se vždycky strašně bojí o svoje nóbl spoďáry.

„Slyšel jsem, že něco víš o té dívce, co umrzla…“

„To vám řekl Jack? Myslela jsem, že je to tajemství.“

„On mi říká všechno. Půjdeš na policii pro odměnu?“

„Možná, akorát Ettie je proti. Nechce, abych něco říkala, protože si myslí, že nás to dostane do maléru.“

„Nechápu, jak by vás informace policii mohla dostat do problémů. Plníte jen svoji občanskou povinnost.“

„Jako vždycky.“

„A cos viděla? Třeba ti řeknu, jestli stojí za to obtěžovat s tím policii.“

Alice se snažila pochopit smysl toho, co říkal. Zdálo se, jako by uhýbal.

„Přestaňte mumlat blbosti. Jasně že to stojí za to. Rádi to uslyší. Nastoupila do kočáru, ne?“

„Kdo?“

„Ta mrtvá přece, ta holka, kdo asi?“

„Opravdu? A kde?“

„Opravdu. Viděla jsem ji na Queen Street. Kousek od hotelu.“

„V kolik to bylo?“

„Kolem desátý v sobotu.“

„Víš jistě, že to byla ona? Mohl to být kdokoliv.“

„Jasně, že vím. Ve městě nejsou dvě ženské s takovým kloboukem. Viděla jsem ji, jak na rohu nastupuje do kočáru.“

„To je divné. Na druhou stranu, v Torontu je spousta kočárů, takže si nemyslím, že ta informace jim tak pomůže.“

„Hmm, to jste vedle, pane Vševědoucí. Tenhle patřil nějakýmu bohatýmu švihákovi. Poznala bych ho kdekoliv…“ Nejistě zatřepala hlavou. „Měla bych držet jazyk za zuby… Ettie říkala, abych si to nechala pro sebe…“

„Takže jsi to řekla Ettie?“

„Jasně. Je to moje nejlepší kámoška. Mám Ettie ráda.“

Měla potíže sedět vzpřímeně.

„Zdáš se mi moc unavená, Alice. Dej si nohy nahoru. Ukaž, pomůžu ti sundat boty… Páni, jsou ti těsné, ne?“

Zatahal a zul jí holínky, ozval se pleskavý zvuk a zatuchlý pach Aliciných špinavých punčoch zaplnil kočár.

„Je tu děsný vedro. Podívejte se na sebe, potíte se jako čuně.“ Znova se zachichotala. „Potí se čuníci? Nevšimla jsem si… Kéž byste se konečně vyslovil. Je hrozná tma. Už jsme na Onom místě? Nejste ďábel, že ne?“

„Kdepak. Jsem tvůj hodný anděl. Vlastně se tě chystám poslat do ráje.“

Otočil se a zatáhl za krátký řemínek připojený k čalounění sedadla za ním. Sedadlo se sklopilo a objevila se za ním přihrádka.

Alice zvedla hlavu. „Ajaj. Copak to tam máme, rodinné šperky?“

„Něco na ten způsob.“

Vytáhl skleněnou ampulku a karmínově červenou koženou schránku. Pak zabušil na strop. Alice slyšela, jak vozka volá na koně, a naráz zastavili, dobře odpružený kočár se jemně zhoupl. Pozorovala, jak muž zatáhl za háček na kožené etuji a ta se otevřela. Na růžovém saténu leželo cosi, co vypadalo jako ocelová tuba. Zvedl ji, vytáhl dlouhou jehlu, která ležela vedle, a přišrouboval ji na tubu. Položil ten nástroj na sedadlo a vytáhl zátku z ampulky.

„Co to je?“

„Říkejme tomu třeba rajské mléko.“

Ponořil jehlu do ampulky a natáhl do ní nahnědlou tekutinu. „Vyhrň si rukáv, Alice, a já tě udělám tak šťastnou, jak jsi nikdy v životě nebyla.“

Zavrtěla hlavou. „Jdi do hajzlu. Slyšela jsem o tom. Odvaří tě to.“

„Ne, pokud se to používá s mírou. Je to nektar bohů.“

„Tohle, jo? Tak si to píchněte vy.“

„Taky že si to píchnu. Ale dámy mají přednost. No tak, ukaž ruku.“

Chytil ji za zápěstí volnou rukou, ale ona ho odstrčila. „Ne. Já nechci!“

Stříkačka upadla na podlahu. Jehla se zlomila a hnědá tekutina se rozlila na béžovou rohožku. Muž zaklel.

„K čertu s tebou! Tos neměla dělat. Nebe je drahé.“

Alice viděla jeho hněv, jeho odhodlání. Tělem jí projel strach, každičkým nervem vnímala nebezpečí, které jí hrozilo.

Než jí v tom mohl zabránit, zmáčkla kliku a otevřela dveře a napůl vypadla, napůl se skutálela na zem. Se zoufalým úsilím se postavila na nohy, nevnímala bodání ledu pod bosými chodidly. Byli na opuštěné části břehu jezera. Na západ odtud viděla obrys budovy lihovaru, ale byla příliš daleko. I kdyby křičela, věděla, že ji nikdo neuslyší. Dala se do běhu, neuvědomovala si, že míří k zamrzlé vodní ploše.

Muž se vyklonil z kočáru. „Zastav ji!“ zařval na kočího. Rozkaz byl zbytečný. Jack okamžitě pochopil, co se děje, seskočil z kozlíku a vrhl se za utíkající ženou. I když měl na sobě těžkou pláštěnku, snadno ji dohnal.

„Hej, počkej! Kam jdeš?“

Otočila se a lapala po dechu. „Je to zasranej cvok…“

„Neblázni, samozřejmě že není. Pojď, ještě si uženeš smrt.“

Alice se mu podívala přes rameno a poprvé spatřila celý kočár. Měsíc byl v úplňku a jeho svit se odrážel od sněhu. Snadno rozeznala karmínově červenou kostru vozu. Šedý kůň potřásl uzdou a zahrabal kopytem.

„Panebože, vždyť je to ta drožka. To jste byli vy… Vy jste zastavili té dívce…“

Zahlédla ten výraz v mužově tváři, ale než se mohla pohnout, chytil ji jednou rukou za rameno, zkroutil jí paži dozadu a nasadil jí smyčku provazu okolo krku. Když ji utáhl, Alice se skácela naznak.

Čtvrtek, 14. února

Joe Seaton vyskočil ve spěchu z postele. Zapomněl si natáhnout budík, a tak spal o hodinu déle, než by měl. Okno už šedlo nadcházejícím rozbřeskem. Natáhl si kalhoty, rozsvítil lampu, škrábal se na hlavě, aby se probral, a lezl po žebříku dolů do stáje. Kůň jemně zařehtal na pozdrav a vystrčil hlavu přes vrata volného boxu. Joe mu dal sušené jablko, které štípnul včera večer v kuchyni. Silver si je něžně vzal a rozmělňoval je žlutými zuby na kaši. Joe se dotkl měkkého horního pysku svými drsnými kotletami a kůň se lísal a hledal v dlani další jablíčka.

„To stačilo, ty nenažranče,“ řekl Joe láskyplně. „Pojď, hejbni sebou. Mám zpoždění.“ Odtlačil koně stranou a vešel do stání, aby přihrábl do žlabu trochu čerstvého sena z balíku. Silver byl mladý kůň, ale měl mírnou a poddajnou povahu a Joe byl za to vděčný. To velký Morgan na farmě byl zlomyslný a nevypočitatelný. Jednou Joea nakopl do stehna tak, že mu skoro zlomil kost. „To byla tvoje chyba,“ řekl mu farmář a dal chlapci pořádnou facku.

Třásl se zimou, i když v této části stáje bylo teplo. V rohu stála naftová kamna, topení bylo nastaveno na minimum, a teplo vydávalo i koňské tělo. Joe měl pokoj nahoře, na půdě. Mezi živly a půdou byla jen jednoduchá vrstva dřeva a mezery byly tak veliké, že se do rohu sypal sníh.

Ponechal Silvera, aby se věnoval svému senu, a lezl znovu po žebříku nahoru. Ve vycházejícím zimním slunci zářil mráz na okně jako stříbrná krajka. Postavil svíčku na dřevěný prádelník, sáhl pod úzké lůžko a vytáhl plechovou krabici, se kterou před třemi lety přicestoval z Anglie. Ta, pár kousků vlněného prádla a tmavomodrý oblek, to bylo všechno, co mu zbylo z daru, který dostal z domova doktora Barnarda. Oblek mu byl teď už malý. Zápěstí mu vyčuhovala z rukávů saka a styděl se jej nosit. Neměl už ani zimní holínky. Vyměnil je s jiným hochem ve Feganově chlapeckém domově pro přistěhovalce za knihu, kterou teď bezpečně ukrýval na dně krabice.

Nadzvedl víko. Uvnitř bylo jeho skrovné oblečení, flanelové prádlo, dvě trička, flanelová košile - vše vzorně poskládáno tak, jak ho to naučili. Pod tím vším byla ona drahá kniha, Příručka fyziologie a frenologie. Vytáhl ji a opatrně položil na postel, jemně na ni poklepal, jako by to bylo něco živého. I když v ní byla spousta slov, kterým nerozuměl, v sirotčinci se naučil dobře číst, a každou volnou chvíli ten tenký svazek studoval. Dokonce knihu ukázal i Tereze a prohlíželi si spolu obrázky, chichotali se, když zjistili, že vysoké kostnaté čelo Edith Foyové je znakem nadměrné pýchy, a brebtání Johna Foye a jeho záliba v nápojích, jak tomu říkali v knize, byla jasně vidět na jeho nápadném jařmovém oblouku.

Ve vzdálenějším rohu krabice, schované pod tričkem, ležely srolované noviny, které teď rozložil. V nich byly jeho poklady - zlatý manžetový knoflíček, kousek onyxové náušnice, několik mincí, včetně dvou šilinků, které kdysi našel v Londýně na ulici, a malý dřevěný krucifix. S úctou jej vytáhl.

Když zjistil, že Tereza je římská katolička, nejprve se bál. V domově bylo slovo „římský“ vždy ve stejné větě se slovy jako „zlý“ nebo přinejlepším „špatný“. Jakmile jeden ze starších kluků zjistil, že nově příchozí chlapec svírá v ruce růženec, hned se sešla skupinka spolubydlících, šeptali si navzájem, tvářili se vážně a ustrašeně, jako by v příborníku našli samotného Ďábla. Řekli o tom správci a ti poslali chudáka nováčka pryč. „Svůj k svému,“ řekl dozorce. Ovšem ten incident se všemi otřásl a za duši vyhnaného zvráceného se odříkávaly zvláštní modlitby.

Tereza se chovala vždy nenápadně, ale on ji viděl, jak se dotýká skleněných korálků svého růžence a u toho cosi mumlá zvláštním jazykem. Pak vždy políbila malý dřevěný kříž připojený ke korálům. Ukázala mu jej, to polonahé tělo Ježíše Krista s roztaženými pažemi a svěšenou hlavou. Agónie té drobné postavy Joea fascinovala.

Opřel krucifix o svíčku, pak si klekl na tvrdou podlahu. Viděl, jak se Tereza křižuje, a snažil se ji co nejvíc napodobit a mával rukou přes hruď. Svěsil hlavu v modlitbě a nahlas vyslovoval jediná latinská slova, která dal nějak dohromady.

„Aj vy Maria, dominííí nos tri.“

Nikdo ho neslyšel a nikdo se mu nemohl vysmívat, a on opakoval ta slova stále dokola.

Poprvé se vplížil do jejího pokoje počátkem prosince. Tu noc byl tuhý mráz a zima ho štípala přes tenkou deku, až se probudil a nemohl znovu usnout. Normálně by šel dolů do stáje a zahrabal by se do hromady sena vedle Silvera, ale bál se. Viděl totiž dvě velké hnědé krysy, jak mizí ve stoce uprostřed stáje, a krysy opravdu nenáviděl. Věděl, čeho jsou schopné. Toho večera seděli s Terezou u kuchyňského stolu, chráněni před větrem, který skučel za okny. Byl to jeden z těch vzácných večerů, kdy byli Foyovi někde venku, a Joe se vyhříval v teple a míru jejich nepřítomnosti a ticha místo hovoru, který byl pro něj „slovním průjmem“, jak říkala Tereza. Brzy z něj vyšťourala, v jakých podmínkách žije.

„Můžeš si přijít lehnout ke mně do postele, jestli chceš,“ zašeptala. „Ale nesmí se o tom nikdo dozvědět.“

To mu nemusela říkat. Dobře věděl, co by se stalo, kdyby je odhalili. Tak to tenkrát začalo. Za těch nejchladnějších nocí vlezl zadním oknem do domu a po špičkách vyšel po zadním schodišti do jejího pokoje. Zprvu jen občas, protože jí nevěřil, chodil jen, pokud byla zima nesnesitelná. Ona ho ale vždy vítala. Vždycky, až na minulý týden. Když přišel tu noc, odstrčila ho, jako kdyby byl nějaký nevítaný pes, a on upadl na podlahu. Když viděla jeho tvář, seskočila dolů a klekla si vedle něho, líbala ho na tváře a na ruce.

„Promiň, mon ami. Je mi to líto.“

„Můžeš si položit hlavu tady, jestli chceš,“ řekla a vedla ho k jemnému polštáři svých mladých ňader. Ten pocit byl tak sladký, že mu působil závrať a on zduřel do nepohodlného mužství, ve slabinách mu pulsovala krev. Vzpomněl si na hrubé vtipy, které slyšel v domově, ale zahnal je. Nesnesl, aby cokoliv poskvrnilo jeho čistou lásku.

„Už sem víckrát nesmíš,“ šeptala a v obličeji cítil její teplý dech. Neřekla mu ale proč, a když se druhého dne ráno před rozedněním odplížil pryč, tělo ho bolelo, jako kdyby ho někdo zmlátil.

Kdyby ji našel ležet ve sněhu on, lehl by si vedle ní a vlastním teplem by jí vrátil život.

Posunul se. Kolena ho bolela a prsty měl ztuhlé zimou. V malé místnůstce bylo ticho. Žádný hlas Boží se neozval. Ale ani Satanův. Myslel si, že Kristus přibitý na kříži na něj shlíží s lítostí, ale žádný zázrak nepřicházel. Celý ztuhlý se postavil. Nevěděl, jak dlouho klečel, ale věděl, že je čas připravit koně a kočár pro doktora Rhodese.

Vedle padacích dveří byla skříňka s umývadlem, na které stál džbán a lavor. Na misce bylo mýdlo a břitva. Brzy poté, co k nim přišel, poznamenal Foy něco o jeho ochmýřených rtech a bradě, a Joe si okamžitě koupil břitvu a snažil se, aby nikoho nepohoršoval.

Vyhrnul si rukáv trička a odhalil předloktí. Okrouhlá bílá jizva u palce byla vzpomínkou na jeho první místo v Elmvale. Snažil se ochránit sám sebe před farmářovým opaskem a spona mu vytrhla kus masa na zápěstí.

Vzal břitvu do pravé ruky a táhl jí pevně po předloktí.

Okamžitě se objevila červená skvrna, tenká jako čára nakreslená tužkou. Zaťal zuby, ale slzy mu vytryskly proti jeho vůli. Chvíli počkal a pak se znovu řízl, tentokrát hlouběji. Pak odložil zakrvácenou břitvu do mísy s vodou, tenký led se rozbil v malinké úlomky. Voda se zbarvila dorůžova.

Stáhl si rukáv. Na spáncích mu vyrazily kapky potu a cítil se slabý. Ale pálivá bolest v předloktí byla úlevou, jako kdyby do ní transformoval svůj žal, který ho doháněl k šílenství.

Tmavá oblaka kouře se v chladném vzduchu pomalu a líně převalovala nad vysokými komíny likérky. Starý blázen, který bydlel na východ od jezera, používal kouř jako barometr Boží nálady. Pokud byla oblaka bílá a roztrhaná na malé kousky, měl Bůh dobrou náladu a venku bylo příjemně. Pokud byl kouř tmavý a nehybný, jako toho rána, a rozbřesk krvavý, Bůh se hněval a jeho dech bude pálit do tváří. Je třeba být opatrný a neurážet Ho.

Ve stísněné náladě se vydal shánět podél břehu jezera dříví na oheň a nějaké odpadky.

Několik metrů od břehu na zamrzlém jezeře uviděl cosi, co vypadalo jako uzlík šatstva. Když se tam šel podívat, objevil tělo.

Obešel ji jednou, dvakrát, pak do ní nesměle dloubnul holí. V noci na tělo napadal sníh a pod tou chladnou pokrývkou ležela s rukama roztaženýma, nohy skrčené pod sebou. I zmatená mysl blázna zaznamenala, že tu nebylo něco v pořádku, a s ustrašeným bědováním klopýtal zpět zamrzlou rozježděnou hlínou k nejbližší chatrči. Vdova, Maria Jenkinsová, byla hluchá a nedůvěřivá, a dalo mu práci ji vzbudit. Když konečně otevřela dveře, divoce gestikuloval a přešlapoval z jedné nohy na druhou jako nějaký vystrašený holub. Vyrozuměla, že jí říká, že z nebe spadl anděl.

Když později spatřil Alicinu tvář Murdoch, mohl stěží pochopit, jak mohl ten starý člověk říct něco takového.

Donalda byla vzhůru už skoro hodinu, ale ležela ve vyhřáté posteli a nechtělo se jí vstávat. Zase spala špatně, pronásledoval ji a budil stále sen o tom, že se topí, že se dostává nad mořské vlny a zase do nich padá. Nakonec se rozhodla zůstat vzhůru. Slyšela, jak se dveře Cyrilova pokoje otevřely a zase zavřely, a pomalu vylezla z postele. Nesnesla pomyšlení na to, že by měla snídat sama, to dala raději přednost snídani s manželem. Věděla, že Owen nevstane dříve než v devět, a nerada ho budila, když to nebylo nutné. Vklouzla do saténového župánku a šla dolů.

Pokoj, v němž se podávala snídaně, zalévalo slunce, a viděla, že obloha je úžasně modrá a bez mráčku. V pokoji bylo teplo a vypadalo to, jako kdyby bylo léto, a ne další chladné únorové ráno.

Cyril seděl v koutě u okna a četl noviny. Když vešla, překvapeně zvedl hlavu.

„Jak to, že jsi vstala tak brzy, Donaldo?“

„Nespala jsem a už mě unavovalo dívat se jen na čtyři stěny ložnice. Tady dole je mnohem příjemněji.“

„Není důvod, proč bys tu nemohla snídat každý den.“

„Máš pravdu. Nakonec, sama mohu jíst kdekoliv, no ne?“

„Prosím, n-nezačínej zase s hádkou. Dobře znáš moje zvyky. Ty ses rozhodla se jim nepřizpůsobit.“

Nervózně přešla k příborníku. Nechtěla se s ním dnes ráno hádat. Zatáhla za zvonek. Cítila, že ji Cyril ostražitě pozoruje, a snažila se být příjemnější.

„Přišel někdo s nějakými informacemi o Tereze?“

„Nic n-nového. Shepcote nabízí odměnu, tak to s-snad pomůže.“

„Cyrile, já…“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil John Foy.

„Dnes si dám snídani tady, Foyi.“

„Prosím, madam. Paní Foyová ji právě chystá. Za chviličku to bude.“

Donalda si všimla, že sluha je šedý jako voda na nádobí, a pomyslela si, zda není nemocný.

„Mohu vám nalít čaj, madam?“

Přikývla na souhlas. Foy přešel ke kredenci, sundal panenku z čajové konvice a nalil do šálku silný čaj jantarové barvy. Když jí podával šálek, všimla si jeho neklidu.

„Nejste nemocný, Foyi?“

„Děkuji za optání. Ne, nejsem, madam. Jen mě zase trochu zlobí žaludek.“

Jejich oči se na moment setkaly a mezi paní a jejím sluhou nebyl na okamžik žádný rozdíl. Viděla v jeho nevrlých očích strach, ale jen sekundu předtím naprosté znechucení. Pak mrkl a ten výraz zmizel, jako by se zavřela závěrka fotoaparátu. Její sluha stál před ní, pevně a bez výrazu.

„Přinesu ještě teplou vodu a tousty, madam,“ řekl a odešel, v ruce nesl džbán.

Donalda si sedla se šálkem ke stolu. Přemýšlela, jestli se má o Foyovi zmínit před Cyrilem, ale byla ohromena jeho netečností. Připadala si, skoro jako kdyby byla pořád ve snu a snažila se plavat pod vodou. Usrkávala horký a sladký čaj a pozorovala manžela. Jasné denní světlo mu nelichotilo. Zdůrazňovalo jeho šedivou bradku a řídnoucí vlasy na spáncích. Vypadal ustaraný a unavený. Uvědomila si, že nečte, ale že se zasnil.

„Dala bych penny za to, kdybych věděla, na co myslíš, Cyrile.“

„Prosím?“

„Byls zamyšlený. Nabídla jsem ti penci.“

Výjimečně jí neodpověděl podrážděně. Trochu se usmál. „Obávám se, že i čtvrtpenny by bylo moc.“

„Uvědomuješ si, že jsme se od pondělního večera jeden na druhého skoro nepodívali?“

„Vážně? Hmm, n-no asi máš pravdu. Mám toho strašně moc.“ Začal skládat noviny. „Pořád. Musím běžet.“

Kdyby dal najevo sebemenší ochotu zůstat a promluvit si s ní, kdyby jí nějak řekl, proč je tak zaměstnaný, Donalda by ve své osamělosti vůči němu zachovala jemný tón. Ovšem spěch, s jakým ji hodlal opustit, ji zarazil a posílil její rozhodnutí.

„Cyrile, chci se vrátit do Anglie.“

Zíral na ni. „Na prázdniny?“

„Ne, chci se vrátit navždycky.“

„To vypadá jako ukvapené rozhodnutí, Donaldo.“

„Ne tak docela. Přemýšlím o tom už dlouho, ale neměla jsem odvahu to říct nahlas.“

„Aha.“

Zasmušile ji pozoroval, nepokusil se ji ani zrazovat anebo se zeptat, proč se tak rozhodla. Pokračovala a snažila se svou hořkost udržet pod kontrolou.

„Rozhodla Terezina smrt. Tak mladé děvče ztratilo všechno, co ji v životě mohlo čekat. Chtěla mít děti a rodinu, vím to. Od té doby, co se to stalo, přemýšlím sama o sobě a to, co vidím, mě nijak zvlášť netěší.“

„Jak to, D-donaldo?“

„Je něco nedobrého na tom, když se žena mého věku cítí nejlépe se svou služkou.“

„To říkáš, protože jsi pořád ještě rozrušená. To, co se přihodilo, šokovalo nás všechny…“

„Skutečně? No, na tom nesejde, ta událost jen urychlila moje rozhodnutí.“

„A co Owen?“

„Navrhnu mu, aby přešel do Guy's Hospital. Je stejně mnohem lepší. Věřím, že s Harriet si budou rozumět, a po svatbě bychom mohli odjet. Neboj se, vymyslíme si něco.“

„O to se ne-nebojím.“

„Ne? Pak ses tedy za poslední týden musel změnit. Zdálo se mi, že veřejné mínění pro tebe znamenalo vždycky hodně.“ Podíval se jí do očí. „Nechala jsem si tvé tajemství pro sebe, Cyrile, a zůstala jsem jen kvůli Owenovi, to byl jediný důvod. Ale už nemohu dál. Ach, nedívej se tak poplašeně, nedám to do novin. Prostě se jen chci vrátit do vlasti. A po nějaké době se třeba můžeme rozvést. Ráda bych po zbytek svého života žila čestně.“ Odmlčela se a její hlas pak zazněl hluboce. „Koneckonců, ještě nejsem tak stará. Není tak nepředstavitelné, že bych mohla najít novou lásku.“

K jejímu překvapení ukryl Cyril hlavu v dlaních, mluvil přidušeně, takže mu skoro nerozuměla.

„Je mi to tak líto, Donaldo.“

Když se Foy vrátil do kuchyně, jeho žena krájela zeleninu na polední jídlo. Dnes bylo na programu dušené hovězí.

„Chce toust.“

„Je nachystaný, jen namazat máslem.“

„Mám to udělat?“

„Nemám čtyři páry rukou, nebo jo?“

Vzal toust a jednu stranu namazal máslem.

„To je moc,“ vyštěkla Edith. „Víš, že si maže jen tence.“

Hlava ho bolela a byl v pokušení odseknout jí, ale věděl, že to by vyvolalo pořádnou hádku, a na to se necítil. Seškrábl trochu másla a olízl nůž. Edith sekala mrkvičku s protivným elánem.

„Dneska ráno je nějaká smutná,“ řekl.

„Taky má proč. Kdybych byla na jejím místě, nebyla bych smutná, ale rudá vzteky.“

„Co tím chceš říct?“

„Myslím jeho. Chodit tak pozdě v noci domů.“

„Doktor Rhodes?“

„Přesně tak.“

„Přišel včera pozdě?“

Edith rozdrtila pastinák a hodila kousky do hrnce s vodou na sporáku. „Pozdě? Stejně dobře by se dalo říct, že brzo. Ve dvě ráno. Slyšela jsem, jak klepe na Joea, aby schoval kočár.“

„Nic jsem neslyšel.“

„Tos ani nemohl, že?“

Foyovi cuklo v obličeji, ale nehodlal to dál rozvíjet. „Asi byl u pacienta, ne?“

„Ha ha! Není to zvláštní, že má práci navíc vždycky v sobotu a ve středu? Velmi vhodné.“

Její manžel byl zmatený, ale cítil, že udělá lépe, když bude mlčet. Edith hodila na prkénko kus syrového masa a začala ho krájet na kousky.

„Podívej se, kolik je tady tučného. A to jsem chtěla to nejlepší. Ten chlap je pěknej podvodník.“

„Řezník?“

Hodila po něm zničujícím pohledem. „Vy muži!“

Foy položil toust na stříbrný tác tak, jak to měla Donalda ráda.

Edith pokračovala. „Dobře pro mladého pána Owena, že jeho otec nezavřel dveře na závoru, jinak bychom tu měli další incident jako v sobotu, jenže naruby.“

„Copak byl taky venku?“

„Jo. Připlížil se hned po doktorovi.“

Foy neměl Owena nijak zvlášť v lásce, ale měl pocit, že by měl Edith odporovat. „Je to mladej kluk. Zřejmě si ještě užívá, dokud může.“

Edith rozsekla kus masa napůl.

„Vy muži!“

Owen Rhodes věděl, že by se měl oblékat, pokud má přijít na přednášku včas, ale každý pohyb mu připadal jako ohromné úsilí. Zíral do šatní skříně a nemohl se rozhodnout, co si vzít na sebe. Courtney včera přišel v tmavě modrém svetru. Tvrdil, že je to praktické, vzhledem k tomu, co museli celý den dělat. Asistent zuřil, a kdyby to byl někdo jiný, byl by ho vyhodil. Jenže Courtneyho otec i děd byli členy správní rady na škole, a tak to musel přejít. Owen neměl námořnický svetr, ale mohl si obléct svoje cyklistické tričko. Včera si potřísnil krví rukávy, když pitval, a znechuceně košili vyhodil.

Na stole byla pro ně nachystaná ženská mrtvola barvy sádla. Podle zničených kloubů a šedých vlasů by člověk řekl, že to byla stará žena, ale na štítku stálo, že jí bylo pětačtyřicet, tedy jen o dva roky víc než jeho matce. Stejně jako ostatní zestárla nemocí a chudobou. Doktor Cavin, demonstrátor, byl rozrušený. Skupina měla poprvé možnost vidět z první ruky rychle postupující tuberkulózu. Její „zničující následky“, jak řekl. Owen se snažil schovat za svého přítele McDonougha, aby na pitvu tolik neviděl, ale Cavin mu poručil, aby přistoupil o krok dopředu. Snažil se ho jakoby škádlit, ale Owen dobře cítil v jeho hlase škodolibost. Asistent ho neměl rád a nevynechal příležitost, aby ho neprovokoval.

Cavin odhrnul stranou splasklé ňadro, jehož kůže byla vytahaná a poznamenaná kojením mnoha dětí, pak rozřízl sternum a odhrnul maso, aby odhalil žebra zalitá krví. „Vezměte kleště a rozevřete žebra, Rhodesi.“

Owen zaťal zuby, rozhodnutý potlačit zvedající se žaludek, či ještě hůř chuť omdlít jako nějaká holka. Ta žena je mrtvá. Nezná její jméno, ani podmínky, ve kterých žila. Neví, kdo za ní truchlí, pokud vůbec někdo. Roztáhl od sebe kosti hrudního koše a Cavin sáhl dovnitř nůžkami a přeťal arterie a žilní systém zásobující pravou plíci. Zatáhl a vytáhl se zvukem sání orgán ven, jako kdyby ho vytahoval z bláta. Krev stékala Owenovi po prstech a on se kousal do dolního rtu, aby se nepozvracel. Nejasně si uvědomoval, že Hugh ustoupil dozadu. Všichni studenti byli tiše.

„Vidíte ty díry, které nadělal bacil? Musela umřít rychle,“ řekl Cavin. Držel ve vzduchu tu promáčenou hmotu a obdivně na ni zíral. Ženin hrudník byl otevřený, prázdný. „Uvidíme, zda jsou nějaké stopy ve střevech a na kostech. Pánové, pracujte ve dvojicích. Každý jednu končetinu. Máte na to hodinu.“

V pažní kosti, která ležela bílá ve svém loži z červených svalů, nebyly žádné stopy po onemocnění, ale Owen a jeho kolega zjistili, že byly postiženy hrudní obratle, kosti se bortily na dotek. Feverell nazval mrtvolu „TB Tilly“ a všichni studenti se tomu zasmáli. Nedozvěděli se její jméno, protože to na štítku nebylo.

Owen se rozhodl pro tmavě modrý vlněný oblek a sundal si noční košili. V zrcadle skříně se odráželo jeho bledé nahé tělo. Chvíli zíral na svůj vlastní obraz a hodnotil své štíhlé paže a boky. Přál si, aby byl vyšší a silnější, ale ne tolik jako jeho otec. Váhavě přiložil prst k ústům. Ještě stále cítil ten polibek, měkký jazyk zasouvající se mezi jeho rty. Vzal rukáv noční košile, plivl na něj, aby jej navlhčil, a vší silou si třel ústa, dokud ho nepálila.

Čtvrtek, 14. února

Vdova Jenkinsová vyburcovala souseda, aby šel pro pomoc.

Jimmy Gallagher, který nebyl už žádný mladík, utíkal úzkou cestou, jak nejrychleji mohl, na Mill Street. Vzrušení mu dodávalo sílu, když klouzal a klopýtal hlubokým sněhem. Ale než doběhl k budově parlamentu, hrudník se mu mohl rozskočit a musel se zastavit, aby nabral dech. Kolem něj projížděl nějaký muž s nákladním povozem rozvážejícím chleba. Gallagher si uvědomil, že ho zná, utíkal, postavil se před koně a povoz zastavil. Lapal po dechu a vysvětloval, co se stalo, ale Taylorovi se moc nechtělo vézt ho na policejní stanici.

„Rosie už není tak čiperná a já neuštvu koně kvůli nějaké šlapce.“

„Nevíš, kdo ta nebohá mrtvá žena byla,“ namítl Gallagher.

„Vsadím se, že to byla šlapka. Proč by se jinak nechala zabít někde u jezera, co? A kromě toho, musím rozvézt chleba.“

„Šmarjá, himlhergot, to snad hodinu počkají, ne?“

„Jo! A kdo mi poděkuje, až přijdu o práci?“

Nicméně, nakonec to vzdal. Gallagher si vylezl vedle něho a Rosie přesvědčili, aby cválala kolem parlamentu na stanici. Crabtree právě nastoupil směnu a Murdoch si ve služebně vařil ranní čaj. Jakmile ze sebe Ir vysypal, co se stalo. Murdoch zavolal ze sousedních stájí policejní ambulanci a uháněli k jezeru, Gallagher seděl uvnitř a držel si klobouk. Tolik vzruchu už dávno nezažil.

Crabtree zastavil udýchané koně na konci úzké cesty, kousek od ledem pokrytého břehu. Ta oblast byla opuštěná. Buď ze strachu anebo z nezájmu nevyšel z polorozpadlých chatrčí nikdo jiný ven. Čekali tam jen paní Jenkinsová a ten blázen. Seděla na kameni zabalená do objemné šedé šály. Blázen stál vedle ní, pohupoval se dopředu dozadu a něco si pro sebe mumlal. Murdoch přišel ke staré ženě.

„Paní Jenkinsová? Jsem detektiv Murdoch.“

Kývla hlavou na pozdrav. „Sedíme tu v té sibérii. Napadlo mě, že bychom to tu měli pohlídat.“

„Děkuji, to bylo od vás velmi moudré. Tohle je ten muž, který našel tělo?“

Přiložila si k uchu dlaň. „Ehm? Cože jste to říkal?“

Zopakoval otázku.

„Jo, to je von.“

„Jak se jmenuje?“

„Říká si Zephaniah. To není jeho pravé jméno, to nejspíš už zapomněl. Moc nerozumí.“

Mužovy bílé rozcuchané vlasy mu padaly na záda a prošedivělé vousy sahaly až do pasu. Na hlavě měl vlněný turban a na sobě špinavý a roztrhaný kabát, který býval kdysi vojenským zimníkem. Když se na něj Murdoch obrátil, zafňukal a ustoupil dozadu. Ani ne před měsícem byl ve vězení za potulku a reagoval na policii tak jako týraný pes na klacek.

„Je támhle,“ řekla paní Jenkinsová a ukazovala na zamrzlé jezero.

Blázen náhle vykřikl. „Potrestám toho prince, pravil Pán. Všichni kupci vyhnáni…“

„Pane Zephaniahu…“

„Pláč moře… dunění z hor… hustá tma…“ Oči se mu obracely v sloup, z úst mu tekly sliny. „Jejich krev bude vylita jako prach a jejich tělo jako hnůj…“

„Snad abyste ho vzala dovnitř do chaty,“ řekl Murdoch. „Přijdu tam a chvilku si s vámi promluvím.“

„Cože?“

Ječel jí do ucha. Toporně se postavila a vzala starého muže za loket.

„Neposlouchala hlas…“

Oba se šourali pryč, Zephaniah u toho stále vykřikoval.

Gallagher přešlapoval na místě za Crabtreem. „Mám vám pomoct s nosítkama, důstojníku?“

„Možná, ale nejdřív musíme počkat na koronera. Až přijede, mohl byste mu dohlédnout na kočár. Teď tu počkejte a nikoho nepouštějte sem blíž.“

Starý muž ho po vojensku pozdravil a Murdoch s Crabtreem se vydali za tělem.

Nebe bylo jako šmolka a kusy ledu zářily v jasném slunci jako sklo. Z křovin, které se ponořily do vod jezera předtím, než přišel mráz, trčely tu a tam černé větve jako prsty zoufale toužící dotknout se nebe. V čerstvě napadaném sněhu byly jasně vidět stopy. Murdoch se sehnul. Jeden pár šlépějí byl široký a plochý, a zřejmě patřil tomu pomatenci, který nosil dřeváky. Druhý, drobnější pár patřil zajisté vdově Jenkinsové. Podíval se blíž. Pod těmito stopami byl široký pás sněhu rozprášen.

„Držte se stranou,“ řekl Murdoch konstáblovi. Vítr jim šlehal do tváří a pálil, zvedal sníh do obláčků mlhy, které ve vzduchu zářily jako diamantový prášek. Murdoch si vytáhl šál až kolem nosu, do kterého ho štípal mráz.

Byli od těla asi deset stop, když si Murdoch uvědomil, že ta žena, která tam leží, je Alice Blacková. Křiklavě červený kabátek s černými proužky a bláznivě nazdobený klobouk je nenechal na pochybách, že je to ona. Když se zastavili a dívali se na ni dolů, pocítil bodavou bolest a lítost.

Neumírala důstojně. Hnědý slaměný klobouk jí sklouzl na stranu a jedno ze špinavých žlutých per, které bylo zlomené, leželo na její popelavě bledé tváři. Z úst trčel oteklý jazyk a kapiláry v očích jí praskly, takže se zdálo, jako by se oční důlky topily v krvi. Murdoch si klekl a Crabtree za ním nervózně šoupal nohama. Pohled na takovou smrt pro něj nebyl obvyklý.

„Ošklivé, pane,“ řekl.

„Tak tak. Provaz téměř přeřezal maso, tak silně za něj někdo zatáhl.“

Ani Murdochovi nedělal ten pohled dobře, ale už viděl řadu těl vyplavených na břeh. Kdysi ztroskotal u pobřeží norský trauler a mladého blonďatého námořníka našli vmáčknutého mezi kameny. Lano od plachty měl těsně omotané okolo krku a vypadal jako Alice.

„Aspoň najisto víme, že tato oběť nezemřela přirozenou smrtí,“ poznamenal konstábl.

Murdoch přikývl. „To tedy jistě ne. Běžte zpátky na pláž a označte všechny stopy po kolech či šlépěje, které najdete.“

„Co myslíte, že tady asi dělala, pane?“

„Co tady dělala, to nás ani tak nezajímá. Spíš mě zajímá, jak se sem dostala. Podívejte!“

Alice byla jen v punčochách a na chodidlech byla vlněná tkanina roztrhaná. Na kůži viděl jizvy v místech, kde ji poranil led.

„Pochybuji, že šla celou cestu pěšky z domu bosá.“

Pohlédl na břeh, kde bylo rozseto asi půl tuctu chatrčí. Směrem na západ stála Gooderhamova likérka, jejíž komíny se odrážely proti modré obloze.

„Možná se veselila v některé z těch chat,“ řekl konstábl.

„To je možné, ale je to pěkně daleko od jejího teritoria. Spíše si myslím, že sem přijela drožkou. Možná si chtěl někdo takhle v zimě vyhodit z kopýtka. No nic, nejprve to tu prohledáme a pak se začneme ptát.“

„Ano, pane.“ Crabtree pohlédl na Alicino tělo. „Nemířila nikam, kde by jí mohli pomoci.“

Ukázal na bílou dálavu jezera, které se táhlo až k horizontu. Poblíž bylo hejno racků, bříška měli bílá jako sníh a zahnuté žluté zobáky vypadaly nelítostně.

Najednou se ozvalo divoké zvolání Zephaniaha. Gallagher si všiml, že se podívali jeho směrem, a znovu zasalutoval.

„Nemohl ji sem zatáhnout ten blázen?“ zeptal se Crabtree.

„Připadá mi příliš drobný, ale asi ho nemůžeme úplně vyloučit. Přemýšlím nad tím, jestli to má či nemá něco společného s Terezou Laporteovou.“

„Jakože Alici umlčeli, to myslíte, pane?“

„Možná. Na druhou stranu, s tímhle druhem žen nikdy nevíte. Třeba jen rozhněvala nějakého ze svých zákazníků.“

Crabtree přikývl a nějakou chvíli oba zírali na mrtvou ženu, zaujati každý svými myšlenkami. Potom konstábl zasalutoval a pomalu odcházel, aby začal s prohledáváním břehu. Murdoch zahájil pečlivou prohlídku těla.

Kromě toho, že jí chyběly kozačky, byla Alice zcela oblečená, spodní prádlo nedotčené, neviděl ani žádné trhliny v jejích šatech. Měla hnědé kožené rukavice, staré, ale pěkně opravené. Kabátek neměla úplně zapnutý, ale nechyběl žádný knoflík, ani knoflíkové dírky nebyly natržené. Taftová blůzka byla růžová, ale na okraji si všiml tmavě hnědých skvrn. Kousla se do spodního rtu a na bradě byla zaschlá krev. Její obličej měl takovou barvu, že nemohl rozeznat žádné známky podlitin, a bude muset počkat na výsledky pitvy, aby se dozvěděl, zda měla nějaké známky násilí jinde na těle.

Ve slunci se něco zatřpytilo. Murdoch odsunul stranou klopy kabátku a vytáhl náhrdelník ze zelených korálků. Ne, nebyl to náhrdelník. Kříž sice chyběl, ale bylo jasné, co to je. Opatrně jí přetáhl růženec přes ztuhlou hlavu a schoval jej ve vnitřní kapse kabátu.

„Pane Murdochu! Něco jsem našel, pane. Stopy po kočáru. A koňské koblížky. Čerstvé.“

„Označ je,“ zavolal na něj Murdoch. „Dej pozor, ať nic nezničíš.“ Čekal, zatímco konstábl opatrně odstoupil a šel ke křoví, aby ulomil proutek.

Murdoch také odstoupil od mrtvoly o krok dozadu. Nevypadalo to, že by tam mohl ještě něco najít. Ten, kdo zabil Alici, si dal pozor na to, aby zahladil stopy, a všude okolo těla byl sníh umetený. Udělal nad Aliciinou hlavou znamení kříže.

„Nechť je Bůh milostiv k tvé duši, Alice Blacková,“ řekl.

„Takže vy si myslíte, že ten muž nebyl námořník?“ zeptal se Murdoch Bernadetty. Její tvář byla napjatá a bledá, ale neplakala. Murdoch s ní seděl v kuchyni penzionu.

„Vím to. Měl ruce jemné jako dětskou prdelku. Nelíbil se mi jeho pohled.“ Odmlčela se a chvíli hleděla do prázdna. „Říkala jsem jí, ať s ním nechodí, ale neposlouchala mě. Když nepřišla domů, věděla jsem, že se jí stalo něco zlého. Zdálo se mi o pavoucích, víte. Běhali po stěnách. To je znamení, že se dozvíte o něčí smrti.“ Vstala a šla ke sporáku. „Nedáte si šálek?“ Dala čajové lístky do otlučené konvice, přidala jednu dvě naběračky vařící vody a nechala je vyluhovat.

Murdoch si vytáhl poznámkový blok. „Samozřejmě zajdu k O'Neilovi a poptám se, jestli tam toho chlapa někdo nezná, ale potřebuju znát jména všech mužů, kteří měli poslední dobou něco do činění s Alicí. Chodila podle vás někdy do Mill Street?“

Ettie zavrtěla hlavou. „Nikdy. Nemusela. Muži, které znala, byli její pravidelní zákazníci.“

„Vodila si je sem?“

„Obvykle šla k nim anebo s nimi šla nahoru do hotelu.“

Zanechala předstírání, že si Alice vydělávala na živobytí zašíváním rukavic. „Nebudete za to Jimmyho popotahovat, že ne?“

Z právního hlediska by měl být majitel hotelu stíhán za to, že vede vykřičený dům.

„Ne teď“

Viděl, jak jí napjatá ramena povolila úlevou. Kdyby konfrontoval majitele hotelu, mohlo by to znamenat, že tam Ettie už nebude vítána.

Konvice s čajem stála na špinavém sporáku a Ettie začala míchat něco ve smaltovaném hrnci, který stál na jednom z hořáků.

„Včera jsem koupila jehněčí kýtu. Vařila jsem ji k večeři. Měla ráda jehněčí guláš, moc.“

Z hrdla se jí vydralo něco jako škytnutí. Murdoch čekal, že propukne v pláč. Ale ona začala jen rychleji míchat v hrnci a nerozplakala se. Chvíli počkal, pak sáhl do kapsy a vytáhl růženec.

„Tohle měla Alice na krku. Víte, kde k tomu přišla?“

Ettie se otočila, a když viděla, co drží v ruce, cukla sebou. Její tělo strnulo a očima ho ostražitě pozorovala.

„Našla to na ulici.“

„Kdy?“

„Nevím. Před pár dny.“

„Kde přesně?“

„Nevím. Myslím, někde kousek od O'Neila, říkala.“

Murdoch na ni hleděl, ale ona odvrátila oči a znovu se soustředila na hrnec. „Věděla jste, že je to růženec?“

„Co to je?“

„Katolíci to používají při modlení. Každý korálek znamená jednu modlitbu. Zřejmě patřil Tereze Laporteové.“

„Proboha, snad s tím nechcete zase začít?“

„Jak k tomu Alice přišla?“

„Krucipísek, vy ale máte krátkou paměť. Vždyť jsem vám to právě říkala. Našla to. Asi to ta dívka musela někde ztratit.“

Murdoch vstal, šel k ní, uchopil ji za rameno a přinutil ji, aby se mu podívala do tváře. Pod tenkou látkou županu cítil její kosti.

„Ettie, poslouchejte mě. Alice byla zavražděna. Brutálně zavražděna. Tereza Laporteová zemřela podivnou, nepřirozenou smrtí. Je možné, že ty dvě vraždy spolu souvisí.“

Vymanila se zpod jeho ruky, jako by byla horká. „Jak by mohly spolu souviset?“

„To mi řekněte vy. V hotelu se objeví záhadný muž. Odejde s Alicí a hned nato je mrtvá. Možná že ten člověk znal Terezu. Byla v jiném stavu. Možná ji do něho uvedl on a nechtěl, aby se to někdo dozvěděl. Možná že Alice něco viděla, když se vracela v sobotu večer domů.“

Znovu sebou škubla, sotva znatelně. „Samozřejmě že nic neviděla.“

„Možná našla na tom těle něco kompromitujícího, když ji svlékala z šatů…“

„Ach Bože, nechte toho, jo!“

„No tak, Ettie, ten růženec patřil Tereze Laporteové a skončil u Alice na krku. Stejně jako ty šaty, které jsme našli na latríně. Řekněte mi už proboha pravdu.“

Křičel na ni, plný pocitu marnosti, ale byla paličatá a podrážděná.

„Kolikrát vám to mám sakra říkat? Jste hluchej nebo blbej? Alice ten zasranej náhrdelník našla!“

Zhluboka se nadechl a snažil se uklidnit. Ječet na ni nemělo smysl. „Na růženci je zavěšen krucifix. Víte, co to je?“

„Ne.“

„Je to kříž s postavou ukřižovaného Ježíše Krista. Mohl být ze stříbra nebo bronzu. Viděla jste ho?“

Důrazně zavrtěla hlavou: „Ne.“

„Určitě?“

„Říkám vám, ten náhrdelník vypadal tak jako teď. Žádný Ježíš na něm nebyl.“

„Nemohla Alice ten křížek sundat a někam ho dát?“

„Ne.“

„Jak si můžete být tak jistá? Třeba vám to neřekla. Třeba si mohla myslet, že byste jí ho vzala.“

„Jděte do hajzlu. Byly jsme jako sestry. Nic bych jí nikdy nevzala. A ona mně taky ne. Říkám vám, že na té věci žádnej zasranej kříž nebyl.“

Pokusil se náhle změnit téma. „Nezmínila se vám Alice, že viděla Terezu předtím, než umřela?“

Po tváři jí přelétl stín pochybnosti. „Kam tím míříte?“

„To děvče zemřelo tak blízko odtud. Alice říkala, že přišla v sobotu v noci domů kolem desáté. Třeba ji viděla? Možná s ní dokonce mluvila? Tak co?“

Ettie odmítavě zavrtěla hlavou.

„Podívejte, Ettie, já vás chci přátelsky varovat. Jestli si o vás a o Alici myslím, že jste hloupé zlodějky, ten vrah si nejspíš myslí totéž. Můžete být v nebezpečí.“

„Ale jděte,“ vysmívala se mu. „Já se o sebe dokážu postarat.“

„To jste říkala i o Alici, a...“

V té chvíli se závěs oddělující kuchyni odtáhl a vešel Samuel Quinn, celý zachumlaný ve vojenském zimníku a plátěné čapce, dlouhou šálu omotanou okolo krku. Princezna mu šla v patách, na silném koženém vodítku vedl dalšího psa. Byl velký a zavalitý, bílý s hnědými fleky. Měl širokou lebku, dlouhé svěšené uši a smutné oči. Princezna radostně zaštěkala, když spatřila Ettie. Druhý pes zaštěkal hlubokým hrdelním hlasem a sedl si, vydatně slintal. Quinn uviděl Murdocha a rychle se zastavil.

„Ehm, pardon. Nevěděl jsem… ehm…“

Ettie se sehnula, aby jí fenka mohla nadšeně olizovat tvář. „Hodná holka. Stýskalo se ti po mně?“

Murdoch zvýšil hlas. „Můžete se chvilku zdržet, pane Quinne?“ Quinn vypadal nesvůj. „Právě se chystám do práce, seržante, hmm…?“

Ettie utišila Princeznu několika drobky chleba a poplácala druhého psa po široké hlavě.

„Velké psisko, co? Odkudpak jsi?“

„Od kámoše,“ řekl Quinn Murdochovi. „Mám ho pár dní na starost.“

„Další přítel na líbánkách?“

„Cože?“

„Říkal jste, že ten pes, co jste ho hlídal posledně, patří příteli, který odjel na svatební cestu.“

„Aha, ano. Zapomněl jsem.“ Quinn si začal kroutit oba konce hustého kníru.

„Jak se jmenuje tenhle?“ zeptal se Murdoch.

„Titch. Jmenuje se Titch.“

Obrovitý pes si olizoval rty, sliny dopadaly na podlahu.

„Co se děje?“ zeptal se Quinn.

Ettie nepřestávala hladit psa: „Alici zavraždili, Same.“

„Cože!“

„Proto je tady.“

„Kdy? Zavraždili…?“

„Její tělo našli dnes ráno,“ řekl Murdoch. „Za Godderhamovou likérkou.“

„Co tam dělala?“

„To ještě nevíme. Nenapadá vás něco?“

„Cože? Ne, hmm, nic. Zatraceně, Ettie, to je mi líto. Bože pomoz mi, nevím, co na to říct.“

„Byl jste včera večer u O'Neila?“ ptal se Murdoch. „Jo, byl.“

„Znáte toho člověka, se kterým Alice odešla? Toho námořníka? Říkal si Jack.“

„Já ne. Předtím jsem ho nikdy neviděl. Proč se ptáte? To on ji poslal do kytek?“

„Řekněme, že byl určitě jedním z posledních, kdo viděli Alici živou. Ettie říká, že se jí nelíbil jeho pohled. Co si o něm myslíte vy?“

„Neřek bych, že vám můžu něco říct. Vypadal na tichého chlápka, fakt. Seděl u stolu jen chvilku, pak odešli.“

„Mohl byste ho popsat?“

„Jasně. Vypadal docela dobře, měl krátké vlasy, ošlehanou tvář, jako mají chlápci, co se pohybujou venku.“

„Byl hnusnej jak prdel, jestli chcete vědět, co si myslím já,“ přerušila je Ettie. „Měl oči jak leklá ryba.“

„Jednu věc vám povím, pane Murdochu,“ dodal Quinn, „měl dost nóbl hadry. Z tý nejlepší česaný vlny, řekl bych. Co myslíš, Ettie?“

Přikývla. „Další důvod, proč nevěřit tomu, že to byl námořník. Kde by vzal prachy na to, aby si koupil takovej ohoz?“

Murdoch se otočil ke Quinnovi. „Kde jste byl včera v noci? Potom, co jste odešel od O'Neila?“

„Já? Jako obvykle.“ Prsty si stále kroutil knír. „Celou noc jsem byl v práci. Od jedenácti, a skončil jsem dneska ráno. Můžete se zeptat.“

„Sakra, ten čaj bude tuhej jak asfalt,“ řekla Ettie. Postavila čajovou konvici na stůl a k ní s třísknutím položila tři otlučené hrnky. Neptala se a nalila silný černý čaj i Quinnovi. Posadila se, přišel k ní a položil jí ruku na paži.

„Je mi to strašně líto, Ettie,“ opakoval. „Můžu pro tebe něco udělat?“

Pokrčila rameny. „Nic, nebo snad ano? Je mrtvá.“ Najednou třískla hrnkem o stůl a polila si horkým čajem ruku. Strčila si opařené prsty do pusy. „Do háje, do háje,“ řekla. Nespálenou rukou začala bušit do stolu. „Do háje, do háje,“ opakovala stále.

Paní Kitchenová přidala do čaje lžíci cukru a podala Murdochovi šálek s podšálkem. Opatrně si usrkl. „Vynikající, paní Kitchenová. Jako obvykle.“ Zářila. Připravit čaj přesně podle jeho chuti to byl zdroj její radosti.

„Připraven na svůj posilující lék, Arthure?“ zeptala se manžela.

„Teď?“

„Měls zatím jenom sedm. Měl bys dneska večer zkusit vypít ještě aspoň dva.“

Na kredenci stál džbán a vedle mísa s vejci. Nalila hustou smetanu ze džbánu do sklenice, rozbila jedno vejce a pořádně vše promíchala. Podala nažloutlou směs manželovi, který ji vypil několika doušky a otřel si s chutí ústa do rukávu.

„Arthure,“ zaprotestovala, „proč si nevezmeš kapesník? Kde tě vychovali?“

Murdoch se zasmál. „Sám mám chuť zkusit jich pár vypít.“

„To byste měl. Udělá vám to dobře. Řeknu vám, že je vidět rozdíl. Po dvou dnech.“

Veselý tón zněl trochu falešně, neúspěšně se snažila zamaskovat beznaděj. Arthur Kitchen byl stále unavenější a žil s vědomím bolestivé smrti. Murdoch upřímně doufal, že mu tato nová kúra pomůže.

Jako obvykle seděli zabalení v dekách a on jim vyprávěl, co se toho dne stalo. Beatrice kvůli němu rozdělala oheň v krbu, ale on trval na tom, aby okno zůstalo otevřené, protože Arthur měl dnes večer vysokou horečku.

Beatrice si znovu sedla. Pustila se do výzdoby další krabice a hustá a sladká vůně lepidla a laku zaplnila vzduch v místnosti.

„Na čem to pracujete, paní Kitchenová?“

Potřela trochou černého laku jednu z mušliček a kriticky si ji prohlížela. „Paní Lewisová říkala, že je poptávka po smutečních krabicích, takže pro ni jednu dělám. Uvidíme, zda to půjde. Ten lak moc dobře nedrží… Povídejte, pane Murdochu.“

„Vlastně není moc o čem mluvit. Vypadá to, že toho muže, se kterým Alice odešla z hotelu, nikdo nezná.“ Vytáhl si rukáv od svetru a ukázal na odhalenou paži. „Kolem zápěstí a předloktí měl tetování. Hada. To se lehko pozná, ale každý z těch mužů říkal, že ho nikdy předtím neviděl.“

„Ti, kteří se spojili se zlem, zlem také zhynou.“ Beatricina metafora byla trochu zmatená, ale výraz její tváře ne. Murdoch upil trochu čaje. Věděl, jak dobrosrdečná ve skutečnosti paní Kitchenová je. Ovšem když došlo na jisté druhy nemorálnosti, neznala kompromis. S nebohou Alicí Blackovou nedala najevo nejmenší soucit.

„Vyptávali jsme se taky každého v okruhu jedné míle od pláže, ale výsledek stejný. Nikdo nic neviděl.“

„Dá se jim věřit?“ zeptal se Arthur.

Murdoch přikývl na souhlas. „Řekl bych, že ano. Její kamarádka Ettie přísahá, že v té čtvrti Alice nikoho neznala a že tam nikdy nebyla. Spíš to vypadá, že ji na tu pláž odvezl někdo drožkou. Kabát měla částečně rozepnutý a Ettie říká, že měla šál, ale ten jsme nikde nenašli stejně jako její holínky.“

Murdoch zíral do ohně. Tančící plameny nijak nebránily chladu, který přicházel oknem, ale pohled na ně uklidňoval. Zítra půjde k Rhodesovým a ukáže jim ten růženec. Dneska toho měl už dost.

„A co šéf?“ zeptal se Arthur.

„Skutečný kozák. Neustále chodil a ulejval se. Chtěl jsem mu říct, aby mi vlezl někam.“

Arthur se zasmál. „Na citlivé místo, doufám!“

„Arthure!“ okřikla ho jeho žena, ale také se usmála.

„Přesně. Nutí mě, abych toho pomatence zatkl, ale nic proti němu nemáme, kromě toho, že ten stařík našel tělo. Naneštěstí nám nepomůže, protože neodpovídá na otázky. Jen vykřikuje pasáže z Písma.“

Beatrice na chvíli přestala aranžovat mušle. „To dělával syn bratrance mé matky. Ne Písmo, ale dětské říkanky. Chudáka srazil splašený kůň, když byl ještě malý, a to mu vzalo rozum. Potom už nikdy nebyl jako dřív. Ať jste mu řekli cokoliv, vybafl na vás nějakou říkanku. Zprvu tomu nikdo nerozuměl, až na to nakonec přišla jeho matka, která ho měla ráda, že mluví v hádankách. To nešťastné dítě nežilo dlouho. Bůh ho ve své milosti vzal k sobě, když mu bylo teprve dvanáct.“

„Co myslíte tím, že mluvil v hádankách?“

„Tak například, když řekla: ,Henry, co chceš na svačinu?' odpověděl: ,Kašičku mašličku.' Tím myslel pudink. Anebo když řekl ,palčáky', znamenalo to chléb s džemem.“

Arthur si odkašlal. „Ještě dobře, že mu matka rozuměla. Kdyby to bylo na mně, tak by chudák zemřel hlady.“

„Pokud ten stařec mluví nějakou šifrou, tak nemám ani nejmenší ponětí, co znamená,“ řekl Murdoch. „Říká mi, že jsme všichni zkažení a dostane se nám trestu, což mi připadá dost jasné.“ Zívl. „Je čas, abych šel spát. Vstávám zase brzy.“

„Málem jsem zapomněl, Wille,“ ozval se Arthur. „Pamatujete, jak jste se mě ptal na toho pejska, pekinéze?“

„Možná to byl King Charles,“ přerušila ho Beatrice. „Byl to pekinéz, máti. Vzpomněl jsem si a podíval se na stará čísla News. Poslouchejte. Tohle píšou v sobotních novinách.“ Vzal jedny noviny ze štosu vedle křesla, otevřel je a dal se do čtení.

„HLEDÁ SE PES. Na pravidelné vycházce v oblasti mezi Church Street a Queen Street se mi v pátek zaběhl pes. Jde o čistokrevného pekingského palácového psa, barvy světle béžové, s velkýma očima. Zprávy zanechejte v kostele sv. Bartoloměje. Za informace vedoucí k jeho nalezení dám štědrou odměnu. Kontakt: p. Shawová, Melita Avenue.“

„To si poznamenám. Mimochodem, jaké rasy je pes velký jako poník, bílohnědý s dlouhýma ušima a takovýma očima?“ Stáhl dolů spodní víčka, aby bylo vidět červenou barvu pod bělmem jeho očí.

„To bude novofoundlandský pes, určitě. Jsou to milí psi, ale trochu moc slintají.“

„To by mohl být on. Jestli narazíte v novinách na nějakou zprávu o tomto psu, dejte mi vědět.“

Arthur se potěšeně zazubil. „Samozřejmě. Jsou to vzácní psi.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Beatrice.

„Mám takové podezření, že pan Quinn nebude zrovna neviňátko, pokud jde o psy,“ vysvětlil Murdoch.

„Má svého psa, ne?“ poznamenal Arthur.

„Ano, uštěkaného loveckého psa. Nadělá spoustu kraválu.“

„To bude určitě fena.“

„Arthure! Co to povídáš!“

„Ne, ne, máti, chci tím říct, že ten chlapík nejspíš používá starý trik.“

„Jaký?“ zeptala se Beatrice.

„Chceš štípnout psa a pak za jeho nalezení dostat odměnu. Stačí jenom počkat, když je navolno, a pak se před ním projít s fenkou. V jistém období je, ehm, neodolatelná. Pes utíká a myslí jen na jedno, a jeho majitel jen lomí rukama, ochotný zaplatit tomu laskavému nálezci, který mu Punťu, či jak se ten pes jmenuje, vrátí.“

Murdoch se zasmál. „Vy jste na to kápnul, Arthure. Na druhou stranu my policajti dokážeme podezřívat vlastní mámu, když se nekrotíme. Možná má doopravdy přátele, kteří mu věří a svěří mu své drahé psy.“

„Ale i tak, budu mít oči otevřené a budu sledovat inzeráty.“

Murdoch odhrnul deku a vstal. „Jdu. Dobrou noc vám oběma.“

Rozloučil se a šel nahoru do svého pokoje. Přemýšlel, zda si nemá ještě vykouřit dýmku, ale byl příliš unavený. Rychle se svlékl a vlezl do postele. Když se jeho tělo dotklo studených přikrývek, roztřásl se. Sakra, zapomněl si procvičit taneční kroky, a to tento týden vynechal lekci. Měl by zítra trénovat, jinak upadne u svého učitele v tanečních v nemilost.

Myšlenka na to, jak drží v náručí mladou ženu, ho znovu rozrušila, a naklepal péřový polštář tak, aby v něm byl dolík. Spontánně si vzpomněl na hubené rameno pod svou dlaní, které na dotek neuvěřitelně hřálo. Obrátil se na druhý bok a znovu zabušil do polštáře. Tyhle myšlenky nikam nevedou.

Pátek, 15. února

Inspektor Brackenreid odhrnul rákosový závěs a vešel do detektivovy kanceláře. Murdoch seděl za stolem, a když uviděl inspektora, vstal.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“

„Řekněte mi, co je nového v případu té prokleté služky. Hlavní komisař mi osobně poslal telegram s dotazem, jak pokračuje vyšetřování.“

Murdoch si zatahal za knírek. Když se zajímá sám plukovník Grasett a když se Brackenreid odhodlal vylézt ze své kanceláře, někdo někomu pěkně hýbe žlučí. Nejspíše pan radní, Godfrey Shepcote. Murdocha to napadlo, protože Shepcote je ten druh člověka, který si rád najde důvod, kolem kterého může dělat rozruch.

„Moc nového toho nemám, pane. Sledujeme odpovědi na ten článek v novinách, ale zatím to k ničemu nevedlo.“

„A teď se ještě ke všemu musíme zabývat tou druhou courou.“

„Jmenuje se Alice Blacková, pane.“

„Koho to sakra zajímá? Dostal jste z toho cvoka ještě něco?“

„Ne, pane. Ale pochybuji, že by byl vrah. Zephaniah je stařec. Neumím si představit, že by přemohl tak mladou ženu, jako byla Alice.“

„Jen si nemyslete, Murdochu. Náměsíčník má sílu za deset, když potřebuje. No, ale jde mi spíš o tu druhou věc.“

Kývl hlavou směrem ke zdi, kterou detektiv používal jako tabuli. „Co to tam máte?“

„Je to mapa oblasti v blízkosti místa činu, pane.“

„Doufám, že ta křída půjde odstranit.“

„Kdyby ne, osobně tu stěnu nabílím.“

Brackenreid popošel o něco blíž. „Vysvětlete mi to, Murdochu.“

„Tohle je místo, kde objevili tělo Terezy. Ulička u sv. Lukáše.“ Vzal pravítko a poklepával při výkladu na jednotlivá místa. „Přímo tady ten kamelot, Mrkvička, odpřisáhl, že ji viděl. Stál na rohu ulic Church a Gerrard, a říká, že prošla okolo něho po Gerrard Street, mířila na východ.“

„Proč by to dělala? Měl jsem za to, že se říkalo, že chtěla jet domů. Určitě mířila na nádraží? To je na konci Yonge Street.“

„Máte zcela pravdu, inspektore, ale myslím si, že vím, co tam dělala.“

Navzdory svému rozhodnutí chtěl Murdoch předvést, jak vyšetřování pokročilo. „Ta tečkovaná čára je trasa, kterou podle mě šla, když opustila Birchlea. Když ji Mrkvička viděl, muselo být kolem devíti dvaceti, devíti pětadvaceti. Jimmy Matlock, další z kamelotů, říká, že ji viděl přecházet přes ulici na rohu Queen a Berkeley, a také si vzpomněl, že šla na východ. Nebyl si jistý časem, ale říká, že slyšel zvony sv. Pavla odbíjet čtvrt. Jestliže jí trvalo dvacet minut, než došla z místa, kde ji viděl Mrkvička, k Jimmymu, vyjde nám, že bylo asi tři čtvrtě na deset. Šla na jih a stále pokračovala východním směrem.“

„Opravdu? Pokračujte, Murdochu.“

„Ano, pane.“

Murdoch zaťal zuby, aby ironii v hlase potlačil. Věděl, jaký Brackenreid dokáže být, když je v jedné ze svých nálad.

„Tereza byla mladá žena v nesnázích, byla to francouzská Kanaďanka. Řekl bych, že když jsme v nouzi, hledáme pochopení u těch, které známe. To pro nás znamená domov…“ Ukázal na značku na King Street. „Tady je starý metodistický kostel. Využívají ho teď Franko-Kanaďané, kteří bydlí poblíž. Myslím, že šla právě tam.“

Věděl, že se vystavuje problémům, když přichází s touto teorií, a litoval, že ji vyslovil v ten moment, kdy mu slova vyšla z úst. Inspektor zamručel.

„To je podle mě slabý argument, Murdochu. Když mě uvidíte kráčet po Bay Street, nemůžete přece předpokládat, že jdu na nějaké určité místo. Co když tudy prostě kráčím jen tak, pro změnu, jinou trasou domů?“

„Ne tak docela, pane. Kdybych zjistil, že jdete severně po Bay Street, předpokládal bych, že jdete do klubu National.“

„Cože? Ach tak, no možná, ale i tak, trvám na svém.“

„Snažím se jen logicky vyvozovat z toho, co víme o její povaze a jejím stavu.“

„Viděli ji jen ti dva uličníci?“

„Ano, pane. Ale myslím, že jsou to spolehliví svědci. Oba dívku dobře popsali.“

„No dobrá. Tak pokračujte. Vyložte mi zbytek vašeho uměleckého díla.“

„Tady, ty modré čtverečky, ty znázorňují trasu Owena Rhodese. Odešel z Birchlea zhruba v devět hodin, aby vyprovodil slečnu Shepcoteovou domů. Říkal, že jeli přes Bloor Street ke kostelu, pak dolů po Gerrard Street, potom na jih do Berkeley Street až k domu Shepcoteových, který je rovnou na konci Queen Street. Tvrdí, že flirtoval se slečnou Shepcoteovou až do půlnoci, a pak se vracel domů stejnou cestou. Kdyby tomu tak nebylo a on odešel od slečny Shepcoteové dřív, mohl se klidně setkat s Terezou a někam ji zavézt.“

„Copak slečna Shepcoteová nepotvrdila jeho alibi?“

„Ano, pane, ale byla velmi nervózní a nejsem si jist, zda mluvila pravdu.“

„Nebuďte hloupý, Murdochu. Je to dobře vychovaná mladá dáma. Nejspíš se styděla, že v tu hodinu byli sami, bez garde. Kromě toho, proč by lhala?“

„Aby poskytla mladému Rhodesovi alibi.“

Čekal na Brackenreidův komentář, ale ten jen zabručel a ukázal na mapu.

„Ty kroužky patří doktoru Rhodesovi, že?“

„Vlastně panu Shepcoteovi a doktoru Rhodesovi. Odešli z Birchlea krátce po deváté a doktor vysedl u své ordinace na rohu Church Street a Carlton Street. Říká, že pracoval na nějakém článku pro odborný časopis až do jedné hodiny. Má rád klid. Potom šel půl cesty domů pěšky, než chytil drožku. Poslal jsem konstábla Wickena, aby vybral od drožkařů všechny výkazy jízd za minulý týden, abychom mohli ověřit, zda tato část doktorovy výpovědi byla pravdivá. Máme ovšem pouze jeho slovo, že byl ve své kanceláři tak dlouho. Mohl mít schůzku s Terezou. Když ji viděl Jimmy, byla sama, ale kdyby šel doktor rychle, mohl se s ní potkat na Queen Street. Anebo si mohl najmout kočár. Určitě nemá problém dostat se k velkému množství opia, když je potřebuje.“

„Proboha, Murdochu, chytáte se i stébla. Podle vás všichni o všem lžou.“

„Někdy mi to tak připadá, pane. Ovšem to, že byla ta dívka v jiném stavu, není lež. Někdo ji do něj přivedl.“ Murdoch ukázal znovu na zeď. „Toto je cesta, kterou jel kočár pana Shepcotea poté, co opustil Birchlea. Když vysadil Rhodese, pokračoval do klubu na River Street. Kočí zdůraznil, že jeli přes Wilton.“

„Co myslíte tím ,zdůraznil'?“

„Vypadalo to tak. Neptal jsem se ho, řekl mi to sám od sebe. Tím se ovšem pan radní ocitá ve stejné oblasti jako Tereza, a to ve zhruba stejné době. Kdyby jel po Queen Street, mohl tam potkat Terezu Laporteovou, kdekoliv mezi Berkeley a River Street.“

„Dobrý Bože, Murdochu, snad tím nechcete naznačit, že s tím má radní něco společného?“

„V tuto chvíli nenaznačuji nic, inspektore. Snažím se jen zachytit pohyby těch, kdo byli nějak spojeni s Birchlea a s životem Terezy Laporteové. Správce potvrdil jednomu z mých mužů, že Shepcote byl v klubu zhruba od čtvrt na jedenáct do půlnoci.“

Brackenreid se naklonil kupředu a zíral na zeď. „Co je tohle?“ Ukázal na malý důlek na spodním okraji mapy.

„To je díra ve zdi, ale myslel jsem, že bych ji mohl také využít. Namaloval jsem okolo ní balon. Chtěl jsem tím naznačit, že od tohoto bodu se nám Tereza ztrácí kdesi ve vzduchoprázdnu.“

„Na můj vkus máte trochu moc velkou představivost, Murdochu.“

Murdoch se snažil udržet svůj hlas pokud možno nevzrušený „Věřím, že tak na něco přijdeme, pane. Konstábl Wicken je velmi schopný mladý policista a vyslechl všechny hospodyně na Queen Street. V domě číslo 495 bydlí jistá paní Philipsová a ta odpřisáhla, že toho večera seděla u okna od půl desáté nejméně do půlnoci. Její manžel rozváží zboží a čekala, že se v deset vrátí z jízdy. Jeden z koní mu ale zchroml a on se dostal domů až pozdě. Paní Philipsová říká, že Tereza Laporteová kolem neprošla. Bydlí tam, na jihozápadním rohu, což znamená, že by viděla, kdyby někdo zahýbal na sever či na jih na Sumach Street anebo kdyby pokračoval v chůzi po Queen Street.“

„Tomu nerozumím.“

Murdoch si neodpustil krátkou pauzu pro efekt.

„Právě proto blahopřeji mladému Wickenovi. Ta žena říkala, že tu noc by jí nemohla žádná dívka procházející okolo uniknout. Wicken si je vědom toho, že jeho otázky byly trochu příliš návodné, a zeptal se jí, zda nezahlédla třeba drožku. Jasně, odpověděla, dvě. Farmářský vůz a drožku. Ten vůz jel směrem na jih po Sumach Street někdy kolem půlnoci a ta drožka o něco dříve, asi kolem desáté, a jela na východ po Queen Street. Paní Philipsová si nemohla vzpomenout, jaký vůz to byl, ale domnívá se, že to mohl být kočár. Kůň byl šedý nebo bílý.“

„Murdochu, stěží v tom vidím něco použitelného. Je to jako chytat ryby do pavoučí sítě.“

„Pavouci ve svých tenkých sítích zachytí spoustu much. Paní Philipsová připouští, že viděla kolem procházet Alici Blackovou. Nezmínila se o tom dříve, protože věděla, kdo je to Alice, a my jsme se o ni nezajímali. Wicken se stále vyptával na zvláštní mladou dívku. Ale ona si je jistá, že poté, co projela drožka, procházela ulicí Alice.“

Poprvé se zdálo, že to Brackenreida zaujalo. Dotkl se stěny.

„Ta šlapka musela to děvče Laporteových vidět.“

„Nevím, jak by ji vidět nemohla. Přišla domů v deset a šla od O'Neila po Queen Street.“

Inspektor chvíli mlčel, pak si povzdychl. „Ty dvě vraždy spolu tedy mohou souviset.“

„Ano, pane. Poslal jsem Wickena na tržnici, aby zjistil, zda nějaký farmář nevezl pozdě v sobotu v noci nějaké zboží na trh, jen pro ověření. Ale myslím si, že to není pro náš případ důležité. Ovšem ten kočár pro nás důležitý je.“

Brackenreid se rozhlédl po malé místnosti, jako by hledal nějakou oporu.

„Vaše horlivost je chvályhodná, Murdochu, ale nezapomínejte na lidskou náturu. Dobrý policista umí dobře odhadnout lidskou povahu. Můžete ty své tečky a šipky malovat až do skonání světa, ale mezi těmito lidmi nenajdete žádné vrahy ani únosce.“

„Dovoluji si s vámi nesouhlasit, pane. Palmer, Lamson a Pritchard byli všichni lékaři a mladý Birchall byl vikářův syn.“ Zvedl ze stolu kompas. „Doktor Moffat říká, že Tereza nemohla s takovou dávkou opia v těle dojít daleko.“ Zapíchl prst do místa, kde bylo nalezeno Terezino tělo. „Pokud je dostala maximálně půl hodiny před smrtí, pak se musela pohybovat v tomto okruhu.“ Obkroužil tužkou široký oblouk. Brackenreid pohrdlivě odfrknul, když viděl onu oblast.

„Máte pro tuto práci předpoklady, Murdochu.“

„Vím, pane, máme.“

Za závěsem se ozvalo diskrétní zakašlání. Murdoch viděl mohutnou siluetu konstábla Crabtreeho.

„Pane Murdochu, přišla za vámi slečna Bernadette Westonová.“

„Kdo je zas tohle? To jméno je mi nějak povědomé,“ zeptal se Brackenreid.

„Je to přítelkyně Alice Blackové, inspektore.“

„Nechám vás tu,“ řekl Brackenreid.

Na prahu se zastavil a držel v ruce jeden pruh rákosu. „Chci mít od vás na stole písemnou zprávu do pěti hodin večer…, ale nemusíte tam vypisovat všechny ty nesmysly s tečkami a šipkami. Běžte a promluvte si s papeženci. Musela se s někým znát dost dobře, když ho pustila do kalhotek. Vsadím se, že to byl on, kdo jí podal opium.“

„Ano, pane.“

Sám pro sebe Murdoch neviděl žádný dobrý důvod, proč by měly ty dvě věci nějak souviset, ale fakt, že se neví, kdo Terezu svedl, ho rozčiloval. Bylo to jako zkusit skládat puzzle. Když se vám podaří sestavit spodní okraj, máte nejhorší za sebou a už vám to jde. Ušklíbl se sám sobě. Dokonce ještě ani neví, jaký obrázek se snaží dát dohromady, ani zda všechny ty kousky patří do stejné skládačky.

Je načase nechat to chvíli být. Možná vnese nějaké nové světlo do případu Ettie. Šel pro ni.

Jak ho Murdoch požádal, přinesl jim oběma Crabtree šálek silného a sladkého čaje. Ettie jej vděčně srkala.

„Dobrej.“

Byla oblečena v hlubokém smutku, měla na sobě dlouhý černý vlněný kabát a široký klobouk se závojíčkem, jaký nosívají vdovy Okolo sebe šířila silnou vůni naftalínu, a Murdoch usoudil, že ty šaty, které jí byly příliš velké, měla z půjčovny.

Rozhlédla se po místnůstce a všimla si mapy. „Co je to?“

„Zaznamenávám si pohyby všech oné noci, kdy zemřela Tereza Laporteová.“

Chvíli seděla potichu. „Dáváte si na tom záležet, že?“ Kývl souhlasně hlavou. „Za co je ta medaile?“

„Vyhrál jsem loni cyklistický závod na jednu míli na hrách policie.“

„Nevěděla jsem, že se nějaké hry policajtů pořádají. Myslela jsem, že poldové jsou vždycky vážní. Samá práce a žádná zábava.“ Usmál se, ale ona si nedělala legraci. „Když jste včera přišel, byla jsem, jak byste řek, v šoku…“

„To je přece přirozené.“

„Říkal jste, že víte, jaké to je ztratit někoho, koho člověk miloval.“

„To je pravda.“

Zamračila se. „Kdo to teda byl, ten, koho jste ztratil? Vaše žena?“

„Moje snoubenka. Zemřela před dvěma lety na tyfus.“

„Co byla zač? Dáma, či co?“

„Byla učitelka.“

„Takže chytrá, co?“

„Velmi chytrá.“

Ať řekl cokoliv, uspokojilo ji to. Položila šálek s čajem na stůl. „Nechci jít do basy, ale jestli vám to pomůže chytit toho hajzla, co to Alici udělal, tak půjdu třeba sedět -“

Murdoch ji zastavil. „Ettie, řeknu vám to takhle. Myslím, že vím, co se stalo. Alice šla na záchod a uviděla tělo té dívky naproti, v té uličce. Bez nějakých okolků šla a ukradla ty šaty a pak je schovala na záchodě. Nechala si kozačky, podvlékačky a růženec. Vy jste celou tu dobu spala ve své vyhřáté posteli. Alice jednala na vlastní pěst. Mám pravdu?“

Ettie chvíli váhala, opatrně si ho prohlížela. „Řekněme, že nějak tak to bylo.“

„Jen jednu otázku. Svěřila se vám pak potom? Mám na mysli, jestli vám přesně řekla, co měla ta dívka na sobě, když ji našla?“

„Jenom to, co bylo v tom šátku.“

„Žádný kabátek ani rukavice?“

„Ne. My…, chci říct, Alice… přemýšlela o tom, kde ta dívka byla. Už ji předtím viděla, víte.“

Murdoch téměř zadržoval dech, jako by se plížil lesem za vysokou. „Kde?“

„Když šla z hotelu domů, viděla tu dívku nastupovat do kočáru.“

„Nezmínila se Alice, jestli viděla kočího nebo cestujícího?“

„Ne, závěsy byly zatažené. Ale říkala, že ten vůz byl červený anebo tmavě hnědý, a kůň měl plavou barvu. Vozka měl na sobě zimník a cylindr.“

Murdoch se na ni vyčkávavě díval a ona zase na něho. „To je všechno?“ zeptal se.

„To stačí, ne? Teď budete moct toho hajzla najít.“

„Ettie, uvědomujete se, kolik kočárů ve městě odpovídá tomu popisu?“

„Ne, kolik?“

„Možná přes sto a ještě víc.“

„To je vaše práce. Přinejmenším teď už aspoň víte, že ta holka nastoupila do kočáru.“

„To je pravda.“

Ettie se na něj zakabonila. „Nemusela jsem sem chodit. Myslela jsem, že budete mít radost.“

„To taky mám, Ettie. Opravdu vám děkuji.“

„Alice si myslela, že ta dívka tu osobu, která byla ve voze, znala.“

„Proč si to myslela?“

„Ženská intuice. Hádala, že ta holka je z venkova, a to je pravda, ne?“

„Ano. Pocházela z jedné farmy nedaleko Chathamu.“

„Varovala jsem Alici, aby si to nechala pro sebe, ale jak uslyšela o té odměně, viděla před očima jen prachy. Taková chamtivá huba, a podívejte, kam ji to přivedlo.“

„Myslíte si, že ji zabili kvůli tomu, co viděla?“

„Nabeton. Alice se o sebe uměla postarat. Nikdy by nešla s žádným násilníkem, který by ji zabil. Ani ne s tím zloduchem námořníkem. Jestli je to on, kdo oddělal Alici, pak taky oddělal tu mladou holku.“

Vstala a stáhla si opět přes tvář závoj. „A teď jdu. Musím zařídit pohřeb. Víte, kde mě najdete.“

Natáhla ruku, aby se s ním rozloučila, a on ji stiskl. Měla rukavice a kůže zabránila tomu, aby cítil její teplou kůži, a on tomu byl rád.

„Ettie, dávejte na sebe pozor.“

„Jasně. Vždycky dávám.“

Sukně zašustila a byla cítit vůně kafru. Odešla.

Murdoch sledoval šňůry rákosu, dokud se nezastavily.

Pátek, 15. února

Cyril Rhodes přecházel po úzké místnosti, ve které se nacházela jeho ordinace. Byl stále hluboce sklíčený Donaldiným oznámením. Každý se dozví, že došlo k jejich odloučení, a to by mohlo mít dost ničivé důsledky pro jeho praxi. Jen se podívejme, co se stalo s Charlesem Wardenem, když mu žena utekla s mladým Jarrodem. Naoko tu byl soucit k manželovi, kterému žena nasadila parohy, ale Wardenova praxe postupně upadala, až začal vážně uvažovat o tom, že z města odejde. Bylo veliké štěstí, že Klára brzy potom dostala tu chřipku a on se mohl znovu oženit. I tak se ale k němu pacienti vraceli jen pomalu.

I když to bylo nepříjemné, musel si přiznat, že poslední dobou má co dělat, aby nějak finančně vyšel. Bylo drahé vést dvě domácnosti a neměl tolik práce, kolik by si přál. Byla období, kdy nedělal nic jiného, než čekal na dalšího pacienta. V tyto dny, kdy země procházela těžkými ekonomickými časy, přicházelo úzkými schody do jeho ordinace méně lidí. Bezpochyby vyhledávali lékaře, u nichž platili méně.

Na chvíli se zastavil u okna a díval se dolů na ulici. Nalevo viděl štíhlou věž svatojakubského kostela, jejíž špice se tyčila proti zachmuřené obloze. Vpravo naproti stála hezká novostavba hotelu

Somerset. Chlapec v otrhaných šatech s vervou odhrnoval sníh z chodníku před vchodem. Navzdory pilným sociálním pracovníkům chodilo mnoho chlapců ve městě za školu, protože oni anebo jejich rodiče potřebovali ten bídný výdělek k tomu, aby přežili. Tento hoch nosil balíky, držel koně, když bylo třeba, a v zimě či v létě dbal na to, aby hosté hotelu nešlápli do hnoje, když chtěli přejít přes ulici. Bylo to dobré místo a Cyril ho občas viděl, jak o ně bojuje, jako by bojovalo divoké zvíře s hladovými vetřelci.

Cyril s ním soucítil. Této části Church Street od Gerrard až po Carlton Street říkali žertem obchodníci „cesta vdov“. Ve velkých domech na západní straně bydlelo sedm vdov a na východní pět, všechny zámožné. Skočil po příležitosti pronajmout si ordinaci uprostřed těchto zřejmě opuštěných dam, ale nepřineslo mu to přízeň zákazníků, ve kterou doufal. Zpočátku jich přicházely davy, ze zvědavosti. Vymýšlely si triviální neduhy, aby ho mohly otestovat. Ale to netrvalo dlouho. Věděl, že je to jeho chyba. S určitým typem žen se necítil dobře, a i když se tomu snažil zabránit, jeho koktání se v přítomnosti žen zhoršovalo. Aby to nějak kompenzoval, jednal pak odměřeně a neosobně. To nebyl dobrý způsob, jak zacházet s dámami, které chtěly, aby je někdo rozmazloval, lichotil jim a trávil značný čas jen tím, že jim bude naslouchat. Během let ho postupně opustily a dnes tvořili většinu jeho pacientů příslušníci dělnické třídy. Ti očekávali, že jejich doktor bude mít odstup a zadrhávání chápali jako známku jeho nadřazenosti.

Najednou se Cyril naklonil dopředu a srovnal si cvikr. Proboha, snad to není Marta? Ne tady. Nedovolila by si sem přijít.

Korpuletní žena v tmavé kožešinové pláštěnce a širokém klobouku kráčela naproti ulicí, sukni měla zdviženu nepatřičně vysoko nad boty. Vedle ní šla mladá dívka v jasně červeném baretu a kabátu stejné barvy. Rychle odstoupil od okna a stáhl roletu, zdvihl ji jen tak, aby viděl ven. Zabručel. Byla to ona.

Žena s dcerou procházely pomalu kolem jeho ordinace směrem na Carlton Street.

Pozoroval se zadrženým dechem, jak se na rohu zastavily. Co to dělá? Snad nehodlá jít do hotelu? Portýr v livreji otevřel v očekávání dveře, ale žena povýšeně trhla hlavou a otočila se směrem k silnici. Cyril ustoupil dále od okna, ale nedala najevo, že by si ho všimla. Soustředila svůj pohled na elektrickou tramvaj, která k nim mířila po kolejích. Zamávala, aby ji zastavila. Ten rošťák kluk ještě jednou demonstrativně zabral metlou do sněhu, ale žena vzala dcerku za ruku a proběhla kolem něho, aniž by se na něj podívala. Nastoupily do tramvaje, dívenka se ohlížela přes rameno za chlapcem. Povzbuzen tím pohledem, dal se za nimi do běhu, ale konduktér se vyklonil ze svého místa a odehnal ho.

Cyril je sledoval, dokud mu nezmizely z dohledu. Srdce mu tlouklo jako o závod a připadal si nemocný. Už dříve si uvědomil, že tahle situace není udržitelná donekonečna, ale dnes to bylo jen o vlásek. Věci byly horší a horší, jedna hrozná scéna střídala druhou. Až se dozví o tom, že Donalda od něho odchází, bude to ještě horší.

Vytáhl kapesník a otřel si čelo. Skutečně se potil.

Pomalu došel ke stolu a sedl si. Na stole stála jeho svatební fotografie s Donaldou. Zářil a ona vypadala roztomile, naplněná vnitřní radostí.

Položil obrázek na stůl.

Vylekalo ho pronikavé zapískání v telefonu. Vzal diář a otevřel ho, i když paní Stockdaleová, jeho sestra, by si nedovolila vstoupit do ordinace bez vyzvání.

„Volá pan Shepcote, pane doktore. Mám ho přepojit?“

„Prosím.“

Přitáhl si telefon k sobě a přiložil si sluchátko na ucho.

„Tady je Rhodes.“

Hlas na druhém konci byl tak hluboký a hrdelní, že by Shepcotea nepoznal.

„Rhodesi, musím zrušit dnešní večírek. Necítím se na to…“

Cyrilovo srdce se zpomalilo. Slíbil Charlotě, že se setká se známou herečkou Flo Wortleyovou, a věděl, jak mrazivá nastoupí atmosféra, až jim řekne, že akce byla zrušena. Děvče se na něho zlobit nebude - není taková - ale Marta rozhodně ano.

„Rhodesi?“

„A-ano, t-to je mi líto. Všichni se tady na to strašně t-těšili. Snad tedy p-příště...“

„Snad,“ zašeptal Shepcote. Cyril slyšel cvaknutí sluchátka. Zavěsil.

Jak hrozné chování, ani trocha vytříbenosti. Člověk si určitě zasloužil vysvětlení. Má snad na práci něco jiného? Seděl a pohrával si se svým perem, čmáral po pijáku. Téměř se rozesmál, když si uvědomil, co to kreslí. Řadu oběšenců. Bože, kam se to dostal?

Znovu se ozval telefon.

„Ano?“

„Je tu pan Latimer se svým otcem.“

„Ať počká pět minut. A, paní Stockdaleová, můžete mi zavolat paní Spoffardovou?“

„Jistě, pane doktore.“

„Zavolejte jí a zrušte schůzku. Zeptejte se, zda může přijít zítra.“

„Ano, pane doktore. Co jí mám říct?“

„Cože?“

„Mám tu zrušenou kontrolu nějak vysvětlit?“

„Nemusím té ženě snad zdůvodňovat každý svůj krok.“

„Jistě, pane, že ne. Já jen že…“

Její hlas, tenký a plechový, zmlkl.

Paní Spoffardová byla žena, která měla ve městě značný vliv a snadno se nahněvala, jak Rhodes věděl.

„Řekněte jí, že musím vyřešit jednu krizovou záležitost.“ Nakonec je to pravda, pomyslel si Cyril.

„Ano, pane. Mám vám donést kartu pana Latimera?“

„Za dvě minuty.“

Přitáhl si záznamník k sobě a namočil pero v kalamáři. Usilovně psal, když sestra zaklepala na dveře a vstoupila do ordinace.

Paní Mary Stockdaleová byla vysoká štíhlá žena se světlými vlasy pevně sepnutými pod bílým naškrobeným čepcem. Měla na sobě šedou blůzku do pasu a tmavě šedou vlněnou sukni. Na živůtku měla přišpendleny stříbrné hodinky a nenápadná stříbrná brož znázorňující hada ovíjejícího větev dávala na vědomí, že je absolventkou Královské zdravotnické školy. Dokud se nevdala, a nemusela proto odejít, pracovala v torontské nemocnici. Vdané ženy tam pracovat nesměly. Za čtyři roky měla dvě děti a zjistila, že její manžel je k ničemu. Byla proto nucena vrátit se do práce. Byla výkonná, přesná a neviditelná. Rhodes nevěděl nic o jejím osobním životě a nebyl na to vůbec zvědavý.

Uklonila se, podala doktorovi šanon v buvolí kůži a uvedla dovnitř pacienta. Latimer byl starý shrbený muž v dlouhém zapáchajícím kabátě z kozí kůže. Jaksi nepatřičně vypadal staromódní vysoký klobouk ze zeleného sametu, který býval kdysi elegantní. Za ním přešlapoval kostnatý muž s ošlehanou tváří venkovana.

Rhodes předstíral, že dopisuje poznámky, zatímco paní Stockdaleová stála tiše u dveří. Pak vzhlédl a podíval se přes cvikr na příchozí.

„Prosím, posaďte se, pánové.“

Sestra přinesla dvě židle a mladší z mužů napolo přitáhl a posadil na jednu z nich svého otce. Měl veliký knír a na jeho konečcích žluté kapičky šťávy ze žvýkacího tabáku. Rychle si nacpal zbytky tabáku do úst. Starší pan Latimer byl malý a vychrtlý, měl dlouhou bílou bradku a kotlety. Bleděmodré oči byly vodnaté a bez výrazu. Na Rhodese se ani nepodíval a klesl na židli.

„T-tak jakpak se dneska máme, Waltře?“

Starý pán popotáhl nosem, ale neřekl ani slovo. Jeho syn odpověděl: „Pár dní bylo líp, doktore, ale ty potíže se zas vrátily.“

„To se dalo čekat. Bere léky?“

„Ano, pane. Tak jak jste naordinoval.“

Starý pán zabručel: „Pořád se mě snaží otrávit.“

„Táto, to není pravda.“

Pan Latimer si sáhl do rozkroku a škrábal se. „To říkáš, protože té tahá celou dobu za nos. Ale dala mi něco do čaje. Viděl jsem ji.“

Tvář jeho syna ještě víc zrudla. „Moje manželka je hodná ženská, doktore, a tátu má ráda. Ale bylo mu zle, a tak si myslela, že mu pomůže nějaký životabudič. Aby se trochu vzpamatoval. Úplně neškodný. Našla to v katalogu, pane. Berem to všichni a pomáhá nám to. Ale táta je přesvědčený, že ho chce odrovnat, a z hlavy mu to nevytluču.“

Starý pán si začal tahat za bradku. „Taky mě uhodila.“

„Vážně? To nezní d-dobře. Co se stalo, Latimere?“

Farmář se cítil trapně a kroutil prsty v dlaních. „Musela to udělat, pane… Víte, věci se mají tak, že táta se ji snažil štípnout tam, kde neměl.“

„Aha. Waltře, zase jste se choval nepatřičně… Ne, neplivejte mi tady. Sakra. Paní Stockdaleová, prosím vás.“

Starý muž se smál a v úsměvu ukazoval zčernalé dásně. Sestra odešla pro hadr. Rhodes vstal a šel k židli.

„Dobře, budeme pokračovat v léčení. Pane Latimere, postavte se za svého otce. Pamatujte, že během sezení nesmí dojít k žádnému přerušení.“

Vzal a postavil druhou židli přímo před starce a sedl si na ni rozkročmo tak, že měl chodidla mezi nohama starého muže.

„Vzpomínáte si, co jsme dělali naposledy? Animální magnetismus? Pomohlo vám to zklidnit se, ne?“

Latimer pokrčil rameny, ale neodpověděl.

„Tak. Dejte mi svoje palce, takhle.“

Rhodes stiskl ruce v pěst, palce vztyčené. Starý pán udělal totéž a Cyril uchopil jeho palce, každý do jedné ruky.

„Zavřete oči a uvolněte se. Nic se vám tady nestane.“

Mužovy mozolnaté ruce byly studené a Rhodes čekal, dokud se teplota mezi jeho dlaněmi a mužovými palci nevyrovnala. Pak je pustil, obrátil ruce dlaněmi nahoru, zvedl paže nad mužovu hlavu a pohyboval jimi směrem k ramenům, těsně kolem mužova těla, aniž by se ho ale dotýkal.

„Usínáte hlubokým a osvěžujícím spánkem. Cítíte se velmi unavený. Velmi unavený a velmi těžký.“

Hlas měl silný a jasný. Když navozoval magnetický spánek, nikdy nekoktal.

Znovu opakoval stejný pohyb. Nahoru k hlavě a pak dolů okolo ramen, paží a podél stehen až k lýtkům, znovu nahoru a dolů směrem k plochému břichu.

„Spánek. Hluboký spánek.“

Opakuje ta slova i pohyby okolo mužova těla dvacet minut. Syn se teď opírá o zeď a vypadá, jako by on sám byl zhypnotizovaný. Paní Stockdaleová stála a nehybně čekala. Latimer trochu zachrápal a hlava mu spadla na prsa.

„Waltře Latimere, poslouchejte, co vám říkám. Až se vzbudíte, zjistíte, že všechny starosti jsou pryč. Zmizely jako chmýří pampelišky ve větru. Budete mít skvělou náladu, budete šťastný a spokojený. Máte rodinu, která vás miluje, a nemusíte se ničeho bát. Opakuji, až se proberete, všechny vaše starosti budou pryč. Už se nevrátí…“

Tohle zaklínadlo opakoval ještě dvakrát.

„Teď vás probudím. Až napočítám do tří, ucítíte na tváři jemný vánek a probudíte se.“

Rhodes napřáhl ruku k sestře a ta mu podala dlouhé ptačí pero.

„Jedna… dvě… tři.“ Naklonil se dopředu a lehce pohladil mužovo čelo pírkem a jemně na něj foukl.

Latimer otevřel oči, které vypadaly jasnější a pohled soustředěnější.

„Kde to jsem?“

„V ordinaci doktora Rhodese,“ odpověděla paní Stockdaleová rázně. Muž se otočil, aby se na ni podíval, a všiml si syna.

„Dickie! Co tu děláš?“

„Přived jsem tě k panu doktorovi, tati.“

„Už mi bylo zase špatně?“

„Tak tak.“

„Teď se cítím svěží jako deštík.“

Rhodes vstal, měl radost. Hypnózu měl ze všeho nejraději. Fungovala skoro vždycky, dokázala uvolnit bolest a napětí lépe než jakýkoliv lék. Mluvil s farmářem.

„Domluvte otci další sezení na příští týden. Paní Stockdaleová vám připraví léky.“

Dickie chytil Cyrila za ruku a srdečně ji tiskl. „Nemůžu vám dost poděkovat, pane doktore.“

Rhodes ve spěchu odtáhl svou ruku a ustoupil o krok dozadu. „J-jen dělám svou práci. Paní Stockdaleová, dejte jim další lahvičku laudana. Dva gramy opia, přidejte trochu třešňové šťávy.“ Kývl hlavou na syna. „Kdyby váš otec projevoval nějaké známky halucinací, než přijdete na další sezení, dejte mu do sklenice brandy dávku navíc. Máte doma nějakou brandy?“

„Ne, pane, jsme abstinenti.“

„To nevadí. Laudanum samo bude stačit.“

Otec se sladce usmál na svého syna. „Nemáš žvanec tabáku, Dickie?“

„Až venku.“

Paní Stockdaleová vzala starce za ruku. „Pojďte se mnou, pane.“ Šoural se za ní, ale ve dveřích se zastavil a pohlédl přes rameno na Rhodese.

„Ženský by do vás klavírovaly furt, kdybyste jim to dovolil,“ řekl. „Tati!“

Rychle vystrčil otce z ordinace a Rhodes si sedl zpátky za stůl. Svatá pravda, pomyslel si.

Pátek, 15. února

V pochmurném odpoledni se svíce a lampy v domech na Lowther Avenue rozzářily brzy. Jen Birchlea vypadalo temné a nepřívětivé. Závěsy byly zataženy a ani jedna z venkovních lamp nesvítila.

Jako ostatní domy v ulici i Birchlea bylo tichým svědkem blahobytu. Dům stál trochu dál od ulice za plotem z tepaného železa, okolo byly vysázeny stálezelené rostliny, nyní pokryté sněhem. Dvě modré borovice se tyčily jako strážci po obou stranách dveří a hluboká arkýřová okna se zdála příjemně symetrická. Tmavě zelené rámy vikýřů a oken byly téměř stejné barvy jako jehlice borovic.

Na verandě Murdoch očistil co nejlépe boty od sněhu a čekal, až mu někdo otevře. Když se dveře konečně otevřely, stál v nich John Foy a Murdoch si všiml, že mu v očích bleskl strach.

„Mohu mluvit s paní Rhodesovou?“

„Podívám se, jestli je doma.“

Zaváhal, přemýšlel, zda má dveře zavřít a nechat Murdocha na prahu, nebo zda ho má uvést do haly či ho poslat k zadnímu vchodu. Murdoch problém vyřešil za něj a vešel dovnitř.

„Počkám uvnitř, mohu?“

Foy prošel halou a nechal Murdocha, aby se sám postaral o svůj klobouk a plášť. Když je dával na dubový věšák, zahlédl svůj obraz v oválném zrcadle. Sčesal si vlasy dozadu a přál si, aby měl čistý límeček a zastřižený knírek, který mu trochu moc přerůstal přes horní ret.

Hala byla skoro tak veliká jako celý obývací pokoj domku, ve kterém vyrostl, a na stěnách s červenými tapetami viselo víc olejomaleb než v celé jeho rodné vesnici. Většinu tvořily krajinky plné oblaků a nízkých stromů, které byly zcela jasně anglické. Zastavil se před jedním malým obrazem. Na opuštěné pláži stála mladá žena a dívala se někam přes rozbouřené moře. Okolo hlavy měla pevně uvázaný šátek, který ji chránil před prudkým větrem, její sukně se drželo kudrnaté dítě. V dálce se statečně houpal na vysoké vlně záchranný člun, který se snažil dostat ke stěžni lodě, jenž byl skoro pod vodou. Dole na rámu byl bronzový štítek se jménem obrazu. Lítost. Murdoch se zašklebil. Viděl ztroskotání lodi, když mu bylo dvanáct, a živě si pamatoval smutek těch žen. Muselo jich tam být nejméně dvanáct, různého věku, od mladých nevěst až po staré ženy, jejichž synové byli na potápějícím se trauleru. Držely se v houfu, a bránily se tak větru i strachu, který zaplavoval jejich srdce. Moře ho také připravilo o matku. Byla to drobná žena, až příliš drobounká, vůbec ne jako ta mladá žena na obraze. Našli ji utonulou v mělké tůni na kamenité pláži. Otec mu řekl, že uklouzla ze skály, když sbírala mušle, ale Murdoch v sobě nosil hořké podezření. Živě si pamatoval, jak se matka krčívala za dveřmi a snažila se skrýt před opileckým běsněním jeho otce. Měl dva sourozence. Zuzanu, stejně sladkou jako to děcko na obrázku, jen nervózní a příliš tichou, a Alberta, který tehdy sotva začal chodit, ale už na něm bylo vidět jeho postižení. Věděli, že se nemohou držet máminy sukně. Nedokázala je ochránit.

Dotkl se mosazného štítku konečkem prstu. Lítost.

Šel pryč. Kousek dál stál černý lakovaný stůl se stříbrným tácem na karty uprostřed. Usmál se sám pro sebe. Jeho sestra ráda hrávala „prší“, když byli děti. Karty představovaly kusy lepenky a místo tácku měli kousek plechovky. Vzdychl. Teď zcela jistě žádný tác na karty nepotřebovala. Když jí bylo šestnáct, utekla z domu a dala se k řádovým sestrám v Montrealu. Měl dovoleno navštívit klášter jednou do roka a mohl s ní hovořit jen přes mřížku zahalenou závěsem. Kněz mu říkal, že by se měl radovat z toho, že si zvolila život s Kristem, ale on cítil zármutek. Těšil se na jejich společný život, na to, až si její děti budou hrát s jeho, a neustále se obviňoval, že ji nedokázal včas ochránit před jejich otcem.

„Detektive Murdochu…,“ Foy stál ve dveřích přijímacího pokoje. „Madam vás ráda přijme.“ Pohlédl na věšák v hale, ale neomluvil se za svou nepozornost. „Paní Rhodesová a pan Owen teď pijí čaj.“

„To je dobře, alespoň se nebudu muset opakovat.“

„Tudy, prosím.“

Ten chlap chodí, jako by měl v zadku koště, pomyslel si Murdoch, když šel za Foyem do přijímacího pokoje.

Donalda Rhodesová a Owen seděli u krbu a Edith jim servírovala čaj z pojízdného stolku. Ten chlapec, Joe, přikládal do ohně uhlí z kbelíku. Neotočil se, ale ostatní tři ano a Murdoch viděl v každé z těch tváří obavy. Donalda ovšem ihned nahodila výraz zdvořilého přivítání.

„Pane Murdochu, pojďte přece dál.“ Ukázala na servírovací stolek. „Mohu vám nabídnout trochu čaje?“

„Ne, děkuji, madam.“

Neměl chuť balancovat s křehkým šálkem a podšálkem, dezertním talířkem a svým poznámkovým blokem.

„Přejete si ještě něco, madam?“ zeptala se paní Foyová a chystala se k odchodu.

Než mohla paní Rhodesová odpovědět, ozval se Murdoch: „Byl bych rád, kdybyste tu zůstali všichni, pokud vám to nevadí.“

„I služebnictvo?“

„Ano, prosím. Usnadní mi to práci. Nebudu muset vše opakovat dvakrát.“

Byl to taky dobrý způsob, jak vyložit všechny karty na stůl. Je zvláštní, na co všechno lidé nezapomenou. Mluvit před celou společností povzbuzovalo paměť a vědomí.

„Zajisté, když si přejete.“

„Máme hodně práce, madam,“ namítla Edith. „Musíme něco nachystat.“

„Nezdržím vás dlouho,“ řekl Murdoch.

Edith se tvářila kysele, když odjížděla se stolkem od krbu. Foy zůstal u dveří a Murdoch zachytil rychlý varovný pohled, který si vyměnil se svou ženou.

Murdoch vytáhl z kapsy růženec. „Poznáváte někdo tuhle věc?“

Owen se naklonil kupředu. „Vypadá to jako nějaký podivný náhrdelník.“

„Je to růženec. Myslíme si, že patřil Tereze Laporteové. Křížek ovšem chybí.“

Hospodyně popošla blíž a prohlížela si růženec. „To je její, jasně. Viděla jsem ji jednou nebo dvakrát, jak ho drží. Nechápala jsem, co s tím dělá. Jsem metodistka.“

Murdoch se rozhlédl po ostatních. Owen se usadil znovu ve své židli. Začal si pohrávat s hedvábným okrajem stínidla lampy, tahal za něj sem a tam. Chlapec se otočil, ale nehýbal se, zíral na koberec. Murdoch šel k němu, růženec se mu houpal v prstech. Joe zvedl hlavu a natáhl ruku, aby se dotkl zelených korálků. Murdoch se záměrně postavil mezi chlapce a ostatní v místnosti, takže jen on viděl ten pohled neskrývané touhy v Joeově tváři.

„Kde jste to našel?“ zeptala se Donalda.

Murdoch k ní otočil tvář. „Popravdě řečeno, měla ho na krku žena, kterou jsme našli včera ráno mrtvou. Což je důvod, proč tu jsem.“

Nevěřícně na něho zírali. To je trošku probralo, pomyslel si. Owen si přestal pohrávat se stínidlem.

„Co se jí stalo?“ zeptal se.

„Byla zavražděna. Uškrcena.“

„Proboha! To je strašné!“

„Ano, to je.“ Murdoch vytáhl pero a notes. „Musím se vás zeptat, kde jste byli ve středu večer.“

„Cože? Přece to s námi nemá nic společného,“ vykřikla Donalda.

„To doufám, paní Rhodesová.“

Dívala se na něj užasle. Ostatní je sledovali, ztuhlí strachy.

„Ta zemřelá byla prostitutka. Teď víme, že to ona ukradla šaty Terezy Laporteové.“

„To ona jí dala tu drogu?“ zeptala se paní Rhodesová.

„O tom pochybuji.“

Znovu se rozhostilo ticho. John Foy se tajně opíral o kliku a vypadal zřetelně pod psa. Edith stála vedle servírovacího stolku jako nějaký strážce. Tvář měla zachmuřenou a napjatou nesouhlasem. Na chlapce Murdoch téměř zapomněl, byl stále tak nehybný. Choulil se u ohrádky krbu, napolo seděl.

„Souvisejí nějak ta dvě úmrtí?“ zeptala se Donalda.

„V tuto chvíli to nemohu s jistotou tvrdit, ale mám silné podezření, že ano.“

Owen naráz vstal a šel s šálkem ke stolku. „Určitě si nedáte čaj, pane Murdochu?“

„Určitě ne, děkuji.“

Murdoch viděl černý krep, který zdobil krbovou římsu, a černou stuhu okolo fotografií, znamení smutku. Pocítil záchvěv hněvu. Každý z nich něco skrývá. Cítil to. Vyčkával.

Z ničeho nic vypadl kousek uhlí a vyšlehl plamen. Všechny oči se k němu otočily, jako by to byl ohňostroj. Murdoch je nechal chvíli v klidu a potom řekl: „Začnu u vás, pane Foyi. Co jste dělal ve středu v noci?“

„Já. No, vlastně jsem byl celý večer pryč. Měli jsme schůzi zednářské lóže a paní Rhodesová mi na ten večer dala laskavě volno. Byl jsem v templu na Yonge Street a můžu vám nadiktovat padesát jmen lidí, kteří mi to dosvědčí.“

„Pět mi postačí. A prosím i jejich bydliště, pokud je znáte.“

Majordomus ze sebe vychrlil pět jmen a adres a Murdoch si vše zapsal.

„Paní Foyová, můžete výpověď svého manžela potvrdit?“

„Samozřejmě. Odešel hned po večeři, kolem půl sedmé.“

„Kdy jste se vrátil, pane Foyi?“

Edith odpověděla za něho. „Přesně ve dvanáct. Právě odbíjely hodiny. Probudil mě.“

Její rty se znovu stáhly a Murdoch si dokázal představit, jakého přivítání se Foyovi dostalo, když se svalil do postele tuhý jako špalek.

„Vy sama jste byla doma, paní Foyová?“

„Jistě.“

Murdoch se obrátil k chlapci: „Joe, jmenuješ se tak, chlapče?“

Chlapec překvapeně přikývl.

„Byli koně a kočár ve stáji?“

Joe zaváhal a potom téměř neznatelně zavrtěl hlavou.

„Kdo je měl?“

„Myslím si, že z něj moc nedostanete, strážníku,“ řekla Edith. „Je trochu pomalejší. Anebo to aspoň předstírá.“

Joe znovu sklopil hlavu a vrátil se mu ten mdlý výraz.

„Joe?“

Chlapec se stáhnul, jako by chtěl vlézt do ohně.

„No tak? Kdo si vzal kočár? Byl to doktor Rhodes?“

Donalda ho přerušila. „Manžel si v noci nikdy nebere kočár, pane Murdochu. Jeho ordinační hodiny jsou příliš nepředvídatelné. Joe ho vozí ráno a on se vrací drožkou, až skončí práci.“

Edith změnila svou pozici. Její hlas zněl zdvořile, ale Murdoch viděl v její tváři škodolibost. „Musím říct, seržante - protože je to policejní vyšetřování - musím teda říct, že jsem zaslechla odjíždět v kočáru pana Owena. Nějak kolem desáté. Akorát jsem se chystala jít spát.“

Donalda pohlédla na svého syna. „Je to pravda, Owene?“

„Ano, právě jsem se to chystal říct, jenomže Edith mě předběhla.“

„Byl jste tedy ve středu večer venku, pane?“

„Tak tak. Potřeboval jsem dohnat nějaké resty. Šel jsem do města, do laboratoře. Co nevidět mě čekají zkoušky.“

„Byl s vámi ještě někdo?“

„Ano, pár spolužáků.“

„Kdo to byli, ti přátelé? Můžete mi nadiktovat jejich jména?“

Owen vypadal dost nesvůj. „Proboha, ne, co to vlastně říkám? Byl jsem tam sám. Už se mi to plete s jinými večery. Ano, takhle to je. Je mi líto, ale nebyli tam žádní kamarádi.“

„Takže vaši výpověď nemůže nikdo potvrdit. Ani noční vrátný, například?“

„Hmm, pochybuju. Starý Grant je právě takový, no prostě starý. Pokud si dobře vzpomínám, tak spal.“ Trapně a falešně se zasmál. „Cha, mohla by tam vlézt celá armáda zlodějů a jeho by to nevzbudilo. Ne že by tam bylo něco k ukradení. Kdo by měl zájem o embryo ve formalínu?“

Ty jsi jeden z nejhorších lhářů, jaké jsem kdy viděl, pomyslel si Murdoch, ale v tuhle chvíli nemám ani ponětí, proč lžeš.

„V kolik hodin jste se vrátil do Birchlea, pane?“

„Ach, to nevím. Asi kolem jedné.“

Murdoch se podíval na Donaldu. „A co vy, madam, byla jste doma?“

„Ano.“

„A pan doktor?“

„Nemohu mluvit za manžela, pane Murdochu. Po večeři jsem odešla do svého pokoje. Nevím, jestli byl doma nebo ne.“

„Nebyl, madam,“ vložila se do rozhovoru Edith. „Pan doktor odešel chvíli po mladém pánovi. Myslím, že se vrátil až ráno.“

„Otec občas rád tráví večer v klubu,“ poznamenal Owen.

„To vím, mladý pane. Jen se snažím dát tady panu policistovi správné informace.“

Murdoch náhle změnil styl. Uvidíme, jestli se z toho vykroutí.

„Jakou barvu má váš kočár a kůň, paní Rhodesová?“

„Prosím?!“

„Máme důkazy, že Tereza krátce předtím, než zemřela, nastoupila k někomu do kočáru. Popsali jeho barvu jako karmínovou nebo tmavě hnědou, a kůň byl plavý.“

Donalda před jeho pohledem neuhnula. „Náš kočár má barvu vlašského ořechu a kůň je šedý.“

Murdoch pokračoval. „Viděl někdy někdo z vás muže s vytetovaným hadem na pravé ruce? Podsaditý, světlé krátké vlasy, drsná tvář? Říká o sobě, že je námořník.“

Zíraly na něj prázdné obličeje a on cítil, že jejich zmatek je opravdový. Zavřel svůj notes.

„Je to všechno, pane Murdochu?“

„Ne tak docela, madam. Pořád je tu ta otázka stavu Terezy Laporteové. Kdybychom na tuhle záhadu přišli, posunulo by to vyšetřování obou případů o kus dál.“

„Nemohu vám sdělit nic jiného, než co jsem vám už řekla. Tereza neměla žádné nápadníky a upřímně řečeno ani čas, kdy by snad mohla s někým být.“

„Pokud je tomu tak, pak ten, kdo ji svedl, musí být někde blízko domu, není-liž pravda, madam?“

Donalda ještě více napřímila záda. „Řekněme, že chápu vaše uvažování.“

Edith Foyová vydala podivný zvuk. Něco mezi odfrknutím a zakašláním.

„Chcete mi snad něco říct, Edith?“

„Přesně tak, madam.“

„Proboha, tak tedy mluvte,“ řekla Donalda podrážděně.

Edith stiskla rty. „Jestli hledáte viníka, nemusíte chodit daleko. Je tady.“ Ukázala prstem na Joea Seatona, který seděl na krbové mřížce. „To on přivedl tu holku do maléru, dejte na mý slova.“

Joe ucuknul a skryl hlavu v dlaních, jako by se chtěl chránit před větrem.

„To je vážné obvinění, paní Foyová,“ řekl Murdoch. „Můžete to nějak dokázat?“

„Je to spratek a ti se nikdá nezmění, i když se jim prokazuje dobro. Kromě toho je zaostalý ve vývoji. Nepozná rozdíl mezi křesťanským dobrem a zlem o nic líp než nějakej pes.“

Murdoch měl chuť tu ženu okřiknout. Jeho mladší bratr byl zaostalý, a dokud nezemřel, Murdoch ho celé jejich společné dětství bránil proti podobným ignorantům. Přešel k Joeovi a snažil se mu sundat dlaň z tváře, aby mu viděl do očí. Chlapec bolestně vyštěkl.

„Copak je tohle, Joe? Poranil sis ruku?“

Divoce zavrtěl hlavou. Co nejjemněji stáhl Murdoch chlapci dolů vyhrnutý rukáv. Po celé paži se táhly dvě temně rudé čáry.

„Panebože, co se ti stalo?“

Edith popošla blíž, a když viděla hochovu paži, řekla: „Někdo ho podrápal, tak to je. Možná s ním bojovala o život. To je důkaz.“

Murdoch jí nevěnoval pozornost. Řezné rány byly vedeny příliš promyšleně, než aby byly důsledkem nějakého boje.

„Jak se ti to stalo, Joe?“

Chlapec se mu nepodíval do očí, jen se snažil zavrtět hlavou.

Murdoch si dřepl, aby byl na jeho úrovni a aby Joe viděl jen jeho.

„Pověz mi pravdu, chlapče. Je pravda to, co říká paní Foyová? Že jsi něco měl s Terezou Laporteovou?“

Joe na něj zíral, jako by mu nerozuměl. Murdochovo srdce se zpomalilo. Doufal, kvůli Joeovi, že to není pravda.

„Vidíte, prakticky to přiznává.“ Tentokrát promluvil Foy. „Byli stvořeni jeden pro druhého. Párek bastardů, který si nedělá výčitky svědomí kvůli tomu, že přivede na svět další bastardy.“

Murdoch viděl, že chlapcova ústa i brada se chvějí a že v očích má slzy.

„Joe?“

„Stejně tak dobře můžete mluvit do zdi,“ zahučela Edith. „Ten kluk je prosťáček.“

„Když ho přestaneme trápit, třeba se někam dostaneme,“ řekla Donalda. Promluvila na chlapce něžným hlasem. „Odpověz panu strážníkovi, Joe. Jestli jsi nevinný, nemáš se čeho bát.“

Joe na ni zareagoval jako vězeň na kněze, který mu přišel dát poslední pomazání. Přes Murdochovo rameno na ni upřel svůj pohled a řekl: „Já sem s Tess nedělal nic špatnýho.“

Hlas měl hluboký a nejistý, jako kdyby jej málo používal, a měl silný cockney přízvuk, ale slova byla jasná. Ostatní byli překvapení, jako kdyby promluvil kůň.

„Hmm. Asi ti vyřízli jazyk. Ty mazaný hajzlíku, celou dobu děláš, že neumíš mluvit,“ řekla Edith.

Murdoch toho měl už dost. „Byl bych rád, kdybyste držela jazyk za zuby vy, paní Foyová. Rád bych vám připomněl, že je to ještě pořád policejní vyšetřování, a vy, dámo, narušujete jeho řádný průběh.“ Udělal krok dozadu a zlehka se dotkl Joeova ramene. „Pokračuj, chlapče.“

Joe nespouštěl oči z paní Rhodesové.

„Tess žádnej dopis nenapsala, paní.“

„Jak to myslíš?“

„Říkali ste, že napsala svojí sestře, ale to nemohla. Neuměla psát ani číst. Vím to, protože já sem ji to učil a ona se nedostala dál než za písmena svýho jména.“

Murdoch se otočil na Edith. „Paní Foyová, to vy jste našla ten vzkaz v jejím pokoji, že?“

„Ano, já. Bylo to jasný jako facka. Nevím, o čem mluví.“

„Máte ho ještě?“

„Spálila jsem ho. Nezdál se mně důležitej.“

Joe začal šeptat. „Tess neutekla proto, že by se jí stýskalo po domově.“

Donalda na něj povzbudivě kývla hlavou. „Tak proč tedy?“

Podíval se rychle na Foye, ale okamžitě zase upřel oči na Donaldu. „To kvůli němu. Pronásledoval ji. Chtěl to s ní pořád dělat.“

„Ty zkurvený malý lháři,“ vykřikl Foy. Než mu v tom Murdoch mohl zabránit, přiskočil k Joeovi a dal mu facku. Chlapec upadl naznak a hlavou narazil na ochrannou mříž před krbem. Oči obrátil vzhůru a zůstal ležet bez hnutí. Owen zařval a přispěchal na pomoc, zatímco Murdoch chytil sluhu za paži a tvrdě s ním škubnul.

„Nechte toho. Chovejte se slušně, nebo na vás podám obvinění za bránění výkonu spravedlnosti.“

Foy nepřestával křičet. „Ten kluk je podlý hajzl, paní Rhodesová. Já to věděl, že jsme si ho sem nikdy neměli brát. Lidi jeho druhu se nezmění.“

Edith táhla manžela pryč. „Nechej toho, slyšíš? Tím si nepomůžeš.“

Murdoch ukázal na prázdnou židli. „Sedněte si támhle.“ Překřičel sluhu. „Ani se nehněte, dokud vám neřeknu.“

Murdoch Foye napolo k židli dostrkal. Zdálo se, jako by majordomus ztratil veškerou sebekontrolu, třásl se a tvář mu zrudla vzteky. Edith ho chytila za ramena.

„Nedělej ze sebe ještě většího blbce, než jsi už udělal,“ sykla mu do obličeje.

Murdoch čekal, dokud se Foy trochu neuklidní, bedlivě ho sledoval pohledem.

„Je chlapec v pořádku?“ zeptal se Owena, který běžel Joeovi na pomoc.

„Na okamžik ztratil vědomí, ale už je to dobré.“ Rukou objal chlapcova ramena. „No tak, Joe. Postav se.“

Zvedl ho do sedu a opřel ho zády o mřížku. Donalda, která zůstala sedět, se ledovým hlasem zeptala Foye: „Je pravda, co Joe říká?“

„Ne, madam, jistě že ne,“ odpověděl Foy. Ale v jeho rozhněvané tváři byla vepsána vina.

Donalda se obrátila na Edith. „Jak jste mohla najít dopis napsaný dívkou, která neuměla psát?“

„Zřejmě to tam podstrčil ten kluk.“

„Joe? Můžeš mluvit?“

Na tváři se mu objevila červená skvrna a jeho obličej měl popelavou barvu, ale podíval se jí do očí.

„Žádný psaní sem nepsal. Ale paní Foyová věděla, co se děje. Viděl sem, jak Tess pořád sleduje. To ona ji musela donutit, aby odešla.“

„Madam, doufám, že nebudete věřit slovům toho kluka proti nám, dvěma úctyhodným lidem, jako jsem já a můj muž?“

„Abych byla upřímná, Edith, nevím, čemu věřit. Mohu říci jen tolik, že jsem nanejvýš pobouřena chováním pana Foye. Tohle nehodlám tolerovat.“ Otočila se k synovi. „Owene, co nám k tomu všemu řekneš ty?“

„Nevěřil bych Johnu Foyovi a vyhodil bych ho.“

Edith odpověděla za manžela: „Jak jednoduché pro vás mocné obvinit ty z nás, kdo nejsou tak bohatí. Líp, aby si svět myslel, že je můj muž zloduch, madam, než obvinit vašeho syna.“ Otočila se k Murdochovi. „Proč se nezeptáte jeho?“ Ukázala prstem na Owena. „Neustále se točil okolo té holky, viděla jsem ho. Tu noc, kdy zemřela, byl nejspíš s ní.“

„Podle pana Rhodese byl celý večer se slečnou Shepcoteovou.“

Edith vybuchla: „Ta malá šedá myš by uzavřela smlouvu i s ďáblem, kdyby ji o to Owen Rhodes požádal.“ Byla teď bezohledná, rozhodnutá spálit za sebou mosty. „Měl tu služtičku rád, to vám říkám. A tu neděli byl venku až do rána. Stejně jako tuhle středu. Nejspíš byl s tou štětkou, co jste našli.“

„Edith, nebuďte směšná,“ vykřikla Donalda.

„To možná on ji oddělal. Tím by jí přece zavřel pusu, ne?“

Owen zbledl a Donalda byla ještě topornější.

„Paní Foyová, tyhle urážky už nebudu dále tolerovat. Máte výpověď. Oba dva jste propuštěni. Okamžitě opustíte můj dům.“

„Nečekejte ale, že budu mlčet. Můžete se snažit skrývat, co chcete, ale pravda je pravda. Váš syn měl s tou holkou drobný a já to řeknu každému, koho to bude zajímat.“

Murdoch vstoupil do jejich hovoru. „Pane Rhodesi, popíráte to?“

„Můj bože, samozřejmě. Samozřejmě, že to není pravda.“

Ale nebylo nic, co by dokázalo Edith zastavit. „Je to mladý chlap, ne? Každý vidí, jak si o sobě myslí. Uměl to s ní, to se vsaďte.“

„Paní Foyová, prosím, nechejte toho. S Terezou Laporteovou jsem neměl nic společného.“

„A proč jsem vás teda viděla vycházet z jejího pokoje? Asi tak před měsícem…“

„To je lež…“

„Edith, nechte toho.“ Donalda se snažila zastavit ten výlev. „Paní Foyová lže, protože chrání svého manžela,“ řekla Murdochovi. „Podstrčila ten dopis. Je jí úplně jedno, na koho teď hodí špínu.“

„V tuto chvíli, madam, jde o to, že její tvrzení stojí proti tvrzení pana Owena, a ani jedna ze stran nemá mnoho důkazů, aby to vyvrátila.“

„Ujišťuji vás, že v onu noc nebyl s prostitutkou, tak jako vás ujišťuji, že není otcem Terezina dítěte.“

Owen stál a díval se na ni, ve tváři měl výraz agónie. „Matko, to snad není zapotřebí…“

„Omlouvám se, madam, ale jste jeho matka a je naprosto přirozené, že bráníte svého syna, ale já potřebuji důkaz. Pane Rhodesi, je vůbec někdo, kdo by mohl potvrdit, co jste dělal ve středu v noci?“

„Ne, to opravdu ne.“

„Owene, zbláznil ses? Řekni mu to.“

„Matko, nemám co říct. S nikým jsem nebyl.“

Donaldin výraz byl hořký. „Teď není vhodná chvíle na nějakou školáckou čest.“

„Říkej tomu tak, chceš-li…,“ řekl Owen.

V tu chvíli se otevřely dveře a vstoupil Cyril Rhodes.

„Co se tu ksakru děje? K čemu ten křik?“ Všiml si Murdocha a zmlkl.

Donalda se k němu obrátila tváří. „Jak dokonalé načasování, Cyrile. Joe obvinil Foye z toho, že je otcem dítěte, které čekala Tereza Laporteová. Edith trvá na tom, že skutečným viníkem je náš syn. Tvrdí, že viděla Owena, jak vychází z dívčina pokoje.“

„To ne!“

„To ano. A pan Murdoch přišel, aby vyšetřil vraždu další mladé ženy. Chce vědět, kde byl každý z nás ve středu večer. Ta mrtvá byla zřejmě prostitutka. Možná bys mu mohl nějak pomoci ty.“

„C-co tím myslíš? Jak bych mu mohl pomoci?“

„Ale no tak, Cyrile, pochybuji, že by se tvůj vkus natolik změnil. Možná to byla jedna z těch tvých známostí.“

Pátek, 15. února

Murdoch se na ulici s úlevou nadechl čerstvého vzduchu.

V přijímacím pokoji bylo dusno nejen díky tomu, že tam bylo přetopeno. Rozhodl se, že nejdříve ověří Foyovo alibi. Nepochyboval o tom, že mluvil pravdu, ale chtěl toho člověka lépe pochopit a jeho kumpáni by mohli něco prozradit.

Šedé odpoledne se nepostřehnutelně změnilo ve večer a v téhle okrajové části města nebylo žádné pouliční osvětlení. Plahočil se sněhem a velmi dobře si uvědomoval, že jde ulicí, kterou teprve nedávno procházela Tereza. V mnohých velkých domech zářila světla a tam, kde nebyly závěsy zatažené, viděl hezky zařízené přijímací pokoje a dobře oblečené lidi, kteří si žijí svými životy. Jestlipak cítila osamělost outsidera? S nemanželským dítětem na cestě musely být její vyhlídky jistě velmi neradostné. Kdo byl otcem dítěte? Vsadil by na Foye, ale byl příliš chytrý, než aby se nechal ovlivnit svou osobní averzí vůči němu, a věděl, že viník je stále nejistý.

V Church Street se podíval na hodinky. Trvalo mu deset minut, než sem došel mírným tempem. Alespoň jeho časování obstálo. Nechtělo se mu ale jít celou cestu pěšky. Měl toho za dnešek v nohách už dost. Uviděl přijíždějící tramvaj a vykročil, aby na ni zamával.

Jeden z mužů, které John Foy jmenoval, byl řezník a bydlel na Parliament Street, kousek od lékařské fakulty. Murdoch se rozhodl, že jako prvního navštíví právě jeho. Začal poletovat sníh, lechtal ho na tváři, vítr byl prudký. Vystoupil z tramvaje na Gerrard Street, vyměnil pár slov s nadšeným Mrkvičkou, který ho zdravil ze svého stanoviště na kraji chodníku, a dal se východním směrem. Opět si uvědomil, že kráčí v Tereziných stopách. Domy lemující Gerrard Street byly elegantní a udržované. Několik z nich mělo prostorný pozemek, mosazné tabulky na železných plotech hlásaly, že tyto domy patří lékařům.

Hned za rohem Sherbourne byl útulek pro dívky mladší čtrnácti let, které se ocitly v nouzi. Lampy uvnitř byly rozžaté a viděl do předního pokoje. Okolo varhan stálo asi půl tuctu děvčat v hezkých bílých zástěrkách přes šedé šaty. Jejich ústa se otevírala a zavírala jako zobáčky ptáčat a Murdochovi došlo, že zpívají. Podle vážného výrazu ve tvářích hádal, že to bude nejspíše nějaký hymnus. Dirigovala je tělnatá matrona, mávala rukama se strojenou důstojností. Tereza Laporteová nebyla o mnoho starší než tyhle dívky.

Obchod Freda Voseho byl kousek nad Gerrard Street, na západní straně Parliament Street, poslední budova v řadě tří domů. Byly z elegantních růžových cihel a vypadaly zánovně. Obchod vedle řeznictví byl prázdný, okna zatažená žaluziemi až na jedno, které bylo dost osvětlené na to, aby si Murdoch mohl přečíst nápis na jednoduchém důstojném štítku: J. CARVETH, PRODEJCE ODBORNÉ LÉKAŘSKÉ LITERATURY. Tak jako vrabci, kteří létají za vránami a čekají na to, co upustí, tak i pan Carveth umístil svůj obchod příhodně poblíž lékařské fakulty. Zdálo se, že má smysl pro humor i pro obchod. Ve výloze stála kostra a bezmasým prstem ukazovala směrem k žebříku, na kterém byl přehoz z nachového sametu. Na každém stupínku byl tlustý svazek, dle doktora Oslera nezbytný pro vzdělání studentů. Murdoch s uspokojením zaznamenal i objemný svazek sebraných spisů Williama Shakespeara. Na okamžik se zastavil a četl si názvy dalších titulů, které tento vynikající lékař považoval za nezbytnou součást vzdělání a duševního blaha studenta medicíny. Samozřejmě Starý a Nový zákon, Plutarchovy Životy, a překvapivě i Don Quijote. Murdoch pocítil osten závisti vůči těm bohatým mladíkům, kteří si mohli dovolit strávit pět nerušených let studiem. Kdyby měl tu možnost, byl by se rád zapsal na univerzitu, ale to bylo něco zhola nemožného pro člověka bez prostředků, kromě těch, které si vydělal vlastníma rukama. Šel dál.

Ve výloze obchodu pana Voseho viselo několik zvířecích těl bez hlavy. Prasata s řeznými ranami v hrdle, které vypadaly jako druhá ústa, se houpala na velkých hácích mezi krvavými těly zajíců a králíků a kusy hovězího. Pod nimi byly tácy s šedými dršťkami, tmavě rudými játry a ledvinami. Uprostřed ležely dvě telecí hlavy bez kůže a bez očí.

Když vešel do obchodu, zacinkal zvonek. Rozhlížel se okolo. Byl tu jen jeden nástěnný svícen a kouty obchodu tonuly ve tmě, v níž se daly rozeznat jen pytle s pilinami a několik válců s lákem, ve kterém plavaly vepřové nožky. Korálkový závěs za pultem se zavlnil a ze zadní místnosti vešel muž. Byl snědý a měl široký rudý obličej. Pod modrou flanelovou košilí se rýsovaly jeho svalnaté paže. Zástěru měl plnou tmavých skvrn od krve. Kouřil dlouhou hliněnou dýmku a ostrá vůně tabáku se mísila s pachem krve a syrového masa.

„Co si přejete, kapitáne? Panička touží po dobré čerstvé pečínce?“

Murdoch si chvíli oprašoval sníh z kabátu a sundal si šálu. „Jste Fred Vose?“

„To jsem, pokud mi máma nelhala.“

„Jsem detektiv Murdoch a rád bych, abyste mi odpověděl na pár otázek.“

„Jasně, jen do toho, kapitáne.“

„Znáte Johna Foye?“

„Tak jest. Proč? Udělal snad John něco, co neměl?“ Voseho oči hořely zvědavostí.

„Není z ničeho obviněn, jestli máte na mysli tohle. Ale vedu vyšetřování a rád bych, abyste potvrdil jeho výpověď.“

„Má to něco společného s tou nebohou služkou, co umrzla? Dělala v Birchlea, ne?“

„Ano.“ Murdoch teď nechtěl zmínit Alici Blackovou.

„Ta smrt Johnem velmi otřásla. Hned jak jsme se o tom s manželkou dočetli v novinách, šli jsme ho navštívit.“

„Co vám řekl?“

„Nemohl pochopit, jak to, že musela umřít zrovna takhle. Na rovinu, kapitáne, jednu chvíli vzlykal jako ženská. Nikdy předtím jsem ho takhle neviděl.“

Zdálo se, že svým kamarádům ukazoval Foy jemnější část své povahy, než jakou znal Murdoch.

„Podle mě,“ pokračoval Vose, „to Johnnyho zasáhlo víc než Edith… Jenže, ona je tak trochu jako z křemene, jestli mi rozumíte. To je asi pochopitelné, že? Ta služka byla skoro ještě dítě. Ale i tak si myslím, když vezmeme v úvahu, že byla napolo parchant, nemůžeme se až tak divit.“

„Byla to francouzská Kanaďanka, pokud vím.“

„Ach tak. Ale stejně, byla to katolička a u těch nikdy nevíte, co udělají za blbost.“

„Nerozumím vám, pane Vosi.“

„Proč si myslíte, že dopustila, aby umrzla?“ Zíral na Murdocha.

„Co si o tom myslíte vy, pane Vosi?“

„Vsadím se, že dělala to, čemu říkají pokání. Víte, co to je?“

„Ano.“

„Je to bolest. Slyšel jsem, že nechávají jeptišky i kněze ležet roztažené na dlažbě v kostele celé hodiny. Prý je to dobré pro jejich duši.“ Namířil ukazovákem na Murdocha. „Někteří se dokonce bičují.“

Murdoch se ani nepokusil ospravedlnit zvyky své církve.

„Mě byste k ničemu takovému nedonutil,“ řekl řezník.

„Mě ale zajímá jiná věc. Můžete potvrdit Foyovu výpověď, pokud jde o jeho pobyt ve středu večer? Tvrdí, že strávil celý večer na setkání členů lóže.“

Vose soustředěné potáhl z dýmky. S rozkoší vyfoukl kouř.

„Ve středu? Jasně. To vám můžu říct přímo a popravdě, protože celou tu dobu seděl rovnou vedle mě. Napravo byl Tim Winter a nalevo John Foy.“

Naráz odložil dýmku na pult a otřel si pořádně pravou ruku o zástěru. „Pardon, kapitáne, ani jsem vás řádně nepřivítal.“

Napřáhl svou širokou dlaň a Murdoch, trochu překvapený, ji stiskl. Když ji pouštěl, zachytil ve Vosových očích výraz zklamání. Napadlo ho, že mezi zednáři musí zřejmě existovat nějaký tajemný stisk rukou a řezník jej na něm zkoušel. Neměl potuchy, o co jde.

Vose si znovu začal pohrávat s dýmkou.

„Opustil pan Foy někdy místnost?“ zeptal se ho Murdoch.

„Musel, však víte. Dvakrát. Upustit trochu vody.“

„Odešel sám?“

„Ne. Šli jsme spolu. Ale můžu zaručit, že nešel nikam dál než do uličky.“

„Dost pije, ne?“

Vosovo obočí se překvapeně zvedlo. „O nic víc než každý druhý.“

„Jak byste řekl, že pije alkohol. Jako člověk, anebo jako Indián?“

Vose znovu zabafal z dýmky a vypustil oblak aromatického kouře, který v Murdochovi vyvolal přání vytáhnout svůj vlastní voňavý tabák.

„Většina chlapů se rozveselí, když si dají pár čtvrtek,“ řekl Vose. „Foy není jinej, co já vím.“

„Měl někdy s ostatními bratry nějaké spory nebo rozmíšky?“

„Ne. Jestli má někdo rád klid, tak on. Bobbie Reynolds a Tim Winter si párkrát málem vjeli do vlasů, ale Johny jim to prostě rozmluvil.“

Murdoch změnil téma. „Setkal jste se někdy s ženou jménem Alice Blacková?“

„Nikdy.“

„Nezmínil někdy Foy to jméno?“

Vose znovu empaticky pokýval hlavou. „Ne. Kdo je to?“

„Spíš kdo byla. Našli ji dnes brzy ráno zavražděnou.“

Vose hvízdl. „Páni, snad tím nechcete říct, že s tím má John něco společnýho?“

„Doufejme, že ne.“

„Je mi líto, že vám nemůžu pomoct, kapitáne. Nikdy jsem o ní ani neslyšel. Jak se jí to stalo?“

„Uškrtili ji. Tělo jsme našli nedaleko likérky, na jezeře.“

„Bože, bože. Byla to šlapka, co?“

„Ano, byla.“

Vose mlčel a soustředil se na svou dýmku. Zdálo se, že se už nic nového nedozví, a tak si začal Murdoch omotávat šál kolem krku.

„Děkuji, pane Vosi. Už vás nebudu dál zdržovat.“

„Žádnej spěch. Popravdě řečeno, tohle je největší vzrušení, jaký jsem za celej tejden zažil. Víte, nebýval jsem vždycky řezník. Míval jsem kovárnu tam poblíž staré brány, kde se kdysi vybíralo mýtné, na Yonge Street. A povím vám, kapitáne, že mi to občas setsakramentsky chybí. Koval jsem koně cestujícím a nevěřil byste, kolik různejch lidí prošlo mýma dveřma. A vyprávěli mi. Víte, jako kde byli, koho potkali. Jeden z nich viděl dokonce na vlastní oči královnu, pěkně zblízka. Říkal, že je malinká. A hezká jako obrázek. To bylo ještě před tím neštěstím, samozřejmě.“ V kalíšku dýmky zářila rudá, jak mocně potahoval. „A nejenom to, taky mi chybí koně. Krásný zvířata to jsou, koně. Někdo říká, že jsou hloupí, ale není to pravda. Jen mají jinou inteligenci než my, to je všecko. Vždycky vědí, komu můžou věřit. A nikdy jsem nenarazil na žádnýho plašana, kterýho bych nedokázal uklidnit. Chcete slyšet, jak jsem to dělal?“

Řezník se tvářil tak nostalgicky, že mu Murdoch nedokázal říci ne. Kývl hlavou na souhlas.

„Jemně jsem na ně hvízdnul, asi takhle.“ Vose vypustil přes zuby hluboký trylek. Tón byl sladký, jako ptačí, a Murdoch si dokázal představit, že dokáže zkrotit i divokou šelmu.

„Když jsem byl mladší, dělal jsem v dřevařském táboře kousek od Huntsville,“ řekl Murdoch. „Byl tam chlapík, který měl na starosti dva peršerony a staral se o ně, jako by to byli jeho synové. Česal je a kartáčoval a hladil hedvábnou látkou, dokud se neleskli jako na výstavu. A jejich hříva! Člověk by si pomyslel, že hladí ženské vlasy.“

Nedodal, že Farqueson vytahoval na své koně bič, když hrozilo, že se na něj vysype náklad. Ale bylo to lidské.

Vose zářil. „Jo, to chápu. Neprodal bych tu živnost, kdybych si nezničil záda ohýbáním a zvedáním těžkých věcí. Musel jsem toho nechat. A ženě se to taky zdálo daleko. Tenhle obchod, to byl její nápad. Ne že by tahle práce byla až o moc lehčí. S tím dobytkem by měl co dělat i Herkules.“ Zamával dýmkou, aby svoje slova zdůraznil. „Ovšem neprodávám koninu, i když to někteří dělaj. Připadal bych si, jako že tu mám pověšenýho kámoše.“

Murdoch začel pomalu couvat ke dveřím. „Už budu muset. Chci navštívit ještě další.“

„Počkejte moment,“ řekl Vose. Odložil dýmku a bleskově zabalil do papíru plátek slaniny.

„Tumáte, na doma.“

Murdoch mu poděkoval.

„Přijďte někdy zas. Příští týden budu mít čerstvý kuřata. Sám je chovám vzadu na dvorku.“ Vyprovázel Murdocha až na práh. „Je tu ještě jedna věc, která by vás možná mohla zajímat, kapitáne, i když bych to asi říkat neměl.“

Murdoch se zastavil.

„Na jedné schůzi naší lóže z Foye vypadlo, že má doma nějaký trable. Jaký, zeptal jsem se ho. ,Moje stará poslední dobou hrozně žárlí,' povídá. ,A má ňákej důvod, Johne?' ptám se ho a on na mě mrknul. ,Možná,' řekl. ,To není správný, Johne,' povídám mu já. ,Ale jdi,' on na to, ,kdo by odolal šťavnatému masíčku, když měl celou dobu jenom nasolený vepřový?'“

„Co tím asi chtěl říct, co myslíte?“

„Řek bych, že si močil knot v nějakým měkkým loji, kde neměl.“

„Ta služka?“

„Víc než pravděpodobné.“

„Děkuji vám, pane Vosi. Kdybyste si na něco vzpomněl, přijďte k nám na stanici. Číslo čtyři na Wilton Street. Víte, kde to je, ne?“

„Vím. Máte tam pár pěknejch koní, ale ten hnědý valach si šetří zadní nohu. Měli byste ho nechat prohlídnout.“

„Řeknu to konstáblovi, který je má na starosti.“

Sníh byl teď těžší, jeho nadýchaná vrstva se lepila na zem. Kráčel zpět ke Gerrard Street a zabočil na východ k lékařské fakultě.

Nepřekvapilo ho to, co mu Vose řekl, ale cítil znovu hněv. Pochyboval, že Tereza šla s Foyem dobrovolně. Zřejmě ji k tomu přiměl násilím, a i když ji přímo zabil mráz, Foy byl za její smrt zodpovědný. Bude si muset s tím úlisným lokajem ještě promluvit. Zjistit, nakolik je obeznámený s opiem.

Sluha v livreji vedl Owena Rhodese dolů po schodišti do místnosti s kulečníkem. Kouř z bezpočtu cigaret Hugha McDonougha se vznášel nad hladkým zeleným suknem stolu jako podzimní mlha a čerstvý doutník seříznutý na obou koncích nebezpečně balancoval v kožené boční kapse. Právě se chystal k dalšímu šťouchu, ale když vešel Owen, napřímil se a vztyčil tágo ve vojenském pozdravu.

„Roddy, co tě sem přivádí v takovém nečase? Bože, vždyť jsi napolo zmrzlý. Pojď, trochu tě zahřeju.“

„Ne, teď hned ne. Musím s tebou mluvit. Jsme tady sami?“

„Absolutně. Co se děje?“

Owen vysvětlil co nejstručněji, co se stalo, zmínil se o Murdochově návštěvě to odpoledne a o jejím důvodu.

„Chtěl vědět, kde jsem byl ve středu večer.“

Hugh ztuhl. „A cos mu řekl?“

„Že jsem byl až do rána v labině.“

„Tos udělal dobře.“

„I kdyby to kontroloval, starý Grant je takový popleta, že by si nebyl jistý, i kdyby tam vešel sám princ Albert.“

„Ale co když si bude jistý, co potom? Co řekneš tomu policajtovi?“

„Nevím. Tak daleko jsem o tom ještě nepřemýšlel.“

Hugh soustředěně natíral tágo křídou. „Možná bys měl, Roddy.“ Šťouchl koncem tága Owena do žeber. Ne zrovna jemně. „Neuvažuješ o velkém doznání nebo tak, že ne, Roddy?“

Owen se zamračil. „Copak jsem blázen? Jistě že ne.“

„To je dobře.“ Hugh se usmál. „No tak. Hlavu vzhůru, vypadáš jak vyplašený králík.“

„Popravdě se tak i cítím. Liška šňupe za vraty.“

„Ale no tak. Na to nepřijde. A i kdyby, co horšího se může stát?“

Owen na něj zíral. „Beru to tak, že to není vážně míněná otázka.“

Murdoch už téměř prošel okolo nemocnice, když si všiml muže schouleného ve vratech. Seděl nahnutý dopředu, hlavu měl na kolenou. Chvíli si nebyl Murdoch jistý, zda je živý. Ale potom zvedl hlavu a Murdoch viděl, že je to mladý muž, snad ani ne dvacetiletý. Přistoupil blíž.

„Tady nemůžete zůstat.“

Mladík se snažil postavit. „Ja, jenom odpočívám.“

„Kde bydlíte?“

„Tady nemám plac.“

„Jste Němec?“

„Ja.“

„Jak dlouho jste v Torontu?“

„Akorát jsem přijel, dva týdny před.“

„Máte práci?“

„Ne, ještě ne.“ Podařilo se mu vyloudit bolestný úsměv. „Můžou vybrat z mnoha jiných mužů. Nikdo nechtít cizího.“

Jako mnoho jiných imigrantů i on byl beznadějně nepřipravený na nehostinné podnebí. Přes ramena si dal pytlovinu, ale neměl rukavice ani klobouk a třásl se zimou.

„Jestli tady zůstanete, zmrznete,“ řekl Murdoch. Sáhl do kapsy a vytáhl blok. Sníh začal okamžitě zasypávat stránku, na kterou psal.

„Zaneste tohle na policejní stanici a chtějte mluvit se seržantem Seymourem. Můžete tam zůstat přes noc. Zítra se podíváme, jestli bychom vám nenašli nějakou práci.“

Vytrhl z bloku list a podával jej mladíkovi, pak ho vzal za rameno a otočil ho tváří směrem k Sackville Street.

„Běžte támhle, a až dojdete k Wilton Street, zahněte doprava. Tudy.“ Ukázal mu směr. „Jděte, dokud neuvidíte policejní stanici. Nad dveřmi je zelené světlo. Rozumíte mi?“

„Ja. Danke schön, danke schön.“

Murdoch ho sledoval, aby se ujistil, že jde správným směrem, dokud nezmizel ve víru sněhových vloček. Před Murdochem zvedal lampář hůl, aby zapálil plynovou lampu na rohu. Tmu v ulici to nijak nerozptýlilo. Podél Gerrard Street byly lampy ve velkých odstupech. Murdoch litoval, že si nevzal svoji lucernu. Zachumlaný v kabátu, klobouk stažený hluboko do čela, se vláčel dál.

Seymour bude na toho Němce laskavý, pomyslel si. Bylo jasné, že to není žádný nenapravitelný pobuda, bude s ním zacházet vlídně. Lidé z města opovrhovali chronickými žebráky, a městská rada jim proto vyhověla vydáním zákazu žebrat na ulici. Policie dostala instrukce v tom smyslu, že má obvinit každého, kdo zákaz neuposlechne. Členové Společnosti poplatníků přišli nedávno s návrhem na to, aby se vyhradilo padesát akrů v oblasti High Park pro nuzáky a pobudy, kteří by tam mohli žít a pracovat. Murdoch byl toho názoru, že tahle myšlenka je stěží realizovatelná. Nemůžete jen tak všechny hodit na jednu hromadu. Muselo by tam být zvláštní ubytování pro ty, kdo mají děti, například. Vystavit děti vlivu zoufalců a chudáků znamená, že budou najisto pokračovat v jejich stopách. Kromě toho nebyl příznivcem názoru „Sejde z očí, sejde z mysli“. Nikdy nezapomínal, že je tu jen z milosti Boží.

Než došel k lékařské fakultě, ulice se vyprázdnily, jak lidé spěchali domů na čaj. Okolo projely jen jedny sáně s rolničkami. Kočíroval je mládenec, který byl zachumlaný v kožešinách tak, že ho skoro nebylo vidět. Jely příliš rychle vzhledem k podmínkám na silnici. Zřejmě jel na nějaký sraz saňových povozů. Kůň těžce dýchal, postroje na šíji byly příliš těsné, zvedal vysoko nohy. Murdoch nesnášel, když se se zvířaty takhle nakládalo.

Škola byla ohrazena plotem z tepaného kovu, budovy byly umístěny daleko od ulice a vedla k nim široká kruhová příjezdová cesta, která rychle mizela pod padajícím sněhem. Murdoch rozeznal siluetu hlavní věže. Nedosahovala tak vysoko k nebi jako věž katedrály svatého Jakuba, nejvyšší věž Kanadského dominia, ale připomínala, že toto místo vzdělání není bezbožné. Na obou koncích hlavního bloku byly věžičky, kde se dalo odpočívat, a vířícím sněhem problikávalo jedno či dvě světla.

Napravo od vrat stála cihlová budka vrátnice. Oknem vyzařovalo měkké světlo svíčky. Brána nebyla zavřená, Murdoch ji otevřel, vešel, oklepával si sníh z kabátu a nakukoval oknem dovnitř.

Místnost byla zařízena skromně, v rohu stála stará naftová kamínka, vedle nich dřevěná židle a uprostřed stůl. Vzadu na zdi bylo prkno s mosaznými zvonky. Za stolem seděl muž v uniformě, tvrdě spal zhroucený v židli. Jak ho Murdoch pozoroval, naklonil se na stranu, ale aniž by se vzbudil, trhnutím se znovu napřímil.

Murdoch vstoupil dovnitř. Vrátný byl šedovlasý, hubený a unaveně vypadající muž. Nedalo se odhadnout, zda je starý anebo ve středních letech. Měl povolenou čelist a Murdoch viděl, že je prakticky bezzubý. Tmavomodré sako měl u krku rozepnuté a vpředu plné skvrn. Čepici měl posunutou na zátylek. Vedle stál cínový korbel a ve vzduchu se vznášela nasládlá vůně piva.

„Pan Grant?“

Odfrknul a otevřel oči. „Kdo jste?“

„Detektiv William Murdoch, torontská policie.“

Po Grantově tváři přelétl výraz znepokojení. „Pardon, já... trošku jsem si zdřímnul. Obvykle se mi to nestává, ale, hmm, mám za sebou dlouhou šichtu bez spánku.“

Rychle si srovnal čepici na hlavě a nešikovně šátral po knoflících.

„Vyšetřuji právě jeden případ,“ řekl Murdoch. „Rád bych vám položil několik otázek, které se týkají jednoho z vašich studentů.“

Grant zhluboka vydechl úlevou. „Díkybohu. Chvíli jsem si už myslel, že procházím tou bránou tam nahoře. Jsem trouba. Asi neposílají policajty, že?“

„To ne, pokud jste neporušil zákon.“

„Cože? Ne, ne. Sloužím jako voják. Jen jsem trochu unavenej, to je všecko.“

Oba dobře věděli, že by Granta vyhodili, kdyby se dozvěděli, že v práci popíjí. Ale Murdoch tušil, že Grant je v pohotovosti čtyřiadvacet hodin denně, a jestli má kliku, pak má v měsíci jeden den volno. Je to mezi vrátným a jeho zaměstnavatelem, a pokud si ten člověk může ukrást pár chvilek pro sebe, budiž mu přáno.

„Říkal jste, že jde o jednoho z našich studentů. O co jde tentokrát?“ zeptal se Grant.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Murdoch, skutečně ho to zajímalo.

„Určitě zase nějaká rošťárna. Jen mi neříkejte, že postavili dalšího sněhuláka.“

„To je tak hrozné?“

„Ten poslední byl dost hrozný. Akorát před Vánocema se jich pár tajně vplížilo do baptistického semináře na Jarvis Street. Postavili dva a půl metru vysokýho sněhuláka, který vypadal přesně jako jejich představený. Udělali to fakt chytře. On má zrzavé kotlety a oni obarvili trochu ovčí vlny, na frňák mu dali brejle…“

„To mi připadá docela nevinné.“

Vrátný se zahihňal. „Jo, bylo to nevinné, ale pak mu přidělali velkou růžovou gumovou hadici - víte kam. Byl to fakt šok. Víte, denně okolo procházejí mladé dámy.“

Murdoch soucitně pomlaskával.

„Ten študent, na kterého se ptáte, porušil zákon, že?“

Murdoch dobře věděl, jak zničující účinky může mít pomluva, a chtěl být vůči Owenu Rhodesovi fér.

„Řekněme, že si jen potřebuji ověřit, kde se v jistou dobu zdržoval.“

Grant vypadal nesvůj a Murdoch si vzpomněl, co Owen říkal o jeho nespolehlivosti.

„Mohou studenti používat laboratoře i po vyučování?“ zeptal se.

„Ano, ale moc jich toho nevyužívá. Naneštěstí, někteří z těch mladých pánů berou své vzdělávání jako legraci. Bůh chraň jejich pacienty, říkám si v duchu. No, ale jsou mladí, že. Nechci jim ublížit, opravdu ne. Mládí, o tom to všechno je.“

Murdoch usoudil, že ti mladí džentlmeni dělají nejspíš Grantovi ze života peklo. Na zdi viselo nejméně šest zvonků a on si dovedl představit, jak ten nebohý muž odpovídá na jedno hloupé volání za druhým.

„Většinu z nich znáte, ne?“

„To ano. Vidím je přicházet a odcházet celý rok.“

„Ale po vyučování se u vás nemusí zapisovat.“

„Měli by, ale berte to tak, jsou mladí. Mám toho moc. Kdybyste mi dal čtvrťák za každého Toma a Dicka, kteří se nezapsali, byl bych boháč.“

„Mohu se podívat do knihy?“

„Jistě.“

Vytáhl ze zásuvky návštěvní knihu, otevřel ji a natočil směrem k Murdochovi. Grant měl pravdu v tom, co říkal o píli mediků. Ve čtvrtek večer tu byly jen čtyři zápisy a ve středu tři. Žádné z jmen však nepatřilo Owenovi.

„Znáte pana Owena Rhodese?“

„Ano, pane, znám.“

„Tvrdí, že byl ve středu večer v laboratoři. Je to pravda?“

„Určitě ano. On je pilný student. Zrovna teď je taky tady. Přišel ráno. Je tu celý den.“

„Hmm, zajímavé. Jak vypadá?“

„Malý, udělaný chlapík, černé vlasy a kotlety. Nosí brejle.“

„Jste si jist, že je to pan Rhodes?“

„Naprosto. Znám ho jako vlastního syna. Je to moje práce, znát je všechny. Co udělal? Připadá mi jako hodný člověk. Neutahuje si ze mě jako někteří z těch mladých. Ale, to víte, jsou mladí…“

Murdoch ho přerušil. „Owen Rhodes, kterého mám na mysli já, je střední postavy, štíhlý, má tmavě zrzavé vlasy, nenosí kotlety, ale malý knírek. Libuje si v křiklavých vestičkách.“

„To všichni. Je to teď u mladých móda. U těch, co na to mají. A to většina z těch, co sem chodí, má.“ Poklepával si prstem na kořen nosu. „Slepě milující tatínkové. Anebo matinky, to asi spíš. No ale říkal jste, že tenhle mládenec má červené vlasy. Možná myslíte pana Beresforda. To je zrzek. Dost vysoký a svalnatý. Rád se dobře nají.“

„Pane Grante, řekněte mi pravdu. Hádám, že tahle omladina si z vás pěkně utahuje.“

„To je fakt.“

„Vidíte jich spoustu přicházet a odcházet. To musí být někdy těžké rozeznat jednoho od druhého, ne?“

Grant vypadal stejně rozpolceně asi jako myš, která uvažuje nad kouskem sýra v pastičce.

„To ne, pane. Musím vědět, kdo je kdo. Sledovat je a tak. Občas se můžu splést, ale ne, pane, znám je opravdu všechny.“

„A jste si jist, že ten pan Rhodes s havraními vlasy, který je teď ve škole, tu byl ve středu celou noc?“

„Naprosto.“

„Nevadilo by vám, kdybych se tu trochu porozhlédl?“

„Vůbec ne, seržante. Stejně tu nikdo, kromě pana Rhodese, není. Všichni odešli domů dřív kvůli počasí. Když je člověk mladý a bez starostí, hodí se mu každá výmluva.“

„Pořád slyším nějaké zkazky o alotriích, co tu studenti vyvádějí. Neexperimentovali nedávno někteří z nich s rajským plynem? Slyšel jsem, že jeden přebral a pobyl si týden nebo dva v blázinci.“

Grant se škodolibě usmál. „To je pravda. Bylo to loni v listopadu. Měli se učit o působení éteru. Vždycky to zkoušejí sami na sobě. Což je dobré. Aby to věděli jako doktoři, ne? Podle mě by si měli ještě vyzkoušet amputaci.“ Zasmál se vlastnímu vtipu. „Nemyslím to ve zlém, seržante. Však jsme taky byli mladí, ne?“

„Používá někdo z nich opium, pokud víte?“

„Nedivil bych se. Kolem nich se povaluje spousta léků a drog. Mnohé z nich sami vyrábějí.“

Další vyšetřování nepřineslo o nic víc informací. Grant byl nespolehlivý svědek, neustále oscilující mezi strachem, že přijde o svou práci, a škodolibou touhou nadělat studentům problémy. Nakonec ho Murdoch přesvědčil, aby mu ukázal hlavní budovu.

Prohlídka trvala skoro hodinu. Vrátný měl pravdu, že je tu jen jeden student. Tmavovlasý a pilný, jmenoval se Llewellyn a měl velšské předky, v hlase měl typickou kadenci. Murdoch si přál, aby se mu ve studiu dařilo.

Když Murdoch konečně vyšel ven a vydal se znovu napospas bouřlivému větru, byl si jist jedinou věcí. Pokud Owen Rhodes šel do laboratoře ve středu večer, nemusel si ho Grant ani kdokoliv jiný vůbec všimnout. Jeho alibi nebylo ani potvrzeno, ale ani vyvráceno.

Málokdy chodila do jeho pracovny, a i když tam zašla, neviděla nic neobvyklého. Byl velmi opatrný. Až na to ráno. Uložil fotografie zpátky do stolu, ale ne do tajné zásuvky. Také zapomněl zaklopit víko, takže to bylo první, čeho si všimla. Šla blíž. Na pokaňkané psací podložce byly obrázky. Čtyři, na dvou byly ženy, na jedné nějaký muž a žena, a na čtvrté tři lidé. Nejprve si neuvědomila, co to je, nikdy v životě nic takového neviděla, ale když to zjistila, podlomila se jí kolena a sedla si. Cítila v ústech nával žluče a musela ji vyplivnout do kapesníku. Proto neslyšela, když se otevřely dveře, nevěděla, že není v místnosti sama, dokud nestál vedle ní. Naklonil se a položil jí prst pod bradu, přiměl ji, aby se na něho podívala. Rukávy košile měl vyrolované až k loktům a ona zírala na nevkusné zelenočervené tetování na jeho předloktí. Znázorňovalo nahou a krvácející dívku v tlamě hada. Zašeptal jí do ucha. „Zvědavost zabila kočku, však víš“

Pátek, 15. února

Donalda nervózně přecházela po ložnici, celá její bytost byla tak plná Murdochovy návštěvy, že nedokázala sedět v klidu.

Stále dokola si v mysli přehrávala, co se stalo. Foyovi si balili věci a chystali se odejít a ona tomu byla ráda. Byla si jistá, že John Foy donutil Terezu, aby mu byla po vůli, a podle jejího názoru nesl vinu na její smrti. Utekla a zemřela.

„Kéž bys mi to byla řekla,“ vykřikla nahlas, ale věděla, že Tereza byla příliš vystrašená, než aby to udělala.

Prohrábla oheň v krbu, kusy uhlí vzplanuly. Nedokázala si však představit, že by Foy podal dívce opium. Tak kdo to byl? To v ní budilo největší obavy.

„Zatraceně!“ řekla opět nahlas. Litovala, že si před detektivem neodpustila zlostné poznámky. Nemělo smysl hanobit vlastní rodinu. On samozřejmě po tom, co řekla, skočil, ale v jednom byli s Cyrilem zajedno. Trvala na tom, že mluvila lehkomyslně, nic tím nemyslela, a Cyril popřel jakékoliv spojení s tím, čemu říkal „ženy noci“.

Byla to pravda? Jen pomyšlení na to jí přivodilo bolest v krku, vzpomněla si na dobu před mnoha lety, kdy jí plakal v klíně.

„Už se to nebude opakovat,“ řekl a popotahoval jako malý chlapec. Byla však neústupná. Její láska k němu zemřela spolu s nenarozeným dítětem, tím kouskem masa, který jí na její naléhání porodní asistentka ukázala. Byla to stejná porodní asistentka, která jí nejistě naznačila, co mohlo být důvodem potratu. Doktor Pollard to neochotně potvrdil a po bouřlivé hádce se Cyril zhroutil a přiznal se jí. Stýkat s prostitutkami se začal už jako student medicíny a tento zvyk trval po celé jejich manželství až do druhého těhotenství. Byla ve čtvrtém měsíci a na druhé dítě se nesmírně těšila. Jenže přišel za ní do postele přímo z bordelu a nakazil ji kapavkou. Plod zemřel a ona byla celé týdny nemocná a zůstala již neplodná.

Prosil ji za odpuštění, ale pro něj žádné neměla, rozkol mezi nimi byl příliš hluboký, než aby jej bylo možno napravit.

Donalda vstala a sepjala pevně ruce v podvědomém gestu modlitby. Minulé léto plakal zase Owen. Tvář zmáčely slzy, z nosu mu teklo, jako by mu bylo znova pět let. Použil stejná slova - „Už se to nebude opakovat“ ale ona věděla, že to není pravda. Chtěla pravdu popřít, chtěla předstírat, že sňatek s Harriet Shepcoteovou všechno napraví, ale po dnešku věděla, že se tak nestane.

Naráz pocítila takovou potřebu útěchy, až ji zabolelo u srdce. Owen odešel spolu s detektivem. Použil Murdocha jako štít proti jejímu hněvu. Cyril také někam zmizel. Vyšel do zimní noci, jako by mu tma mohla přinést úlevu. Vzpomněla si na bledou tvář štolby a poháněna slepým instinktem ulevit své vlastní bolesti tím, že se věnuje někomu, jehož bolest je ještě větší, rozhodla se jít za ním.

Kolem hlavy si těsně omotala šál, aby se chránila před mrazivým chladem, a spěchala přes zasněžený dvorek. Od léta nebyla schopna do stáje vstoupit, a když tam vešla, vůně koní a sena ty vzpomínky přivolaly zpět.

Nejprve neviděla jasně, protože vstoupila do stáje ze sluncem zalitého dvora. Pak uviděla ty dva. Leželi na čerstvém seně, jejich nahá těla zářila v šeru bíle. Nejprve považovala ty zvuky omylem za vzlyky bolesti. Pak si Owen uvědomil, že je tam ona, a ohlédl se přes rameno. Ve tváři výraz zděšení.

Zvedla lucernu výš, světlo dopadlo na koňskou hlavu a oči mu zazářily jako zlato. Spokojeně žvýkal seno, ale dupnul zadní nohou a pohnul se. Chvíli zaváhala, než zavolala. „Joe? Joe, jsi tu? To jsem já, paní Rhodesová.“ Nad její hlavou se ozvalo žuchnutí, zvuk kroků a Joeova tvář se objevila v otvoru nad žebříkem. Vypadal tak polekaně, až ho bylo Donaldě líto, a promluvila na něj laskavým tónem.

„Joe, chtěla bych s tebou mluvit. Přišla jsem se podívat, jak ti je.“ Otočil se zády, aby mohl sestoupit po žebříku dolů, ale Donalda ho zastavila.

„Počkej. Já jdu nahoru.“

Zavrtěl odmítavě hlavou.

„Proč ne?“

Začal gestikulovat rukama.

„Umíš mluvit, Joe. Už jsi mluvil.“

Polknul a pak promluvil tak tiše, že ho sotva slyšela.

„Nemám tu uklizeno a tak.“

„Neblázni, nejsem dozorkyně.“

Joe sebou cuknul.

„Pojď a vezmi mi lucernu,“ řekla jemně.

Sestoupil po několika příčkách níž a ona mu podala svítilnu. Vykasala si sukni a krkolomně stoupala po žebříku na půdu. Na poslední příčce se zastavila a prostrčila hlavu otvorem. Joe ustoupil až ke zdi, v ruce mával lucernou. Musel sehnout hlavu, aby mohl stát vzpřímeně, protože to nebyla ve skutečnosti místnost, jen prostor pod okapem. Byla tu pěkně ustlaná úzká postel, vedle ní dřevěná bedna a proutěná židle. Mohl by to být docela dobře průchod do dalšího domu. Donalda se rozhlížela ohromeně kolem sebe. Jak to, že nevěděla, jak on žije?

„Máš tu velmi čisto, Joe.“

„Tak nás to naučili, madam.“

Lucerna vrhala na zdi dlouhé stíny, jeho tvář byla ve tmě, ale jeho strach bylo v tom malém prostoru cítit.

„Pomoz mi nahoru, Joe.“

„Není tu moc místa.“

„To nevadí, sednu si.“

„Lepší by bylo, kdybych šel dolů, paní.“

Mávl na ni rukou, jako se odhánějí kuřata.

„Co to schováváš?“

„Nic, paní.“

„Pojď sem.“ Seděla nepohodlně na kraji padacích dveří. Pomalu se pohnul směrem k ní, takže bylo vidět kovovou krabici, kterou držel za zády. O zeď stál opřený malý kříž, jako by to byl nějaký oltář.

„Co je to?“ ukázala na něj prstem.

„Nic, paní.“

„Posviť mi tam.“

„To nic není.“

„Udělej, jak jsem ti řekla, Joe.“

Neochotně poslechl a dal lucernu níž.

„Dej mi to.“

Poslechl, ruka se mu třásla.

„Patřilo to Tereze?“

„Ano, paní.“

„Kdes to vzal?“

Beze slov ukázal směrem dolů.

„Mluv, Joe.“

Svěsil hlavu a zamumlal: „To nemůžu říct.“

„Podívej se na mě. No tak, zvedni hlavu. Tak je to lepší. A teď mě poslouchej. Slibuji ti, že tě nebudu trestat. Vím, žes neudělal nic zlého.“

Mluvila přesvědčivě, ale necítila se dobře. V ruce držela studený a těžký krucifix. Postava Krista byla ze stříbra, kříž sám z ebenového dřeva. Joe si všiml její bolesti a začal se bát ještě víc. Snažila se usmát, aby ho uklidnila.

„Musíš mi to říct, Joe. Kdes to našel?“

Znovu ukázal dolů a zašeptal.

„V kočáře.“

„Cože? Neslyšela jsem tě.“

„Občas vypadnou lidem různé věci, peníze a drobné mince, a tak vždycky prohledávám sedadla. Mrzí mě to, paní, měl sem...“

„Na tom teď nesejde. V jakém kočáře? Komu patří? Čí je to kočár, Joe?“

Nikdo z nich si jí nevšiml. Ve dveřích mezi přípravnou jídel a jídelnou byl průzor, aby služebnictvo mohlo sledovat, v jakém stadiu je příprava. Pevné dubové dveře byly potažené zeleným kulečníkovým suknem, aby pohlcovaly zvuk, takže sotva slyšela, co říkají. Z toho, co viděla, jí bylo zle a naplnilo ji to takovým strachem, že se nemohla ani hnout, trčela na místě jako králík, který vidí fretku.

Rukáv košile měl vyrolovaný a okolo předloktí si těsně obtočil podvazek. Druhý muž k ní byl zády, ale věděla, kdo to je. Držel injekční stříkačku a sledoval hladinu hnědavé tekutiny. Ohnul se a zabodl jehlu do vystouplé žíly v ohbí loktu druhého muže. Když sebou druhý muž škubl, ušklíbl se.

Když byla stříkačka prázdná, vytáhl jehlu a muž povolil podvazek a sroloval si rukáv.

„Myslíš, že ta šlapka někomu řekla, že nás viděla, jak bereme tu holku?“ zeptal se a cvičil rukou, aby urychlil působení drogy.

„Jasně že jo. Povolnější než kurva je jenom její jazyk. Jestli tu sebranku dobře znám, tak určitě všechno vykecala té své kámošce.“

„Co s tím budeme dělat?“

„Postarám se o to“

Druhý muž měl už potíže soustředit se, opium začínalo působit.

„C-co chceš dělat?“ zeptal se znova, jazyk měl ztuhlý.

Ten druhý mu neodpověděl, ale rychle vracel stříkačku na místo do modré sametové krabičky.

„Užij si to“ řekl.

„Kam… jdeš?“

„Postarat se o žvanila“

„Ne...počkej... nesmíš..“

„Ne? Slyší moje uši dobře? Náš tlouštík má taky svědomí?“ Podíval se na muže, jehož hlava se teď houpala na hrudi. „Bez obav, my dva se brzy sejdeme v ráji. Jak sis to vždycky přál.“

Zašklebil se svému vlastnímu vtipu. I když ho droga unášela někam do temnot, ten druhý muž rozuměl. Chabě se pokusil zvednout ruku, ale nemohl nic dělat. Bylo příliš pozdě.

Muž se otočil k odchodu, rychleji než se ona dokázala pohnout, rychleji než čekala, takže dveře do ní vrazily, když je prudce otevřel.

Chytil ji za ruku dřív, než mohla utéct.

„Neříkal jsem ti snad, že zvědavost zabila kočku?“ plivl na ni a štípl ji do paže tak brutálně, až vykřikla.

„Nu, moje malé kuřátko, tentokrát jsi to vážně přehnala, že?“ řekl.

Pátek, 15. února

Klub gardistů Jejího Veličenstva nebyl tak okázalý a na tak dobrém místě jako některé jiné kluby a lóže ve městě. Členové kvazizednářského spolku vlastnili velkou budovu v zámeckém stylu na Carlton Street a vystavovali světu na odiv svůj majetek. Národní klub sídlil na dobré adrese v Bay Street. Klub gardistů neměl ani jedno z toho. Založil ho před patnácti lety jeden bohatý sládek, který získal levný kus půdy na jižním konci River Street. Navzdory umístění nalákal značný počet členů tím, že klubu věnoval svůj vynikající vinný sklep, nešetřil na vybavení a - zejména - skýtal naprosté soukromí.

Třípatrová budova sama o sobě byla všední, s fasádou z červených cihel, jedinou výzdobou bylo několik zlatých medailonů umístěných pod římsou a dva sloupy z drahého italského mramoru, které zdobily vstupní dveře.

Než Murdoch došel ke klubu, bolely ho nohy a tvář mu hořela chladem. Vítr byl ostrý a na chodnících přibýval sníh a znesnadňoval chůzi. River Street byla oblastí dělnické třídy, ne zcela obydlenou, a tmu přerušovalo jen pár světel. Před Klubem gardistů svítila nízká plynová lampa, ale okna byla zatažena závěsy a nevypadala zrovna přívětivě. Jen ti, kdo vědí, by hledali tohle místo.

Zatáhl za šňůru zvonku a dveře okamžitě otevřel sluha v livreji. Chvíli zaváhal a snažil se vyhodnotit, jaké postavení má detektiv. Není to obchodník, ale nevypadá ani na hosta. Murdoch byl na to zvyklý, ale nikdy se s tímto přístupem nesmířil. Pohlédl na sluhu a rozvážně mu ukázal svoji vizitku.

„Rád bych hovořil se správcem, když dovolíte.“

„To bude pan Keene. Je u sebe v kanceláři.“

„Počkám uvnitř, než ho přivedete, venku je pekelná zima.“

Sluha neochotně ustoupil stranou, aby mohl Murdoch projít dovnitř. Pak odkráčel, vizitku v prstech držel opatrně, jako by byla od lejna.

Murdoch se zvědavě rozhlížel po prostorné hale. Ve velkém krbu šlehaly plameny z polen, naproti stála dvě křesla potažená jemným brokátem a před nimi tygří kůže s neporušenou hlavou dravce, dlouhé zuby vyceněné, přichystané zakousnout se do neopatrné oběti. Perský koberec s vysokým vlasem, červené a zelené tapety, porcelánovými svícny pronikalo měkké světlo. Murdoch opatrně prošel okolo tygří hlavy, aby si u krbu zahřál ruce. Nad krbovou římsou visely dva zarámované obrazy. Na jednom byla Její Výsost s jablkem a žezlem, druhý byla daguerrotypie zavalitého muže s mohutnými licousy a malýma očima. Na mosazném štítku stálo, že je to pan Lothar Reinhardt, štědrý zakladatel a donátor Klubu gardistů. Pod jeho portrétem bylo tištěné prohlášení o cílech a poslání klubu:

...bránit a ochraňovat naši vlast proti zasahování a přílišnému vlivu ze strany našich jižních sousedů, Spojeným státům americkým. Uchovat a podporovat naši nekonečnou loajalitu anglické monarchii, Jejímu Veličenstvu královně Viktorii a jejím následníkům.

Otočil se zády ke krbu a nadzvedl trochu kabát, aby si zahřál studený zadek. Uprostřed haly byla socha z bílého mramoru na ebenovém podstavci. Znázorňovala Dianu s odhalenými ňadry, napůl ženu, napůl laň, prchající před vlastními psy. Strach vytesaný do tváře bohyně mu připomněl Alici běžící přes zamrzlé jezero.

„Pane Murdochu, co pro vás mohu udělat?“ Znovu se objevil komorník a za ním vešel vysoký muž s krátkými prošedivělými vlasy. Měl na sobě černé žaketové sako a šedé kalhoty a okolo krku neposkvrněnou bílou vázanku. Nesl se rovně jako voják, jeho image podtrhoval prázdný levý rukáv přišpendlený k jeho široké hrudi. Murdoch na okamžik překvapeně zíral, poznal ho ihned, ale správce promluvil jako první.

„Jmenuji se Keene. Snad bychom si měli raději promluvit v mé pracovně. Forsythe, dohlédněte na to, ať nás nikdo neruší.“

„Ano, pane.“ Sluhova tvář byla bez výrazu jako obličej figuríny. Prozrazovala ho jen bystrá zvědavost v očích. Ukročil dozadu a znehybněl vedle vchodu.

„Tudy prosím,“ ukázal správce. Murdoch jej následoval do široké chodby se zavřenými, kůží tapetovanými dveřmi po obou stranách. Na každých byla mahagonová deska s nápisy KNIHOVNA, KUŘÁCKÝ SALONEK, KULEČNÍK. Muž otevřel dveře se štítkem KANCELÁŘ SPRÁVCE a pokynul Murdochovi, aby vešel.

Byl to vlastně obývací pokoj, luxusně vybavený, s tureckým lehátkem s aksamitovým čalouněním a dvěma hnědými koženými křesly. Byly zde žinylkové drapérie a koberec s vlasem tak vysokým, že by se na něm dalo pohodlně spát. Spojitost s obchodními záležitostmi naznačoval jen masivní ořechový psací stůl u zdi. I tady v krbu šlehaly plameny.

Správce zavřel dveře a oba muži se podívali jeden druhému do očí. Oběma se na tváři rozlil radostný úsměv.

„Wille, můj chlapče, jsem tak rád, že tě zase vidím.“

Murdoch ho objal a poplácal po zádech. „Nečekal jsem tě tady. Co to mělo znamenat: Jmenuji se Keene?“'

„Omlouvám se ti, Wille. Nechtěl jsem tě ponížit. Trochu mě šokovalo, když jsem si přečetl tvoji vizitku, to ti povím.“ Jeho irský akcent byl teď znatelnější, protože byl rozrušený. „Pravda je, že jsem si z praktických důvodů změnil jméno. Chtěl jsem tohle místo a napadlo mi, že člověk jménem John Keene, metodista, bude pro ty tlusté pantáty přijatelnější než Sean Kelly, zatvrzelý papeženec.“

Murdoch se zašklebil: „Z toho, co jsem až dosud viděl, soudím, žes měl nejspíš pravdu.“

Kelly ustoupil o krok dozadu a nadšeně šťouchl Murdocha do paže. „Vypadáš dobře, koukám. Pojď, dej mi kabát a klobouk. Jsem ti moc vděčný, že ti to došlo tak rychle a neprodlužovals to. Forsyth by sežral i ropuchu, kdyby tu nějaká byla. Určitě na mě donáší.“

Murdoch si ho s úsměvem prohlížel. „Teď mi dovol, abych si tě pořádně prohlédl.“

Kellyho tvář byla široká a plochá, posetá jizvičkami, památkou na dětské neštovice. Celkový výraz byl poněkud zlověstný. Ale Murdoch věděl, že navzdory tomu, jak vypadá, je to uhlazený muž, velmi loajální a čestný. Poznali se před dvanácti lety na dřevařském táboře. Kelly tam byl jako vedoucí a Murdoch jako pomocný dřevorubec.

„Nezměnil ses ani trošičku.“

Správce se zachichotal. „Jestli si tohle opravdu myslíš, pak se ti změnil zrak.“ Poplácal se po břichu. „Osm kilo navíc. Loni jsem si vzal vdovu a ta dělá, co může, aby mě vykrmila, jako bych byl nějaký volek, jehož cena stoupá s váhou. Hodně chleba a brambory.“

„Takže tě některá konečně ulapila?“

„Tak tak. Člověk si ve stáří potrpí na určité pohodlí. Je miloučká, baculatá a sladká, jako oříšek s medovým jádrem.“ Nabídl Murdochovi židli. „Na táboře jsem slyšel, že ses dal k poldům.“

„Překvapilo tě to?“

„Mě ne. Někteří z kluků si mysleli, žes převlíkl kabát, ale ti, co tě znají, a to jsem i já, říkali, že je dobře, když tak čestný člověk jako ty dohlíží na dodržování zákonů.“

Murdocha to potěšilo. Vždycky si cenil dobrého mínění staršího muže.

„Vypadáš zmrzle, Wille. Dám ti štamprli na zahřátí, ano? Mám jenom to nejlepší pití.“

Přešel k vysoké knihovně, která stála podél celé stěny, zvedl ruku a odsunul pruh dutých knih. Za nimi se objevil malý bar.

„Předpokládám, žes přišel kvůli tomu děvčeti, co zemřelo minulý týden? Už se tu byl vyptávat nějaký mládenec.“

Murdoch přikývl. „A stalo se ještě něco… Neznáš nějakou Alici Blackovou?“

„Ne.“

Kelly vytáhl láhev whisky Glenmorangie, strčil si ji pod paži a zuby vytáhl korkovou zátku. Vzal broušenou sklenici a nalil Murdochovi řádnou dávku skotské.

„Ty si nedáš?“

„Ne. Slíbil jsem to Minnie, ještě než jsme se vzali. Celý život jsem měl z alkoholu jen horkou hlavu. Je mi líp, když nepiju.“

Přičichl ke skotské, jako když zamilovaný muž čichá k noční košili své nepřítomné milenky. „Výborná! No, ale pokračuj přece, Wille.“

„Alice Blacková byla prostitutka. Našli jsme ji uškrcenou poblíž Cherry Beach ve čtvrtek ráno.“

„Nepovídej! To je hrozné.“

Murdoch zvedl sklenici. „Ať je před tebou vždy dobrá cesta a ať ti vítr fouká do plachet.“ Trochu upil a převaloval ten hedvábný alkohol na jazyku, než ho polkl.

„Alici mohl oddělat nějaký rozhněvaný zákazník, ale myslím si, že ji nezabili náhodou. Ukradla šaty, které měla mrtvá Tereza na sobě. Vsadím se, že věděla něco, co vědět neměla, a proto ji umlčeli jednou provždy.“

„Jak ti můžu pomoct, Wille?“

„Dva muži, kteří byli spojeni s tou první dívkou, jsou členy Klubu gardistů.“

„Je to radní Shepcote a na toho se mě už tvůj konstábl ptal. V sobotu v noci byl tady. Sám jsem ho viděl. Přišel asi v deset, odcházel kolem půlnoci. A kdo je ten druhý?“

„Doktor Cyril Rhodes. Znáš ho?“

„Samozřejmě. Takové trdlo. Šlape si na jazyk“

„To je on. Tvrdí, že tu byl ve středu v noci.“

„Teď? Sám jsem ho neviděl, ale můžeme se zeptat Forsytha. Mohl si zamluvit soukromou místnost.“

„Co je to?“

„Jsou to čtyři místnosti tam vzadu, kde mohou naši členové zůstat, když jsou příliš unavení anebo příliš nadrátovaní, než aby šli domů. Anebo když si chtějí vyhodit z kopýtka.“

„Holky?“

„Občas. Ne vždycky. Při zvláštních příležitostech.“

„Patří ten doktor k těm, co si platí za povyražení?“

Kelly zaváhal. „Jsem tu teprve měsíc, Wille. Tohle nevím.“

„Manželka to na něho vybafla jak xantipa, ale pak oba zmlkli. ,Ach, já jsem tím nic nemyslela,' řekla. ,Ach, já bych nikdy nic takového neudělal,' říká on. Oba dva lžou, jako když tiskne. Nicméně on tvrdí, že v době, kdy zavraždili Alici Blackovou, byl tady, a v době smrti Terezy Laporteové ve své ordinaci.“ Murdoch odložil prázdnou sklenici. „Neukázal bys mi ty pěkné privátní pokoje?“

Kelly přikývl hlavou. „Můžeme jít zadem.“

„Aby členové klubu nenarazili na policejního důstojníka, že? Co by si pomysleli?“

Správce se zahanbeně usmál. „Je to tak, Wille. Dříve či později by mi to začali dávat za vinu.“

Provedl ho halou a těžkými dveřmi vešli do úzké spojovací chodby, která byla bez koberců. Na druhém konci se nacházely druhé dveře, které se otvíraly do další prostorné haly s měkkým kobercem a bohatými tapetami. Na jedné straně byly čtvery dveře.

Kelly otevřel první z nich. K Murdochově překvapení vypadal pokoj na první pohled docela skromně. Až při bližším pohledu si člověk uvědomil, jak vynikající kvality je jeho vybavení. Okolo krbu z mramoru stála dvě křesla a pohovka, vše provedeno v hnědé semišové kůži. Stoly a kredenc byly z třešňového dřeva, lampy z jemného porcelánu. Nad krbem viselo velké zrcadlo ve zlatém rámu a na jedné straně další portrét Jejího Veličenstva královny Viktorie. Na obou bočních stěnách byly reprodukce slavných olejomaleb, všechny znázorňovaly události u dvora: mladá královna v bílé róbě hovořící k členům parlamentu, svatba prince z Walesu a dánské princezny Alexandry, a tak dále. Proti němu byl béžový plstěný závěs, napravo dveře s žaluziemi a nalevo dvoukřídlé dveře.

Murdoch na ně ukázal: „Kam to vede?“

Kelly šel k dvoukřídlým dveřím a otevřel je. Za nimi byla skládací postel.

„Mám ji sklopit?“

„Ne, teď ne. A tyhle?“

„To je hajzl. Splachovací záchod, chci říct.“

Murdoch vešel, aby se podíval. V malé alkovně za dveřmi s žaluziemi bylo umývadlo s mosaznými kohoutky, hluboká vana a dubový klozet. Murdoch zvědavě zatáhl za řetízek a sledoval, jak voda sviští do porcelánové mísy, zavíří a ztratí se.

„Vidím, že členové mají k dispozici všechny moderní vymoženosti.“

„Taky za to platí.“

Murdoch šel k plstěnému závěsu. „Tohle je zadní vchod?“

„Tak jest.“

Odtáhl závěs, který páchl doutníky. Za ním byly dveře s železným klíčem v zámku. Když je otevřel, zavanul mu do tváře studený vzduch. Díval se přímo do uličky. Byla široká tak na jeden kočár a vše nasvědčovalo tomu, že je hojně využívaná, na zemi bylo mnoho stop po kolech. Když se vyklonil, všiml si, že nalevo je dvůr, kde mohou obchodníci nechat své dvoukoláky.

Zavřel dveře, spustil závěs a vešel zpátky do pokoje, z ramen si oprašoval trochu sněhu.

„Pokud použijí vchod z uličky, mohou členové klubu snadno přijít a zase odejít, aniž by je někdo viděl.“

„To je účel.“

„Dá se nějak zjistit, jestli byl Rhodes v téhle místnosti?“

Kelly chvíli přemýšlel, pak si poklepal na čelo. „Nejsem já to kus blázna… Máme stvrzenky. Členové to tak mají raději. Jednoduše se zapisuje, co vypijí a snědí, a všechno zaplatí na konci měsíce. Každá účtenka je orazítkovaná. Lépe se tak domluví s číšníky. Donesu je.“

Zatímco čekal, prohlížel si Murdoch pokoj. Knihy v ořechové prosklené knihovně byly řádně decentní a poučné. Byl tu nádherně ilustrovaný svazek Myšlenky mistra v básni, próze a tužkou, který nedávno viděl v McKenneyově knihkupectví na Yonge Street a po kterém toužil. Vrátil knihu opatrně na místo a otevřel dvířka ořechového kredence. Byl prázdný až na dva nové balíčky karet a nedotčený blok. Na okamžik pocítil zklamání, ale pak se zeptal sám sebe, co vlastně čekal? Krabici s dopisy ve francouzštině? Jehly a vodní dýmku?

Ani v koupelně nebylo nic osobního. Břitva, nádoba na mýdlo, kartáč a silné saténovo-damaškové osušky. Nic v tomto vkusně zařízeném pokoji nenaznačovalo ten druh činnosti, na který narážel Kelly.

Sedl si do jednoho z křesel a opřel se pohodlně do měkkého čalounění. Viděl se, jak tam sedí, vedle sebe broušenou sklenici whisky, v kůži vázanou knihu Myšlenky mistra na opěradle.

Kelly se vrátil. „Hej, Wille, chlapče, vypadáš tu jako doma. Možná se jednoho dne staneš členem klubu i ty.“

„To určitě. A jednoho dne budeme moci bydlet na Měsíci. Jdi, prosím tě. Cos našel?“

Správce nesl štos papírků nabodnutých na kovovém trnu. Půlku jich vytáhl a podal Murdochovi.

„Vezmi si tyhle. Jsou to všecko účtenky za poslední týden. Těmhle pokojům se říká Kabinet. Tento, ve kterém jsme, se jmenuje Gladstone. Ty ostatní se jmenují Peel, Wellington a Disraeli. Někdy číšníci vědí přesně, který pokoj obsluhují, jindy to zase nevědí.“

Přidržoval si lístky palcem a začal jimi listovat. Murdoch se dal také do práce. Mnohé podpisy patřily prominentním mužům.

Klub gardistů přijímal za členy jen ty nejvýznamnější křesťany žijící v Torontu.

Po několika minutách Kelly řekl: „Hodláš v tom pokračovat? Vzdycháš u toho jako pokojská na hostině.“

„Zajímá to policajta ve mně… Radní Blong si objednal čtyři jedenapůllitrové láhve šampusu?“

„Měl tu své kolegy z radnice.“

„Podívejme, tady je účtenka na jméno McDonough. To je náš doktor.“

„Dobrý?“

„Řekněme, že plukovník ho má rád, protože je velmi výkonný.“ Napodobil lékaře, jak klade ucho na něčí hruď. „Hmm, konstáble, duní to tam jak řeka Don. Ale nic to není. Nechci mládence jako vy vyřadit ze služby. Sežeňte si husí sádlo, mažte si jím prsa a noste flanelovou vestu. Další prosím!“

Kelly se smál. „To znám. V táboře šlo jen o štěstí, kdo byl za dveřmi dřív, jestli doktor nebo hrobník. Ale ten účet patří Hughu McDonoughovi, doktorově ratolesti. Chodí sem pravidelně. On a jeho přátelé.“

V Kellyho hlase byla zvědavost.

„Ten tě nezajímá?“

Správce pokrčil rameny. „Náš dobrý Pán vzal do archy mnoho druhů zvířat.“

„Byl v neděli v jednom z pokojů Kabinetu. Určitě měl hosty, tedy pokud nechce překonat rekordního jedlíka. Dvě jedenapůllitrové láhve šampaňského a kvart čerstvých ústřic. Ne, vlastně dva kvarty ústřic.“

„Vždycky má společnost. Jeho vášeň jsou karty a bývá tu dlouho. Nevím, kdy se učí. Údajně prý taky studuje medicínu, Bože pomáhej nám.“

„To i Rhodesův syn. Je taky zdejším členem?“

„Ne. Jenom jeho otec.“

„Viděls ho někdy? Zrzavé vlasy, hubená postava, nóbl oblečení.“

„To nevím.“ Najednou Kelly vyskočil. „A hele. Doktor Rhodes si ve středu večer objednal sklenici Harveyova sherry. Aha, to byla Humphreyova směna, takže brzy navečer. Ten člověk odešel domů, protože měl zažívací potíže, proto si to pamatuji. Řekl bych, že chlastá, ale ještě jsem ho nenačapal.“

„Kdo, Rhodes?“

„Ne, ty bambulo, číšník Humphrey.“

„Rhodes tvrdí, že sem přišel kolem sedmé. Vcházejí číšníci dovnitř, když nesou hostům pití?“

„Ne bez dovolení. Mají zaklepat a nechat tác přede dveřmi.“

„Takže nevíme, zda byl doktor sám nebo ne.“

„Ne, pokud číšník někoho nezaslechl. Máš na mysli dámskou návštěvu, předpokládám.“

Murdoch přikývl. Dolistoval svým štosem účtenek. „Nic jiného tu není a to říká, že tu byl brzy večer a zůstal až do rána. Co jedl, sníh?“

„Je mi líto, ale nic to nedokazuje. Mohl jít do jídelny anebo mu zaplatil jídlo někdo jiný.“

„Viděls ho?“

„Ne, ale většinu té doby jsem byl u sebe v kanceláři.“

„Seane, musím tady těm lidem položit pár otázek.“

„Nebude se jim to líbit, Wille. Buď opatrný, příteli. Nejsou to obyčejní otrapové, s jakými se obvykle setkáváš. Tohle jsou bezúhonní občané. Musíš si být velmi jistý sám sebou, nebo to schytáš.“

„Jsem si toho vědom,“ vzdychl Murdoch. „Naneštěstí jsme se zatím moc nehnuli z místa. Potvrdili jsme, že ve středu večer tu Rhodes byl, ale nemáme žádný důkaz, že tu zůstal celou noc. A i kdyby zůstal přes noc, z těch pokojů lze odejít a zase se do nich vrátit, aniž by člověka někdo viděl. Mohl se vykrást ven, potkat Alici Blackovou, zabít ji a vrátit se a pěkně se vyspat. O Shepcoteovi nevíme nic, ale ten stejně říkal, že byl doma.“

Murdoch se zaklonil v křesle, za hlavou si propletl prsty rukou. Byl unavený a celý den nejedl. Možná by mu Sean mohl koupit mísu ústřic anebo pořádně propečený steak. Jeho přítel mu musel číst myšlenky.

„Vrátíme se do mé kanceláře. Teď v tuto dobu bývá večer klid. Objednám nám kousek jehněčího. Máme skvělého kuchaře, to si jistě dokážeš představit.“

„Dobrá. Ale rád bych se nejprve podíval i do ostatních pokojů.“

„Co hledáš?“

„Nevím. Možná nějakého ducha, se kterým bych si popovídal.“

Kelly napíchl účtenky zpátky na trn a vedl Murdocha do vedlejšího pokoje. Tabulka na dveřích hlásala WELLINGTON, ale pokoj se od toho jménem PEEL lišil jen barvou tapet, které byly hnědé, a výběrem olejomaleb, které měly vojenskou tematiku: útok členů kmene Zulu na posádku v Roke's Drift, generál Gordon na své poslední cestě v Chartúmu.

Murdoch se prošel po místnosti, ale nic nenašel.

„Spokojen?“ zeptal se Kelly.

Kývl hlavou, už se chystal odejít, když jeho zrak zaujaly dvojité dveře, za nimiž se ukrývala postel. Nebyly dovřené. Murdoch šel k nim a otevřel je. Postel nebyla úplně u zdi.

„Jak se to dá sklopit?“

Kelly šel k němu a zatáhl za páku na boku. Postel se s tvrdým žuchnutím rozložila.

Pod matrací byla zastrčená látková taška. Murdoch ji naráz otevřel. Ženské šaty. Na šedém kabátku ležela Bible. Vzal ji. Uvnitř bylo věnování. Á ma soeur, Therese Laporte. Avec amour. Claudette.

Cítil příval neuvěřitelného vzteku.

„Seane, potřebuji vědět, kdo byl v neděli v tomto pokoji jako poslední. Budu se vyptávat každého z těch tlustých zmetků a můžou si jít na mě ztěžovat třeba na lampárnu, je mi to fuk.“

Když Murdoch začal skládat šaty zpět do tašky, ozvalo se ostré zaklepání. Kelly otevřel. Stál tam klidný Forsyth. Pokusil se nahlédnout přes správcovo rameno, ale Kelly mu v tom zabránil.

„Omlouvám se, že vás ruším, pane, ale chce s vámi mluvit nějaká dáma. Říkala, že je to velmi naléhavé. Dovolil jsem si ji uvést k vám do pracovny. Aby kolem ní nemuseli členové klubu procházet v hale.“

Na svatou půdu klubu nesměly ženy za žádných okolností vstoupit.

„Neříkala, o co jde?“

„Ne, pane.“

„Kdo je to?“

„Říkala, že se jmenuje Rhodesová, manželka pana Cyrila Rhodese.“

Pátek, 15. února

Donalda Rhodesová stála u krbu a ohřívala si ruce. Když oba muži vstoupili do místnosti, rychle se otočila. Vypadala vylekaně, když spatřila Murdocha. Kelly promluvil jako první.

„Paní Rhodesová, jsem správce klubu, John Keene, k vašim službám.“

„Ráda bych mluvila s manželem.“

Murdoch ji přerušil. „Není tady, a popravdě řečeno, taky bych rád věděl, kde je.“

„Proč, pane Murdochu? Myslela jsem, že už jste dostal všechny informace, které jste potřeboval.“

Mluvila nadutě, a i když věděl, že je to jen póza, podráždilo ho to. Měl jich všech až po krk.

„Paní Rhodesová, našli jsme Terezinu cestovní kabelu. Byla schovaná v jednom z pokojů.“

„Ach tak.“

„Jistě chápete, jak důležitý je to objev. Buď byla ta dívka zde anebo s ní byl přinejmenším někdo z klubu v posledních hodinách jejího života.“

Na chvíli se zdálo, jako by hledala nějakou logickou výmluvu, nějaké vysvětlení, které by zbavilo její domov nebezpečí. Pak si sedla na kraj židle u stolu, seděla vzpřímeně, jako by spolkla pravítko, jako by se potřebovala držet rovně.

Vytáhla z kabelky kříž z ebenového dřeva a podala jej Murdochovi.

„Myslím, že je z Terezina růžence.“

„Kde jste to vzala, madam?“

„Joe to našel v kočáře. Prohledává sedadla kvůli zapadlým mincím a objevil tohle.“

„Čí to byl kočár, madam?“

Donalda chvíli váhala, podívala se na Kellyho, který trapně přešlapoval u dveří.

„Mám odejít?“ zeptal se.

Dívala se na něho. „Vlastně na tom nesejde. Všechno stejně vyjde brzy najevo.“

„Čí to byl kočár, madam?“ naléhal Murdoch.

„Slečny Harriety Shepcoteové. Byla v Birchlea minulé úterý a tehdy to Joe našel.“ Setkala se s Murdochovým pohledem. „Ukázal mi to až teď… Jsem přesvědčená, že nelže, pane Murdochu.“

Poklepal lehce na krucifix, který ležel v jeho dlani. „Proč jste přišla do klubu, paní Rhodesová, a ne rovnou na policejní stanici?“

„Doufala jsem, že tu najdu manžela. Potřebuji s ním mluvit. Prosím, věřte mi, chtěla jsem vám o tom říct, ale určitě chápete moje obavy. Slečna Shepcoteová je dosti těsně spjatá s naší rodinou... Doufáme, že se zasnoubí s naším synem.“

Murdoch ji naprosto chápal. Donalda chtěla být dokonale připravena pro případ, že vypukne skandál. „Ta dívka by uzavřela smlouvu s ďáblem, kdyby ji o to Owen požádal,“ to byla slova, která použila Edith Foyová.

Donalda vstala. „Mohu vám nabídnout svezení, pane Murdochu? Můj kočár čeká venku. Cítím, že musím mluvit se slečnou Shepcoteovou.“

Měla pravdu. „Děkuji, madam. To byste mi opravdu prokázala službu.“

„Doprovodím vás. Ne, prosím, pane Murdochu, neodmítejte to, moje přítomnost vám může prospět.“

I v tom měla pravdu. Nechtěl hovořit s mladou dívkou bez gardedámy, už vůbec ne v případě, kdyby se ji chystal zatknout.

Kelly kývl hlavou, aby na sebe upozornil. „Mohu něco říct?“

Murdoch šel blíž.

„Wille, dovol mi, abych jel s vámi. Možná budeš potřebovat pomoc.“

„Seane, to nemohu. Tohle je věc policie.“

„Teď nemáš čas shánět policisty a nevíš, co tě může čekat. Přece nechceš, aby ti viník proklouzl mezi prsty, ne?“

„A co klub?“

„Je už skoro čas na můj čaj. Mohu na chvíli odejít.“

Kellyho zjizvená tvář byla plná chlapeckého nadšení. Murdoch se usmál.

„Dobrá. Máte něco proti tomu, kdyby nás pan Keene doprovodil, paní Rhodesová?“

„Ani v nejmenším, ale prosím, pospěšme si.“

Kočár Rhodesových čekal před vchodem do klubu, na sedátku pro kočího seděl schoulený v dece Joe Seaton. Byl zasněžený, což jen podtrhovalo jeho bledost a bídu. Donalda a Kelly nastoupili dovnitř, Murdoch se vyšplhal k chlapci na kozlík.

„Víš, kde bydlí Shepcoteovi?“

Přikývl.

„Tak tedy jeď tam, jak nejrychleji to jde. Jeď po Queen Street, tam odklízejí sníh.“

Joe práskl bičem a šedák se dal do rychlého cvalu.

Ani ne za deset minut byli v Berkeley Street. Dům stál jako poslední v řadě čtyř, všechny budovy měly elegantní sedlové střechy a velká přední okna. Tři domy byly zality teplým světlem lamp, ale Shepcoteův dům byl temný. Murdoch se chystal seskočit, když ho Joe chytil za ruku.

„Chci něco udělat pro Tess.“

„To vím, chlapče…“

Joe mu skočil do řeči. „Budu se rvát s kýmkoliv, když budu muset.“

Murdoch mu poklepal po ruce. „Nejvíc teď pomůžeš, když tu zůstaneš u kočáru. My půjdeme dovnitř. Kdybys viděl někoho vycházet, muže nebo ženu, přijď mi to říct.“

„A-ano, pane.“

Donalda a Kelly už byli na chodníku, a když se k nim Murdoch připojil, ukázala Donalda prstem: „Dveře jsou otevřené.“

„Prosím, počkejte tady, madam.“

Odmítavě zavrtěla hlavou. Murdoch nechtěl ztrácet čas hádkami, ale Kelly ji chytil za paži.

„Držte se tedy alespoň za mnou, prosím.“

Kvůli svému hendikepu nosí dlouhou černou vlněnou pláštěnku, oba konce má položené okolo ramen, a paže je tak volná. Murdoch si také všiml, že si odepnul levý rukáv, který mu teď visel na boku. Byl připraven do akce.

Na prahu zatahal Murdoch za zvonek a v tichém domě bylo slyšet jeho kovový zvuk. Zároveň více pootevřel dveře. Vedly do široké chodby, která tonula ve tmě. Chvíli čekali, ale z domu nepřicházela žádná odezva.

Murdoch vytáhl sirky a zapálil svíčku v nástěnném svícnu. Světlo stačilo na to, aby viděli sametové závěsy napravo a přímo před sebou schodiště. Zavřené dveře na protější straně vedly nepochybně do kuchyně.

„Co se děje?“ šeptala mu Donalda u lokte. „Proč tu nikdo není?“

„Prosím, zůstaňte tady, paní Rhodesová. Kelly, pojď se mnou.“

Tentokrát poslechla. Vypadala vyděšeně.

Na jednom ze stolů v hale byla petrolejová lampa, Murdoch ji také zapálil a zvedl do výše.

V přijímacím pokoji roztáhl závěsy.

Světlo dopadlo na postavu Harriet Shepcoteové, která ležela na břiše na pohovce. Murdoch šel k ní. Ulevilo se mu, když zjistil, že není mrtvá, jak se zprvu zdálo, jen nehybná. Její dech byl mělký, ale ne namáhavý, a když se dotkl její tváře, pokožka měla normální teplotu. Když byl takhle blízko, ucítil silný pach alkoholu. Jemně ji vzal za rameno a začal jí třást.

„Slečno Shepcoteová. Slečno Shepcoteová… To jsem já, detektiv Murdoch.“

Nehýbala se, ale viděl, že se jí trochu zachvěly oči. „Seane, pomoz mi s ní, posadíme ji.“

Vložil paži pod dívčino tělo a v tu chvíli vstoupila Donalda.

„Nemohla jsem… Co se stalo?“

„Myslím, že je opilá. Snad byste se o ni mohla postarat.“

Posadili ji, ale hlava se jí svezla znovu na gauč. Donalda si klekla vedle ní.

„Harriet, Harriet, proberte se.“

Dívka se trochu pohnula, ale neotevřela oči. Donalda se rychle nadechla a pak ji jediným rychlým pohybem pleskla po tváři. Harriet se šokovaně nadechla a otevřela oči.

„Harriet, dívejte se na mě.“

Víčka mladé ženy se chvěla, ale hlava jí začala opět padat. Další facka.

„Vzbuď se, Harriet. Musíš se vzpamatovat!“

Tentokrát je uviděla všechny tři, najednou se jí tvář pokryla vráskami a rozplakala se, naříkavým jemným pláčem malého děcka. Snažila se vymanit ze sevření paže Seana Kellyho.

„Já ji udržím,“ řekla Donalda. Posadila se na pohovku a ovinula paže okolo dívky. Harriet se třásla a naříkala, její hlas bylo sotva slyšet.

„Nechte mě spát. Jsem unavená. Prosím, nechte mě spát.“

Murdoch se ozval. „Slečno Shepcoteová. Nebojte se. Už jste v bezpečí. Co se stalo? Kde je váš otec?“

Zdálo se, že ta otázka ji vyděsila ještě víc, schoulila se na Donaldinu hruď, zabořila do ní tvář, jako by byla malým dítětem v jejím náručí. Donalda ji hladila po vlasech, snažila se ji ukonejšit. Murdoch byl rád, že trvala na tom, aby ji vzal s sebou. Ať se stalo Harriet Shepcoteové cokoliv, nemyslel si, že už někdy zažila opilost. Naznačil Donaldě, aby se zeptala znovu.

„Harriet, snaž se nám říct, co se stalo.“

„Nedovolte mu, aby si mě vzal, paní Rhodesová. Prosím vás, já nemůžu…“ Hlas zesílil.

Donalda vypadala vylekaně, ale řekla laskavě: „Samozřejmě že si nemusíte brát nikoho, koho nechcete, moje drahá.“

Harriet se rozklepala a spolkla vzlyk. „Nutil mě pít…, prý abychom oslavili naši svatbu. Říkal…, říkal, že…“

Nemohla pokračovat dál. Donaldina tvář byla zasmušilá.

„Kde je Owen teď?“

Harriet se na ni podívala, celá zmatená. „Owen? Já nevím… Ach, paní Rhodesová, já nemluvím o Owenovi.“

„A o kom tedy, Harriet? O kom to mluvíte?“

Bylo jí stěží rozumět, ale Murdoch to jméno rozeznal.

„Canning…“

„Váš kočí?“ zeptala se Donalda překvapeně.

Harriet dokázala jen přikývnout.

Murdoch se naklonil blíž a pronesl, jak nejlaskavěji dokázal: „Slečno Shepcoteová, kde je váš otec?“

„V… jídelně… Ach, paní Rhodesová, co teď se mnou bude?“ Tón jejího hlasu se znova zvýšil.

Donalda si ji přitiskla k sobě a houpala ji. I když byla ustaraná, její úleva byla přímo hmatatelná. „To je v pořádku, moje dítě. Nedostane tě. Nedovolíme mu to. Pšt.“

Murdoch pokynul Kellymu. „Jdeme hledat pana Shepcotea, paní Rhodesová.“

Z přijímacího pokoje vedl do jídelny průchod, žinylkové závěsy byly zatažené. Prošli spojovací chodbou.

Jídelna byla mdle osvětlena jedinou blikotající svíčkou na stole, žhavé uhlíky skomírajícího ohně vrhaly na vše kolem načervenalé světlo. Poblíž krbu uviděli v křesle zhroucenou mužskou postavu. Byl to Shepcote.

Namáhavě dýchal, paže volně visely podél křesla. Ve světle lampy Murdoch viděl, že má nezdravou barvu, okolo rtů namodralý odstín.

„Co je s ním, Wille? Je opilý?“ zeptal se Kelly.

Murdoch si všiml prázdné lahvičky na stolku opodál a otevřené krabice s injekční stříkačkou.

„Není opilý.“

„Nevypadá moc dobře.“

Murdoch přidržel lampu u Shepcoteovy tváře. Odhrnul pravé víčko. Zornice byla rozšířená.

„Ksakru, Seane, běž do kuchyně a připrav dávidlo. Dělej!“

Murdoch rychle uhasil svíčku, která byla na stole, a přidržel knot u Shepcoteových nozder. Štiplavý zápach zaplnil vzduch, ale Shepcote se ani nehnul. Murdoch ho pleskal silně po lících a zatřásl s ním. Nic. Z koutku úst vytékal proužek slin.

Závěsy vstoupila Donalda. Hlas měla sevřený naléhavostí.

„Pane Murdochu, podařilo se mi z Harriet něco dostat. Říká, že zaslechla, jak se její otec baví s Canningem. Canning zabil tu ženu, kterou jste našli na jezeře. Shepcote byl jeho komplic.“

Kelly se vrátil se sklenicí vody s hořčičným semínkem, Murdoch zvrátil Shepcoteovi hlavu a otevřel mu ústa, aby mu mohl Kelly vlít do krku trochu dávidla. Shepcote nedobrovolně polknul, ale většina tekutiny vytekla koutky úst. Donalda to pozorovala, tělo napjaté rozčilením.

„Canning řekl Harriet, že její otec je zodpovědný za Terezinu smrt.“ Zírala na Shepcotea. „Chci mu ublížit. Chci, aby trpěl podobně jako ona.“

Najednou ho chytila za ramena a hrubě s ním zatřásla. Hlava se mu sesula na stranu. Murdoch se ji chystal zadržet, ale ona přestala sama.

„Stejně to ničemu nepomůže, že? Stejně jí to život nevrátí.“

„Bude mít co do činění se zákonem…, pokud se toho dožije.“

Donalda najednou zatahala Murdocha za rukáv. „Harriet říkala něco o tom, že Canning jde po nějaké další ženě - kamarádce té mrtvé…“

„Ettie!“

„Můžete ho zastavit?“

„Zkusím to. Pomůžeš mi, Kelly? Zkuste přivést Shepcotea k vědomí. Za každou cenu.“

Zavrtěla hlavou. „Já se musím nejdříve postarat o Harriet.“ To byl její trest.

„Běž, Wille. Poradím si s tím,“ řekl Kelly. Snažil se do Shepcotea vpravit trochu vody s hořčicí.

Murdoch je nechal být a běžel ke kočáru. Vyskočil vedle Joea.

„Jak nejrychleji dokážeš, Joe. St. Luke Street. JEĎ, CO TO DÁ.“

Chlapec práskl bičem nad koněm a dali se do trysku. Murdoch se jednou rukou přidržoval, do druhé vzal lucernu a mával jí.

„Kéž bych měl zvonek, ale mám jen tohle,“ křičel na Joea. Stál na kymácejícím se kozlíku, mával lucernou a křičel z plných plic.

„Uhněte z cesty! Policie! Z cesty!“

Silver natáhl krk a uháněl jako nikdy v životě, Murdoch si pod vousy přeříkával Zdrávas a modlil se, aby kůň neklopýtl a oni dojeli k Ettie včas.

Pátek, 15. února

Bernadette Westonová zívla a protáhla se. Ramena měla ztuhlá a oči unavené. Snažit se o drobný steh ve světle svíčky nebylo lehké, vyprosila si u pana Webstera práci navíc, aby mohla zaplatit Alicin pohřeb. Alice bude pohřbena, jak se patří. Černí koně potáhnou pohřební vůz, bude mít hezkou rakev, dům bude vyzdoben smutečními hedvábnými stuhami, nachystá pohoštění pro smuteční hosty. Někteří štamgasti u O'Neila se snažili vybrat do klobouku, ale byli to ňoumové a vybraly se jen dva dolary a deset centů. Možná by se odtud měla odstěhovat. Začít znova někde jinde. Kdoví, třeba by mohla odejít a připojit se k nějaké herecké společnosti nebo k něčemu takovému. Všichni říkají, že má dobrý hlas.

Došila poslední steh a zuby utrhla nit. Za dva dny opravila půl tuctu rukavic. Pan Webster byl starý mrzout, ale mohl by jí dát pár dolarů zálohy na další zakázku. Bullocks souhlasil, že mu může za pohřeb zaplatit v několika splátkách. Vzhledem k tomu, kolik si za to nechají platit, to pro ně nic neznamená a můžou si to dovolit. S Alicí se bavívaly o tom, že by měly vstoupit do pohřebního spolku, ale co naplat, zůstalo jen u slov. Ettie bolelo v krku. Alice jí bolestně chyběla. S kým teď bude žertovat? Dělat legrácky nad laciným bujónem? Zaťala zuby, aby potlačila vzlyknutí. Až skončí s těmi rukavicemi, zajde k O'Neilovi na gin a trochu se rozptýlit ve společnosti, aby aspoň na chvíli zapomněla.

Stáhla rukavici z dřevěné formy a hodila ji do pytle k ostatním. Pak vstala a znovu zívla. Měla by si pospíšit. Pan Webster slíbil, že počká na ty rukavice do osmi, a on nikdy nečeká ani o minutu déle. Sakra, už je tři čtvrtě na osm. Rychle stáhla z věšáku kabát a šál, sfoukla svíčku a nacpala si pytel pod paži.

U Quinnova pokoje se na okamžik zastavila, ale pode dveřmi nebylo vidět světlo a nebylo slyšet ani Princeznu. Zřejmě šli ven.

Venku se neustále snášely lehké vločky, dvorek byl čistý a bílý. Ettie si omotala šálu těsně kolem hlavy a ramen a plahočila se cestičkou do uličky. Naproti domu vlály ve větru policejní zátarasy, které stále ještě označovaly místo, kde zemřela Tereza Laporteová. Zdálo se to být teď už tak dávno. To, co ona a Alice udělaly, bylo špatné, a podívejme se, kam je to dostalo. Šaty neměly a Alice byla mrtvá. Možná je tam nahoře opravdu nějaký rozhněvaný Bůh, který je trestá tak, jak o tom vykřikují kazatelé na ulici.

Kráčela, co nejrychleji mohla, ale sníh byl čerstvý a zpomaloval ji. K čertu s tím! Webster nikdy nečeká. Zabočila do Sackville Street.

„Ellie, Ellie, počkej chvíli.“

Protože byla zabalená do šály a v uličce byla tma, nevšimla si muže, který šel za ní. Měl na sobě dlouhý zimník, široký klobouk a poznala ho, až když přišel blíž k ní a stáhl si z obličeje šálu.

„Ty máš ale tempo,“ řekl a trochu lapal po dechu. „Kde hoří?“

„To jste vy! Kliďte se mi z očí.“

Dala se do běhu, ale chytil ji za paži. „Počkej přece. Co je s tebou?“

„To sakra dobře víte. Oddělal jste Alici.“

„O čem to mluvíš?“

Snažila se ho setřepat, ale držel ji pevně.

„Nechte mě být. Budu křičet.“

„Ale no tak, ženská. Nechápu, o čem to mluvíš.“

„Ten večer s vámi Alice odešla a někdo ji uškrtil.“

Hrubě s ní zatřásl. „Ellie, poslouchej mě. Nic jsem neudělal.“

„Proč bych vám měla věřit?“

Nemohla se vymanit z jeho sevření. „Protože je to pravda, ty kozo hloupá.“

„Neříkejte mi tak. A jmenuji se Ettie. Pro vás Bernadette.“

„Pardon!“ Pustil ji, ale stál těsně u ní. „Poslyš, ty slečinko, tvoje kámoška šla se mnou a chystali jsme si to pěkně užít, to jo. Ale pak jel okolo v kočáře nějakej frajer. Zastavil, nemusel ani mrknout nebo zamávat, naskočila a jeli pryč.“

Ettie na něho zírala a snažila se zjistit, jestli lže nebo ne, ale v šeru nebylo možné v jeho boxerské tváři číst.

„Jaký to byl kočár?“

„Nóbl, dočervena.“

„Kůň byl světlý?“

„Myslím, že jo, anebo šedák. Proč? Znáš toho chlápka?“

Ettie se kousla do rtu. Odpovídalo to popisu kočáru, který jí dala Alice. Dávalo to smysl, že to byl stejný kočár. Do háje. Copak by Alice byla tak pitomá, aby do něj nastoupila? Možná si myslela, že z toho chlapa něco dostane. Do očí se jí draly slzy vzteku. Jak mohla být tak pitomá!

„Znáš toho frajírka?“ zeptal se znova námořník.

Ettie zavrtěla hlavou.

„Poslyš, vždyť i policie mi věří,“ pokračoval. „Včera za mnou přišli. Každej čurák v tý hospodě mě musel popsat a říct jim, že jsem odcházel s Alicí…“

„Jak vypadali ti poldové?“

„Jeden byl jak Goliáš, tak metr devadesát nejmíň. Detektiv byl taky vysokej, s tmavým knírem. Hrozně důležitej.“

„To ne. Na poldu je to dobrej chlápek.“

„Cha cha, asi bych ti měl říct, že se mu líbíš. Jeho oči zazářily jak plynová lampa, když zmínil tvoje jméno.“

„Nechte toho, pěkná blbost.“

„Je to pravda, Ellie. Je do tebe blázen.“

Pokrčila rameny, ale potěšilo ji to. „Ach, Bože, co tady utrácím svůj čas? Musím doručit tyhle rukavice.“

Dala se znovu do kroku, mířila na Queen Street a ten muž se s ní snažil udržet krok.

„Fakt mě mrzí to s tou Alicí. Tady je něco na pohřeb.“ Strčil jí do dlaně pětidolarovou bankovku.

Ettie si ji zastrčila do kapsy. „Dík.“

„Můžu tě pozvat na džbánek do hospody, až si to vyřídíš?“

„Cože?“

„Na pivo a gin.“

„Rozhazujete jako ňákej lord ne?“

„Vím už jenom o jednom lepším místě, za který utratit prachy.“

„A to je kde?“

Chytil ji za rozkrok. „Rovnou tady, za tvoji kundu.“

„Sprosťáku.“

Vlastně se jí vůbec nelíbil, ale žebráci nemají na výběr. Snad vypije dost ginu na to, aby ho byla schopná strávit.

Spěchali na západ po Queen Street do krejčovství. Stejně jako Alice i Ettie se bála procházet okolo kostelního dvora, ale nechtěla, aby to ten muž poznal, a proto si dala šál před tvář jako klapky na oči a přidala do kroku. Zastavila před obchodem, který byl ponořen do tmy.

„Doprčic, je pryč. Kvůli vám jsem přišla pozdě.“ Zabušila na dveře. „Pane Webstere? Pane Webstere? Do hajzlu, teď nedostanu svý prachy.“

„Třeba je nahoře.“

„On ne. Je vždycky dole v dílně. Žije si jako boháč támhle na Jarvis Street.“

Obchod vedle krejčovství byl prázdný. Vedle byl dvůr přiléhající ke katedrále svatého Pavla. Staré náhrobky pomalu zapadaly sněhem.

„Počkej tady chvilku,“ řekl muž. Rychle se rozhlédl po prázdné ulici, vytáhl z kapsy nůž a vložil ho mezi zámek a zárubeň. Jedno cvaknutí a dveře se otevřely.

„Proč to děláte?“ zeptala se Ettie.

„Třeba tady nechal nějaký prachy. Dluží ti, ne?“

Ettie ustoupila o krok dozadu. „Nechci se dostat do maléru. Bude vědět, že jsem to byla já.“

„Ale nebude. Nikdo nás nevidí. No tak, Ettie. Určitě chceš na pohřeb ten nejlepší satén, ne?“

Napolo ji postrčil do tmy přední místnosti obchodu, ve které Webster přijímal své zákazníky. U okna byly dvě nebo tři krejčovské panny, na noc zabalené v bílých prostěradlech.

„Ach bože, vypadají jako duchové,“ vyhrkla.

„Mrtvých se nemusíš bát, Ellie, jen živých. Omrknem to tady. Kde má látky?“

„Nahoře.“

„Tak jdem.“ Položil jí prst na ňadro. „Chci tě vidět, jak tě pánbůh stvořil.“

V tu chvíli si Ettie uvědomila, že ji chce zabít.

Joe zastavil koně před domem a Murdoch seskočil.

„Jed na stanici, jak nejrychleji můžeš. Řekni jim, ať pošlou okamžitě do Shepcoteova domu sanitku a taky ať důstojník vezme dva strážníky a uhánějí sem. Chtěj mluvit se seržantem Seymourem.“

Joe práskl bičem nad udýchaným koněm a ten se dal do cvalu.

V tmavé hale se Murdoch zastavil a naslouchal. Nevěděl, zda tam není Canning, a nechtěl ohrozit Ettie příliš zbrklým jednáním. V domě bylo ticho jako v hrobě. Doufal, že nepřišel příliš pozdě, a plížil se halou. Před Ettiiným pokojem znovu zastavil.

Nic. Držel lucernu vysoko a otevřel dveře. Skoro se bál, co uvidí. Místnost byla prázdná, postel ustlaná. Na polici byla svíčka. Dotkl se vosku. Byl měkký. Není to dlouho, co odešla.

V tu chvíli zaslechl kroky. Ve dveřích se objevil Quinn s Princeznou v patách.

„Hej, co se tady děje?“ Pekař vypadal vyplašeně. „Ach, detektive, to jste vy.“

„Neviděl jste Ettie?“ naléhal Murdoch.

„Ne, neviděl. Právě jsem přišel domů. Co se děje?“

„Mám dobrý důvod myslet si, že jí hrozí vážné nebezpečí.“

„Proboha! Jak to?“

„Ten muž, který zabil Alici, se snaží umlčet Ettie…“

„Námořník?“

„Není to námořník, je to kočí a jmenuje se Canning.“

„K čertu…“

„Myslíte, že je u O'Neila?“

Quinn se rychle rozhlédl po pokoji. „Pytel je pryč. Šila rukavice pro Webstera, toho krejčího. Nejspíš mu je šla odnést.“

„Kde to je?“

„Na Queen Street, hned vedle katedrály svatého Pavla.“

„Pojďte se mnou. Musíme si pospíšit. Zadním vchodem. Nešla předním.“

Vyrazili chodbou, ale najednou se Quinn zastavil.

„Moment. Podržte Princeznu.“

Strčil vodítko Murdochovi do ruky a vletěl do svého pokoje. Když se zase objevil, vedl na koženém vodítku dalšího psa.

„Proboha, co je tohle?“ zeptal se Murdoch.

„Anglický buldok. Může se nám hodit. Je hodný, ale nevypadá na to.“

Pes hleděl na Murdocha. Z tlamy mu kapaly sliny, vyvalené oči byly podlité krví a dolní špičáky vystupovaly ven z tlamy. Obličej měl plochý, jako kdyby narazil do dveří.

„To máte pravdu,“ řekl Murdoch. „Bál by se ho i Kerberos. Patří příteli, že?“

„Jo… ano, vlastně jo. Jmenuje se Car.“

„Tak pojďme.“

Na zasněženém dvorku bylo jasně vidět Ettiiny stopy. Oba muži a psi spěchali uličkou. Zde se připojily další stopy, větší a širší. Murdoch se vrátil o pár kroků zpátky. Canning stál za kůlnou a čekal na ni.

Vydali se znovu na cestu. Psi pochopili, že jde o něco naléhavého, a poslušně běželi s nimi. Car dýchal jako astmatik, ale dokázal s nimi držet rychlé tempo.

Na začátku Sackville Street se Murdoch opět zastavil.

„Tady ji Canning dohnal,“ ukázal na stále ještě viditelné stopy. „Zastavili se a mluvili spolu. Vidíte, že sníh roztál trochu víc do hloubky. Neprali se. Pokračovali dál společně.“

„Šla by s ním dobrovolně?“

„Ze stop nelze vyčíst žádné zaváhání, takže si myslím, že ji nenutil násilím. Jsme přímo na Sackville Street a mohl by ho taky někdo vidět.“

Běželi teď ulicí a pár kolemjdoucích je zvědavě pozorovalo. Za několik minut stopy přešly přes silnici na Queen Street.

„Měl jsem pravdu. Jde do Websterova obchodu,“ lapal po dechu Quinn.

Když se blížili ke hřbitovu, poklepal Quinn Murdochovi na rameno.

„Tohle je ten obchod. Ten vedle.“

Murdoch zpomalil, aby nabral dech. Krejčovství tvořilo prostřední ze tří obchodů; ten nejblíž k nim byl prázdný a výlohu měl pobitou prkny, a ten, který byl nejdál, tonul ve tmě.

„Myslím, že jsem zahlédl ve druhém patře světlo,“ zašeptal Quinn. Murdoch se díval nahoru, ale nic neviděl. Ale stopy, které sledovali, vedly přímo ke vchodu. Žádné nevedly ven. Ettie byla uvnitř.

Dvě stoličky v horní čelisti měl vyplněné zlatými plombami a Ettie si všimla, že si na ně čas od času poklepává s jistým pocitem chlouby nad vlastní prosperitou. Přemýšlela, jak si mohl někdo jako on dovolit zlaté zuby. I jeho šaty byly z kvalitní látky. Dojem kazil jen vytetovaný had, který vykukoval z manžety jeho košile, nachový a zlý.

Ettie si neuvědomila, že by se měla bát. Její mysl byla jaksi odtažitě jasná, pracovala nezávisle, jako kdyby sama sebe pozorovala zdálky. Vnitřní hlas komentoval situaci. Kdyby teď zařvala, podřízne ji na místě… Nablízku není nikdo, kdo by ji slyšel, a jeho to stejně nezastraší. Prostě by to udělal a utekl. Lepší je udržovat konverzaci, rozptylovat ho, jak nejdéle to půjde. Už to takhle dělala mockrát, když chtěla, aby její zákazník usnul dřív, než na ni vleze… Zdálo se, že nespěchá. Ale je vzrušený, to cítila… Třeba se jí podaří ho oblafnout. Jestli si myslí, že ona je jen další snadný vrub na jeho pažbě, třeba nebude dávat takový pozor.

Druhé patro obchodu sloužilo jako skladiště a podél protější zdi stály hluboké regály plné srolovaných látek. Uprostřed byly dva velké stoly, na nichž krejčí stříhali, na konci každého stolu pak velká petrolejová lampa. Canning jednu z nich rozžal.

Někdo uvidí světlo, řekl Ettie její vnitřní hlas. Polda na obchůzce se půjde podívat. Brzy bude v bezpečí. Bude spát ve své posteli, než bys řekl švec.

Ale Canning okamžitě stáhl okenní roletu a pevně ji přivázal.

Přešel k regálům a ukazoval na různé štůčky látek.

„Jak se jmenuješ doopravdy?“ zeptala se ho.

„Nepotřebuješ to vědět, Ellie. Jack ti stačí.“

„Ty nejsi námořník, že ne?“

Zamračil se. „Hrajeme snad na fanty?“

Pokrčila rameny. Opatrně, netlač na pilu, varoval ji hlas. „Prostě mi připadáš na námořníka moc nóbl.“

Zdálo se, že ho to potěšilo. „Kdysi jsem býval námořníkem. Teď už ne. Teď jsem džentlmen… anebo skoro džentlmen, takže mě od pravýho nepoznáš.“

Zatím si nesundal kabát ani klobouk, což jí dávalo jakýsi pocit bezpečí, ale teď si začal rozvazovat šálu. Vypadal nějak jinak, ale zprvu nemohla říct proč. Pak si sundal plstěný klobouk s širokou krempou. Namísto nakrátko zastřižených vlasů jen na temeni, které viděla u O'Neila, měl teď na hlavě tmavé a hladké vlasy.

„Páni, ty máš vlasy.“

„Páni, ale nemám,“ imitoval její hlas. Sundal si paruku a hodil ji na podlahu, kde zůstala ležet jako nějaký zvláštní živočich.

„V té pitomé paruce je horko,“ řekl. Potom si sundal zimník a hodil ho na lavici. „Proč si neuděláš pohodlí. Ještě jsem nekupoval zajíce v pytli a nehodlám to udělat ani teď.“

„Je mi zima.“

„Já tě zahřeju… Řekl jsem ti, aby sis sundala kabát.“

Tón jeho hlasu roztřásl Ettie kolena. Olízla si rty, ústa měla suchá jako písek. „Nemáš s sebou asi kapku něčeho ostřejšího, co?“

„Vlastně mám.“ Vytáhl z kapsy stříbrnou plochou láhev a podal ji Ettie. „Tobě je zima, Ellie.“

„Ettie! Říkám ti pořád, že se jmenuju Ettie, jako od Bernadette.“

„Co na tom záleží?“ řekl.

Odšroubovala vršek z láhve a pořádně si lokla. Nebyl to gin, ale něco, co jí spalovalo hrdlo.

„Hej, nech mi taky trochu. Je to drahá skotská a ty ji duldáš, jako by to byla voda.“

Pití ji pálilo v žaludku, ale všechno ostatní v jejím těle bylo stále chladnější. Zdálo se jí, jako by v dálce zaslechla štěkot, ale v místnosti se rozlévalo hluboké ticho, jako kdyby měla ucpané uši. Stál s nohama od sebe a prohlížel si řady látek. Pak naráz a prudce vytáhl velký štůček rudého saténu. Ve světle lampy vypadala tmavá látka jako rozlitá krev.

„To je ono.“ Otočil se zády k Ettie, která seděla na dřevěné židli u stolu. „Neřekl jsem ti, aby ses svlíkla? Nesnáším neposlušný holky.“

Trhla sebou a třesoucími se prsty si začala rozepínat kabát. Mezitím odmotával satén a vytvářel z něho na špinavé podlaze rudou tůň. Pak, beze slova, přišel k ní, chytil ji jednou rukou zezadu za krk a druhou zatáhl za límeček její blůzky. Knoflík se utrhl.

„Hej, co to děláš? Je to moje parádní blůza.“ Ale její hlas nezněl přesvědčivě. Její krásný nadhled zmizel a ona byla zpět v té dusné místnosti, vůně nových látek se mísila s pachem jejich potu. Paže ji bolely, jako by držela něco těžkého, a nohy se jí podlamovaly. Jeho tvář byla těsně u její, jeho dech páchl a vedle nosní dírky zahlédla hlubokou jizvu, jako by ho pořezal nůž. Bradu měl zarostlou načervenalými vousy. Jeho bledé modré oči se na ni dívaly, ale neviděly ji. Znova se zašklebil a v úsměvu zazářily jeho zlaté zuby.

„Připravil jsem ti lože jako pro královnu. Pojď si ho vyzkoušet.“

Věděla, že prohrála.

Murdoch zhasl svoji lucernu, spoléhal se jen na blikotající světlo nejbližší plynové lampy. Nechtěl riskovat prozrazení.

„Běžte dozadu a počkejte tam,“ poručil Quinnovi.

„Ne, dovolte mi jít s váma. Ettie mě možná bude potřebovat.“

Murdoch zavrtěl hlavou. Ten člověk byl rozrušený a v tomhle duševním rozpoložení by mohl být spíš na obtíž než ku pomoci.

„Potřebuji, abyste hlídal ty dveře.“ Sehnul se a zvedl půl cihly, která ležela u zdi. „Kdyby šel ven, vemte ho po hlavě.“

„S radostí.“

Murdoch si sundal tulení kabát a klobouk a nechal je ve vchodových dveřích v naději, že je tam později ještě najde.

„Vezměte si Princeznu, a ať je zticha. Dejte mi Cara.“

Quinn ho poslechl. S buldokem na vodítku vešel Murdoch do přední místnosti. Na podlaze byl tenký rákosový koberec, který dobře tlumil jeho kroky, ale přál si, aby měl u sebe nějakou zbraň.

Pak zaslechl nad sebou žuchnutí a zvuk těžkých bot na podlaze. Byli nahoře.

Tiskl Carovy čelisti k sobě, aby lépe slyšel. Rozeznal dva hlasy, mužský a ženský. Pocítil úlevu, když si uvědomil, že je Ettie naživu. Rychle přešel k zadním dveřím a lehce, jak nejrychleji dokázal, vyběhl po schodech, po jeho boku pes.

„Chceš mě zamordovat, co?“

Slova jí vylétla z úst dříve, než je mohla zadržet. Točila se jí hlava, ale cítila úlevu, že řekla pravdu. Dodalo jí to zvláštní sílu. Zíral na ni, pak ustoupil, jako by porušila nějaké nevyřčené tabu. „Ty jsi ale všetečka, Ellie. Čekal jsem, kdy ti to dojde.“ Tentokrát jí tělem projela vlna hněvu, zahořela ale krátce a neefektivně jako škrtnutí sirkou. „Oddělals Alici, že?“

„Je to tak. Moc kecala, a tím si uškodila. Řekla ti, že nás viděla, jak bereme do kočáru tu holku, že jo?“

„Ano.“

„A proto jsme taky tady, Ellie. Smůla.“

Zívl jako nějaký nervózní pes a ona si poprvé uvědomila, že i on má strach.

V tu chvíli zaslechla zvuky na podestě, zavrzání. Slyšel je i on.

Nahoře na schodišti Murdoch chvíli váhal. Hlasy utichly a všude vládl naprostý klid. Pomalu vzal za kliku. Dveře nebyly zavřené a lehce se podvolily.

S vroucí modlitbou na rtech rozrazil dveře, vskočil do místnosti a přikrčil se.

Canning na něho čekal.

Levou rukou držel Ettie ústa a druhou krátkou dýku na jejím krku. Propíchl jí kůži a po jejím hrdle stékal pramínek světlé krve.

Nebránila se, ale když její oči spatřily Murdocha, rozšířily se hrůzou a dostaly prosebný výraz.

„Pusťte ji.“

Canning se zamračil. „Ani nápad. Je to můj lístek ven odtud. Jděte mi z cesty. Sejdu dolů po schodech.“

Car si olízl rty a tiše zakňučel, cítil napětí.

„A ne abyste na mě pustil tu bestii, protože jí proříznu hrdlo hned potom, co proříznu to její.“

„Vzdejte se, člověče. Nemáte šanci.“

„Chyba. Býval jsem námořník, na to nezapomínejte. Znám takové finty, jak utéct, o kterých vy nemáte ponětí. Uhněte. Támhle! No tak!“

Když Ettie zaslechla zvuk jeho hlasu, trhla sebou.

„Prosím,“ zašeptala.

Murdoch ho pomalu poslechl, snažil se vystihnout moment nepozornosti, ten moment, kdy mu dá Canning možnost jednat. Litoval, že s sebou vzal toho psa, který se naráz posadil a těžce oddechoval. Hodné psisko, jen co je pravda. Nenápadně pustil vodítko.

„Pusťte tu dívku a dám vám čas, abyste mohl utéct.“

„Kecy. No tak. Jděte do rohu. Jestli sebou nehodíte, sejmu ji hned teď.“

Čepel zajela hlouběji. Ettie zalapala po dechu.

Znenadání se ze schodiště ozval hluboký štěkot. Dveře se rozletěly a do pokoje vrazil Quinn. V patách za ním vyjící Princezna. Canning se otočil a na okamžik ztratil pozornost. V tu chvíli se mu Ettie vysmekla a dopadla na všechny čtyři, lezla pryč. Quinn jí přiběhl na pomoc, a jak se sehnul, kopl ho Canning do čelisti. Quinn okamžitě spadl. Princezna se se zavytím ohnala po jeho noze, ale Canning ji nakopl do boku, až odletěla. Murdoch se vrhl vpřed, aby ho chytil, ale nebyl dost rychlý. Canning uskočil za šicí stroj a máchal před sebou nožem. Ettie nahlas sprostě nadávala, stále na všech čtyřech, a plazila se k poraněnému psovi.

V tu chvíli se probral Car. Zavrčel, pak proběhl kolem Murdocha a plnou rychlostí se vrhl na Canninga. Námořník se ho snažil odkopnout, ale bota sklouzla po buldokově pleci. Car vyskočil na Canningovu pravou paži a sevřel v čelistech jeho zápěstí. S bolestným výkřikem se muž snažil druhou rukou uhodit psa do hlavy. Stejně tak mohl bušit do polštáře, mělo by to tentýž efekt. Murdochovi to dalo šanci, kterou potřeboval. Chytil Canningovu levou paži, zkroutil ji dozadu a celou svou váhou se na ni pověsil.

Upadli na zem, dva muži a pes se váleli a kutáleli mezi stoly krejčovské dílny. Ani Car, ani Murdoch se nehodlali vzdát. Neurčitě si uvědomoval zuřivé nárazy, jak se dostávala jeho páteř a holeně do kontaktu s kovovýma nohama stolů. Canning nebyl velký, ale měl sílu. Murdoch ho nemohl udržet na zemi a Canningovi se podařilo udeřit ho hlavou pod bradu tak silně, že ho Murdoch téměř pustil. Byl tu šílený rámus - Car neustále zběsile vrčel, Ettie ječela a Canning řval. Potom se do rvačky znovu zapojila Princezna, jenže nerozlišovala mezi přáteli a nepřáteli a škaredě kousla Murdocha do lýtka. Snažil se před ní chránit a současně se pokusil sevřít paží Canningovo hrdlo. Pak, s vypětím hodným Herkula, se útočník s kymácením postavil na nohy. Buldok na něm visel, jeho krátké nohy vlály ve vzduchu. Z Canningovy paže stříkala krev.

„Sundejte tu bestii!“ zařval.

Rychle se otočil a Murdocha, který stál stále za ním, téměř rozdrtil o regály. Zachránily ho jen měkké štůčky látek. Canningovi by se už už skoro podařilo utéct, jenže v té chvíli se ta malá fenka odhodlala k dalšímu útoku a zakousla se Canningovi do místa těsně nad patou a poranila mu bolestivě Achillovu šlachu. Canning padl na kolena a Murdoch se skácel na bok. Ztratil dech a lapal po vzduchu.

Canning byl blíž k Ettie, a když viděla, co se děje, namířila špičatým podpatkem své holínky na jeho solar plexus. Zbledl a spadl na břicho jako loutka, které přeřízli vodicí nitě.

Kopla by ho ještě, ale těžce dýchající Murdoch ji odtáhl.

„Ettie, nechte toho. Nechte toho. Nechejte to na mně.“

Chvíli se s ním přetahovala, ale Princezna jí běžela na pomoc, a ona musela fenku chytnout, aby ochránila Murdocha před jejím hněvem. Canning ležel na podlaze, zvedal se mu žaludek a přerývaně dýchal. Murdoch pustil Ettie, vytáhl želízka a zacvakl je kolem zápěstí ležícího muže.

Rudý satén se omotal okolo Canningových nohou a jeho vlastní krev vytvářela na podlaze stuhy.

Neděle, 17. března

Dokonce i po měsíci byl v salonu ještě cítit petrolej. Když Murdoch konečně dokulhal domů, šokovaná Beatrice Kitchenová namáčela kusy flanelové látky v petroleji a přikládala je na četné pohmožděniny na jeho pažích a nohou. Psí kousnutí ošetřila roztokem kyseliny karbolové a ta bolest za to stála, protože místo se nezanítilo. To Canning takové štěstí neměl.

Kitchenovi společně s Murdochem seděli v salonu po nedělní mši. Téměř po roce šel s nimi do kostela svatého Pavla i Arthur. Léčebná kúra prodavačky vajec zřejmě zabírala, a i když teď vypadal vyčerpaně, byl celkově mnohem silnější. Bez protestů pil svých dvanáct vajec se smetanou denně.

Beatrice nalila Murdochovi ještě trochu čaje. Viděl, že je celá nedočkavá něco mu říct, ale s instinktem rozené vypravěčky si tu zprávu schovávala na ten správný okamžik.

„Na co myslíte, paní Kitchenová?“ zeptal se jí konečně. Odložila šálek, oči jí zářily vzrušením.

„Chtěla jsem si s vámi popovídat o svém malém setkání ze včerejška, ale prostě nebyla příležitost. Nebyl jste doma.“

Murdoch byl včera večer na své druhé lekci tance se studenty profesora Otranta. Nebylo to příliš uspokojivé. V podstatě zničil jedné ze svých partnerek sametový taneční střevíc a ta z toho nebyla ani trochu nadšená.

„Teď máš šanci, mámo, tak jen do toho,“ pobídl ji Arthur.

„Včera jsem na tržnici potkala novou kuchařku Rhodesových,“ pokračovala Beatrice. „Jmenuje se Doris Winnová. Je ze severovýchodu, z vašeho kraje, pane Murdochu. Daly jsme se do řeči, však to znáte. Byla překvapená, že vím o smůle, která tu rodinu potkala. Nic moc jsem jí neřekla, samozřejmě, jen jsem se poptala na zdraví paní Rhodesové.“

Pohlédla trochu s obavami na Murdocha, ale ten se povzbudivě usmíval.

„Jsem si jist, že jste byla naprosto diskrétní, paní Kitchenová.“

„Proboha svatýho, pokračuj, matko,“ řekl Arthur.

„Nespěchej na mě… Kde jsem to skončila? Aha, ano, slečna Winnová. Řekla mi, že se paní Rhodesová chystá na jaře do Anglie a že neví, zda se ještě vrátí do Kanady. Její syn a jeho snoubenka pojedou za ní, jakmile skončí slečně Shepcoteové smutek. A paní Rhodesová s sebou bere i jejich štolbu, Joea. Není pochyb, že si z něj udělala svého mazlíčka.“

„To jsem rád,“ řekl Murdoch.

„Ano, chudák klučina. Ale teď to teprve přijde. Doktor se odstěhoval z domu! Před dvěma týdny u nich zazvonila nějaká žena a chtěla s ním mluvit. Doris tam byla teprve pár dní a netušila, že to není jeho pacientka, a tak ji pustila dál. A pak následovala strašná scéna. Ta osoba totiž nebyla vůbec pacientka, ale řekla, že s doktorem žijí jako muž a žena už déle než dva roky. Dovedete si to představit?“

Arthur pohlédl na Murdocha. „Tušil jste to, Wille?“

„Řekněme, že nejsem zrovna překvapený. Podezíral jsem doktora, že v něčem jede, a proto má špatné svědomí.“

„Podle Doris Winnové je ta ženská naprosto ordinérní. Má holčičku, ale není to doktorova dcera. Říkala, že chce, aby si děvče adoptoval a poskytl jí slušný domov, a proto přišla a přiznala se.“ Beatrice popotáhla. „Zní to docela vznešeně, ale podle toho, co říkala Doris, chce z toho ta ženská vytřískat co nejvíc.“

„Vypadá to, jako bys ho skoro litovala,“ poznamenal Arthur.

„Ne zas tolik, táto. Člověk v jeho postavení, který si vydržuje milenku, by se měl stydět… Ale nechte mě to doříct. Paní Rhodesová byla doma a Doris říkala, že se během celé té věci chovala jako dáma. Dovedete si to představit? Já na jejím místě…“ Kývla hlavou směrem na Arthura. „Naštěstí Arthur mi nikdy nezavdal příčinu. Nicméně, nakonec paní Rhodesová tu ženu požádala, aby odešla. Druhý den si doktor sbalil věci.“ Ztišila hlas. „Doris si myslí, že se možná dokonce rozvedou. Je mi opravdu líto slečny Shepcoteové. Už tak se musí vyrovnat se skandálem.“

Odmlčela se a bylo jasné, že skutečně špinavé prádlo se teprve bude prát. „Doris mi taky říkala, že minulý týden náhodou potkala tu škodolibou Edith Foyovou, která o celé rodině šíří jen to nejhorší. Zloděj křičí, chyťte zloděje, podle mě, aspoň po tom, co udělal její vlastní manžel, ale pojďme dál. Naštěstí ji Doris Winnová bere s rezervou, tolik rozumu zas má.“ Zmlkla, aby si vychutnala ten okamžik. „Myslím tím teď mladého Rhodese.“

„Kam míříš, mámo?“

„Paní Foyová tvrdí, že není úplně… ehm... normální. Loni v létě tam byl nějaký skandál s tím štolbou. Všechno se to ututlalo, ale je jasné, že je jeho matka našla… spolu. Šušká se, že se schází se známým - jak se to řekne, Arthure? Slečinkou Jakou?“

„Myslíš nejspíš slečnu Teplou.“

„Ano, to je ono. Ten mládenec si má ale brát slečnu Shepcoteovou, která ho podle všeho zbožňuje. To ho určitě srovná, Nakonec, kluci občas dělají divné věci, ne?“

Murdoch měl mladého Rhodese rád, protože byl laskavý k Joeu Seatonovi, a také doufal, že ho sňatek napraví.

Arthur změnil téma: „Jak se daří panu Quinnovi?“

„Už je skoro v pořádku. Včera jsem se za ním zastavil. Dobře teď jí.“

„Už žádné únosy psů, doufám.“

„Ne, přísahal, že toho nechá. Ví, co by ho čekalo, kdyby to znova zkusil. Příště bych to už nemohl tolerovat.“

„Díky Bohu za ty psy. Mohl jste být mrtvý, a to by se nám nelíbilo, viď, mámo?“

„Ani trochu.“ Přežehnala se před svými hezkými ňadry. „Kdykoliv si vzpomenu na vás a na toho Antikrista, tuhne mi krev v žilách.“

„Pověsí ho, ne, Wille?“

„Pokud já do toho můžu mluvit, pak ano.“

„Aspoň že přiznal, že oddělal Shepcotea. Slečna Harriet si tak aspoň nemusí myslet, že její otec spáchal smrtelný hřích,“ řekla Beatrice.

Murdoch si sám pro sebe pomyslel, že vzhledem k tomu, čím vším ostatním se Shepcote provinil, tohle by možná nebylo na prvním místě na seznamu Harrietiných problémů. Podle Canninga to byl Shepcote, kdo násilím podal Tereze opium. Podařilo se jí utéct z Klubu gardistů, kam ji zatáhli, ale droga a mrazivá zimní noc ji přemohly.

„Taková tragédie. A jaký hnusný pokrytec ten člověk byl,“ dodala Beatrice.

„To ano.“

Murdoch si vzpomněl na nechutné obrázky, které našel v Shepcoteově stole. Kitchenovým o nich neřekl.

Najednou Beatrice zatleskala rukama jako děcko.

„Pane Murdochu, málem bych vám to zapomněla říct. Budeme mít nového podnájemníka. Je to Dorisina neteř. Vdova se sedmiletým klučíkem a velmi potřebuje nějaké hezké bydlení. Nabídla jsem jim náš dům. Teď, když se Arthurovi daří lépe, nehrozí už určitě žádné nebezpečí. Může si vzít zadní pokoj. Jmenuje se Enid - podivné jméno, je to Velšanka, pokud se nemýlím. Je ještě mladá, pohledná, podle její tety“ Beatrice se na Murdocha šibalsky usmála. „Určitě je jí smutno bez manžela. Třeba byste ji mohl vzít do tanečních.“

„Matko,“ zaprotestoval Arthur, „snad se nesnažíš dělat dohazovačku? Will se o tyhle věci nezajímá, že ne?“

Murdoch se pro sebe usmál. „Jsem rád, že budu mít partnerku do tanečních. Doufejme, že má palce ze železa.“

Nemohl se jim však svěřit, že najednou pocítil naději, že mu nějaká příjemná žena pomůže zahnat vzpomínky na vychrtlou a ne příliš čistou prostitutku, jejíž slzy mu smáčely tváře, když ji tiskl v náručí.