Všechna práva vyhrazena.

Práva na český překlad zastupuje Amo Agency (amonoh@amoagency.com) ve spolupráci s THE WILLIAM H MURDOCH CORP.

LET LOOSE THE DOGS

Copyright © Maureen Jenningsová

Translation © Bronislava Grygová

Copyright © Nakladatelství JOTA, 2011

ISBN 978-80-7217-903-9

Idenovi, jako vždy

Nakladatelství JOTA zvláště děkuje

Kateřině Sovové, která významně přispěla

k tomu, že se Případy detektiva Murdocha

dostávají i k českému čtenáři.

… a pomstu štvoucí přízrak Caesarův,

hřmít bude: „Rvete!“ hlasem panovníka

a feny války pustí na svou zem,

až tento zločin bude páchnout k nebi…

William Shakespeare: Julius Caesar

(Překlad E. A. Saudek)

* Srpen 1895 *

Ten zápas si pamatoval živě. Ale dál – potom, co u mostu upadl na zem – si nevzpomínal na nic, a o tom, co se stalo, se dozvěděl jen z výpovědí svědků před soudem. Ten den vládlo hrozné dusno, na obloze visely těžké, tmavé mraky, které hrozily bouřkou. Ve stodole se nedalo skoro dýchat, vzduch byl prosycený krví a pachem krys. Psi se mohli zbláznit. Tripper, černá fenka s pálením, která patřila hostinskému, dva bílí mopsi Craigových a podsaditý žíhaný buldok, který se tu objevil poprvé – ti všichni byli uvázáni na řetězech ke kovovým kruhům lemujícím zeď. Všichni bez ustání štěkali, oči vyvalené, z tlam jim kapaly sliny. Během zápasů křičel spolu s ostatními. Všichni řvali, dokonce i ten Angličan, který se snažil působit klidným dojmem. Delaney svíral Flashe v náručí a měl co dělat, aby ho udržel, protože pes se snažil vší silou dostat zpátky do kruhu. Všichni věděli, že pokud Havoc nezabije víc krys, Delaneyův teriér vyhraje. Sázky byly vysoké, jako vždycky při zápasech u Newcombea, a Harry vložil spoustu peněz, každičký desetník, co během léta našetřil. Byl rád, že si vylosoval start jako poslední, protože psi, kteří jdou do ringu později, jsou vždycky dravější.

„Havoc na start! Poslední pes. Aby porazil Flashe, musí zabít čtyřicet krys,“ vyvolával Lacey, který měl na starosti dění v ringu. Otevřel klec a vypustil krysy do arény. Měly nevýraznou hnědošedou barvu a přes léto se pěkně vykrmily. Zprvu se držely vedle sebe, větřily oslepené světlem. Lacey je rozehnal zahnutou holí a pak znovu zvolal.

„POZOR! ODVAŽTE PSA!“

Harry pustil Havoca do kruhu. Teriér se okamžitě vrhl hned na tři krysy za sebou, každou z nich zabil jediným kousnutím, zatřásl jimi, a tím jim zlomil vaz. Zbylé krysy se daly na útěk. Obíhaly kolem dokola malého kruhu obehnaného nízkou zídkou. Některé se snažily marně vyšplhat po kluzkém povrchu. Dalších deset dlouhých minut je pes honil, kousal, třásl jimi a pouštěl na zem jednu mrtvolku za druhou. Muži začali hlasitě počítat.

„DVACET DVA… DVACET TŘI… DVACET ČTYŘI…“

Jedna krysa se náhle obrátila a zuby ostrými jako břitva popadla psa za nos. Ale Havoc se nedal zastrašit, rozběhl se proti zídce, krysu na ni přimáčkl a pustil ji na zem. Několik zbylých krys se snažilo zhoufovat v rohu, ale Lacey zabušil na zídku a rozehnal je. Teriér je všechny zabil. Pobízení nabíralo na intenzitě, jak se ho muži snažili popohnat. Nozdry měl karmínově rudé, srst potřísněnou krví a slinami.

„TŘICET… TŘICET JEDNA…“

Pes nakrátko popadl jedno z mrtvých těl.

„Mrtvá! Pusť!“ zaječel Harry a Havoc ho poslechl. Hnědobílý psík, který patřil Whiteovi, skoro přetrhl vodítko, jak se snažil dostat do ringu. Jako kdyby věděli, co je v sázce, všichni ostatní psi začali štěkat ještě zběsileji a hlasitěji, až nebylo skoro nic slyšet.

„…TŘICET ŠEST…“

Lacey pozoroval velké mosazné hodiny na římse, které byly všem na očích. V ruce držel paličku, aby mohl udeřit do gongu vedle sebe.

Teriér se naráz zastavil a těžce oddechoval. Díval se do obecenstva. Harry ječel.

„Do toho… Na ně! Do toho!“ Ale pes se ani nehnul.

„KONEC!“ udeřil Lacey do gongu. Zápas skončil.

„Odveďte si psa,“ zvolal.

„To je podvod. Vy jste mýho psa zastavili. Mohli jsme vyhrát.“

„Prosím, vezměte si svého psa, pane,“ opakoval Lacey.

„Přece umíš prohrát, Harry. Bylo to fér,“ řekl Delaney, který stál proti Harrymu.

Harry se na něho vztekle otočil. „Ty jseš zatracenej lhář a podvodník. Něco jsi udělal, vím to. Mohli jsme vyhrát“

Sklonil se do ringu a hrubě chňapl po Havocovi. Pes zakňučel bolestí. Jindy by se Harry styděl, že psovi ublížil, ale teď byl příliš rozzuřený, a strčil ho do dřevěné přepravky.

Přišel k němu Newcombe, mistr na vyvolávání trablů, který vždycky ještě přiléval oleje do ohně. „No tak, neber si to tak. Byl to férovej mač. Tvůj pes se sám něčím rozptýlil. Každýmu z nás se to už stalo.“

Chtěl položit Harrymu ruku na rameno, aby ho uchlácholil, ale s Harrym nepořídil.

„Tobě se to hodí, Vinci Newcombe.“ Ukázal prstem na Laceyho. „Měl jsem ještě čas. On podváděl. Vsadím se, že dostane podíl z výhry.“

Časoměřič pokrčil rameny, ale neřekl ani slovo.

Newcombe se znovu snažil uklidnit situaci. „Walter je poctivej a nikdy nechybuje. No tak, pojď, zvu tě na pivo. Ten mač byl férovej a poctivej.“

„Tomu nevěřím. Ty krysy mně přišly jak napůl spící. Nejspíš jste je oblbli kouřem.“

Hostinský si otřel tvář. S plešatou hlavou a kulatým bříškem vypadal jako živá replika středověkého mnicha. „Proč bych to dělal? Je mi úplně fuk, kdo vyhraje.“

„Ne, když dostaneš podíl, to ti pak jedno není.“

Muž s buldokem, Pugh, si vzal slovo. Přijel na kole, oblečený v cyklistických šatech z hnědého tvídu a se stejnou čapkou na hlavě. Béžové pumpky měl od bláta a zaprášené. Jeho pes byl k ničemu, bál se krys víc než ony jeho. Pugh byl upovídaný jako kavka.

„Prohrál jste, pane. Váš pes se zarazil. Nikdo nepodváděl. Smiřte se s tím a přestaňte fňukat.“

Delaney oslovil svého protivníka: „Měl jsi smůlu, Harry. Byl to dobrej zápas. Proč si na to neplácnem jako džentlmeni.“

Podával mu ruku. Harry se odvrátil a plivl na špinavou podlahu. „To spíš bude v pekle mráz, než abych já lez do zadku lhářům a podvodníkům.“

Ve vzduchu visela rvačka a všichni to věděli. Koutkem oka Harry viděl, že Lacey má ruku na kbelíku s vodou a je připravený je polít, kdyby bylo třeba.

„Řekni mi, jak jsem tě podved,“ ozval se Delaney.

„Udělals nějakej zvuk. Něco, podle toho, jak se ohlídl. Vsadím se, žes hvízdnul na píšťalku.“

Delaney naráz obrátil všechny kapsy od saka i od kalhot naruby. Harrymu připadaly jako psí uši.

„Nic nemám, vidíš. Stačí?“

V tu chvíli přistoupil blíž mladý Delaney. Byl rozložitý jako jeho otec, ale měl hladkou bradu a jemnou tvář. Harryho napadlo, že se bude muset porvat s oběma, ale pak si všiml, že hoch je vystrašený a potřebuje, aby ho otec spíš utěšil, než aby on bránil svého otce.

„Nebude se s váma rvát, Harry,“ řekl Pugh. „Nechte toho.“

Ve stodole byli ještě další tři soutěžící. Angličan, Craig, z nich byl nejstarší. Vypadal až směšně a nepatřičně na tomto místě ve svém obleku z kvalitního šedého tvídu. Hodil by se spíš do kostela než do stodoly potřísněné krví. Mluvil s anglickým přízvukem, který byl stejně bezvadný jako jeho šaty.

„Pane Newcombe, byl to úžasně vzrušující večer, ale je tady příšerné vedro. Navrhuji, abychom vypořádali své sázky a rozešli se všichni domů dřív, než přijde bouřka.“

Harry se do něj zabodával pohledem. „Nějak kvaltujete, jen aby to tady už skončilo, co? Nedivil bych se, kdybyste v tom jel taky.“

I jeho vlastním uším zněla ta slova nesrozumitelně. Ztratil přehled o tom, kolik skleniček do sebe hodil, i když věděl, že Lacey je bedlivě počítá. Craig si zatahal za knírek, jehož navoskované konečky byly tak špičaté, že by se jeden bál, aby se jimi neprobodl.

„Myslím, že by bylo dobré, kdybyste se venku trochu zchladil, pane.“

Lacey jasně naznačil pohyb, že v případě nutnosti zakročí. James Craig postoupil vpřed, ale na rozdíl od Philipa Delaneyho byl připraven zastat se svého otce. White neříkal nic a nezdálo se, že by měl chuť se hádat. Harry se na všechny podíval, znovu si odplivl, vzal přepravku, do které předtím zavřel psa, a odešel.

S přicházející bouří venku všechno potemnělo. Zahlédl blesk a ze zvyku, který si osvojil na moři, počítal, dokud nezaslechl hrom. Bouřka byla téměř zde. Zaváhal, ale užíral se myšlenkami na pomstu: všechny peníze jsou pryč, ukradli mu je. Na konci silnice zahnul a dal se po cestě, která vedla dolů do rokle, po cestě k domu Delaneyových.

Když sestupoval, setmělo se ještě víc, protože tu stínily silné, bujně olistěné stromy. Chystal se přejít přes most na konci stezky, ale neodhadl krok a zakopl, bradou se silně udeřil o zábradlí. Klel, ale vrávoral dál, jenže měl v sobě příliš mnoho alkoholu, a upadl na zem. Havoc se tím nárazem rozštěkal, ale Harry si potřeboval najít nějaké místo k odpočinku. Po čtyřech vlezl do husté trávy na okraji cesty a lehl si.

To bylo vše, co si pamatoval.

* Prosinec 1895 *

ZASEDÁNÍ SOUDU OKRESU YORK

PŘEDSEDAJÍCÍ SOUDCE FALCONBRIDGE

2. PROSINCE 1895

VÝPOVĚĎ SVĚDKA POD PŘÍSAHOU,

PATRICK PUGH, KNIHKUPEC

PAN GREENE, OBHÁJCE: Pane Pughu, řekněte, prosím, svými slovy pánům porotcům, co se stalo oné noci dne 4. srpna 1895.

PUGH: Ano, pane. Po zápase s krysami jsem šel s panem Newcombem, hostinským krčmy Manchester, do výčepu. Seděli jsme a bavili se spolu asi do desíti, když se ozvalo bušení na dveře…

GREENE: Okamžik, pane Pughu. I když budou vypovídat i ostatní svědci, porotě by pomohlo, kdybyste nám řekl, na co si vzpomínáte, pokud jde o jednání ostatních účastníků takzvaného zápasu.

PUGH: Jednání?

GREENE: Například v kolik hodin odešel ten a ten a s kým?

PUGH: Dobrá! První ten a ten odešel obviněný… (smích)

SOUDCE FALCONBRIDGE: Pane Pughu, tady jste u soudu. Takovou frivolnost nehodlám tolerovat. Mám chuť vás pokutovat za pohrdání soudem.

PUGH: Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti, chtěl jsem se vyjádřit přesně. Ale jak jsem řekl, první odešel obviněný, a to zhruba o půl osmé nebo deset minut po půl. Mezi ním a obětí byla zlá krev, protože měl pocit, že ho John Delaney podvedl. Podle mé to nebyla pravda, ale on neposlouchal. Když odešel, rozdělili jsme si vsazené peníze. Walter Lacey to spočítal, takže to šlo rychle. Já sám jsem jenom platil, nic jsem nedostal, ale kromě mě a obviněného všichni ostatní něco vyhráli, i White. Ne že by dostal moc, myslím jeden dolar…

SOUDCE FALCONBRIDGE: Prosím k věci, pane Pughu. Nemáme na tento případ celý den. Rád bych byl na Vánoce doma. (smích)

PUGH: Prosím za prominutí, Vaše Ctihodnosti. Pan Greene říkal, abych mluvil vlastními slovy, a já jich mám vždycky hodně.

(smích)

Pardon, pane. Nechtěl jsem si dělat legraci. Kde jsem byl já? Ano, pane Greene, to si pamatuju. Jako druhý odešel Delaney. Ne, počkejte, to je lež. Nejdřív poslal domů svého syna, Philipa, pak si sebral výhru, zastrčil peníze do koženého váčku a odešel. Vyhrál skoro sto dolarů. Krátce potom odešli společně Craigovi a pan White.

GREENE: Jak dlouho to bylo potom, co odešel Delaney?

PUGH: To vám přesně nepovím, protože jsem se nedíval na hodiny, neuvědomil jsem si, že to bude za čtyři měsíce tak důležité…, ale řekl bych, že to nebylo dýl než deset minut nebo tak nějak. Vypadalo to na bouřku a všichni chtěli být doma dřív, než to přijde. Neuvědomili jsme si, že se to žene ze všech stran…

SOUDCE FALCONBRIDGE: Pane Pughu!

PUGH: Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti. Když odešli, navrhl Newcombe, že zajdeme do výčepu, kde je to pohodlnější, a to jsme taky udělali. Walter Lacey zůstal ve stodole, aby tam uklidil. Byli jsme celý večer spolu, dokud nepřišel mladý Philip Delaney a neřekl nám, že jeho táta ještě není doma.

GREENE: Okamžik, prosím, pane Pughu. Řekl jste, že vy a pan Newcombe jste byli po celý večer spolu, což bylo asi dvě hodiny. Opustil někdo z vás v té době výčep, třeba jen nakrátko, třeba – omlouvám se, Vaše Ctihodnosti – jen vymočit se na záchod mimo budovu?

PUGH: Ano, skutečně, jednou jsem odešel udělat právě tohle. Bylo to asi kolem deváté. Odbíjely hodiny. Když jsem šel ven, myslím, ne když jsem…

(smích)

SOUDCE FALCONBRIDGE: Pane Pughu, toto je poslední varování!

PUGH: Ano, pane. Opravdu jsem si nechtěl dělat legraci. Rád se vyjadřuji přesně.

GREENE: Říkáte tedy soudu, že kromě zhruba deseti minut si vy a pan Newcombe můžete poskytnout vzájemně alibi?

PUGH: Přesně tak. Zmizel mi z očí jen potom, co jsem se vrátil z hajzlíku, protože přišla žena Waltera Laceyho s jejich děckem a hledala Mariu. To malé bylo nemocné a paní Newcombeová je v okolí známá jako dobrá ošetřovatelka. Ale Vincent byl pryč asi jenom čtyři minuty nebo nejvýš pět minut, aby se ujistil, že to není tak vážné, a ukázalo se, že taky není. To nemocné děcko, myslím…

GREENE: Prosím, buďte tak laskav a řekněte pánům porotcům, jak dlouho trvá dojít do rokle a zpátky.

PUGH: Záleží na tom, jestli jste pomalý jako želva, anebo rychlý jako zajíc. Normální mužský nebo statná žena to zvládnou běžnou chůzí dolů a zpátky nejdéle za dvacet minut. Dolů k lávce, myslím, tam, kde jsem našel Delaneyho. Asi se to dá uběhnout rychleji, ale kopec je strmý, takže pokud nejste Indián, vrátil byste se pořádně zadýchaný. Chci tím říct, že pan Newcombe nebyl vůbec zadýchaný, když se vrátil do výčepu. Seděli jsme a dál se bavili. Hlavně o psech, dost se v nich vyzná. Hodiny znova odbíjely, tentokrát to bylo čtvrt na jedenáct. Ty hodiny tak legračně sípají, takže to přitahuje pozornost, a proto jsem si jich taky všiml. Slyšeli jsme Philipa ve dveřích, jak jsem vám už řekl. Bez urážky, ale mentálně je trochu jako děcko a byl vyšinutý z toho, že táta není doma. Nenapadlo mě, že by mohlo být něco v nepořádku. Kdybychom poskládali vedle sebe všechny chlapy, kteří po odpoledním sázení nejdou rovnou domů, ten zástup by se táhl určitě až k jezeru. Nicméně jsem mu řekl, že půjdu s ním a podívám se po něm. Půjčil jsem si Vincentovu svítilnu a vyrazili jsme. Přestalo pršet, ale listí a půda nasákly vodou, takže jsme byli za chvilku mokří, i když jsme šli po cestě. Na konci cesty je malá dřevěná lávka přes potok. Hned za ní se cesta rozděluje. Jedna vede do kopce k domu Delaneyových, druhá podél potoka až k Yonge Street. Philip říkal, že otce určitě neviděl nikde na cestě k jejich domu, a proto jsem navrhl: „Podívejme se teda okolo cesty.“ V koutku duše jsem si myslel, že si možná pan Delaney někde lehl a dal si šlofíka…

GREENE: Pil během zápasu alkohol?

PUGH: Moc jsem to nesledoval. Pan Lacey nám pořád doléval a dobře si to zapisoval, to bych tedy dodal. Podle mého nebyl pan Delaney tak opilý jako obviněný, ale mohl mít v hlavě dost na to, aby si chtěl lehnout. Čekal jsem, že ho najdu spát někde pod stromem. No, nedaleko po cestě, asi tak sto padesát metrů bych hádal, světlo dopadlo na cosi bledého, co plavalo v potoce. Byl to pan Delaney. Ležel na zádech zaklíněný mezi kameny, vlasy i bradka mu kolem hlavy ve vodě splývaly jako nějaké chaluhy. Říkám to, protože je to důležité, Vaše Ctihodnosti. Okamžitě jsem si pomyslel, že je mrtvý. Ovšem vím, jak resuscitovat utopence, a proto jsem se rozhodl, že ho zkusím oživit. Položil jsem svítilnu a chystal se skočit do vody. Vtom se staly dvě věci. Z křoví se na mě vrhl šedý teriér, Havoc. Je malý, ale vzteklá potvora, a drapnul mě za nohavici. Řekl jsem Philipovi, aby toho čokla chytil, ale on stál na břehu, na jeho okraji, a brečel, že jeho otec je mrtvý. „Ne, není,“ povídám mu. „Pomoz mi ho vytáhnout.“ Jenomže toho nebyl schopný, a tak jsem mu opravdu ostře řekl, aby co nejrychleji utíkal do hospody a přivedl pana Newcombea. Poslechl, ale zatím mě pořád otravoval ten pes. Musel jsem ho nakopnout a on utekl. Sklouzl jsem po břehu a podařilo se mi chytit Delaneyho za paži a vytáhnout ho na pruh písku na kraji břehu. Tam jsem ho převrátil na břicho, abych si ho připravil na resuscitaci, ale jakmile jsem to udělal, všiml jsem si těch hrozných sečných ran na zátylku. Byly hluboké a hrozivé, viděl jsem lebku a mozek. Obrátil se mi žaludek. Řekl jsem si, že bude nejlíp ho tam nechat, než seženeme koronera, aby se na něho podíval. Zajistil jsem, aby nespadl znova do vody, a vylezl jsem zpátky na břeh. Někde dole po cestě jsem slyšel poštěkávat toho psa a řekl jsem si, že se podívám, co se děje. Popravdě, Vaše Ctihodnosti, hned jsem pochyboval, že by měl pan Delaney jen nehodu. Na březích a ani v potoce nejsou žádné ostré kameny. Ty rány mi připadaly, jako by ho někdo praštil zezadu. Šel jsem hledat toho psa. Na sever od cesty jsem viděl, že je tráva trochu ušlapaná, a tam jsem toho teriéra našel. Ušel jsem jen pár metrů a narazil na obviněného, ležel na boku u stromu. Pes na něho štěkal a škrábal ho tlapkou a chvilku jsem si myslel, že jsem našel další mrtvolu, protože se nehýbal. Ale když jsem dal svítilnu blíž, zavrtěl se a otevřel oči. Všiml jsem si, že na pravé tváři hned pod okem má odřeninu. „Co je?“ zeptal se, špatně artikuloval. „John Delaney je mrtvý,“ odpověděl jsem. Nezmínil jsem se o nehodě ani jsem neřekl, jak umřel, zopakoval jsem jenom: „John Delaney je mrtvý.“ Zdálo se, že ho to probralo. „Hmm, dostal, co mu patří, ne?“

GREENE: Jste si jist, že to jsou přesně jeho slova?

PUGH: Do písmenka. „Dostal, co mu patří.“

GREENE: Odpověděl jste mu na to?

PUGH: Odpověděl. Vím, že jsem se nezachoval zrovna jako lidumil nebo křesťan, ale šokovalo mě, jak může být tak krutý. Řekl jsem: „Pak tedy doufám, že i vy dostanete, co vám patří, Harry Murdochu.“

KONEC SVĚDECKÉ VÝPOVĚDI

I když si William Murdoch nechtěl přiznat, že ve skutečnosti tu knihu před svou bytnou schovává, zastrčil ji diskrétně dozadu do knihovničky ve svém malém obýváku. Paní Kitchenová tu jednou týdně uklízela, a i když věděl, že zájem o jeho osobu plyne z její náklonnosti a starostlivosti vůči němu, příliš se styděl, aby jisté záležitosti odhalil dokonce i před ní. Knihu s názvem Naše tělesná schránka našel v Cavershamově knihkupectví a koupil si ji v naději, že se trochu poučí. Dosud mu však přinesla jen málo poznání. Autorka použila k popisu různých tělesných funkcí metaforu domu. Nalistoval rovnou kapitolu „Potrubí“ a doufal, že to je přesně to, co potřebuje. Ukázalo se však, že jde pouze o střeva, a zatím ani slůvko o genitáliích, ačkoliv soudil, že se dají za určitý druh potrubí považovat. Přeskočil ke kapitole „Pochybní hosté“, ale šlo jen o sáhodlouhý útok proti alkoholu. Murdoch si vzdychl a prolétl stránkami k další kapitole. Rozhodně neobhajoval abstinenci a na umírněném pití neviděl nic zlého. V létě, když namáhal své tělo na jedné ze svých dlouhých cyklistických vyjížděk, neznal nic lepšího než si dát jedno či dvě vychlazená piva nebo sklenku jablečného vína. Autorka byla vehementně proti nikotinu a kouření, což ho také nezajímalo. Rád si vykouřil před spaním dýmku. Odhodil knihu znechuceně na zem. Byl tak žalostně nevědomý, pokud šlo téměř o cokoliv, co se týkalo intimního styku, ale nevěděl, kam se obrátit o radu. To, co slyšel od obhroublých dřevorubců, když s nimi pracoval, se podle něj netýkalo slušných žen. A během krátkého času, který spolu strávili, ani on, ani Liza o těchto věcech moc nemluvili, ačkoliv se domníval, že ona je z nich dvou odvážnější.

Zívl a zahalil se těsněji do flanelového županu. Brzy poté, co se nastěhoval ke Kitchenovým, požádal, zda by si tento pokoj nemohl pronajmout jako svůj obývák. Vlastně si to nemohl dovolit, jeho plat byl přinejmenším skromný, ale líbilo se mu, že má trochu prostoru navíc, a věděl, že tím své bytné přilepší. Protože trval na tom, že si uhlí bude platit, druhý krb znamenal další náklady, a proto často oheň ani nerozdělal. Dnes večer zatoužil po příjemném teple, ale oheň vyhasl a nechtělo se mu jej znovu rozdělávat, když půjde za chvilku spát. Vyklepal popel z dýmky na rošt, prohrabal řeřavé uhlíky pohrabáčem, vzal svíčku a přešel k oknu.

Ulici zalil svit měsíce, vypadala tiše a mírumilovně jako malba na vánoční pohlednici. Včera trochu sněžilo. Nijak hustě, sníh ani nevydržel, ale bylo to varování předtím, co se blíží, a trocha sněhu zůstala na vrcholcích střech a mezi větvemi stromů. Budou to jeho druhé Vánoce bez Lizy. Najednou pocítil takové bodnutí pocitu osamělosti, že se musel dát do pohybu, aby tu bolest udržel v patřičných mezích. Teď může na spánek zapomenout. Věděl, že příští dvě nebo tři hodiny se bude jen převalovat na lůžku. Šel k mosazné bedně vedle krbu. Měla sloužit jako truhlík na dřevo, ale on v ní měl svoje taneční boty. Byly to luxusní černo-bílé lakýrky s elastickým svrškem a měkkou, ohebnou podrážkou. Vytáhl je, odkopl pantofle a vsunul bosé nohy do bot. Kdykoliv si je obul, připadal si jako někdo jiný. Narovnal záda, jeho kroky byly ladnější a stydlivost zmizela.

Minulý večer seděl s Kitchenovými v přijímacím pokoji. Paní Kitchenová mu připomněla jeho taneční hodiny. „Měl byste zase začít chodit, pane Murdochu. Šlo vám to tak dobře.“

Počátkem roku se přihlásil do tanečních ve studiu u profesora Otranta. To jméno znělo až příliš exoticky na to, že ho nosil ješitný korpulentní chlapík z Liverpoolu. Byl to ale kvalifikovaný učitel tance a Murdocha začaly hodiny bavit. Waltz mu šel dobře, naučil se twostep a cosi, čemu se říkalo Palais Glide. Nějaký čas už ale v tanečních nebyl.

Paní Kitchenová se nehodlala tématu jen tak vzdát. „Je to příjemný způsob, jak strávit večer. Mnohem lepší než tu sedět večer co večer s námi, starými manželi.“ Chtěla tím říct, že je načase, aby začal něco dělat. Liza byla mrtvá už déle než rok. Byl nejvyšší čas, aby si našel vhodný protějšek a přestal se trápit. Murdoch si vzdychl. Měla samozřejmě pravdu. Až donedávna se ubíraly jeho myšlenky právě tímto směrem. Velmi ho přitahovala paní Enid Jonesová, mladá vdova z Walesu, která byla u Kitchenů také na bytě. Ke vší smůle byla ale baptistka a on římský katolík, a to byl velký problém. On chtěl pokračovat, ale ona ne, a odstěhovala se.

Murdoch se narovnal. Hodiny na krbové římse začaly odbíjet jedenáctou. Měl by si pospíšit. Sroloval běhoun, odsunul křeslo ke zdi a zaujal uprostřed tohoto malého prostoru, který si vytvořil, pozici. Pravá paže nahoru, až na úroveň ramene, ohnout loket, dlaň položit doprostřed partnerčiných zad. Vést pevně, ale jemně. Teď levou paži zvednout, nastavit dlaň pro její elegantní ručku v rukavičce. Čí ruku? Na tom nesejde, pokračujeme.

„Dobrá. Paní Jonesová, smím prosit?“

Mírně pokrčil kolena a sklouzl pravým chodidlem vpřed. V tu chvíli jako by slyšel hlas profesora Otranta: „Bradu vzhůru, pane Murdochu! To není box!“ Jeho učitel tance si liboval v přirovnáních. „Klouzat! Nedupat. Nesnažíte se rozšlapat šváby. Bradu nahoru, ramena dozadu. Jste hrdý voják! Představte si, že jste voják!“

Vpřed, dva, tři. Vzad, dva, tři. Murdochovi se povedly tři otáčky za sebou. Pokud se mu nedostala pod nohy sukně jeho partnerky, což se mohlo snadno stát, byl obrat vzad velmi elegantní.

Dostal se příliš blízko ohrádky u krbu a klopýtl při skluzu vpřed. Uvědomil si, že by právě pošlapal své partnerce střevíčky.

Zastavil se. Někdo klepal na dveře od domu. Kdo to může proboha být, v tuhle pozdní hodinu? Než mohl cokoliv udělat, slyšel, jak jde paní Kitchenová otevřít. Zaslechl krátce mužský hlas, ale slovům nerozuměl. Pak začala paní Kitchenová stoupat po schodech. V jejích krocích vnímal jakousi naléhavost, která ho přiměla, aby si pospíšil.

„Jsem vzhůru, paní Kitchenová,“ zavolal a otevřel dveře, dával dobrý pozor, aby nebylo vidět jeho holá lýtka.

Beatrice Kitchenová se zastavila na podestě, svíčku držela nad hlavou. Přes noční košili měla oblečený župan, jemné šedivé vlasy spletené do dlouhého copu spočívaly na zádech.

„Ach, pane Murdochu, právě tu byl nějaký konstábl od vás ze stanice.“ Podávala mu kus papíru. „Přinesl vám telegram“

Murdoch rozložil papír, paní Kitchenová přidržela svíčku blíž, aby na něj viděl.

Adresát: Detektiv William Murdoch

Zpráva: S lítostí vám oznamujeme, že naše drahá sestra Philomena z řádu Nejsvětějšího srdce Páně vážně onemocněla. Doporučujeme vám, abyste ji co nejdříve navštívil.

Telegrafista nevládl zrovna úhledným rukopisem a na řádku se jménem odesílatele stálo cosi nerozluštitelného, takže v tom zmateném okamžiku dokázal Murdoch přečíst jen slovo „Matka“. Uplynula už dlouhá doba od toho, kdy slyšel oslovit Susannu jejím řádovým jménem, a proto si hned neuvědomil, koho má odesílatel na mysli. Ale potom mu to došlo.

„Ach Bože, špatné zprávy, pane Murdochu?“ Paní Kitchenová ho sledovala s obavami.

„Obávám se, že ano. Moje sestra zřejmě umírá.“

Všichni tři seděli v přijímacím pokoji. Paní Kitchenová trvala na tom, že udělá Murdochovi hrnek teplého mléka s trochou brandy, a on je vděčně srkal. Arthur seděl vedle něho ve svém invalidním proutěném křesle, popíjel vařící vodu, což byla další z dlouhého seznamu metod léčení tuberkulózy, které jeho manželka neustále někde vyhledávala.

Murdoch poslal konstábla pryč s odpovědí na telegram, v níž oznamoval, že odjede druhého dne ráno v devět hodin do Montrealu. Do té doby nemohl dělat nic jiného a byl rád, že mu jeho přátelé dělají společnost. Beatrice, která neustále na něčem pracovala, vyráběla vánoční řetězy z barevného krepového papíru. Arthur ten večer vypadal o něco lépe než jindy a byl to hlavně on, kdo se snažil Murdocha trochu rozptýlit a vyzval jej, aby jim vyprávěl o Susanně. Teplá brandy mu rozvázala jazyk a bez okolků se dal do povídání.

„Pamatuji si ten den, kdy se narodila. Vlastně má ode dneška za tři dny narozeniny, dvanáctého prosince. Bude jí jednatřicet.“ Odmlčel se, vědom si toho, na co všichni myslí. Možná se toho věku nedožije.

„Pokračujte,“ pobízel ho Arthur. „Pamatujete si…“

„Měl jsem něco přes tři roky. Otec mě probudil. Měl jsem ještě postýlku u rodičů v ložnici. Řekl mi, že půjdu na noc k paní Swannové, sousedce, která bydlela na konci naší ulice. Zvedl mě z postýlky, zabalil do šály a nesl dolů. Maminka chodila sem a tam u okna. Divně lapala po dechu. Skoro se na mě ani nepodívala, jenom řekla: ‚Neměj strach. Buď hodný chlapec, Willie.‘ Byl jsem vyděšený k smrti. Dělo se něco hrozně zlého. Můj otec se tvářil přísně jako obvykle, ale já jsem to riskl a zeptal se ho, co je to s mámou. ‚Nic se neděje. Dnes večer k nám přijde tvůj bratříček nebo sestřička.‘“

Murdoch se uchichtl. „‚A odkud?‘ zeptal jsem se ho. Charlie Swann měl bratříčka a Joshua Rupp měl dvě mladší sestry. ‚To oni přijdou na návštěvu?‘“

„Co vám na to otec řekl?“ zeptal se Arthur. Jeho žena na něho mrkla. Tohle nebyla zrovna ta správná konverzace.

„Nepamatuji si, jestli něco řekl. Podal mě paní Swannové a odešel. Jak si vzpomínám, měla se mnou ta dobrá žena co dělat. Nechtěl jsem jít do postele, stál jsem u okna a čekal, až se pro mě táta vrátí. Byl jsem přesvědčený, že jsem viděl projíždět ulicí černé koně s chocholy, jako měli na pohřbu pana Tautona. Bál jsem se, že matka umře.“

Paní Kitchenová soucitně zaševelila: „Chudák drobeček. Děti mají takové nápady.“

„Navzdory všemu jsem zřejmě usnul, protože pak si vzpomínám, že nastal den a přišel otec. Vypadal šťastný a rozrušený. ‚Pojď, máme pro tebe překvapení.‘ Vzal mě znovu do náručí a spěchali jsme ulicí k nám domů.“

Murdoch se odmlčel. Tvář přitiskl k otcově hrudi. Harry měl na sobě hrubý rybářský svetr, který silně páchl tabákem, rybinou, něčím upoceným a mužským. To kodrcání bylo nepohodlné, a taky nebyl zvyklý na to, aby ho otec nosil. Ale jeho silné paže mu skýtaly jakousi útěchu a na ten pocit nikdy nezapomněl. Ten vzácný závan štěstí byl krásný.

„Maminka ležela v posteli. Vedle ní stála jedna z žen, které žily na pobřeží. Obě shlížely na směšné malé stvoření v kolébce vedle postele. Připadalo mi jako balík hader omotaných kolem rudého obličeje. Oči mělo zavřené, ale ústa se pohybovala. Matka se na mě usmála. ‚To je tvoje nová sestřička, Willie. Pojď jí dát pusu.‘ Maminka vypadala tak šťastná a mě píchl hrozný osten žárlivosti. Rovnou tady.“ Murdoch si ukázal na solar plexus. „‚Odkud přišla?‘ zeptal jsem se. ‚Shora,‘ odpověděla máma. Zvedla oči k nebi a já jsem si myslel, že ukazuje roh stropu. Nechápal jsem, jak to ten přistěhovalec dokázal, a pomyslel jsem si, že máma chce říct, že přišla komínem. ‚A kdy půjde pryč?‘ zeptal jsem se. Všichni se dali do smíchu, i můj otec. Nikdo nerozuměl tomu, jak moc upřímně to myslím.“

„To je přirozené,“ řekla Beatrice. „Když je první dítě chlapec, vždycky si o sobě myslí, že je princátko.“

Měla ve tváři melancholický výraz a Murdoch si vzpomněl, že mu vyprávěla, jak přišla o své tři děti, dvě zemřely jako novorozeňata, ale jeden chlapec se dožil dvou let. Zaváhal, nevěděl, jestli by neměl změnit téma. Beatrice na něj pokývala hlavou. „Tak přece pokračujte.“

„Jak Susanna rostla, stali se z nás nejlepší přátelé. Samozřejmě, že jsme se hašteřili, ale většinou byla mým věrným společníkem. Obávám se, že máte pravdu, paní Kitchenová. Vždycky mi dělala ráda námořníka a já byl kapitán.“

Najednou se cítil nesvůj. Je pravda, že byla ráda, anebo ji k tomu ve skutečnosti donutil?

„Je jeptiškou už dlouho. Určitě jste nám to říkal.“

Murdoch kývl na souhlas. „Bylo jí teprve šestnáct, když požádala o vstup do řádu.“

Nechtěl paní Kitchenovou nahněvat přiznáním, že se velice zlobil, když mu Susanna řekla o svých plánech. Vybrala si řád izolovaný od světa a on věděl, že už ji nikdy neuvidí jinak než přes mřížku se záclonou. Žádný kněz mu nedokázal vymluvit jeho hořkost nad tím, že je pro něho i pro normální život nadobro ztracená.

„Škoda, že vám matka představená nenapsala, o jakou nemoc se jedná,“ poznamenal Arthur. „Třeba se ještě uzdraví.“

Murdoch neodpovídal. „Těžce nemocná,“ přesně stejná slova použil doktor, když mluvil o Lize. Onemocněla tak náhle. Nevěděl o tom, měl se s ní vidět až v neděli. V pátek mu její otec poslal zprávu na stanici. „Měl byste okamžitě přijít, Elizabeth onemocněla tyfem.“ Zemřela toho večera, bez rozloučení, a aniž by nabyla vědomí. Pokud jde o Susannu, nedělal si velké naděje. Usrkával horký nápoj a doufal, že si jeho přátelé nevšimli, jak se mu oči plní slzami.

Jeremiah Barker měl tuhle část své služby rád. Většina vězňů pracovala v dílnách. Těch pár, kteří zůstali ve svých celách, mu většinou nedalo velkou práci. Dnes odpoledne tu měl jen tři svěřence. Jedním z nich byl starý žebrák, který byl příliš zesláblý na to, aby mohl pracovat. Ztracený ve světě, ze kterého zmizel čas, polehával celý den na kavalci a čekal, až ho přeloží do domu Prozřetelnosti. Měl tuberkulózu a Barker věděl, že až odejde, budou muset jeho celu kompletně vydezinfikovat. Práce navíc. Ostatní dva vězňové sídlili ve druhém podlaží. Lawson, mladší z nich, dostal před dvěma dny důtkami, a byl omluven z práce. Barker k němu pociťoval sotva nějaký soucit. Byl to záludný chlapík, který na vás působil tak, že jste se k němu neradi otáčeli zády.

Třetí muž obýval celu na konci řady. Byl odsouzen za vraždu. Odsoudili ho ke smrti oběšením, a protože k tomu mělo dojít v řádu několika týdnů, nemělo smysl ho na nějakou práci zaškolovat. S ním Barker soucítil. Nikdy nedělal potíže a trávil dny kreslením anebo jen polehával na kavalci a hleděl do stropu. Když se ho zeptal, o čem přemýšlí, odpověděl: „O svým životě, pane. O ničem jiným.“ Odsouzenci k trestu smrti bývali obvykle v izolaci zvláštního oddělení věznice, jehož okna vedla na dvorek, ale on byl tady, protože poslední obyvatel cely smrti zemřel na tyfus a vedení věznice si nepřálo, aby unikl spravedlnosti další odsouzenec. Strážní neměli s vězni mluvit, ale osamělost na obou stranách často převládla nad zákazem. Od srpna se dal Barker se svým svěřencem nejednou tiše do řeči. Zprvu trpěl vězeň abstinenčními příznaky, ale čím déle trvala jeho střízlivost, tím více litoval svého předchozího života. K trestnému činu vraždy se však nikdy nepřiznal. Trval na tom, že je nevinný. Říkali to ale všichni. Předtím, než ho odsoudili, byl odpadlíkem od katolické církve, ale šok z trestu smrti ho vrhl rychle zpět do stáda věřících oveček. Kněz, otec Healy, ho navštěvoval dvakrát týdně a byl spokojený s tím, jaké dělá pokroky. Jeremiah byl také zbožný muž, i když přesvědčením metodista, a vždycky ho potěšilo, když viděl, jak se nějaký člověk obrací k Bohu, byť šlo třeba o kajícného papežence.

Dnes odpoledne si udělal Barker chvilku času a poseděl u stolu vedle vchodových dveří. Nohy už neměl tak mladé a neustálé obchůzky po železných roštech, nahoru a dolů po schodišti, si vybíraly svoji daň. Zažíval a poškrábal si křečovou žílu na zadní straně lýtka. Odpoledne bylo pochmurné a šero v bloku vězeňských cel ještě potemnělo. Denní světlo, které procházelo střešním oknem uprostřed, bylo šedé a ponuré, vypadalo to na sníh. Správce věznice dovolil zapálit plynová světla jen v neděli, když vězňové nechodili do práce a trávili celý den v cele. Ve všední dny se světla rozžínala až po večeři.

Jeremiah teď jen stěží rozeznával cely ve třetím patře nad sebou. Chvěl se a zamotal se hlouběji do límce své blůzy ze silného serže. Uprostřed bloku stála dvoje kamna na dřevo, ale odpoledne se v nich oheň jen udržoval. Bylo jednoduché říct, že ty, kdo porušili zákon, není nutno rozmazlovat. Nikdo ale nevzal v úvahu, že dozorci musí trpět spolu s nimi. Těšil se, až skončí jeho směna a on se vrátí do svého pokoje na ubytovně.

Ozval se zvuk klíče v zámku, Barker se co nejrychleji postavil a trochu zanaříkal nad ztuhlostí svých zad a nohou. Vstoupil sám pan Massie. V tuto dobu chodil na obhlídku cel jen výjimečně a Barker pocítil chvění v žaludku. Doufal, že se nedostal do nějakých trablů. Správce věznice se ale laskavě usmíval.

„Brý odpoledne, pane Barkere. Všechno v pořádku?“

„Ano, pane.“

Massie ukázal na obálku, kterou držel v ruce. „Mám tu dopis pro jednoho z vězňů. Je to trochu neobvyklé, a proto jsem si myslel, že mu dopis předám hned a nebudeme čekat až do neděle. Mohu se podívat do knihy?“

„Prosím, pane.“ Barker natočil velkou knihu záznamů ke správci.

„Dobrá! Je v cele číslo šest. Vidím, že tento týden neztratil ani bod.“

„Ne, pane, je to poslušný chlapík.“

Massie zabodl prst na stránku. „A tenhle, Lawson? Jak se chová?“

„Hodně si stěžuje, pane. Říká, že potřebuje do nemocnice.“

„Ha! Nemám zrovna rád, když někoho bičují, ale on si to skutečně zasloužil. Jestliže nepřestane fňukat, zbavte ho nějakého práva. Možná že když bude tři dny bez večeře, rozvine se u něj aspoň nějaké svědomí.“

„Ano, pane.“

„Tak pojďme, ano, pane Barkere?“

Dozorce zvedl lampu ze stolu a kráčel napřed. Správce věznice se zastavil a nahlížel přes mříže do cely starého muže.

„Hej, pane Dade, jakpak se dneska máte?“

Žádná odpověď. Massie chvíli čekal a pak řekl hlasitěji: „Co nevidět vás propustíme.“

Šli dál. „Je velmi skleslý, pane. Nechce nic jíst ani pít,“ řekl dozorce.

„Chudák nešťastná. Musí mít nejmíň sedm křížků. Zaslouží si dožít svoje dny v trochu větším pohodlí, nemyslíte?“

„Ano, pane,“ odpověděl Jeremiah, ale nemyslel to upřímně. Podle jeho názoru, když někdo skončí jako nuzák, je to jen jeho chyba či zpustlost, že se dostane za mříže.

Stoupali po spirálovitém kovovém schodišti do druhého patra. Když procházeli kolem Lawsonovy cely, vězeň přišel k mřížím a vysunul ruku.

„Správce, smilujte se. Opravdu hrozně trpím.“ Massie se na něho zamračil. „Na to jste měl myslet předtím, než jste napadl tu nebohou ženu. Určitě také trpěla.“

Jeremiah byl rád, že zatím nemusel nikdy při bičování pomáhat. Uměl být přísný, pokud šlo o dodržování pravidel, ale působit někomu záměrně fyzickou bolest, to je něco jiného, a on věděl, že na to nemá žaludek. Jednou musel bičování přihlížet a ani trochu se mu to nelíbilo. Tyto tresty se už nevykonávaly příliš často, ale když k nim došlo, poznamenalo to každého. Vězni byli spíš neklidní a vzdorní, a strážní nervózní.

Pokračovali dál až k cele na konci řady. Vězeň je slyšel přicházet a čekal u mříží.

„Dobrý den, pane Massie…“ Jeho hlas zněl uctivě, ale oči měly ostražitý výraz, bál se doufat, ale nedokázal potlačit naději.

„Nesu vám dopis. Vím, že dychtivě čekáte na odpověď, a proto jsem se rozhodl vám jej předat ihned.“

„Děkuji, pane. Velmi si toho cením.“

„Mám vám ho přečíst?“

„Když budete tak laskav.“

Massie vytáhl z obálky dopis a kývl hlavou na dozorce, aby dal lampu blíž.

Vážený pane. Odpovídám na Váš dopis ze dne druhého září 1895. Nejprve mi dovolte, abych se omluvil za prodlení, ale trvalo dlouho, než jsme dopis dostali, a pak jsme neměli žádné vědomosti o místu pobytu muže, na kterého se dotazujete. Protože jste napsal, že se jedná o urgentní záležitost, poslal jsem nicméně poslíčka, aby kontaktoval jednoho z našich bývalých kuchařů, který má nyní stálé místo pobytu v Huntsville, a požádal ho o informace. Jak se ukázalo, něco věděl a to Vám nyní sděluji. Pan William Murdoch se nyní nachází v Torontu.

Podle mého informátora pracuje jako detektiv. Doufám, že Vám tato informace bude prospěšná.

Uctivý služebník C. M. Ryan Esquire,

předák

Apex – těžba dřeva a pila, Huntsville, Ontario

Harry uchopil oběma rukama mříže. „Policejní důstojník!“

Massie ho zvědavě pozoroval. „Musím se vám přiznat, pane, že tohle je opravdu vzácná ironie osudu. A určitě je to pro vás taky překvapení“

„Ano, to bych řekl. Už mnoho let o něm nic nevím, skoro dvaadvacet.“

„Teď nebude těžké ho najít. Zavolám na policejní ředitelství a zjistím, u které stanice pracuje.“

„Děkuji, pane. Budu vám za to nesmírně vděčný.“

Správce věznice zaváhal. „Dvaadvacet let je dlouhá doba. Proč jste s ním ztratil kontakt?“

„Škaredě jsme se pohádali. Byli jsme oba dva jak kohouti. A tvrdohlaví jak mezci. On nechtěl ustoupit, a já taky ne.“

Massie se naklonil blíž k mřížím. „Buďte opatrný a nedělejte si příliš velké naděje. Nemůže změnit rozhodnutí soudu, ani kdyby byl sám ředitelem policie.“

Muž za mřížemi zaťal zuby „Já jsem nevinný, pane správce. A jakože tady stojím, on to prokáže.“ V očích mu zajiskřil úsměv. „Musíte připustit, pane, že tu není mnoho vězňů, kteří mají takovou šanci. Co víc si můžu přát? Můj vlastní syn a detektiv.“

Nemocniční pokoj měl jenom jedno malé okno a odpolední prosincové slunce už bylo slabé a bledlo. Ve všech rozích okolo lůžka, na němž umírala sestra Philomena, hořely na stojanech votivní svíce, ale nedokázaly šero rozptýlit. V místnosti bylo chladno, oheň v krbu jen skrovný, protože uhlí se pečlivě přidělovalo dokonce i v nemocnici. Řád patřil k těm asketickým.

Zazněl zvon ohlašující tři hodiny a sestra Genevièva, ošetřovatelka, poklekla a políbila podlahu, pak přiložila ke rtům krucifix, tak jako to dělala v tuto hodinu každý den už padesát let. Odříkala krátkou modlitbu a ztuhle se postavila na nohy. Sestra Philomena otevřela oči. Zvon ji probudil anebo možná nespala, jen nehybně ležela, aby přestála tu bolest. Zvedla ruku a naznačila, že chce podat krucifix, který ležel na polštáři vedle ní. Sestra Genevièva jej zvedla a podržela jí ho tak, aby jej mohla políbit. V nemocnici bylo možno příkaz ticha v případě nutnosti porušit, ale ty dvě jeptišky spolu nemluvily. V posledních týdnech nemoci se sestra Philomena uchýlila ke svému vlastnímu jazyku a zdálo se, že má problém porozumět quebeckému dialektu své ošetřovatelky. Sestra Genevièva neuměla anglicky.

Sestra Philomena z řádu Nejsvětějšího srdce Páně ležela v nemocnici už téměř měsíc a každým dnem slábla. Doktor Corneille, hodný zbožný muž, který sestrám pomáhal, se vyděsil, když viděl, v jakém stavu se nachází tato jeptiška. Bylo už příliš pozdě, řekl svým strohým způsobem, měly ho zavolat už dávno. Matka Rafaela vztáhla tu výtku na sebe. Mladší sestra byla v její péči. Ale sestra Genevièva věděla moc dobře, že sestra Philomena svou nemoc skrývala, dokud nádor nezačal prorůstat kůží. Dělala svou práci, nikdy si nestěžovala, ačkoliv musela nesmírně trpět. Dokonce i nyní, navzdory naléhavým prosbám ošetřovatelky, si odmítala vzít morfium nebo opium, které by jí ulevily od bolesti. Její odpověď se neměnila: „Musím nést svoji bolest, tak jako náš Pán nesl svou.“

Sestra Genevièva se zeptala matky Rafaely, zda není sestra Philomena nebezpečně blízko hříchu pýchy. Ale matka představená byla neoblomná. Jejich sestra snáší strasti rakoviny se statečností svatých. Ony všechny se za ni musí modlit.

Ošetřovatelka vzala z misky na nočním stolku stříbrnou kropenku a pokropila postel svěcenou vodou. Sestra Philomena otevřela oči a usmála se na ni.

„Děkuji, sestro. Je mi tak horko. V pekle nemůže být hůř.“

Naštěstí sestra Genevièva, která postrádala smysl pro humor, těm slovům nerozuměla. Vytáhla z nočního stolku čisté lněné obvazy a chystala se převázat prs nemocné. Sestra Philomena nedokázala potlačit bolestné vzdychnutí. Jak nejjemněji dokázala, sundala sestra Genevièva ušpiněnou látku. Snažila se při tom zadržet výkřik soucitu. Než vstoupila do kláštera, vyrůstala na farmě. Její otec lovil zvěř, aby uživil rodinu, a ona často viděla jejich mrtvoly na kuchyňské podlaze. Prs umírající jeptišky vypadal, jako by jej roztrhla kulka.

Omyla ránu svěcenou vodou. Sestra Philomena téměř nedýchala, tiskla k sobě rty, aby zadržela bolestné vzlyky. Nakonec přiložila sestra Genevièva obvaz a přikryla nemocnou tenkou pokrývkou. Zdálo se, že i její lehká váha jí působí bolest, a proto ji okamžitě zase odtáhla.

Sestra Philomena k ní vzhlédla. „Už přijel můj bratr?“

„Comment?“

„Můj bratr“ – snažila se najít to slovo – „mon frère? Est-il arrivé?“

Sestra Genevièva zavrtěla hlavou. Nemocná se jí na tohle ptala už nejméně počtvrté. Zřejmě zapomněla, že podle telegramu pojede její bratr prvním ranním vlakem z Toronta a nebude na místě dřív než večer.

Sestra Philomena nedosáhla ještě ani středního věku, a ačkoliv tvář a končetiny měla vyhublé, její hnědé oči zůstávaly stále krásné. Prosebně se dívala na starší sestru. Řekla francouzsky: „Prosím, přiveďte mi matku Rafaelu.“ Sepjala ruce na prsou. „Musím se jí z něčeho vyzpovídat.“

Jeptiška našpulila rty. Sestra Philomena přijala toho rána svátost posledního pomazání za přítomnosti celého malého společenstva. Otci Hiebertovi se pak vyzpovídala. Za tak krátkou dobu nemohla svou duši poskvrnit. Sestra Genevièva nechtěla volat matku představenou zbytečně. Otočila se zády a předstírala, že nerozuměla. Druhá sestra se ozvala znovu, její hlas zněl najednou silněji.

„Prosím, musím mluvit s naší matkou.“

Genevièvino dilema vyřešila svým příchodem sama matka představená.

Matka Rafaela byla vysoká žena, spíše hrubých rysů, až na ústa, která by se dala mimo zdi kláštera považovat za smyslná. Šla přímo k lůžku a položila nemocné ruku na čelo.

„Jsem tady, mé dítě.“

Sestra Philomena si olízla suché, rozpraskané rty. „Mám velikou žízeň, matko.“

Matka Rafaela pokynula sestře Genevièvě, aby jí podala houbu. Vymačkala trochu vláhy do úst sestry Philomeny a otřela jí něžně tvář.

Trochu se jí ulevilo. „Kdy tu bude můj bratr?“

Matka představená si povzdychla. „Monsieur Lavalle mu pojede naproti na stanici a hned ho sem přivede. Ne déle než za takové dvě tři hodiny.“ Mluvila anglicky jen se sotva znatelným francouzským přízvukem.

„Do té doby budu možná už u našeho Pána.“

„Není na nás, abychom předpověděly, kdy nás zavolá k sobě,“ odpověděla matka představená, ale její pokárání znělo mírně.

Sestra Philomena se snažila v posteli posadit, ale nedokázala to, a musela si znovu lehnout.

„Máme vám pomoci, abyste se mohla posadit?“

„Ne, nevydržím to. Ale je tu něco, co vám musím svěřit. Šla byste, prosím, blíž?“

Matka Rafaela si přisunula židli k lůžku a sklonila hlavu k nemocné. Sestra Genevièva skládala lněné obvazy.

„Matko, bojuji s tak temnými myšlenkami. Zakrývají světlo tváře našeho Pána“

„To jsou jen pouhé drobnosti, moje drahá sestřičko. Byla jste zbavena všech svých hříchů. Vydáváte se na cestu k našemu Bohu s duší očištěnou od hříchu.“ Pohladila sestru Philomenu po líci.

Jeptiška si přitiskla dlaň matky představené k tváři.

„Vím, že moje srdce je stále plné hněvu…“

„Vůči komu, mé dítě? Jste jedna z našich nejláskyplnějších sester. Jaký je to hněv?“

Sestra Philomena znervózněla. „Poslední tři dny pozoruji roh tohoto pokoje, místo, kde se spojuje stěna a strop. A tam, vidíte to? Pavouk. A jak veliký! Prosila jsem sestru Genevièvu, aby ho odehnala, ale on se vždycky vrátí. Nehýbe se.“

Proti své vůli se matka Rafaela podívala vzhůru na strop. Zeď byla vylíčena vápnem, a i když tu svítilo jen mdlé světlo, nic neviděla.

„Děsí tě, mé dítě?“

„Nejprve ano, ale teď vím, že mi ho náš Spasitel seslal jako znamení. V mé duši je temné místo. Musím ji očistit, než zemřu.“

Nepokojně sebou pohnula, ale ten pohyb jí vehnal do očí slzy. Matka Rafaela trpělivě čekala. Když sestra Philomena znovu promluvila, její hlas zněl tak tiše, že jej skoro neslyšela.

„Skryla jsem to dokonce i před svým zpovědníkem. Náš Pán nám poroučí, abychom milovali a ctili svého otce i matku, ale já to nedělám.“

Matku představenou ta slova překvapila. Sestra Philomena řekla jen málo o svém životě předtím, než vstoupila do kláštera jako postulantka. Myslela si, že nemá žádné příbuzné kromě jediného staršího bratra. Na začátku ji tu dvakrát navštívil, ale teď už se tu řadu let neukázal.

„Nechala jsem vás v tom, že ani jeden z rodičů už nežije, ale není to pravda.“ Olízla si rty. „Matka zemřela, ale můj otec byl v době, kdy jsem vstoupila do řádu, naživu.“ Odmlčela se. „To on je tím, koho jsem v srdci zavrhla. Navzdory slovům našeho Spasitele nemohu v sobě najít lásku pro svého otce. Nesmím odejít do domu našeho Pána s tak nemilosrdnými myšlenkami.“

Namáhavé mluvení ji téměř vyčerpalo a matka Rafaela se naklonila blíž, aby slyšela, co říká.

„Čím se prohřešil tvůj otec, že ho nedokážeš ctít?“

Ale jeptiška se už nedokázala déle soustředit. Pohlédla vzhůru. „Možná ten pavouk přišel, aby mi připomněl moji vinu.“

Matka Rafaela vstala. „Pošlu znovu pro našeho otce zpovědníka, jestli ti to přinese pokoj. Ale nesmíš se tolik trápit. My všichni jsme jen hříšní smrtelníci. Náš Pán vidí všechno a je vždy milosrdný.“

Nevěděla, zda její slova sestra Philomena slyšela, protože znovu zavřela oči. Matka představená se obrátila k ošetřovatelce a mluvila na ni francouzsky. „Sestro Genevièvo, zapalte další tyčinku kadidla, prosím, a dejte ji k lůžku. Dodá jí sílu.“

Když odcházela z místnosti, její hábit tiše šustil na dřevěné podlaze.

Sestra Genevièva vzala kousek lněné látky a opatrně setřela pot z čela sestry Philomeny. Zabalila tuto látku do jiného pruhu látky a položila ji na stůl. Jestli je sestra Philomena z řádu Nejsvětějšího srdce Páně skutečně svatá, pak se stane tato látka svatou relikvií.

Nemocnice se nacházela v nízkém, jednopatrovém východním křídle kláštera. Podél celé budovy se táhlo podloubí s malými, vysoko umístěnými průhledy. Budovu lemovala řada jehličnanů. Sníh byl až ke stromům neporušený a hluboký. Mezi keři nic nevykukovalo, žádná známka lidské činnosti. V jiném ročním období dvůr možná působil poklidně, ale v dnešním zimním podvečeru vypadal ponurý, temný kámen klášterních zdí bezútěšně a sklesle.

Na konci cesty, téměř skryty ve stálezelených rostlinách, byly úzké dveře. Když se k nim Murdoch s kočím, který ho na saních přivezl z železniční stanice, blížili, otevřely se a nějaká jeptiška je kývnutím hlavy zvala dál. „Bonjour, Monsieur. Jsem sestra Agnes. Je mi líto, že se potkáváme za tak politováníhodných okolností.“

Vozka pozdravil Murdocha tak, že se dotkl okraje čapky, a odcházel po cestě, kterou přišli.

„Přinese vaše zavazadla,“ vysvětlila sestra Agnes Murdochovi. Zaváhala. „Můžete se zdržet, jak dlouho chcete. Naše ubytování je velmi skromné, doufám ale, že postačí.“

Stáli v předpokoji bez nábytku, s holou podlahou z dlaždic a zdmi vylíčenými vápnem. Řeholnice držela lampu, ale knot byl stažený nízko a v místnosti panovalo šero a tak chladno, že viděli svůj bílý dech, jak se mísí se vzduchem.

„Kdy mohu navštívit svou sestru?“

Jeptiška uhnula pohledem. „Lituji, ale podle našich pravidel ji nebudete moci vidět mezi čtyřma očima.“

Murdoch o tomto pravidlu věděl, ale chtěl se mu vzepřít, vylít si svůj hněv na ženách, které je tak rigidně dodržovaly.

„Zajisté můžete v tomto případě udělat výjimku, že?“

„Lituji, pane, ale to musí rozhodnout naše matka představená. Nicméně jsme nechali vaši sestru přenést do pokoje pro návštěvy. Je velmi zesláblá, ale možná s ní budete moci mluvit.“

Otočila se a otevřela dveře za sebou. Procházel za ní úzkou chodbou, která byla stejně jako vstupní místnost bez koberců a bez nábytku. Jejich kroky zvonily na kamenné podlaze. Odemkla další dveře a uvedla ho do malé místnůstky.

„Sedněte si, prosím, pane Murdochu. Za okamžik se vrátím.“

V hovorně stály jen tři židle s vysokými opěradly a nízký stůl. V nástěnném svícnu plála jediná svíce, pod ní byl mosazný krucifix, který vypadal v jejím světle narudle. Na protější stěně stálo velkým písmem: JÁ JSEM CESTA A ŽIVOT, ŘEKL PÁN. Nalevo od něj bylo něco jako malé okénko, zakryté jednobarevným šedým plstěným závěsem. Podlahu tvořily kamenné dlaždice, jediným ústupkem pohodlí se zdál konopný koberec. V krbu se topilo, ale oheň už dohoříval.

Murdoch si sundal klobouk, ale rozhodl se, že je tu příliš chladno na to, aby si svlékl kabát. Přešel ke krbu. Nebyl tu pohrabáč ani uhlák, proto do uhlí kopl, aby se plameny trochu rozhořely. Hřál si ruce a čekal. Kolem bylo absolutní ticho.

Zdálo se mu, že trvalo dlouho, než se řeholnice vrátila. Šaty jí voněly kadidlem. Mluvila k němu, ale dívala se někam přes jeho pravé rameno.

„Musím vám říct, že naše sestra nesmírně trpí. Prosím vás, abyste ji zbytečně neunavoval nebo nerozčílil.“

Měl na jazyku sarkastickou poznámku, ale spolkl ji, když si všiml, že pod zbožnou strohostí se skrývá zármutek.

„Víte, sestro, nevím nic o tom, co jí je.“

„Má nádor. Bohužel, matce představené o své nemoci nic neřekla, dokud nebyla choroba v pokročilém stadiu.“

Její hlas zněl trochu omluvně, jako by očekávala, že bude obviňovat matku představenou ze zanedbání jejích povinností. Neudělal to. Susanna byla vždycky taková. Co ji znal, vždycky skrývala bolest či nevolnost, nikdy si nestěžovala. Rozčilovalo ho to a občas si ji nemilosrdně dobíral. Jednou jí zkroutil prst, snažil se ji přinutit, aby zařvala. Nevykřikla a on ji pustil. Nesmírně se za sebe styděl.

Z vedlejší místnosti zaslechl nějaké zvuky, ozvalo se lehké zaklepání na zeď. Sestra Agnes odhrnula závěs. Nezakrýval okno, ale kovovou mřížku asi o jednom metru čtverečním.

„Můžete přistoupit blíž, pane Murdochu.“

Udělal pár kroků a díval se mřížkou do vedlejšího pokoje. Otvor zakrýval kus černé látky, a tak sotva rozeznával dvě šedé postavy v řeholním šatu. Spíše slyšel, než viděl, jak se vzdálené dveře otevřely a někdo vešel do místnosti s petrolejkou. Při světle lampy byla černá záclonka průsvitnější a Murdoch spatřil, jak do pokoje vjíždí úzké lůžko. Usoudil, že ležící osoba je Susanna, ale všechno bylo příliš tmavé, než aby dokázal jasněji rozeznat její tvář.

Sestra Agnes s sebou přinesla svíčku, zapálila ji od té ve svícnu a postavila blíže mřížce. Došlo mu, že je to proto, aby stejně tak i Susanna viděla jeho siluetu.

„Můžete na ni promluvit, pane Murdochu. Je při vědomí. Nemohla se vás dočkat.“

Naklonil se kupředu a snažil se zahlédnout Susannu přes záclonku co nejlépe. „Sestřičko, to jsem já, Will. Přišel jsem tě navštívit.“

Ta slova zněla absurdně, to věděl, ale bylo to to jediné, co dokázal říct. Zaslechl její sotva slyšitelný hlas.

„Wille? Jsi tady?“

„Ano, sestřičko, přijel jsem, jak nejrychleji to šlo.“

Ozvalo se zamumlání a on musel přitisknout ucho na mřížku, aby lépe slyšel. Nějaký hlas hovořil francouzsky. Sestra Agnes tlumočila.

„Naše ošetřovatelka, sestra Genevièva, říká, že sestra Philomena lituje, že jste musel vážit takovou dálku a ona s vámi nemůže mluvit.“

„To nevadí.“

Další výměna slov mezi Susannou a ošetřovatelkou. Jeho oči si zvykly na tmu a viděl u lůžka dvě sestry. Uvědomil si, že se snaží umírající ženu trochu nadzvednout na polštář. Sténala bolestí, ale zdvihly ji tak, aby se horní částí těla dostala blíž k mřížce. Susanna měla na hlavě bílý noční čepeček, její tvář byla vyhublá na kost. Propadlé oční důlky byly tmavě šedé, tváře vpadlé. Chtělo se mu při tom pohledu plakat. Viděl, že se usmála. „Wille, jsem tak ráda, že tě vidím.“

„A já tebe, ty můj drobku.“

„Něco… něco mi dělá starosti… Snažila jsem se oprostit od světských věcí… Vidím Boží světlo, jak mi kyne.“ Musela se odmlčet a jedna z jeptišek jí osušila ústa kusem lněné látky. „Náš táta…, musíš s ním promluvit, Wille. Musí prosit za odpuštění.“

Překvapilo ho to, protože Susanna se k němu nikdy nepřipojila v jeho nadávání na otce, nikdy předtím nemluvila o mnoha jeho přečinech vůči manželce a dětem.

„Musíme na okamžik přestat, pane Murdochu,“ řekla sestra Agnes.

Ale Susanna zašeptala: „Byla bych ráda, kdyby ses tu mohl zdržet trochu déle, Wille.“

„Moje milá, samozřejmě, že neodejdu.“

Neřekl, dokud nezemřeš, ale přesně tohle měl na mysli.

I přes záclonu bylo zcela jasně vidět, že Susanna má příliš veliké bolesti a nedokáže zůstat sedět, a ty dvě jeptišky ji něžně položily na záda.

Murdoch zůstal v oné strohé a chladné hovorně několik příštích hodin. Sestra Agnes seděla na tvrdé židli za ním, jen jednou se vzdálila. Vrátila se s podnosem a miskou zeleninové polévky a silným krajícem chleba. Měl hlad jako vlk, ale chuť zmizela, jakmile před něj sestra to jednoduché jídlo postavila. Dokázal spolknout jen pár lžiček bujónu. Lůžko zůstalo ve vedlejší místnosti, přišlo několik dalších jeptišek a modlily se. Podle všeho upadla Susanna do bezvědomí. Nemluvil a nemluvily ani jeptišky. Kolem půlnoci, navzdory nepohodlí, na chvíli zdřímnul a probudilo ho jemné zatahání za rukáv.

„Pane Murdochu, stav naší sestry se rychle zhoršuje. Nechcete se s námi pomodlit?“

Vstal a podíval se mřížkou. Naproti němu stály tři nebo čtyři jeptišky, jedna z nich zapalovala votivní svíce v nohách postele, aby bylo do místnosti lépe vidět. Slyšel namáhavé kloktavé dýchání. Susannina ústa zůstala otevřená. Během několika minut ten zvuk utichal, až nakonec ustal úplně. Zemřela.

Sestra Agnes poklekla a pokřižovala se, viděl, že ostatní dvě jeptišky udělaly totéž. Opřel si čelo o chladnou kovovou mřížku a ovanula ho pronikavá vůně kadidla. Jako malý chlapec chodil do kostela a u oltáře přísahal, že bude ochraňovat svou matku, Susannu a Bertieho. Bral to velice vážně, a ačkoliv dal tento slib v obecném smyslu, ve skutečnosti jím mínil, že je bude bránit proti hněvu jejich otce. Selhal. Pak zemřela jeho matka, utopila se v mělké tůni mezi skálami na pláži. Bertie, který odmalička churavěl, ji přežil jen o půl roku, a Susanna se obrátila o pomoc jinam. Jeho slib byl k ničemu. Nedokázal ji ochránit, když byli děti, a nedokázal zmírnit její utrpení ani teď.

„Pane Murdochu, připojíte se ke mně v modlitbě?“ zeptala se ošetřovatelka.

„Rád, sestro.“

Také se přežehnal a poklekl na tvrdou zem.

„Dobrý večer, paní Mclsaacová.“ Walter Lacey si oklepal sníh z holínek. „Kdepak je Jessica?“ Spolu s ním vklouzl do domku závan studeného vzduchu a paní Mclsaacová to dala najevo tím, že si přitáhla šál těsněji okolo krku. Seděla v koutě u krbu, Sally spala v postýlce před ní.

„Říkala, že je unavená, a šla si nahoru lehnout.“ V jejím hlase se dal jasně rozpoznat nesouhlas s takovým chováním.

Lacey si sundal klobouk a kabát a pověsil je na háček u dveří. Paní Mclsaacová zašívala nějakou košili, teď ji odložila stranou. „Vypadáte mizerně. Dáte si čaj?“

Foukal si na promrzlé prsty. „Budu moc rád, madam.“ Popošel k ohni a sklonil se, aby se podíval na dcerku. Trvala na tom, že bude spát v téhle postýlce, i když jí už byla příliš malá a musela se choulit do klubíčka, aby se do ní vešla. Vyrobil ji on sám. Byla to bedýnka od jablek, obroušená smirkovým papírem a natřená nažluto. Jess si nepřála, aby ji dělal. „Přináší to smůlu, když se věci připravují příliš brzy,“ říkala, ale nakonec podlehla jeho entuziasmu a práci dokončila – vystlala boky flanelem a vespodu husím peřím a ušila peřinku z modře proužkované bavlny.

„Jak je dnes Sally?“

„Rozmazlená je. Ničím se tomu děcku člověk nezavděčí. Celý boží den, od rána do večera, švitoří. Díkybohu že teď spí a já mám aspoň trochu klidu.“

Lacey měl chuť ženě odseknout, ale nechtěl si ji znepřátelit. Byla to tvrdohlavá Skotka s kyselým výrazem v obličeji, ale byla jediná, koho v tak krátké době sehnal a kdo byl ochotný trávit u nich odpoledne a „vypomáhat“, jak tomu eufemisticky říkal. Ve skutečnosti to znamenalo, že si tím zajistil, aby se někdo staral o dítě. Minulý týden přišel dvakrát domů a zjistil, že Jessica je pryč a nechala Sally o samotě. Jednou Sally spala, ale podruhé seděla v postýlce a rozhlížela se okolo. Když to Jess vyčetl, tvářila se zkroušeně, ale řekla, že si jen vyšla na procházku, když Sally usnula, a zapomněla sledovat čas.

Sklonil se a políbil dcerku něžně na čelo. Když spala, vypadala jako andílek, ale od toho incidentu začala zlobit, měla noční děsy a noc co noc se pomočovala. Křičela, když ji musel opustit, a věšela se na něj vší silou jako nějaké divoké zvíře, když se vrátil.

Paní Mclsaacová se neměla k tomu, udělat ten čaj, a tak Walter vstal a šel ke kredenci pro konvici. Pozorovala ho.

„Čaj i pro vás, madam?“

„Ne, já už budu muset jít. Mám ještě něco na práci.“

Hlas zněl ukřivděně, jako by ji do něčeho nutil, i když jí platil tolik, kolik si mohl dovolit. „Pane Lacey, myslím, že už sem moc dlouho chodit nebudu. Jsem lidumil a budu poctivě dělat za poctivý peníze, ale myslím, že mě tady nepotřebujete. Vaše paní je schopná postarat se o své vlastní děcko a vlastního manžela.“

Walter spěchal s přípravou čaje. „Je nachlazená, a proto hodně unavená. Radši bych jí trochu ulehčil, než jí bude lépe. Je velice křehká, Jess je choulostivá. A pořád se trápí žalem nad tím dítětem.“

Žena si cucala ret, jako by ochutnávala něco opravdu dobrého. „To možná jo, ale na světě není ženská, která by nezažila něco smutnýho. Většina z nás jde prostě dál a plní svoje povinnosti.“

„To Jess dělala, paní Mclsaacová. Ale byla to hrozná ztráta pro nás pro oba.“

„To jí nikdo nebere, ale už jsou to čtyři měsíce. Měla by na tom být líp. Já sama jsem si taky prošla trápením, jak jsem vám říkala.“

„Ne jednou,“ Lacey nemohl odolat pokušení ji přerušit, ale paní Mclsaacová to nevnímala.

„Manžela porazilo v rozkvětu jeho života, nechal mě tu s devíti haranty. Pět jsem pochovala, pane Lacey, pět maličkých robátek. Takže vím, co je to žal. Ale vaše paní je ještě mladá. Bude mít určitě ještě hromadu dětí.“

Pohlédla na něho trochu lascivně a on si na chvíli pomyslel, že ho snad požádá, aby splnil svou mužskou povinnost.

Šel ke stolu a posadil se. Paní Mclsaacová našpulila rty. „Nerozumím tomu, proč se tak zhoršila. Myslela jsem, že už se přes to přenesla. Musela prožít nějaký šok. Nešel kolem cikán? Nebo žebrák?!“

Lacey polknul trochu čaje. „Ne, aspoň co já vím.“ Prohrábl si prsty vlasy, chomáče mu zůstaly trčet nad ušima. „Mrzí mě to, paní Mclsaacová. Vím, že je toho moc i na vás. Sally dokáže dát člověku zabrat. Pokusím se vám na konci týdne dát trochu peněz navíc.“

„A kde k nim přijdete? Vím, kolik vyděláváte. Nemáte kde vzít peníze navíc.“

„Tak vám to vynahradím nějak jinak. Donesu vám trochu dříví na otop. Hned zítra ráno vám nějaké nařežu.“

„To je pomoc, to nepopírám, ale neříkám vám to proto, abyste mi dával něco navíc. Říkám vám to, protože byste to měl vědět. Zdá se mi, že to s ní jde z kopce, a nevím, co se může stát.“

„To je tím počasím. Jess neměla nikdy tohle období ráda. Říkávala, že ta šedá se jí dostává pod kůži a barví její myšlenky nastejno.“

„Možná. Musíte na ni být přísný. Když budete moc měkký, zůstane, jaká je.“

Lacey pokýval hlavou. „Spraví se, to vám říkám. Je to jen pár dnů, co se smála jako dřív.“

Paní Mclsaacová vstala. „Dělejte, jak myslíte, ale pak mi neříkejte, že jsem vás nevarovala.“ Šla ke dveřím. „Už musím jít, než se setmí. Připravila jsem pár brambor, jen je uvařit, a taky kousek vepřového. To si jen tak osmahněte na pánvi, až budete mít hlad.“

„Děkuji, madam. A paní Mclsaacová, opravdu si vážím toho, jak moc mi pomáháte, ale kdybyste mohla přijít v šest, byl bych vám velice zavázán. Chodím teď pozdě do práce. Newcombe je laskavý, protože zná ty okolnosti, ale nemůžu si dovolit přijít o práci.“

Paní Mclsaacová pokrčila rameny. „Vynasnažím se, ale musím se postarat i o vlastní rodinu.“

Omotala si šálu kolem hlavy a vykročila do mrazivého vzduchu. Lacey se za ní díval, jak se plahočí po cestě a mizí mezi stromy. Pak si znovu sedl za stůl a dal hlavu do dlaní.

Je to stará protivná bába, nechá mu všechno pěkně vyžrat.

Sally zafňukala a on zadržel dech a poslouchal. Ale neprobudila se a on se znova uvolnil. Jess byla ráda, když zjistila, že čeká druhé dítě. Byla něžnější a připustila si ho blíž k tělu než dřív. Na bok postýlky dokonce namaloval jméno SYLVANUS. Jess se smála: „Tak staromódní jméno, a mimochodem, jak víš, že to bude kluk?“

„Řekli mi, že to jméno znamená ‚obyvatel lesů‘, a tam teď bydlíme. A mimochodem, vím, že jsem ti udělal syna.“

Přezíravě nad ním mávla rukou, ale viděl, že je v koutku duše potěšená. Narodil se opravdu chlapec, jenže přišel na svět o tři měsíce dřív a zemřel jen chvíli potom, co se narodil.

Walter vstal, vytáhl z kredence další hrnek a nalil do něj trochu horkého čaje. Na polici stála láhev brandy a on z ní trochu nalil do hrnku.

„Snažte se jí dát panáka, jak často to jde,“ řekla paní Mclsaacová. „Udělá jí to dobře.“ Ale posledních pár dní neměla Jess chuť vůbec na nic.

Postavil hrnek na tác, přidal misku s pudinkem, který mu dala Maria Newcombeová. Neustále se snažil Jess svádět nějakými dobrůtkami.

Od toho potratu nebylo nic, jak má být. Jessica to chápala jako trest Boží. Nedovolila si plakat ani dát najevo svou lítost. Ta bolest ležela hluboko v ní, kde hnisala, stejně jako když se tříska dostane pod kůži, kde není vidět, ale způsobí infekci v celém těle. Na první pohled jejich život běžel víceméně stejně jako dřív. Starala se o dům, vařila, dokonce s ním i spala, ale on věděl, že ho opustila. Jen když byla se Sally, projevovala skutečné emoce. Tiskla holčičku několikrát denně k prsu, až to nebohé skvrně žebralo, aby ho pustila.

Občas ho její nespravedlivé jednání plnilo hněvem. Křičel na ni kvůli maličkostem, pak se zastyděl a odešel z domu. Celé hodiny se toulal roklemi až k přístavu. Tak dlouho, dokud se necítil na to, znovu se s ní setkat. Pomyslel si ale, že i tento poloviční život by vyměnil za to, jak žili teď. Jess se přestala o dům úplně starat a zanedbávala dokonce i svoji dcerku.

Vystoupal po schodech do malého podkroví, kde jim udělal ložnici. Vzduch v pokoji páchl zatuchlinou. Jess se nestarala ani o sebe. Zdálo se, že spí.

Položil tác na prádelník u postele.

„Jess? Jess, přinesl jsem ti trochu čaje. Tak jak to máš ráda.“

Vysunul knot lampy. Ležela na boku tváří ke zdi.

„Spíš, zlato?“

Něco zamumlala, ale nepozdravila ho ani neotevřela oči. Jemně se prstem dotkl její tváře. Zhubla a kosti se ostře rýsovaly pod kůží, vrásky okolo nosu a úst patřily staré ženě.

„Přinesl jsem ti trochu Mariina vynikajícího pudinku, který máš tak ráda.“

Otevřela oči a zírala na něj. „Prosím, Waltře, jsem unavená. Za chvíli přijdu dolů.“

Klekl, vzal do dlaní její netečnou hlavu a přitáhl si ji k ústům. „Jess, miluju tě, Jess. Nesmíš mě opustit, neunesl bych to.“

Neodpověděla, ale zavřela oči, odtáhla od něho ruku a obrátila se tváří znovu ke zdi.

Walter se zhoupl na patách dozadu a přemýšlel, jestli ji má či nemá vytrhnout z její letargie, byť by to znamenalo hádku. Ne že by se bál hádky, kdyby ji vrátila do života. Raději vztek než tenhle ubíjející nezájem.

Vstal. Teď bude lepší odejít.

Lacey paní Mclsaacové lhal. Ve skutečnosti věděl až moc dobře, co způsobilo tohle zhoršení stavu.

Bohoslužba byla Murdochovi tak důvěrně známá, že přestal poslouchat. Latinská slůvka proplouvala jeho myslí bez významu. Zavedli ho do malé kaple, kde už byli další komunikanti, všechno ženy, v černých šátcích na hlavách skoro k nerozeznání od jeptišek. Na druhé straně oltáře, z dohledu ostatních, seděly řádové sestry. Stranou od oltáře stála Susannina rakev. Nedovolili mu, aby se podíval na její tělo, i své poslední sbohem musel říct jen přes mřížku.

HOC EST ENIM CORPUS MEUM.

Kněz poklekl, pak vstal a zvedl hostii. V této fázi mše se očekává, že věřící řeknou „Pán můj a Bůh můj“, ale Murdoch mlčel. Stál tak blízko oltáře, že si toho kněz nejspíše povšiml, ale Murdochovi to bylo jedno. Kněz, otec Proulx, s ním hovořil hned poté, co Susanna zemřela, ale neuměl moc dobře anglicky a nebyli si vzájemně zrovna příjemní.

Bylo na sestře Agnes, aby Murdochovi vysvětlila organizaci pohřbu. Hrubá mše se bude sloužit v sedm hodin. Susannino tělo pohřbí na malém hřbitově za klášterem, ale ten bude rovněž uzavřen a on nesmí její hrob navštěvovat. „Monsieur Lavalle vás pak odveze na zastávku. Naše matka představená mě požádala, abych vám tlumočila její nejupřímnější soustrast. Také by vám ráda sdělila, že sestra Philomena skonala očištěna od hříchu.“

Murdoch skousl ironickou odpověď. Nic jiného ani neočekával, když byla Susanna řádovou sestrou. Bůh ji k tomu povolal a teď si ji vzal k sobě. Na okamžik se polekal vlastních myšlenek, které se nebezpečně podobaly rouhání.

Někdy nad ránem ho ošetřovatelka zavedla do pokojíčku vedle hovorny. Byl tu gauč. Nemyslel si, že usne, ale únava ho přemohla a on upadl do neklidného spánku. Zdálo se mu, že ho honí nějaké strašidlo, a když už doufal, že se mu podařilo utéct, pokaždé změnilo svůj tvar. O půl sedmé začaly vyzvánět klášterní zvony. Sestra Agnes se vrátila, přinesla mu krajíc chleba a šálek silné hořké kávy. Nepokoušela se o rozhovor, ale měla vlídný výraz ve tváři. Stydlivě ukázala na komodu za plentou v rohu místnosti. Na skříňce s umyvadlem stál džbán s vlažnou vodou, břitva a mýdlo ležely vedle. Když odešla, pocítil silnou a dětinskou bolest z osamění.

Kněz vzal kalich a začal nyní žehnat víno.

HIC EST ENIM CALIX SANGUINIS MEI NOVI ET AETERNI TESTAMENT…

Murdochovy myšlenky znovu odplouvaly někam jinam. Kaple byla dosti prostá, ale kalich byl zdobený zlatem a nad oltářem visel kříž v životní velikosti. Napadlo ho, co by si asi o takových okrasách pomyslela paní Enid Jonesová. Pokud věděl, baptisté neměli v kostele ani dřevěný kříž a kněží chodili v černém. Vzdychl si. V takových chvílích si uvědomoval, nakolik se svým vyznáním liší. Najednou zaslechl jméno své sestry, tedy její řádové jméno. Otec Proulx odříkával modlitbu za zesnulé.

Momento etiam, Domine, famulorum tuarum, SOEUR PHILOMENA, qui nos praecesserunt cum signo fidei, et dormiunt ni somno paces. Podíval se do svého misálu, i když věděl, co ta slova znamenají. Navzdory hněvu, který cítil, ho ta slova uklidňovala.

Pamatuj také, Pane, na svou služebnici, která nás opustila se znamením víry a spočívá spánkem milosrdných.

Z krátkého rozhovoru se sestrou Agnes Murdoch pochopil, že ho považují za jediného příbuzného. O svém otci už mnoho let neslyšel, ale předpokládal, že je dosud naživu. Nevěděl, zda o něm před ostatními jeptiškami Susanna pomlčela záměrně anebo zda šlo o nedorozumění. Svého otce viděli naposledy, když zemřel Bertie. Několik dní po jeho smrti Murdoch a Susanna utekli, protože se báli, co by se mohlo stát mezi ním a jeho otcem. Bylo mu teprve třináct a jí devět. Dostali se nějak k jediné tetě, starší sestře jejich matky, která žila čtyřicet mil od jejich domova, na pobřeží Nova Scotia. Teta Weldonová byla stará panna, učitelka, která je vzala k sobě, protože musela – protože náš Pán nám poroučí konat dobré skutky, neboť jinak nejsme ničím. Mnohokrát to opakovala.

Kněz rozlomil hostii nad kalichem a ten plochý kousek nekvašeného chleba vyloudil praskavý zvuk. Otec Proulx byl nahrbený šedovlasý muž v pozdních středních letech. Musel mhouřit krátkozraké oči, aby přečetl text z knihy, kterou před ním držel ministrant.

Kněz se obrátil tváří k věřícím a pozvedl hostii. Jedna po druhé se tři ženy zvedly a šly k přijímání. Murdoch je následoval a všichni společně poklekli před oltářem. Otevřel ústa a otec Proulx mu položil hostii na jazyk.

Corpus Domini nostri Jesus Christi custodiat animam tuam in vitam aeternam. Amen.

Pak šel na stranu oltáře, aby podal hostii jeptiškám. Nebylo na ně vidět, Murdoch jen pozoroval kněze, jak vztahuje ruku k neviditelné ženě na klekátku.

Murdoch se vrátil do lavice a snažil se spolknout kousek hostie, který se mu nalepil na patro. Jeptišky zpívaly miserere. Poklekl a snažil se odříkat Otčenáš.

Uslyšel vedle sebe posmrkávání. Jedna z žen plakala. Proč? Susannu nejspíš ani nemohla znát. Kňourala jen tak, ze sentimentality.

Murdoch měl oči suché. Příliš se hněval, než aby mohl plakat.

Zpěv ustal a kněz dokončil rituály u oltáře, otřel kalich plátnem a vrátil ho do ciboria. Políbil oltář a obrátil se tváří k nim čtyřem.

Dominus vobiscum.

„I s tebou,“ odpověděla štkající žena, její latina byla trochu nezřetelná.

Kněz i ministrant se pokřižovali a Murdoch také. Mše skončila. Otec Proulx i jeho ministrant zmizeli v sakristii a ty tři ženy odešly, aniž by se s ním či mezi sebou rozloučily. Chvíli ještě seděl, nosní dírky mu dráždila štiplavá vůně kadidla. Svíčky v nástěnných svícnech skomíraly. Zvenku už přicházelo denní světlo, ale bylo to další šedé zasněžené ráno a v kapli zůstalo šero.

Patrick Pugh naklonil zrcadlo na stojanu s umyvadlem blíž, aby se lépe viděl. Rozdělil si kadeře vepředu a namazal je bělicím prostředkem. Měl kaštanové vlasy, husté a vlnité, ale už nějaký čas si jednu loknu barvil na bílo. Soudil, že to dodává jeho vzhledu na jisté dramatičnosti, jako je tomu na obrazu boha Merkura, okřídleného posla. Navíc to bylo nezapomenutelné. Když o něm někdo mluvil, pak vždycky jako o muži s pramenem bílých vlasů. A taky, kdyby bylo třeba, může ten pruh odstranit. Vrátit se ke svému normálnímu vzhledu. „Neviděl jste muže, štíhlého, asi tak čtyřicet let, nóbl šaty? Na pravém spánku má pramen bílých vlasů?“

„Ne, neviděl.“ Pugh zjistil, že za jistých okolností je lepší být nápadným. Když si pak přejete zmizet, všichni se ptají po tom chlapíkovi v nápadném tartanovém obleku a červené bouřce, a ne po tichém, nudném človíčkovi v šedém kabátě a s černou fedorou na hlavě. Bral to jako kouzelnický trik svého druhu. „Dívejte se sem, na tento kapesníček, ne sem, kde si strkám kartu do kapsy.“ Pugh měl rád kouzelnické triky a pár se jich naučil. Na dlouhých a osamělých nočních hlídkách občas procvičoval eskamotérské kousky s balíčkem karet. Když ho práce nudila, přemýšlel o tom, že začne novou kariéru jako potulný iluzionista.

Přes zuby si pohvizdoval veselou baladu, kterou slyšel v hospodě. To byla další věc, která mu šla – zapamatovat si melodii. Stačilo mu slyšet nějakou jen jednou a už si ji pohvizdoval od začátku až do konce.

Prohlížel se v zrcadle. Vypadal docela dobře. Posunul zrcadlo níž, aby se podíval na své nahé břicho. Ano, dobré. Břicho měl ploché jako zápasník, stehna a lýtka pevná a dobře osvalená. Mohl se s klidem vydávat za muže o deset let mladšího. Nakonec napnul ruce. Pevné jako skála. Na prostředníku levé ruky chyběl poslední článek a při tom pohledu pocítil vždy rozmrzelost. I když se naučil mít z toho postižení výhodu, byl na své dlouhé štíhlé prsty marnivě pyšný. O ten kousek prstu přišel, když pracoval jako nakládač rubaniny v měděném dole v Jerome, ve státě Arizona. Naprostá nedbalost z jeho strany. Ale to je dlouhý příběh, který bude jednou vyprávět svým potomkům. Hlubokým hlasem začal zpívat baladu.

Vítr fouká na jih a fouká na sever

a fouká dovnitř

I říká muž choti své

‚Vstaň a jdi zavřít dveře‘

Přešel k lůžku, kde ležely jeho šaty. Nejdříve spodky a košili, obojí ze směsi hedvábí a vlny, protože má citlivou pokožku a čistá vlna ho dráždí. Přes košili přetáhl teplou flanelovou vestu lemovanou jemnou jelenicí. Rudá barva flanelové látky nešla dohromady s karmínově červenými proužky košile, ale nedalo se nic dělat. Dnes se nejspíš na jeho spodní prádlo nikdo dívat nebude. Pokukoval po jedné boubelaté couře, která zpívala v Derby, ale ta bude muset počkat, až dokončí svou práci. Pugh si potrpěl na disciplínu. Když pracoval, se ženami se nestýkal.

Vzal do ruky dlouhé podkolenky. Byly obnošené a paty potřebovaly zalátat, ale teď na to neměl čas. Pevně utáhl kožené řemínky a natáhl si tvídové kalhoty, které si minulý měsíc koupil v obchodě pana Eatona. Nakonec si oblékl těžký vlněný svetr a znovu se zkontroloval v zrcadle. Ano, vypadá docela nóbl. Hnědý svetr slušel jeho tmavé pokožce.

Vytáhl z prádelníku čapku z imitace beránka a narazil si ji. Padla jako ulitá. Vzal si ji od jednoho z bývalých klientů. Nepovažoval to za krádež. Ten muž nebyl nijak štědrý, pokud šlo o výplatu, a tak si Pugh přilepšil čapkou a párem elegantních rukavic z mývalí kůže.

Pugh šel k šatní skříni a vytáhl z ní modrý vlněný dvouřadový kabát. Byl nepromokavý, lemovaný tvídem a měl kapuci, která mu poskytovala dvojí ochranu – před špatným počasím a před zvědavýma očima. Pugh považoval tenhle kousek šatníku za ošklivý, nicméně sloužil dobře svému účelu.

Ve vnitřní kapse nahmatal plochou stříbrnou láhev. Zatřepal s ní. Skvělé! Trocha whisky v ní ještě zbyla. Ve druhé kapse měl balíček karet, poznámkový blok a tužku. Na okamžik zaváhal, ale potom sáhl dozadu do skříně, vytáhl plátěnou kabelu a rozvázal její řemínky. Uvnitř byl revolver. Vytáhl jej a zastrčil do kabátu. Byl připraven. Holínky z hovězí usně stály přede dveřmi. Vyčistil a naleštil je jeden stařík, který pracoval v hotelu jako příručí.

Pugh sfoukl svíčku. Za každou platil a byl velmi šetrný. Vyklouzl ze svého pokoje a s holínkami v ruce kráčel potichu chodbou. Svítila tu jen jediná lampa, ale její knot byl stažený tak nízko, že byla skoro k ničemu. Sešel dolů po schodišti, u dveří se zastavil, aby si nazul holínky, a vyšel do chladné noci.

Pak řekl jeden druhému

‚Tu máš, vezmi můj nůž

a ohol tomu starci vousy

a já políbím jeho choť‘.

Pugh otočil klopu na kapuci, aby si tak zakryl dolní část obličeje. Možná že dnes bude mít štěstí.

Paní Kitchenová vyšla ze salonku, právě když Murdoch odkládal na věšák svůj kabát a klobouk. Podávala mu ruku: „Prosím, pane Murdochu, přijměte moji nejhlubší soustrast.“

„Děkuji, paní Kitchenová. Dostali jste tedy můj telegram?“

„Konstábl Crabtree ho přinesl dnes odpoledne. Požádal mě, abych vám tlumočila jeho soustrast. Inspektor vám dal volno až do pátku.“

Murdoch pokrčil rameny. Volno znamenalo žádný plat, a on by přivítal rozptýlení v práci. Nicméně inspektor vždy trval na tom, aby si každý policista, kterého potkala nějaká bolestná ztráta, vzal pár dní volna. Už před časem dospěl Murdoch k názoru, že to nemá nic společného se soucitem, nýbrž jde jen o to, ušetřit nějaké peníze.

Rozvázal si boty a paní Kitchenová automaticky vytáhla z mosazné skříňky u věšáku na kabáty pantofle a podala mu je.

„Mám pro vás večeři.“

„Moc děkuju. Zapomněl jsem si zamluvit místo v jídelním voze a bylo tam plno. Poslední jídlo, se kterým se můj žaludek setkal, jsem měl asi v pět ráno. Jedna z jeptišek mi přinesla zeleninový vývar.“

„K snídani?“

„Zdá se, že tohle je jejich obvyklé jídlo.“

Beatrice nesouhlasně zamručela. „Mám pro vás dušené vepřové.“

Šel za ní do kuchyně.

„Jak je Arthurovi?“

„Dneska trochu líp.“ Usmála se. „Strašně nadává na tu smetanu s vejci, ale já jsem si jistá, že mu to pomáhá. Není tak slabý a míň kašle. Nezdá se vám, pane Murdochu?“

Kdyby byl upřímný, řekl by, že si žádného zlepšení nevšiml. Některé dny nebyly pro Arthura tak zlé, ale zdálo se, že nemoc neúnavně postupuje dál.

Murdoch něco vyhýbavě zabručel. Nechtěl jí brát naději.

„Ptá se, jestli si s námi po večeři chvilku neposedíte.“

„Děkuji, rád.“

Sedl si ke stolu z borového dřeva a paní Kitchenová vytáhla talíř z ohřívače.

„Nechám vás, abyste se v klidu najedl.“

„Prosím, zůstaňte, paní Kitchenová. Budu raději, když budu mít nějakou společnost.“

„S radostí.“

Usadila se na židli naproti němu. Vepřové bylo rozvařené a vysušené a bramborová kaše samá hrudka, ale kvůli ní vydával pochvalné zvuky. Netrvalo dlouho a snědl všechno. Šťávu z talíře vytřel kouskem chleba.

„Byl jsem tam až do konce, ale nepustili mě k ní blíž, ani jsem se jí nemohl dotknout. Viděl jsem jen její stín za mřížkou. Pohřbili ji na klášterním hřbitově, ale tam taky nesmím.“

Paní Kitchenová vstala a odnesla jeho talíř. Vzala kousek jablečného koláče a položila ho před něj. Murdoch si promnul oči. Byl nepředstavitelně unavený.

„Pokud mohu něco říct, pane Murdochu, ty jeptišky dělaly jen to, co musí. Tak přísahaly. Myslím, že tomu říkají slib poslušnosti. Jakmile vstoupí do kláštera, jediný, kdo je smí vidět, je lékař nebo kněz. Dcera sestřenky vstoupila do odloučeného řádu. Odjela do Ameriky, a jakmile složila závěrečný slib, už ji nikdy neviděli.“

„Je to proti přírodě.“

„Asi máte právo to říct, ale je to oběť, kterou ony a jejich rodiny přinášejí našemu Pánu.“

Murdoch věděl, že o určitých věcech nemá smysl se s paní Kitchenovou hádat, zejména pokud se týkají církve. Byla to velmi dobrosrdečná žena, ale jakékoliv zpochybňování jejich víry ji uvádělo do rozpaků. Byla rigidní a nesmírně lpěla na dogmatech. Navíc bylo už pozdě a on se cítil příliš unavený, než aby se mu chtělo nějak moc mluvit. Ovšem stejně jako už mnohokrát v minulosti i tentokrát ho paní Kitchenová překvapila.

„Upřímné, kdyby bylo na mně, pane Murdochu, kdybych já byla matka představená, za takové situace bych pravidla porušila. Co je špatného na tom, když dá muž poslední sbohem své jediné sestře, to tedy opravdu nevím.“

Usmál se na ni, hněv ho přešel. „Děkuji, paní Kitchenová. Nemohu říct, že by se sestry chovaly nějak přívětivěji. Vlastně jsem je taky ani neviděl. Dokonce i při pohřbu byly na druhé straně zdi. Slyšel jsem je zpívat, ale to bylo tak všechno.“

Dala do konvice tři poctivé lžíce čajových lístků a zalila je vroucí vodou.

„Necháme je minutku vyluhovat. Ale – než zapomenu – tady vám přišlo nějaké psaní. Konstábl je přinesl spolu s telegramem. Hned vám je dám.“

Odběhla a on vstal, aby si nalil čaje dřív, než bude dost silný na to, aby rozpustil sklovinu na jeho zubech. Paní Kitchenová se vrátila s podlouhlou obálkou v ruce. Vzadu byla pečeť s razítkem, které vypadalo úředně. Murdoch otevřel obálku nožem.

V záhlaví dopisu stálo jméno Jamese Massieho, správce věznice Don Jail.

Milý pane Murdochu. Buďte tak laskav a co nejdříve mě navštivte v mé kanceláři. Jeden z našich vězňů si s vámi přeje mluvit. Dopoledne bude nejlepší, jak nejdříve se vám to hodí.

S úctou J. M. Massie, správce věznice

„Doufám, že to nejsou špatné zprávy,“ ozvala se paní Kitchenová.

„Ne, spíše dobré. Myslím, že jsem se vám před několika měsíci zmínil o Adamu Blakeovi, o tom hochovi odsouzeném za kapesní krádeže. Zatýkal jsem ho a myslel jsem si, že by z něho mohl být docela slušný člověk, kdyby si s ním někdo pohovořil. Je fakt, že se k tomu tenkrát moc neměl, ale řekl jsem mu, že až uzná svoji chybu, přijdu ho navštívit. Zdá se, že ta doba ve vězení mu vyjasnila mysl.“

„To by měla.“ Sáhla si do kapsy u zástěry. „Mimochodem, pane Murdochu, dovolila jsem si vám nachystat tohle.“ Vytáhla široký pruh černého hedvábí. „Děkuji vám, paní Kitchenová.“

Zvedl paži a upevnil si stuhu na rukáv saka, kde ji bude nosit několik příštích měsíců na znamení smutku. Vzdychl si. Chudák jeho malá sestřička.

Charles Craig otevřel oči a ještě chvíli zůstal nehnutě ležet a přemýšlel, co ho vzbudilo. Jeho žena, Margaret, vedle něho tiše chrápala, jako vždycky, když si musela vzít opium proti bolesti. V pokoji bylo dusno a páchl čpavkovou mastí, kterou si večer co večer mazala oteklé klouby. Poslouchal, ale jediným dalším zvukem bylo škrábání a šustění stálezelených keřů, které rostly u domu. Vyklouzl z postele a bosky šel neslyšně k oknu. Roleta byla stažená až dolů, nadzvedl ji v rohu a podíval se ven. Ložnice se nacházela v zadní části domu a pod sebou viděl velkou zahradu, čistou a bíle potaženou čerstvým sněhem. Přímo před ním se půda mírně zvedala k vysokému plotu, který ohraničoval sousední pozemek. Jejich dům se ukrýval pod hustým příkrovem stálezelených keřů, které se táhly doprava a dolů k silnici a nabízely jim dokonalé soukromí. Nalevo bylo pole. Zdálo se mu, jako by zahlédl nějaký malý pohyb, tmavší stín mezi stíny keřů v horním rohu, ale nebyl si jistý. Obloha byla zatažená a měsíc za mraky.

Stál nehybně u okna několik minut a pak se s malým zasténáním narovnal. Margaret si něco mumlala ze spaní, šel zpátky k lůžku a vytáhl jí deku okolo ramen. Chvilku počkal, aby se ujistil, že se nevzbudila, pak šel ke skříni, vytáhl si kalhoty a sako. Líbil se mu moderní styl nočního prádla, nosil proužkované flanelové pyžamo. Natáhl si kalhoty a sako přes pyžamo a vyplížil se z místnosti.

Na podestě ani na schodišti nebyly svíčky, ale jeho oči si už zvykly na tmu a sešel po schodech do pracovny. Pode dveřmi pronikal úzký proužek mdlého světla. Zaklepal, jednou silně, dvakrát jemněji. Jeho syn okamžitě otevřel dveře. Craig uhnul o několik kroků do chodby a James se k němu ihned připojil.

„Je zas venku?“ zeptal se.

„Nejsem si jistý. Neštěkali před chvilkou psi?“

„Před chvílí štěkali,“ James vypadal zmateně. „Nevypadalo to na nic vážného,“ dodal. „Myslel jsem, že je to nejspíš veverka nebo mýval.“

„Někdy jsi opravdu horší než ten nejblbější povaleč,“ řekl Charles. Nezvedl hlas ani nepřidal na důraze, ale James zrudl, jako by mu někdo pořádně vynadal.

„Promiň, tati.“

„V pořádku.“ Charlie kývl hlavou směrem k pracovně. „Jsou závěsy zatažené?“

„Ano.“

„Tak pojďme dovnitř.“

Craig vešel zpátky do pokoje. James kouřil dýmku a vzduch byl nasycený vůní kouře. Na stolku vedle křesla stála sklenice whisky. Otec šel rovnou k psacímu stolu a odklopil víko.

Fenka mopse, která dělala Jamesovi společnost, přihopkala k němu a zamávala zakrouceným ocáskem. Craig ji nepřítomně pohladil po hlavě.

„Tiny je v boudě?“

„Ano, ovšem.“

Craig vysunul jednu ze zásuvek stolu a sáhl dovnitř. Otočil dřevěným šroubem, kterým se otvírala tajná schránka.

„Kde je?“ zeptal se James.

„Jako vždycky vpravo nahoře.“ Vytáhl ze schránky malý kožený obušek.

„Co mám dělat?“ ptal se James.

Craig ukázal na hodiny na římse nad krbem, okázalý kousek z ořechového dřeva s přemírou ozdob z pozlaceného kovu.

„Zůstaň tady, dokud neodbijí čtvrt. Já projdu houštinou. Až přijde čas, roztáhni závěsy a postav se k oknu. Dělej, jako že zíváš a protahuješ se. Pak vezmi Bess, lampu a vyjdi z pokoje. Nechej lampu rozsvícenou a běž k zadním dveřím. Obuj si holínky, dej si kabát a vylez ven na verandu. Ať to vypadá, jako že venčíš Bess. Dělej hluk. Máš šanci předstírat, že jsi Edmund Kean.“

Oblékl si kabát a zastrčil obušek do kapsy.

„Co když má ten chlapík pistoli?“

Craig pokrčil rameny. „Víš, co dělat. Nestůj ve světle, choď dokola. Měl bych být dost blízko na to, abych ho zastavil, ale jestli zakřičím, rychle zmiz.“ Stroze synovi pokynul na pozdrav a odešel.

James se posadil do křesla a dopil zbytek whisky. Dýmka vyhasla, ale znovu ji nezapálil. Bess si vyskočila do křesla vedle něho a nechala se hladit mezi ušima. Uplynulo deset minut a hodiny začaly odbíjet. Vstal, šel k oknu a roztáhl závěsy. Venku nic neviděl, ale cítil se trochu nesvůj, protože si uvědomoval, jak je vidět na něj. Rychle zazíval a protáhl se, popadl Bess a vykročil z pokoje. Chvíli čekal u zadního vchodu a poslouchal, ale všude panoval klid. Byla skoro jedna hodina a lidé už dávno spali. Hodil na sebe kabát a vklouzl do holínek, zvedl psa a vyšel na verandu. Tiny ho slyšela, vystrčila hlavu z boudy a zaštěkala. James zašel do stínu, postavil Bess na zem a nahlas zřetelně zavolal: „Pospěš si, Bess, nebudeme tady celou noc.“ Pak začal chodit sem a tam a tleskal rukama. Tiny štěkala, Bess se k ní připojila a pobíhala kolem něho.

„To stačí, no tak.“ Šel k boudě, která stála na druhé straně verandy, přivolal fenku a přivázal ji na dlouhé vodítko. „Buďte zticha, vy dvě.“ Když to udělal, vrátil se k zadnímu vchodu, zvedl svítilnu a vešel dovnitř. Zhasl světlo a čekal v chodbě. Fenky se ztišily a zalezly do boudy. Muselo to být nanejvýš pět minut, když uslyšel jemné křupání sněhu, jak někdo mířil ke dveřím. Vešel jeho otec.

„Nečekal jsi venku moc dlouho, Jamesi.“

„Promiň, tati. Viděls ho?“

„Jen zahlédl. Už šel pryč přes Hernsworthovo pole. Buď udělal, co chtěl, anebo věděl, že po něm jdeme. Nespěchal, takže ti to asi zbaštil.“

„Jak vypadá?“

„Není moc vysoký, menší než ty nebo já o dobrých třicet centimetrů, ale měl na sobě pršiplášť a kapuci nahoře, takže nemůžu říct přesně, jakou má figuru, jestli je ramenatý nebo hubený.“ Craig si zahřál dechem studené ruce a začal si sundávat šaty. „Prohlížel jsem to místo, kde stál, ale nic jsem neviděl, ani tabák, ani nedopalky. Ať už tam byl jakkoliv dlouho, je to trpělivý člověk.“

„Co budeme dělat, tati?“

„Pro tuto chvíli nic.“ Craig se poprvé usmál. „Možná děláme z komára velblouda. Mohl tam být z různých důvodů. Možná je to stydlivý milovník, který se snaží zachytit koutkem oka Adeliu. Anebo je to zloděj psů, který chce odnést naše miláčky.“ Znovu si zafoukal na ruce. „Anebo strká frňák do našich věcí.“

Stáli v hale a mluvili potichu. Craig popleskal svého syna zlehka po tváři. „Mimochodem, Jamesi, vypadáš hrozně vyplašeně. Už jsem ti říkal mockrát, ať na sobě nedáváš znát strach. Nikdy.“

„Omlouvám se, neuvědomil jsem si to“ James se usmál svým typickým zářivým úsměvem.

„Tak je to lepší. Musíš se poučit z toho, co se stalo tomu chudákovi Harrymu Murdochovi. Sám sobě ublížil nejvíc.“

„Nevěděl jsem, že je ti ho líto, tati.“

Craig pokrčil rameny. „Jistěže je. Ne moc, ale trochu mi ho líto je. A teď šup do postele. Ráno půjdeme ven a rozhlédneme se tu ještě. Možná za sebou něco nechal, i když o tom pochybuji. Ten chlap je zkušený.“

James ho políbil na dobrou noc a odešel. Craig zůstal stát a foukal si znovu na prokřehlé ruce. Věděl, že teď neusne, krev v něm ještě proudila vzrušením. Potřeboval trochu utišení, úlevy. Vyšel po zadním schodišti do druhého poschodí. Tady nahoře byly dvě místnosti. Jednu používali jako skladiště, ve druhé spala jeho švagrová. Otevřel dveře od této místnosti a vešel dovnitř. „Carmel,“ zašeptal. „Carmel, vzbuď se, miláčku, to jsem já.“

Jessice se ještě nechtělo zpátky do postele. Walter nebyl velký spáč a zdálo se, že ho probudí i ten nejmenší pohyb na její straně. Napolo očekávala, že ho najde, jak číhá u dveří. Věděla, že je to z lásky, ale jeho starostlivost a péče ji svazovaly a stejně k ničemu nevedly. Neuměl jí pomoci, nedokázal poskytnout žádnou úlevu od jejího trápení.

Nechtěla riskovat a prohrabovat uhlíky, i když byla promrzlá na kost. Podrážky holínek byly tenké a punčochy měla vlhké od sněhu, který se dostal do bot. Sally se otočila v postýlce a zavolala: „Mami, mami.“ Jessica šla k ní, ale Sally tvrdě spala. Obličej měla zardělý a Jessica jí poplašeně přiložila hřbet ruky na čelo. Bylo teplé, ale ne příliš. Jessica odhrnula kousek přikrývky, aby se děvčátko ochladilo. Pak, ruce zabalené do šály, začala chodit po pokoji sem tam. Na stolku u okna ležela velká Bible. Jessica se před stolkem zastavila a dotkla se jemné kožené vazby, jako by to bylo něco živého. Otevřela Bibli na zadní straně, kam její matka vepsala rodinný strom, jak si jej pamatovala.

Evangelina Plainová si vzala Josiaha Watkinse. Měli sedm dětí, z nichž čtyři se dožily dospělého věku – Phoebe, Thomas, David a nejmladší Jessica.

Prstem obkreslovala úhledný rukopis. Jessica se provdala za Waltera Laceyho. Matka jí tu Bibli dala jako svatební dar a Jessica si vzpomněla, jak pyšně a pečlivě vepsala jméno své prvorozené dcery, Sarah, které říkali Sally. Narodila se 30. října 1891. Pod tím byl volný řádek pro další záznam a Walter tam napsal Sylvanus. Plod nebyl životaschopný, ale podle učení církve v ní žil dost dlouho na to, aby měl duši, a proto křtiny i pohřeb proběhly současně. Jessica si tiskla ňadra. Kdyby se dítě narodilo, tak jak mělo, kojila by ho.

Chvíli stála a dotýkala se uctivě Bible. Mnohokrát se stala svědkem toho, že její matce se dostalo útěchy z toho, čemu říkala zjevené slovo Boží, a Jessica zoufale potřebovala nějakou radu. Otevřela knihu na části Přísloví, a aniž by se dívala, nechala prst běžet po stránce dolů, dokud neucítila jakýsi impuls, aby zastavila. Podívala se. Zarazila se u kapitoly 30, veršů 15-16.

Pijavice má dvě dcery: „Dej sem! Dej sem!“

Jsou tři nenasytné věci

a čtyři, jež nikdy neřeknou: „Dost!“

Šeol, neplodné lůno,

půda, jež se vodou nenasytí,

oheň, jenž nikdy neřekne: „Dost!“

Ta slova ji v hrdle zraňovala jako úlomky skla.

Věznice Don Jail, impozantní budova z šedého kamene, byla situována poněkud od cesty v mírném svahu, takže čněla nad svým okolím. Široká štěrková příjezdová cesta, vždy úhledně uhrabaná, vedla ke klenutému vchodu, který připomínal zámeček, ale tím veškerá podobnost končila. Murdoch tu byl už mnohokrát předtím, ale předním vchodem šel jen jednou, když se tu dostavil jako návštěva. Přišel si promluvit s Adamem Blakem, chlapcem, kterého sebral při kapesní krádeži. Normálně by chlapce nejspíš poslali do polepšovny. Ovšem policejní soudce Denison, který tento případ soudil, byl známý tím, že je nepředvídatelný. Vyjádřil velký soucit s napadenou ženou a odsoudil mladého Blakea na šedesát dní do věznice Don Jail. Murdoch soudil, že chlapec není hloupý, a doufal, že když dá najevo zájem o něho, mohl by mu pomoci nastoupit lepší životní cestu. Tuhle námahu si však mohl ušetřit. Blake byl podrážděný a nemluvný a neměl sebemenší snahu se nějak změnit.

Murdoch vystoupil po točitém kamenném schodišti k mohutným dvoukřídlým dveřím. Po každé straně stál kamenný sloup s vyrytými motivy a nad dveřním překladem se vyjímal veliký reliéf lidské hlavy, rovněž vytesaný do šedého kamene. Vlasy a bradka se kroutily jako hadi, smutné oči vystupovaly z tváře. Murdoch si pomyslel, že ta osoba vypadá jako popravený kriminálník, ale vysvětlili mu, že je to otec Čas, výstraha těm, kdo tak hloupě mrhají vlastním životem.

Zatahal za zvonek. V pravé půlce dveří bylo malé zamřížované zavřené okénko a téměř okamžitě se dřevěný panel odsunul stranou. Do otvoru vystrčil tvář nějaký muž, který, soudě podle odpudivého vzhledu, mohl být klidně v ústech Hádových. Prohlížel si podezíravě Murdocha. „Co si přejete? Návštěvy jen v neděli.“

„Poslal pro mě správce Massie. Jsem detektiv Murdoch ze stanice číslo čtyři.“

Strážný pohlédl na něco dolů, zřejmě se díval do nějakého seznamu, a výraz jeho tváře se změnil. „Můžete dál.“ Uvedl ho do malé vstupní haly.

„Omlouvám se za to uvítání, pane Murdochu, ale slýcháme tu nejrůznější dojímavé příběhy, kterými nás chtějí lidi přimět, abychom porušili pravidla. Většinou jsou to kraviny.“ Podal Murdochovi ruku. „Clarence Howe, k vašim službám.“

Murdoch si s ním potřásl rukou.

„Upřímnou soustrast,“ řekl Howe a ukázal na Murdochovu smuteční stuhu. Murdoch kývl hlavou na znamení díků, ale neměl chuť podávat bližší informace.

„Jak se vede mladému Blakeovi? Přivedlo ho nakonec pár týdnů ve vězení k rozumu?“

„Blake? Myslíte Adama Blakea? Toho zlodějíčka s platinovými vlasy?“

„Toho.“

„Přijít k rozumu? Ten? Jestli chcete znát můj názor, míří rovnou na šibenici.“

Murdoch byl zmatený a už se chystal zeptat, zda Howe ví, proč ho předvolali, ale dveře za ním se otevřely a objevil se další strážný. I on vypadal jako voják, měl nakrátko ostříhané vlasy a dlouhý navoskovaný knír.

„Správce říká, že je připraven vás přijmout, detektive. Tudy prosím.“

Kancelář pana Massieho se nacházela ve druhém poschodí v zadním křídle budovy a její okna vedla na vězeňský dvůr. Strážný cestou nemluvil, a jak pochodovali matně osvětlenou chodbou, jejich kroky se ozvěnou odrážely od kamenné podlahy a klíče, které měl strážný u pasu, cinkaly. Úzké schodiště vedlo k dalším zamčeným dveřím. Ty ústily do krátké chodby s tmavě hnědými holými stěnami a jednoduchým běhounem. Dveře od správcovy kanceláře byly na konci haly a Murdochovi připadalo, že by měl snad zasalutovat, když se zastavili. Strážný zaklepal.

„Vstupte.“

James Massie stál u okna za psacím stolem, ale okamžitě se otočil, aby pozdravil Murdocha, a podával mu ruku. Byl to muž malého vzrůstu, ve středních letech s hladkým temenem bez vlasů, které vyvažoval pěstěný knírek a bradka. Zlatý monokl podtrhoval jeho vzhled učence.

„Detektive Murdochu, posaďte se, prosím.“ Ukázal rukou směrem k čalouněné židli před psacím stolem. Murdoch se posadil, sundal si klobouk a položil ho na podlahu vedle sebe.

Strážný se elegantně otočil na patách a opustil místnost. Správce si sedl na židli na opačné straně širokého stolu. Stůl byl prázdný až na kalamář, žlábek s pery a velkou knihu. Massie odsunul knihu na bok, zarovnal její okraj úhledně s okrajem psacího stolu. Murdoch se ptal sám sebe, zda je vždycky tak nesvůj.

„Děkuji, že jste přišel tak brzy, pane Murdochu. Já, hmm, měl jsem pocit, že se ta zpráva nehodí do dopisu, a proto předpokládám, že nevíte, proč jsem pro vás poslal, je to tak?“

„Myslel jsem, že je to možná kvůli mladému Blakeovi, ale zřejmě to není ten důvod.“

„Ach ano, Blake. Ne, ne, máte pravdu. O něho nejde.“

Massie otevřel zásuvku po své pravé ruce a vytáhl tlustý šanon nacpaný listy papíru. Posunul si monokl výš ke kořeni nosu. Čočky jeho hnědé oči zvětšily.

„Nebudu už déle chodit kolem horké kaše. Máme tu jednoho vězně. Jmenuje se Henry Murdoch, známý jako Harry Murdoch. Tvrdí, že je váš otec.“

Murdoch na něho zíral. „Můj otec? Jak by to mohl být můj otec?“

Massie rychle listoval papíry a vytáhl jednu složku.

„Henry Francis Murdoch, narozen ve městě Halifaxu, Nova Scotia, Léta Páně osmnáct set třicet devět. Byl sezdán se slečnou Mary Weldonovou, rovněž ve městě Halifaxu, která již zesnula. Měl tři děti: syna Williama, narozeného roku šedesát jedna, dceru Susannu, narozenou v roce šedesát čtyři, a dalšího syna Alberta, který rovněž zemřel.“ Jeho hlas zněl smířlivě. „Chápu, že to pro vás musí být šok, pane, ale je to tak, ne? Henry Murdoch je váš otec, že?“

Na okamžik Murdoch cítil, že hledí na muže před sebou s otevřenými ústy jako nějaký prosťáček. Už je to tak dávno, co měl cokoliv do činění s Harrym. Když promluvil, slyšel sám sebe, jak chladně jeho hlas zní. „Musí to být pravda. To jsou zajisté relevantní podrobnosti otcova života. Co provedl tentokrát?“

Massie sešpulil rty a chvíli váhal. „Byl odsouzen za vraždu.“

Čekal, jak jeho host zareaguje, ale Murdoch nasadil svůj kamenný výraz, který se objevil vždy, když se ocitl ve velkém stresu.

Správce pohlédl do svých papírů a předčítal, jako by bylo důležité, aby neřekl ani slůvko, které se nevyskytuje v úředních záznamech: „Loni čtvrtého srpna byl obviněn z úkladné vraždy jistého Johna Delaneyho, v okrese York. Byl souzen před porotou svých vrstevníků a šestého prosince odsouzen. Odsoudili ho ke smrti oběšením, rozsudek má být vykonán v pondělí šestnáctého prosince.“

„Jaké byly okolnosti té vraždy?“ zeptal se Murdoch, i když si řekl, že si to může lehce domyslet. Rvačka opilců, jedna rána moc silná. Massie se otočil zády a ukázal na velký stoh papírů svázaných dohromady.

„Tohle jsou kopie všech soudních záznamů, ale pokud si přejete, mohu vám ten případ stručně shrnout.“

„Když budete tak laskav.“

„Ke zločinu došlo čtvrtého srpna v oblasti rokle na východ od Yonge Street, kde končí Summerhill. Na konci ulice je hospoda, jmenuje se Manchester…“

Pohlédl na Murdocha, který pokrčil rameny. Nikdy o ní neslyšel. „Majitel té hospody, Vincent Newcombe, zřejmě pořádá zápasy teriérů, kdy účelem je, aby v určitém vymezeném čase pes zabil co nejvíc krys. Pan Murdoch se jednoho takového zápasu zúčastnil. Podle svědků prohrál hodně peněz a rozzlobil se, obvinil skoro všechny z toho, že ho podvedli. Člověk, jenž nakonec vyhrál, byl tím mužem, kterého našli mrtvého, John Delaney. Opět se všichni svědci shodli na tom, že Harry odešel z toho místa jako první. O dvě hodiny, nebo tak nějak, později, si začala Delaneyova manželka dělat starosti, protože se její muž nevrátil domů, a poslala syna do hospody, aby se po něm poptal. Podle všeho Delaney odešel krátce po Harrym. Jeden ze svědků, jistý pan Pugh, nabídl, že půjde s Delaneyovým synem, a v potoku objevil tělo zavražděného. Neutopil se, ale někdo ho několikrát silně udeřil zezadu do hlavy. Jen o pár stop dál našli v trávě ležet Harryho Murdocha. Když se probral a řekli mu o smrti Delaneyho, odpověděl: ,Dostal, co mu patří‘ Protože ho pan Pugh podezříval, svázal Murdochovi ruce, a když přijel konstábl, zatkl ho.“

„A tohle je veškeré svědectví proti němu?“

„Kdepak. Pan Delaney byl levák a váš otec měl podlitinu na pravé tváři, která odpovídala odřeninám na prstech levé ruky mrtvého muže. Na Murdochově pravém rukávu a přední části košile našli krev. Neměl žádné vysvětlení pro to, proč byl v rokli. Penzion, kde bydlel, je na druhém konci Shaftesbury Avenue, opačným směrem. A konečně, ve váčku pana Delaneyho chyběly peníze. Samozřejmě, jeho poznámka o smrti toho nebohého muže byla velmi přitěžující okolností. Pana Delaneyho si jeho církev a přátelé velmi vážili.“

„Navzdory jeho zálibě v hazardu?“

„Zřejmě je to hřích, který se dá odpustit.“

„A předpokládám, že Harry Murdoch pil, ne?“

„Podle svědků byl namol.“

Murdoch cítil, jak se mu do úst navaluje žluč. Za ta léta se jeho otec nezměnil. Massie taktně odvrátil oči.

„Musím říct, že od té doby, co je u nás, se snaží odčinit své prohřešky. Učí se číst a ukázalo se, že má nadání pro kresbu. Samozřejmě, nemůže pít přes míru, i kdyby chtěl, ale přijal závazek a každý týden chodí ke svatému přijímání. Vrátil se ke své víře. Je katolík, ne?“

Murdoch kývl na souhlas.

„Koronerova porota došla k závěru, že si lehl a čekal na svou oběť hned pod mostem. Pohádali se. Murdoch Delaneyho uhodil, pravděpodobně nějakým kusem dřeva, a shodil ho do potoka. Pak, zmožený tou námahou a stále ještě pod vlivem alkoholu, ztratil vědomí a neprobral se, dokud ho později nenašel pan Pugh. To je v kostce celý případ. Samozřejmě se můžete na tuto zprávu podívat, kdykoliv budete chtít.“

„Má to smysl?“

Massie znovu urovnal šanon. „Záleží jen na vás.“

„Přiznal se?“

„Ne, nepřiznal. Přísahá, že je nevinen.“ Massie si zdvořile odkašlal. „Ale to je dost běžné, nemyslíte?“

„Proč mě chce vidět?“

„Vím, že jste se už nějaký čas neviděli. On sám mi říkal, že jste se nepohodli, když jste byl mladý.“

„Můžete tomu tak říkat.“

Murdoch věděl, že jeho hlas zní hořce, ale nemohl si pomoci. To takzvané nepohodnutí byla zuřivá hádka, která by skončila krveprolitím, kdyby nebyl Harry tak opilý, že se nedokázal udržet na nohou. Murdoch měl tehdy teprve třináct, ale byl už docela vysoký. Přijímal rány, kterými otec zasypával jeho hlavu a ramena. Hrdost mu bránila v tom, aby dělal něco jiného, než jen bránil sám sebe. Když Harry zavrávoral a upadl na podlahu, Murdoch odkráčel a přísahal si, že už nikdy nedovolí, aby ho otec mlátil. Naposledy viděl svého otce ležet na zádech uprostřed obýváku, chrápajícího, uslintaného a páchnoucího.

„Už je to dávno,“ řekl nahlas.

Správce se zaklonil na židli dozadu. „Váš otec vás chce požádat, abyste prokázal jeho nevinu.“

Murdoch se zašklebil. „Skutečně? To proto po mně tak pátral?“

„Až do včerejška nevěděl, že pracujete u policie. Myslím, že vás chtěl hlavně ještě naposledy vidět.“

„Myslíte jako usmíření?“

„Právě tak. Stín šibenice je dlouhý, pane Murdochu, a temný. Už jsem viděl pěknou řádku mužů, jak litují svých hříchů, když je před nimi poslední cesta.“ Vstal. „Máme tu místnost pro návštěvy. Stráž vás tam zavede a já nechám přivést pana Murdocha dolů. Nemůžeme vám, samozřejmě, poskytnout naprosté soukromí, ale požádám strážného, aby vás nechal o samotě. A mimochodem, dovolil jsem tomuto vězni kouřit. Za normálních okolností nepovoluji žádný tabák ani dýmku, ale v tomto případě si může zapálit, pokud bude chtít.“

I Murdoch vstal. Cítil, že mu srdce bije rychleji, a v ústech měl sucho. Už je to dávno, co stál Harrymu tváří v tvář.

Dozorce Tyler zavedl Murdocha do místnosti pro návštěvy.

„Posaďte se, kam chcete.“

Místnost působila stroze, s prkennou podlahou a jediným dlouhým stolem uprostřed. Na každé straně stálo namačkáno asi dvanáct židliček, ale na stole byla místa vyznačena proužky dřeva. Vězni museli mít ruce na této ploše tak, aby na ně strážný viděl. Vzduch byl dusný, neustále naplněný pachem strachu a vzteku. Murdoch si vybral židli na konci stolu a sedl si. Naproti sobě byly dvoje dveře se zamřížovanými okénky. Jedněmi vstoupil vězeň a druhými návštěva. Dozorce přešel k opačným dveřím a stiskl elektrický knoflík, který dával zřejmě nějaký signál na cely.

„Budou tu za chvíli,“ řekl. Zvědavě si Murdocha prohlížel. „Jeden z těch, co jste sbalil, že?“

„Ne,“ odpověděl Murdoch a schválně se začal rozhlížet po místnosti. Řada vysokých oken po jeho pravici propouštěla denní světlo, ale byla příliš vysoko, než aby jimi mohl vidět ven. Bylo pošmourné, šedivé dopoledne a svíce na stěnách hořely. Na jedné straně u dveří naproti němu visel portrét Jejího Veličenstva. Královna byla zobrazena ve svém rouchu, šarlatový plášť lemovaný hermelínem a rudá draperie v pozadí jasně zářily. Murdoch si pomyslel, že je to hezká reprodukce, mnohem hezčí než ta, kterou měl ve své kanceláři na policejní stanici. Přímo za ním visela velká olejomalba šéfa policie, podplukovníka Grasetta. Tu umístili v úrovni očí vězňů.

„Budu za dveřmi. Zavolejte, kdybyste mě potřeboval,“ řekl strážný a odešel.

Murdoch využil příležitosti a sundal si z rukávu černou stuhu. Nebyl připraven sdělit svému otci, že Susanna zemřela. Znovu si sedl, rozepnul si kabát a sundal hodinky. Ukazovaly dvě minuty po půl. Věděl, že se snaží působit klidným dojmem. Bylo to na hony vzdálené tomu, jak se skutečně cítil, ale vzali by ho čerti, kdyby dopřál Harrymu to potěšení vidět, jak je jeho syn nervózní.

Zaslechl šouravé kroky. Rychle si znovu sedl za stůl. Dveře se otevřely a vešel další dozorce. Ustoupil, aby mohl dovnitř vejít jeho vězeň. Tento muž, v šedém vězeňském stejnokroji, byl podsaditý a měl bledou hladce vyholenou tvář. Plešatěl a zbylé vlasy byly prošedivělé. Murdoch pocítil úlevu. Omyl, tohle není jeho otec. Byl příliš starý a příliš silný.

Vězeň se neohrabaně pohnul směrem ke stolu a najednou se usmál.

„Ahoj, Willie. To je doba, co?“

Až teď, díky tomu hlasu, Murdoch poznal, že je to jeho otec. Vstal tak prudce, až se židle zakymácela a s rachotem se zvrátila na podlahu. Zrudl rozpaky, připadal si nemotorný a jako hlupák, tak jako vždycky v přítomnosti svého otce.

„Pořád vobě ruce levý, koukám,“ řekl Harry.

Murdoch zvedl židli a sedl si, a jeho otec se uvelebil naproti němu. Podával mu ruku. „No tak, synku. Uplynulo hodně vody, ale pořád jsme jedna krev a jedno tělo. Ani si s otcem nepotřeseš rukou?“

Stiskl mu ruku pevně, dlaň měl tvrdou a mozolnatou, tak jak si ji Murdoch pamatoval. Harry byl na to hrdý. Jeho rány bývaly stejně zničující jako rány dřevěnou palicí.

Dozorce ustoupil o krok. „Jmenuji se Barker. Nechám vás tu o samotě, ale budu vás sledovat oknem. Murdochu, položte obě ruce na stůl a nechejte je tak.“

Bylo zvláštní slyšet, jak někdo oslovuje někoho jiného jeho jménem. Otec ho bedlivě pozoroval a on se přinutil podívat se mu do očí.

„Změnil ses, Wille, ale to se dalo čekat. Byls ještě kluk, když jsem tě viděl naposled. Teď si připadám, jako bych se díval do zrcadla.“ Přejel si rukou po krátce zastřižených vlasech. „Nebo spíš jako bych viděl odraz toho, kým jsem býval. Kolik ti je. Pětatřicet?“

„Třicet čtyři.“

Murdoch mluvil úsečně. Nikdy ho nenapadlo, že by se mohl podobat otci, a neměl z toho radost. „Správce Massie říkal, že tě odsoudili za vraždu.“

Teď zrudl zase Harry. „Nech těch jemnůstek, jo, Wille? Ano, je to tak.“ Znovu se ušklíbl, ale bylo to, jako by pozoroval vrčícího psa. „Jestli se nestane zázrak, novej rok už nepřivítám.“ Udělal groteskní gesto, kterým napodobil oběšení.

„Správce říkal, žes umlátil nějakého chlapa, protože jsi prohrál v sázce spoustu peněz.“

V Harryho očích náhle probleskl vztek a stáhl rty pevně k sobě. Dokonce i teď, po tolika letech, naháněl ten pohled Murdochovi strach. Opřel se dozadu o židli.

„Proč jsi mě chtěl vidět?“

Harrymu se podařilo vyloudit na tváři něco jako úsměv. „Vím, že jsme se nerozešli v dobrým, Wille, a je mně to líto. Ale jak vidíš, jsem v pořádný kaši. Doufal jsem, že bys mi mohl nějak pomoct.“

„Jak?“

Harry se znovu poškrábal na hlavě. „Nikdy jsem neuměl mluvit s člověkem, kterej se tváří, jako by se mně chystal jednu ubalit. Znervózňuje mě to.“

„Vážně, Harry? S tím nic nenadělám.“

Oslovoval otce křestním jménem záměrně a provokativně, ale Harry ho nežádal o vysvětlení.

„Barker mi říkal, že si můžu zakouřit dýmku. Asi s sebou nemáš tabák, co?“

Murdoch chvíli přemítal, zda mu to nemá odepřít, ale připadalo mu to příliš dětinské, a tak zalovil ve vnitřní kapse saka a vytáhl váček s tabákem a zápalky a přisunul je po stole k otci. Čekal, zatímco Harry otvíral váček a hladově nasával vůni tabáku.

„Dobrý zboží, Wille.“

Murdoch počkal, až si Harry nacpe dýmku, zapálí a vtáhne do sebe kouř. Ty pohyby mu byly tak důvěrně známé. Viděl to otce dělat nejméně stokrát – a vždycky měl na tváři stejný spokojený výraz. Jednou mu daroval dýmku k Vánocům. Musel čistit paluby rybářských lodí, než si vydělal dost peněz. Na čtyřicet centů pracoval měsíc. Rybáři si nemohli dovolit štědrost. Bylo to zvláštní, ale Harry jako by mu četl myšlenky.

„Pamatuješ si na tu krásnou malou briardku, kterou jsi mi dal, Wille? Hlavici měla vyřezávanou. A stříbrnou špičku. Stylovej kousek.“

Murdoch přisvědčil kývnutím hlavy. „Za pár týdnů jsi ji zlomil.“

Harryho tvář se na chvíli ztratila v oblacích voňavého dýmu. „Vážně? To je mně líto. Byl to úžasnej dárek.“ Podíval se směrem k Murdochovi. „Musím přiznat, že je z tebe hezkej chlap. Ženáč?“

„Ne.“

Harry si vzdychl. „Po dvaadvaceti letech máme co dohánět, ale zrovna teď si připadám jako pes, co číhá na večeři. Nemůžu se ani soustředit na nic jinýho.“

„Říkals, že chceš, abych ti nějak pomohl? Jak?“

Harry dal dýmku níž. „Jsem nevinnej, Wille. Já toho chlapa nezabil. Neměli žádný solidní důkazy, ale porotě to bylo fuk. Náš Bertie měl víc rozumu než všichni ti chlápci dohromady. Neměl jsem šanci.“

Zmínka o bratrovi Murdocha rozzuřila. Zdálo se, že Harry už docela zapomněl, jaké peklo udělal tomu chlapci ze života jen proto, že byl pomalejší.

„Pokud vím, tak ses s tím mužem krátce předtím, než byl zabit, pohádal.“

Harry se zašklebil a na malý okamžik se ta patina laskavosti vytratila. „Ty to víš, jo? To jseš teda chytrej.“

Murdochova čelist byla sevřená a ztuhlá, jako by nedokázal normálně promluvit. Čas míjel a oni zase zírali jeden na druhého přes kuchyňský stůl. Bezděčně se připravoval na další pohyb: Harry ho chytí za košili a zvedne ho ze židle. Výraz ve tváři jeho otce však nečekaně změkl a jeho tělo kleslo na židli.

„Mrzí mě to, Wille. Nevykročili jsme tou správnou nohou. Chci, abys věděl, že už nejsem ten chlápek, co jsem býval. Od srpna jsem nevypil ani kapku. Svět vypadá jinak, když je člověk střízlivej. Kdybych mohl prožít svůj život znova, věř mi, že bych to udělal, a chlast by v něm neměl místo.“

Murdoch na něj nevěřícně zíral. Byla to pořád tvář cizího člověka, opuchlá, nezdravě vypadající pokožka. Jen ty hnědé oči, které zdědil, vypadaly stejně.

„Ještě jsi mi neřekl, jak ti mohu pomoci.“

Harry studoval hlavici dýmky a udusával tabák koncem zápalky. „Musím přiznat, že jsem až doteďka nevěděl, že děláš u policie. Myslel jsem, že jseš dřevorubec. Poslal jsem dopis. Napadlo mě, že bys možná mohl někoho najmout, aby tu moji záležitost prošetřil, ale takhle je to dokonce ještě lepší.“

„Musím zdůraznit, že pokud se práva týká, případ je uzavřen. Konec. Byl jsi odsouzen.“

„Neudělal jsem to. Přísahám.“

„Možná si to prostě jenom nepamatuješ. Už se to stalo i dřív.“

Harry sebou trhl, jako by do něj udeřil blesk. „Já vím, Wille. Vím, že se to stalo, a nechal bych si useknout pravou ruku, kdybych to mohl vymazat, jenže to nejde. Ale nechci viset za zločin, kterej jsem nespáchal.“

Murdoch pokrčil rameny. „Nemohu v tom už nic dělat.“

„Ale můžeš. Jseš přece detektiv. Promluv si znova s těma lidma. Policajti se rozhodli, že jsem to udělal, a nic moc nevyšetřovali. Někdo toho chlapa zabil, ale já to nebyl, přísahám.“ Harry se mu podíval do očí. „Jseš moje jediná naděje. Ať se stalo mezi námi cokoliv, jseš moje tělo a krev. Nemůžeš mně to odepřít.“ Pohnul rukou, jako by se chtěl Murdocha dotknout, ale zadržel ji. „Ty víš, že já hned tak o něco neprosím, Wille, ale teď tě prosím. Neobracej se ke mně ze zášti zády.“

Otevřely se dveře a vešel Barker. „Je čas jít na dvůr.“

„Nemůžu později?“

„Víte dobře, že ne.“

„Tak dneska vynechám.“

„Ne, ani to nesmíte.“

„Přijdu později,“ řekl Murdoch.

Harry pokýval hlavou. „Ale ne moc pozdě. Naučil jsem se, že hodiny ubíhají jinak, když je člověk ve vězení. Hodina ti připadá jako týden.“ Zvedl váček s tabákem „Můžu si to nechat?“

Murdoch pokrčil rameny. „Když chceš.“

„Tak pojďme,“ řekl Barker a odváděl Harryho pryč. Murdoch nervózně odsunul židli a poklepával prsty na poškrábaný stůl. Tohle nečekal. Setkání s otcem si představoval mnohokrát, ale ne takhle. Ne s tímto poraženým mužem, který mluvil tak tiše. S mužem, který vypadal upřímně. S napraveným mužem. Murdoch si položil hlavu do dlaní. Kdesi v koutku své duše cítil zklamání. Chtěl ho dál nenávidět.

Tyler je musel pozorovat druhým okýnkem, protože okamžitě vešel do místnosti. „Návštěva proběhla v pořádku?“

Murdoch se na něho podíval a snažil se, aby si na něm nevylil svůj hněv.

„Záleží na tom, co myslíte tím ‚v pořádku‘. Neuhodil jsem ho, ani on mě. Předpokládám, že tohle znamená, že vše proběhlo v pořádku.“

Dozorce hvízdl přes zuby. „Tak nějak.“

Murdoch vstal. „Myslíte si, že bych si mohl promluvit se správcem?“

„Přeje si to. Řekl mi to osobně. Odložil kvůli vám prohlídku na celách.“

Znělo to záhadně a Murdoch chvíli nevěděl, jestli si Tyler myslí, že je to důvod k respektu či pohrdání. Usoudil, že v dozorcových očích je takový ústupek z obvyklé rutiny správce Massieho důvodem proto, aby cítil k Murdochovi úctu. Vyšel za ním zpět do chodby.

„Musím vám říct, že s tímhle vězněm nejsou žádné potíže. Kéž by byli všichni jako on.“

Murdoch to nijak nekomentoval.

Zastavili před správcovou kanceláří. Tyler zaklepal, a když se ozvalo „Vstupte“, vešli dovnitř oba.

Správce Massie seděl za psacím stolem a četl si ve svazku papírů.

„Aha, dobrá. Dáte si se mnou trochu čaje, pane Murdochu? Anebo raději kávu? Máme i to.“

„Čaj, prosím.“

Tyler odešel.

„Dobrá volba, mohu-li to tak říct. Zdejší káva připomíná řídké bláto. Alespoň si představuji, že takhle bláto chutná.“ Massie se podíval přes okraj svého monoklu. „Jak proběhla schůzka? Neviděli jste se… jak dlouho? Dvaadvacet let, jste říkal?“

„Ano. Vůbec žádný kontakt. Ani jsem nevěděl, jestli o –“ Murdoch se stále nemohl přinutit, aby vyslovil slovo „otec“. Pokračoval: „Ani jsem nevěděl najisto, zda je ještě naživu.“

„Ach tak.“

„Požádal mě, abych se na ten jeho případ podíval.“

„To jsem čekal.“

„Co si o tom myslíte? Jistě jste sledoval soudní přelíčení. Myslíte si, že je vinen?“

Massie zaváhal. „Když jde o vážný zločin, snažím se obeznámit s okolnostmi co nejlépe. Vězni, přirozeně, vidí věci ze svého hlediska. Už nejednou jsem musel psát soudci, abych zjistil pravdu.“ Povzdychl si. „Je mi líto, pane Murdochu, že čím déle jsem na tomto místě a setkávám se s takovými společenskými živly, tím jsem tvrdší. Popravdě už jsem skoro ztratil víru v možnosti člověka, všech lidí. Řeknu vám otevřeně, že v tomto případě si nejsem jistý. Od chvíle, co je tady, je Harry Murdoch střízlivý, klidný a pracovitý. Vrátil se ke své vlastní víře“

„To podporuje váš názor, ne? Čeká ho koneckonců smrt.“

Podle zmateného výrazu Massieho tváře si Murdoch uvědomil, jak necitlivě zní jeho slova. Ale správcův hlas zůstal klidný.

„Docela. Až na to, že je tu jedna důležitá nesrovnalost. Mám tu opis soudních záznamů. Myslím, že by vás to mohlo zajímat.“

Přisunul papíry k Murdochovi, ale ten se jich ani nedotkl.

„Pane Massie, neodpověděl jste na moji otázku. Říkal jste, že vězeň je poslušný a zbožný, ale neřekl jste, zda si myslíte, že je vinen, nebo ne.“

Správce si sundal monokl a poškrábal si zarudlou skvrnu na nose, kterou tam brýle zanechaly.

„Prošel jsem ty papíry už dvakrát. Důkazy vypadají nevyvratitelně. Podle mne váš otec Johna Delaneyho zabil. Je mi líto. Rád bych řekl opak.“ Poklepal na papíry před sebou. „Myslím, že by vás to mohlo uklidnit, vzhledem k daným okolnostem.“

„To jako, že jsme Harry Murdoch a já pokrevní příbuzní, a že pokud je tu nějaká šance, že je nevinný, měl bych se chopit jakékoliv příležitosti a prokázat to?“

„Tak, ale já…“

Massieho zachránil Tyler, který se vrátil a přinesl tác s čajem.

Podle Murdochova mínění bylo správce pro vězeňskou službu škoda. Měl se stát duchovním. Patřil k těm nejsoucitnějším a nejtaktnějším lidem, jaké kdy poznal. Stočil konverzaci k obyčejným tématům a dění ve městě. Byl pro všemi deseti, aby v neděli jezdily tramvaje, protože si myslel, že by z toho měli prospěch chudší obyvatelé. Pro některé příbuzné bylo obtížné dostat se do vězení na návštěvu, když bydleli daleko. A zatvrzele trval na tom, že jeho obvinění mají prospěch z toho, když se mohou stýkat s těmi, kdo v nich probudí něžnější city. Než dopili svůj čaj, Murdoch se uklidnil dost na to, aby se mohl podívat do soudních záznamů. Massie ho usadil v malé vedlejší místnosti a sám odešel na svou denní inspekci. Tyler doplnil čajovou konvici, přinesl mu nějaký papír na poznámky, pero a inkoust, a nechal ho o samotě. Murdoch vzal svázané dokumenty. Byly to kopie stránek psaných na stroji. Na okamžik si vzpomněl na Enid, která se živila opisováním právnických dokumentů. Tahle myšlenka taky nepatřila k těm šťastným.

Předsedou senátu byl Falconbridge, člověk, se kterým se Murdoch jednou či dvakrát setkal, když vypovídal u soudu. Starší chlapík s ostrým nosem, který vypadal jako zobák, a provázela ho reputace mazaného a zároveň prchlivého člověka. Jeho závěrečná poučení určená porotě byla sžíravá. Nedalo se očekávat, že by porota vynesla opačný verdikt, když Falconbridge usoudil, že obžalovaný je vinen. A on si to jednoznačně myslel.

Obhajoby se ujal advokát jménem Clement, který podle Murdocha odvedl kvalitní, i když ne příliš nápaditou práci. Žalobcem byl Greene, kterého znal Murdoch z doslechu. Říkalo se, že Greene by se spíš zastřelil, než aby ztratil případ. To se dřív naučí krávy létat, ušetřete si čas. Po této stránce, a také proto, že Johna Delaneyho vylíčili jako cenný pilíř církve a oddaného otce rodiny, mluvilo všechno proti Harrymu. Murdoch věděl, jak se porotci dívají na cizince. Někteří z nich Delaneyho osobně znali. Z jejich hlediska byl pachatel dopaden, tak nač dál pátrat.

Vzal list papíru a začal si dělat poznámky.

Věnoval se tomu určitě nejmíň hodinu, když se Massie vrátil. Rovnou za ním šel Tyler a nesl podnos.

„Pane Murdochu, chystám se poobědvat. Obvykle jím tady, u stolu. Dáte si se mnou?“

„Velmi rád, pane, a pokud vás mohu připravit o čas, chtěl bych se vás zeptat ještě na pár věcí.“

Tyler, který byl spíše sluhou než dozorcem, položil podnos na stůl a začal z něho vykládat talíře a misky s polévkou. Massie se posadil a Murdoch si sedl na židli naproti němu. Tyler přisunul malý stolek.

„Děkuji vám, Tylere. Už se obsloužíme sami.“

Oběd se skládal z řídkého zeleninového vývaru, několika krajíčků chleba a studeného jehněčího.

„Beru si jídlo ze zdejší kuchyně,“ vysvětloval Massie. „Myslím si, že ti, které mám na starosti, by se neměli rozmazlovat, ale nemělo by se s nimi ani zacházet jako s nějakou havětí. Dostávají jednoduché, ale výživné jídlo.“

Murdoch srkal vlažnou polévku. Prostá tedy byla. Jestli je výživná, to nevěděl. Chutnala trochu jako tuřín.

„Prosím, ptejte se.“

Murdoch se podíval na svůj list papíru. „Extrapoloval jsem hlavní body svědectví proti němu. Zaprvé je tu ta podlitina na jeho pravé tváři. Říká, že upadl, což je možné, vzhledem k tomu, že měl pořádně upito.“

„To je sice pravda, ale nevysvětluje to tu odpovídající odřeninu na levé ruce Delaneyho.“

„Dobrá, odškrtnuto. Za druhé, pokud jde o tu krev na rukávu a na přední části Harryho košile. Říká, že jeho psa pokousaly krysy a on se potřísnil jeho krví, když ho zvedl ze země. Prohlédl někdo toho psa, jestli je zraněný?“

„Ne v tu dobu, a když se dostal případ k soudu, i kdyby nějaké zranění měl, už se dávno zahojilo.“ Massie si otřel ústa ubrouskem. Alespoň nádobí a textil odpovídaly jeho postavení.

„Skutečnost, že vůbec v rokli byl, je samozřejmě tou nejpodezřelejší věcí. Jasně to vypadá, že tam ležel a čekal na Delaneyho, který tudy musel projít cestou domů.“

„Přesně tak.“

„Předpokládám, že není pochyb o tom, že peníze zmizely?“

„Ani v nejmenším. Ten člověk, který pracuje v hospodě, má hlavu na čísla. To on na tuto skutečnost upozornil žalobce, jinak by si toho nikdo asi ani nevšiml. Lacey si vedl přesné záznamy o sázkách a o tom, kdo kolik vyhrál a prohrál, a pamatoval si to. Delaney odcházel a měl u sebe skoro sto dolarů, a tahle částka se v jeho váčku na peníze nenašla.“

„Přesně řečeno vyhrál devadesát čtyři dolarů a ve váčku našli sedmdesát dva dolary. Těch dvaadvacet chybějících dolarů nikdo nevysvětlil.“

„Pan Clement to nedokázal Laceymu vymluvit, ten neustoupil ani o cent.“

„Snažil se naznačit, že Delaney vytáhl peníze, aby si je přepočítal, a pár bankovek mu uletělo. To mi připadá dost absurdní.“

„To taky je a ubralo mu to na věrohodnosti. Páni porotci se smáli, když to slyšeli.“

„Tenkrát je ale nikdo nehledal, jak jsem vyrozuměl.“

Massie počkal, až spolkne kus chleba a bude moci promluvit s prázdnými ústy. „Ne peníze. Jak říkám, nikdo nevěděl, že chybí. Dozvěděli se to až krátce před soudním přelíčením. Konstáblové hledali vražednou zbraň a tu našli brzy kousek od místa, kde objevili Delaneyho.“

„Pan Greene byl přesvědčen, že si Harry peníze někde ukryl a chtěl se pro ně později vrátit, ale pokud by to byla pravda, proč nevzal celý váček?“

„V této věci působil Green velice přesvědčivě. Naznačil, že Harry se snažil, aby celá ta věc vypadala jako nehoda, a proto hodil Delaneyho do potoka. Vzal si jen malou částku, protože doufal, že si toho nikdo nevšimne. Nemyslel si, že Lacey má tak skvělou paměť. Samozřejmě, že porotci nemívají soucit s těmi, kdo se nechtějí vzdát ukradených věcí, a Harrymu nepomohlo, že se peníze nenašly.“

„Když už mluvíme o skvělé paměti… Ten svědek, pan Pugh, to je zřejmě další muž obdařený skvělou pamětí. I v šoku, kdy našel Delaneyho, poslal chlapce pro pomoc, a tak dále, si zapamatoval přesně, co řekl obviněný.“

„Ach, ano. ‚Dostal, co mu patří,‘ to je ono, že? Žalobce dokázal vylíčit Harryho jako mstivého zabijáka bez výčitek svědomí. Podle koronera zabily Delaneyho přinejmenším dva nebo tři silné údery do týla. Na jeho těle se také našlo několik podlitin. Pokud si vzpomínám, šlo o jasné stopy špiček bot, jako by ho někdo v zuřivosti brutálně skopal. Harry měl holínky. A jeho vztek byl nezpochybnitelný.“

Murdoch se snažil sníst kousek jehněčího masa, ale bylo tučné a nechutné. Spokojil se proto se silným krajícem chleba namazaným máslem.

„Samozřejmě otázka zní – pokud Harry Murdoch Johna Delaneyho nezabil, kdo tedy?“

„Přesně tak. Nebyli tu takříkajíc jiní kandidáti.“ Massie se usmál vlastnímu vtipu a potom se trochu s obavami podíval na Murdocha. Nechtěl být netaktní. Murdoch se na něho usmál.

„Ne, nebyli. Všichni ostatní, kteří se zúčastnili zápasu, svědčili a vysvětlovali. Zdá se, že jedinou trhlinou je nepřítomný pan White, který, jak se zdá, někam zmizel. Jak jsem se dočetl, v novinách byly zveřejněny výzvy, aby se dostavil a svědčil u soudu, ale neobjevil se.“

„To není nezbytně známka provinění. Možná ty výzvy nečetl a soudnímu procesu se v novinách moc nevěnovali. Možná ani nevěděl, že k nějaké vraždě došlo. A ti dva pánové, Craigovi, mu poskytli alibi. Tvrdili, že ho viděli, jak míří na Yonge Street.“

„Není ovšem nemožné, že Delaney nepotkal někoho jiného, kdo třeba vůbec v hospodě nebyl, mohl to být dokonce někdo úplně cizí.“

Massie měl ve tváři laskavý výraz. „To je sice možné, ale obávám se, že dost nepravděpodobné. Kdyby Harry Murdoch tak neoblomně netvrdil, že je nevinen, žádnou takovou diskusi bychom nevedli.“

Massie sáhnul po malém stříbrném zvonku na stole a rázně zazvonil.

„Obávám se, pane Murdochu, že se budu muset věnovat svým povinnostem. Strávil jsem s vámi veškerý čas, který si mohu dovolit. Jste aspoň trochu spokojený?“

„Jak říkáte, důkazy se zdají nevyvratitelné. Ale rád bych si ještě promluvil s vězněm, pokud je to možné.“

„Samozřejmě. Můžete ho navštívit, kolikrát chcete, pokud to nenaruší chod věznice.“

Do kanceláře vešel dozorce. „Tylere, zjistěte, jestli je vězeň Murdoch volný. Detektiv si s ním přeje mluvit.“

Tyler sklidil talíře od oběda. „A mimochodem, vyřiďte mou pochvalu kuchaři. Polévka byla výtečná.“

Murdoch si pomyslel, že správce jí vězeňskou stravu už příliš dlouho.

Adelia Craigová měla problémy se svým kouskem básničky.

Každý ze třídy měl na vánočním večírku přednést dvě sloky z oblíbené básně „Vánoce v chudobinci“. Adelii přidělili první sloku a pak třetí od konce, ale ta první jí nedávala dost prostoru k využití dramatických gest, která se líbí její učitelce, jak si myslela, a ta druhá byla zase tak smutná, že se jí chtělo plakat.

Zkusila to znovu. Před piano položila běhoun, který představoval jeviště. Její učitelka, slečna Hamersleyová, trvala na tom, aby studenti přistupovali ke každé zkoušce jako ke skutečnému představení. To znamenalo příchod na scénu, chůze je zrcadlem vaší povahy, samotnou recitaci, a nakonec závěrečnou poklonu a odchod. Adelia se zhluboka nadechla a zaujala pozici aktivní hrudi. Trochu víc otevřela oči a snažila se rozpomenout na něco povzbuzujícího. Rozzářená tvář, nikdo se nechce dívat na nějaký mdlý pudink. Adelia měla obvykle potíže rozpomenout se na něco veselého, protože na prvním místě u ní byly vždycky starosti, a i když měla hodiny slečny Hamersleyové ráda, představovaly pro ni jen další zdroj znepokojení. Velice jí záleželo, aby na slečnu Hamersleyovou udělala dojem, a byla to vždy těžce vydřená výhra.

Zhluboka se nadechla, vystrčila prsa tak trochu jako holub voláč, krk vytáhla směrem vzhůru, hlavu ladně narovnala. Měla spíše ustupující bradu a musela si neustále připomínat, aby ji držela trochu kupředu a tuto tendenci vyrovnala. Odhalila zuby v křečovitém úsměvu a kráčela středem koberce. Slečně Hamersleyové se její chůze moc nelíbila, tvrdila, že je příliš plachá a nerozhodná.

„Vaši diváci vám chtějí věřit, slečno Craigová. Nemají chuť naslouchat nějaké mladé ženě, která vypadá, jako by každou chvíli chtěla vzít nohy na ramena a utéct z jeviště. Takže, hluboký nádech, aktivní hrudník a jdeme.“

Nejprve zaujala Adelia první pozici. Váhu přenesla na levou nohu, pravou položila šikmo před ni, patu několik centimetrů od špičky druhé nohy. Vzpomněla si, že má ruce ladně ohnout a nesmí nervózně zatínat pěsti, jak byla zvyklá. Začala recitovat a pravou ruku přiložila na srdce.

Je Štědrý den v chudobinci

a chladné holé zdi září

Obě ruce napřažené vpřed dlaněmi vzhůru pokračovala:

girlandami a cesmínou,

a to místo vypadá hezky.

S umytýma rukama a vymydlenými tvářemi,

v dlouhé a hladové řadě

nuzní lidé sedí za stolem.

Je hodina jejich večeře.

Ukázala na nuzáky, jako by seděli v řadě před ní. Ukazovák a palec měla natažené, ostatní prsty mírně pokrčené.

Přeskočila na konec básně. Jeden chudák obviňuje z pokrytectví ty, kteří nedovolili jeho ženě vejít dovnitř.

Vpadlé oči se obrátily

ke zčernalému stropu,

věděl jsem, že na těch bezkrevných rtech

ulpělo jako poslední mé jméno;

Při slovu „obrátily“ sepjala ruce, zvrátila hlavu a v úpěnlivé prosbě se podívala vzhůru. Zarazila se. Jaký pohyb udělat se slovy „na bezkrevných rtech“? Raději by to neměla přehánět. Slečna Hamersleyová nemá ráda, když její studenti poskakují po jevišti jako cvičené opice, jak řekla.

Adelia odříkala verš ještě jednou. „Věděl jsem, že na těch bezkrevných rtech“ – sem přijde nakrčené čelo. Natáhla prsty, pootevřela ústa a při slovu „bezkrevných“ se dotkla rtů.

Dovolávala se svého nepřítomného manžela…

Ruce dala okolo úst jako kornout, hlavou kývala ze strany na stranu.

Ach, Bože! Kdybych to jen byla věděla –

že volám marně a v mukách

Nebylo jednoduché nějak ilustrovat „v mukách“, jak by si snad někdo mohl myslet. Slečna Hamersleyová měla ráda, když byli originální. Nakonec se rozhodla, že projeví muka tak, že zabuší pravou rukou sevřenou v pěst na srdce a schoulí se do sebe, jako by ji ovanul studený vítr.

Zemřel v té stodole… sám.

Při posledním verši zvedla ramena, rozložila ruce do stran a pak pomalu sepjala ruce před sebou jako v modlitbě. Zůstala v této pozici, dokud nenapočítala do tří, a potom, když obecenstvo začalo bouřit a aplaudovat, se uklonila. Pravou nohu dozadu, do druhé pozice, mírně se ohnula dopředu, dotkla se palcem pravé nohy levé paty, ohnula koleno a pevně jím tlačila do jamky levého kolena. Stále ještě zkoušela poklonu, když se otevřely dveře a vešel její bratr.

„Bravo, Leilo, bravo.“

V rozpacích se narovnala.

„Zkoušíš si svůj part?“

Přikývla na souhlas.

„Kdy ho uvidím?“

„Říkala jsem ti to, na vánočním večírku.“

„Předveď mi to teď. Bude to jako generálka.“

Adelia váhala. Nebyla si jistá, jestli bude James laskavým divákem.

„Ještě to neumím.“

„Jak chceš.“

Postavil se před zrcadlo a pohrával si s novou zelenočervenou hedvábnou vázankou.

„Panečku! To jsme dneska odpoledne švihák,“ řekla Adelia. „Trochu brilantiny navíc, nová kravata, boty naleštěné jako sklo. Jdeš na rande? Za slečnou Delaneyovou?“

„Nech toho, Adelio, nemám na to dneska žaludek.“

„Jen hodnotím situaci. Tohle je tvůj typický námluvní oděv.“

„Neřekl bych, že si ji namlouvám. Je příjemná a jsem rád v její společnosti.“

„To říkáš ty. Na druhou stranu se zdá, že máš pro nudné dcerušky farmářů nějakou slabost.“

„Není nudná a nemám žádnou slabost.“ Zamračil se na ni. Adelia měla na sobě zelený sametový župan a blonďaté vlasy spletené do volného copu, který si dělávala na noc.

„Není trochu pozdě na to chodit v županu? Co kdyby k nám někdo přišel?“

„Jako kdo? Jediný, kdo sem chodí, je řezník nebo ten chlapík, co vyrábí svíčky, a těm se věnuje teta Carmel.“

„Měl jsem za to, žes říkala, že dneska odpoledne přijde pan Pugh.“

„To není návštěva. Chce mi nabídnout nějaké knížky.“

„Podle toho, jak na tebe zíral minulý týden, jsem měl pocit, že mu jde o víc než jen o Žena: panna, manželka a matka.“

James k ní přišel blíž a pošeptal jí do ucha: „Na druhou stranu, možná měl na mysli právě to. Hlavně tu část o manželce.“

Adelia podrážděně odvrátila hlavu. „To je teda hloupá poznámka.“

„Leilo, no tak, přiznej to. Docela se ti v jeho společnosti líbilo. Smála ses.“

„Umí pár vtipných kouzelnických triků. Bylo to zábavné.“

„Jak myslíš.“ Políbil ji zběžně na tvář. „Už musím jít. Nechám tě, ať můžeš nacvičovat.“

U dveří se zastavil a podíval se na ni přes rameno. Vypadala tak nešťastně, že roztál. „Nechceš jít se mnou? Možná by to věci usnadnilo. Její matka a ten protiva bratr pořád číhají a já jsem s ní stěží chvilku o samotě.“

„Díky, ale mám toho ještě hodně.“

„Ještě jsi naštvaná kvůli tomu?“

„Ovšemže jsem. Nijak zvlášť mě nebaví svědčit u soudu.“

„S tím si nedělej starosti,“ řekl a usmál se. „Byla jsi skvělá.“

Přešel do dívčího falseta: „Ty staré hodiny tikají tak NAHLAS, máma si na ně vždycky stěžuje. Vím najisto, že se otec i bratr vrátili domů přesně o čtvrt na devět.“

Trošku se pousmála. „Tak to neznělo. A ten soudce mě šíleně znervózňoval. Bála jsem se, aby hned nepoznal, že lžu.“

„Jasně že to nemohl poznat. Nikdo to nepoznal. Říkala jsi to s klidem Angličana. Roztomilého Angličana, bych ještě dodal. Tvoje lekce nesou ovoce.“

„Když jsem odcházela od lavice svědků, zachytila jsem pohled toho vězně, toho Murdocha. Vypadal tak vyplašeně. Bylo mi ho nesmírně líto.“

James šel k ní a položil jí ruku na rameno. „Čím to, že každý v téhle rodině toho člověka lituje? Šetři soucitem. Je to vrah. A ještě k tomu brutální.“

Lehce položila svoji ruku na bratrovu. „Snad máš pravdu.“

„Samozřejmě, že mám. Ale když ti to udělá dobře, můžeš jít na policejní stanici a říct jim, jak to doopravdy bylo: ,Promiňte, ale neřekla jsem vám pravdu. Tu noc jsem otce ani bratra neviděla.‘

‚Ale, drahá, kde tedy byli?‘“

„Nech toho. Vím moc dobře, kde jste byli.“

„To jsem rád. Na okamžik se mi dálo, že mě moje vlastní sestra podezřívá z toho, že jsem nějakého nebožáka vzal po hlavě.“

„Nebuď protivný.“

James se na ni chvíli díval, pak pokrčil rameny.

„Jdu. Jestli mě slečna Delaneyová pozve, abych zůstal na večeři, přijmu.“

„V kterémžto případě tě uvidím až ráno. Chystám se jít brzy spát.“

Čekala, dokud se za ním nezavřely dveře, pak vstala, šla doprostřed improvizovaného jeviště a oslovila prázdné židle před sebou.

No tak, jen se pusťte do jídla,

mě si vůbec nevšímejte.

Poprvé trochu přidala na hlase. Dojem byl tak uspokojivý, že to udělala ještě jednou a pak se uklonila.

Harry přišel už před nimi a seděl za stolem s rukama správně položenýma mezi značkami. Teď podruhé zapůsobil na Murdocha horším dojmem. Okny sem dopadalo bledé sluneční světlo a ukázalo jeho zažloutlou tvář, kterou si pamatoval vždycky jako ošlehanou od větru.

Murdoch si vybral stejnou židli jako minule. „Chceš si ještě zapálit?“

„To nikdy neodmítnu.“

Dozorce přešlapoval v očekávání poblíž.

„Mohu vám také nabídnout, pane Barkere?“

„Děkuji, pane.“

Murdoch podal strážnému váček s tabákem. „Všecko bude v pořádku. Možná byste mohl změnit působiště.“ Mrkl na něj.

„To bych mohl.“ Barker si pořádně nacpal dýmku a podal váček Harrymu.

„Zakouřím si venku v chodbě,“ oznámil a nechal je o samotě. Murdoch počkal, až jeho otec dokončí rituál a nacpe si dýmku, zapálí ji a poprvé z ní s uspokojením hluboce potáhne. Nastala chvíle rozpačitého ticha, pak k němu Harry přisunul nějaké papíry.

„Podívej se.“

Byly to kresby tužkou, lodě, pláž, rozbouřené moře, několik interiérů.

„Poznáváš Bluebell? Maloval jsem to popaměti, ale strávil jsem na ní dost času na to, abych si ji jasně vybavil.“

„Ano, poznávám. Ty kresby jsou dobré.“ Murdoch věděl, že jeho hlas zní neochotně, ale nemohl si pomoci.

Harry sebral papíry na hromadu. „Máš ve tváři ten svůj výraz, Wille. Nezměnil se od dob, cos byl kluk, ten pohled. Měls možnost přečíst si soudní spis?“

„Ano.“

V Harryho očích bleskla jiskra hněvu. „Máš v úmyslu mě tejrat, Wille? Necháš mě zhoupnout se na laně, zatímco se budeš rozhodovat, jestli jsem to provedl, nebo ne?“

„Tak to není. To není důvod, proč váhám. Nevím, odkud začít.“

Harry odhalil zuby v grimase, která měla být nejspíš úsměvem. Murdoch viděl, že jeden z postranních zubů je odštípnutý, předtím si toho nevšiml. „No tak. Všechno pěkně popořadě. Taky mě odsoudíš?“

„Existují proti tobě silné důkazy.“

Harry zabubnoval na stůl. „Držíš mě pěkně pod krkem, co, Wille? Chystáš se mě jenom tu a tam přidusit, jenom pro to potěšení, že uvidíš, jak sebou škubám. No, já to neudělám. Vím, že je mezi náma zlá krev a tys na to nezapomněl. Možná bychom se toho měli zbavit dřív, než půjdem dál. Anebo tě to až tak baví? Konečně se můžeš pomstít.“ Oči mu potemněly tak, jak si to Murdoch až příliš dobře pamatoval. Naklonil se dopředu. Vypadalo to, jako by se chystal syna vyzvat na pěstní souboj. Navzdory tomu, že ve vězení nic nedělal, měl stále široká ramena a silné paže námořníka. Murdoch z toho nemohl vycouvat. Srdce mu divoce bušilo a nevěděl jistě, zda by ho nohy udržely, kdyby se postavil. Připadal si, jako by ho polili vařící vodou, a i když to nechtěl, byl zase tím malým klukem, který čelí otcovu vzteku, hněvu, jenž mu připadal strašlivý tenkrát a dokonce i teď. A ten strach brzy vytlačil jeho vlastní vztek.

„Proč bych měl věřit tomu, že jsi nevinný? Odpověz mi, Harry? Proč? Říkáš, že od chvíle, co jsi odešel z hospody, si na nic nepamatuješ. Mám ti připomenout, jak ses choval, když jsi do sebe hodil pár panáků? S oblibou jsi nás mlátil. Mě, Bertieho, dokonce i mámu. A na druhý den sis na nic z toho nemohl vzpomenout.“ Teď se nakláněl dopředu Murdoch, tvář téměř u otcova obličeje, přinutil ho, aby se mu díval do očí. „Proč by to mělo být jinak?“

Kupodivu Harry neodpověděl stejným tónem. Odvrátil tvář.

„Protože je to jinak. Věděl bych, kdybych někoho zabil. To bych si pamatoval.“

„No dobrá, zkusme si trošku zavzpomínat, co ty na to? Vzpomínáš si, jak jsi sebral kus větve a praštil toho chlapa do týla?“

„Ne, nevzpomínám.“

„Praštil jsi ho tak silně, až mu praskla lebka? Tak možná… Co kopání do jeho těla, jako by to byl pytel brambor? A to všechno jenom proto, že sis myslel, že tě podvedl. Už se ti to vrací, Harry?“

„Ne!“

Otevřely se dveře a dovnitř nakoukl dozorce. „Všechno v pořádku, pane Murdochu? Nepotřebujete pomoc?“

Murdoch se zarazil. Uvědomil si, že křičel. „Ne. Děkuji. Probírám s Harrym důležité detaily.“

„Mluvte, prosím, tišeji. Jste opravdu moc hluční.“

„Některé věci je třeba říkat hlasitě, pane Barkere.“

Dozorce se ušklíbl a vyšel zpátky do chodby. To přerušení nicméně splnilo svůj účel a Murdoch se začal znovu ovládat. Harry seděl velmi tiše s rukama před sebou. Pak promluvil a jeho hlas byl plný emocí. „Copak si myslíš, že jsem nad tím sám nepřemejšlel? Pokud je pravda, že jsem spáchal vraždu, pak to chci vědět. Chci se připravit na setkání se svým Stvořitelem.“

Murdoch se málem nahlas rozesmál, ale zastavil ho výraz otcovy tváře. To, co řekl, myslel vážně.

„Přemejšlím o tom od chvíle, co jsem tady. Ale prostě si myslím, že jsem nemohl spáchat takovej zločin. I kdybych chtěl, byl jsem pěkně nalitej. Skoro jsem nemohl chodit. Neměl bych sílu na to ho tak praštit.“

Když Murdoch pročítal soudní spis, myslel si, že tohle jediné hovoří v Harryho prospěch. Ranám, které Harry rozdával kolem sebe, se snadněji uhýbalo a byly slabší, čím byl opilejší.

„Co si myslíš, že můžu v takhle pozdní fázi udělat?“

„Nevím. Jsi u policie. Ty musíš vědět, co dělat.“

Dýmka mu vyhasla a hrál si se sirkami, aby ji znovu zapálil. Murdoch ho nechal, aby si nejdřív potáhl.

„Ten člověk, White. Ten, co zmizel. Jaký na tebe dělal dojem?“

„Ach, tos udeřil hřebíček na hlavičku, Wille. Prosil jsem a prosil svýho advokáta, aby ho našel, ale on mě vždycky odbyl. ‚Dali jsme výzvu do všech novin,‘ to bylo to jediný, co mi k tomu řekl. Řekl jsem mu, že ten chlap je městskej elegán, a to byla chyba. Proto ho hned přestal hledat. Kdybych byl řekl, že je to nějakej nádeník nebo úředníček, určitě by udělal všechno, aby ho našel.“

Kousl do troubele. „Kromě toho jsem byl dobročinnej případ a to samo snižuje nadšení. Neměl jsem peníze, abych si mohl zaplatit advokáta, a žebráci si nemůžou moc vybírat.“

„Pokud mohu posoudit, řekl bych, že odvedl dobrou práci.“

„Byl to námezdní právník. Potřeboval jsem někoho, kdo by pracoval s vervou.“

„Zbožná přání stranou, myslíš si, že White je ten druh člověka, který by dokázal někoho zabít?“

Harry pokrčil rameny. „Proč ne? Byl to, čemu říkám hladověj sázkař. Ti toho nenechají, dokud nevyhrajou nebo nepřijdou na mizinu. Ten den nic nevyhrál. Možná si myslel, že Delaney podváděl, což taky jo. Vím, že Craigovi řekli, že ho viděli jít opačným směrem, ale není problém se otočit a jít hledat Delaneyho.“

„Jak vypadal?“

„Mladej chlápek, ani ne třicet, bych řekl. Střední postava, hnědý vlasy, kotlety. Bylo jasný podle toho, jak byl oblečenej, že je to městskej fešák. Zlatý manžetový knoflíčky, sponu do kravaty s diamantem a tak.“

„Bílý límeček?“

„Nejspíš. Šacoval bych ho na bankéře nebo dokonce doktora či advokáta.“

„Představil se? Řekl svoje křestní jméno?“

„Mně ne. Nepřekvapilo by mě, kdyby White nebylo jeho pravý jméno.“

„Myslím, že se ho pokusím najít. Podíváme se, co nám řekne.“

Harry natáhl ruku a položil ji na Murdochovu. Měl horkou a suchou pokožku a Murdochovi připadalo, jako by mu prsty projel blesk. „Nemáme moc času. Nemusíš mi to věřit, Wille, ale jsem lepší chlap, než jsem bejval. Když jsi ve vězení, máš spoustu času na přemejšlení. Těch posledních pár měsíců, kdy jsem úplně střízlivěj, mě přinutilo přijmout pár věcí. Myslím to vážně, když ti říkám, že chci doopravdy vědět, jestli jsem zabil člověka. Umřu jako kajícník, jestli je to pravda. A jestli to pravda není, pak bych rád ještě něco napravil.“

Murdoch měl chuť se mu vysmát. Tohle byly typické výčitky svědomí opilce, které vydrží asi tak dlouho jako chmýří pampelišky, než je odvane vítr. Jenže v těch slovech zazněla upřímnost, strach, a ten člověk měl pohled, v němž se skrývala touha. Harry od něho něco chtěl, a nebyla to jenom pomoc. Chtěl, aby ho jeho syn měl rád.

Hostinec Manchester stál na druhém konci Shaftesbury Avenue a Murdoch se vracel z křižovatky St. Clair Avenue a Yonge Street, kde byla konečná tramvaje. Byl rád, že se může projít. Během posledních čtyř dní prošel jeho život nezvratnou proměnou a on cítil, že si potřebuje uspořádat své myšlenky i pocity. Nevěděl, kdy bude vhodné říct otci, že Susanna zemřela. Poslední setkání nečekaně přerušil Tyler. Přišel a oznámil, že Harry se musí okamžitě vrátit do cely. Na vězeňském dvoře došlo k nějaké rvačce a správce věznice nařídil, aby zůstali všichni vězni ve svých celách, dokud se situace nevyjasní. Když Harry vstával, aby následoval dozorce, zavolal: „Zjisti, co se stalo s mým psem, buď tak hodnej. Je to malej lovečák. Říkám mu Havoc.“

Přemýšlel, jak by asi Harry zareagoval, kdyby mu řekl o Susannině smrti. Tedy, ten nový Harry. Ten, který je citlivý. Když byli malí, nebyl jeho otec o nic něžnější ke své dcerce než ke svým dvěma synům. Nebil ji, ale štěkal na ni rozkazy nebo ji vztekle napomínal, když mu dost rychle nepřinesla to, co zrovna chtěl. Plakávala stejně jako ostatní.

Murdochovi se svíral žaludek a dělalo se mu nevolno. Ačkoliv nechtěl myslet na výraz otcovy tváře, když odcházel, neustále se mu ten obraz vracel. Ta nefalšovaná a neskrývaná touha ho šokovala. Bylo lehčí vyrovnat se s jeho fyzickým stavem. Ať byla zima či léto, když se Harry vrátil z rybolovu, vždy se u krbu svlékl do naha předtím, než si vlezl do vany s vařící vodou, kterou pro něj připravila jeho žena. Will sedával a pozoroval ho, a jednou, to mu bylo asi deset, si Harry všiml výrazu ve Willově tváři, který ho rozesmál. Pobavila ho chlapcova nervózní zvědavost. Nemusel říct ani slovo, ale Will si to dobře uvědomoval a nenáviděl tu moc, kterou nad ním jeho otec měl. Potom se naučil předstírat nezájem.

Zastavil před hospodou, dlouhou přikrčenou budovou, která stála o samotě na prázdném kusu pozemku. V minulosti to muselo být jedno ze skladišť železnice Canadian Pacific, které se táhly podél jižní strany ulice. Nicméně okrově žluté zdi se zdály v dobrém stavu a černé zábradlí bylo zánovní a lesklé. Po obou stranách dvojitých dveří stály dva velké truhlíky na květiny, teď prázdné, ale v létě nepochybně vysázené květinami. Vývěsní štít v anglickém stylu zdobil nejasný obrázek malého černého psíka s pálením, s krátkou srstí, špičatýma ušima a dlouhýma nohama. Přední tlapkou, jejíž drápy zbarvila krev, přidržoval krysu. Velkými tučnými červenými písmeny tam stálo MANCHESTERSKÝ TERIÉR.

Z komína vycházel kouř a uvnitř se svítilo. Zahlédl tělnatou ženu s tmavými vlasy, jak něco dělá v kuchyni. Druhou polovinu budovy zabírala velká místnost s dlouhými stoly a lavicemi, nepochybně výčep. Na jednom konci stál velký kamenný krb, ale neviděl tu žádné zákazníky. Předpokládal, že hostinec otvírá až večer.

Pokračoval v chůzi. Ulice dlážděná makadamem končila náhle asi po padesáti metrech a zužovala se v úzkou zaprášenou uličku, která se ztrácela mezi sosnami. Nebyly tu žádné jiné budovy a plot naproti označoval hranice pozemků železniční společnosti. Šel po cestičce mezi stromy až na úbočí kopce, zastavil se tu a pohlédl dolů do rokle. Do tváře ho bodal divoký vítr.

Počínaje kousek jižně od St. Clair Avenue byla půda zvrásněná řadou geologických zlomů, které se táhly dolů, skoro až k jezeru, a připomínaly obrovitá seknutí šavlí. Tyto rokle nebyly nijak zvlášť dlouhé ani hluboké, ale zato drsné a hustě zalesněné a v jinak nezajímavé krajině působily dramatickým dojmem, jako vzpomínka na prehistorický prales, jenž byl teprve nedávno zkrocen.

Murdoch zůstal stát. V létě by byly stromy bujně olistěné, ale teď už většinu listí ztratily. Sosny a jiné stálezelené rostliny zde rostly hustě, ale jejich větvemi viděl dost dobře na to, aby si všiml úzké dřevěné lávky na úpatí kopce. Vytáhl z kapsičky u vesty hodinky a zkontroloval čas. Dvě hodiny deset minut. Vydal se pevným krokem dolů po cestičce. Půda byla tvrdá a suchá, ale ve šlépějích se zachytily malé návěje sněhu, takže to klouzalo.

„Au!“ Ztratil pevnou půdu pod nohama a sletěl na zem. Chvíli tam ležel, iracionálně rozzlobený, že spadl, jako kdyby se mu země nějak mstila. Na větev kousek od něho se snesla černá sněhule a zaštěbetala, sklonila hlavičku a pozorovala ho.

„Ještě jsi nikdy předtím neviděla nikoho spadnout na zadek?“ zeptal se ptáka s předstíraným hněvem. „Lidem se to stává pořád, však víš.“ Pták odletěl.

Murdoch si otřepal sníh z nohavic a postavil se. Tady dole nefoukal vítr tak ostře. Cítil se tu v soukromí a chráněný. I když listí opadalo, stromy měly husté větve. V létě by byl naprosto neviditelný. Zkontroloval hodinky. Sestoupit z vrcholku kopce mu trvalo jen šest minut. K tomu připočítat čtyři minuty chůze od hostince. Tedy více či méně deset minut tam odtud až sem.

Došel k lávce a naklonil se přes zábradlí. Potok byl úzký a břehy písčité, asi tak deset až patnáct centimetrů vysoké. Zanedlouho říčka zamrzne, ale teď tu byl jen tenký led na okrajích a uprostřed běžel volně proud vody. Přímo před ním se cesta rozdělovala, jedna část vedla doleva a ztrácela se v ohybu za kopcem. Druhá běžela kousek dál rovně doprava, ale pak rovněž mizela, jak se šplhala do kopce. Nad průrvou se klenul železniční most s tmavými a tenkými ocelovými nosníky.

Murdoch se vydal po cestě vpravo a ušel asi půl metru. Tohle bylo zhruba ono místo, kde našli Harryho, jak spí v husté letní trávě. Delaneyho tělo objevili v potoku kousek dál po cestě. Břehy tady byly trochu vyšší než u lávky, ale také písčité, kameny byly uhlazené a zaoblené tekoucí vodou. Šel kousek dál. Cesta, po které kráčel, se vinula pod vysokým železničním mostem a vypadalo to, že vede k Yonge Street. Pak, za mírným ohybem, narazil na stupně, které se strmě klikatily nahoru strží. Začal šplhat vzhůru.

Byl by tu skrýš minul, kdyby nedával pozor, zda neuvidí něco nezvyklého.

Po levé straně cesty objevil skalnatý převis a kolem něho skupinku keřů, příliš upravených a pravidelných, než aby se jednalo o přirozený růst. Podlezl zábradlí, které šplhalo úbočím, a nakukoval křovím. Viděl vyhloubenou jeskyni. Ke kusu zvětralého dřeva, jenž uzavíral vchod, někdo naskládal větve. Odhrnul je stranou a proplazil se otvorem dovnitř. Bylo tu překvapivé hodně prostoru, protože písčitá stěna byla vyhloubená níž, pod skálu, a místo postačovalo na to, aby mohl člověk vzpřímeně sedět. Posadil se na bobek a objal kolena. Skutečně docela útulné. Starý mech a listí na zemi tvořily měkký polštář.

Se Susannou si udělali skrýš v jeskyni na útesech, ke které se mohli dostat jen po laně. Vzpomněl si na tu radost, kterou cítil pokaždé, když se vplížil na to chladné místo, smotal lano, aby tak znemožnil přístup komukoliv jinému. Najednou si vzdychl, přemožen hořkosladkými vzpomínkami na svou sestru, plachou, příliš zbožnou a dobře vychovanou, která byla ve vzácných chvílích bezstarostná a dobrá kamarádka. Ráda s ním závodila, kdo bude dřív na pobřeží, a ať se snažil, jak chtěl, nedokázal ji porazit. Byla to zřejmě jediná příležitost, kdy mohla triumfovat, a ona si ji vychutnávala.

Možná měl trvat na tom, že chce vidět její tvář. Měl se vloupat do té tmavé místnosti a podívat se na ni. Sám pro sebe se ušklíbl. Příliš pozdě.

Otočil hlavu směrem ke schodům, které zahlédl mezi větvemi, jež chránily vchod do jeskyně. Na kmenech keřů visela hrubá, neotesaná polička, na které ležela hromádka ztvrdlých, vysušených kožešin z veverek a koželužský nůž, docela čistý. Dotkl se ostří. Jako břitva. Vedle ležel kousek svíčky a zápalky. Pod poličkou byla nacpaná krabice s doutníky, plná děr. Vytáhl ji a zvedl víčko. Uvnitř ležela drobná kostra žáby. Murdoch se zamračil. Věděl, co to znamená. Před lety mu jeden kluk z jejich vesnice ukázal něco podobného. Vysvětlil mu, že jeho sestra je zamilovaná do mládence, který ji nechce, a ona se snažila získat jeho náklonnost kouzly. Chytila živou žábu, strčila ji do krabičky s otvory a tu položila doprostřed mraveniště. Když se pro ni za dva týdny při úplňku vrátila, tělo žáby mravenci sežrali a zůstala jen kostra. Jedna z kostí vypadala jako háček na ryby a tu měla nějak důmyslně připevnit na oděv svého vyvoleného, který ji pak bude chtít. „A chtěl?“ zeptal se tenkrát Murdoch. „To se ví. A jak!“ odpověděl ten hoch a zamrkal. Murdoch se bázlivě dotkl droboučkých kostí. Ten kousek, který připomínal háček, ještě nevyjmuli.

V tu chvíli zaslechl dětský pláč, kňouravý pláč, který šel na nervy. Cítil se hloupě při pomyšlení, že by ho našli ve skrýši, a proto rychle vrátil krabičku na místo a vylezl ven. Na kopci nad ním stál muž s dítětem. Protože byl kopec strmý, šli velice opatrně a ten muž držel děvčátko za ruku. Fňukala, nechtělo se jí chodit. Když uviděli Murdocha, děvčátko se okamžitě zastavilo, přestalo kňourat a přitisklo se k muži, zřejmě svému otci. Vzal je do náručí, ale Murdoch slyšel, jak holčička naříká. Ani slovíčko, jen vylekaný, pištivý pláč. Muž si přitiskl její hlavu na prsa. Ani on se nehýbal a Murdoch na něho zamával.

„Dobré odpoledne,“ zavolal.

Muž začal sestupovat dolů a Murdocha ohromila jeho odvaha. Dítě se utišilo, ale když se k němu blížili, všiml si, jak se pevné drží tátova kabátu jako nějaká opička.

„Vylekal jste nás, pane.“

„Omlouvám se, hledal jsem… ehm…“

Neurčitě mávl rukou. Zblízka Murdoch viděl, že muž je mladý a má větrem ošlehanou tvář. Oči vypadaly docela inteligentně, ale pozoroval v nich stejnou obezřetnost jako v jeho pohybech. Byl vysoký s širokými rameny a pevnými stehny manuálně pracujícího člověka.

„Právě jsem se chystal jít dál,“ pokračoval Murdoch.

„Ztratil jste se, co?“

„Tak nějak. Dostanu se po těchhle schodech na Yonge Street?“

„Nevedou nikam, jen k našemu domku.“

Murdoch se obrátil směrem k dřevěné lávce. „A kam vede ta druhá cesta?“

„Taky nikam, jen na soukromý pozemek.“ Usadil si dítě pohodlněji na svém boku. Holčička zafňukala a snažila se schovat obličej hlouběji v jeho kabátu. „Pššt, Sally, no tak.“

Murdoch si třel ruce o sebe. „Víte, je chladněji, než jsem si myslel. Asi se vrátím.“

„Zapomněl jste kudy, co?“

Murdoch se zazubil. „Ano, je to tak. Panák horkého ginu by přišel vhod. Šel jsem okolo hospody u silnice. Doporučil byste mi ji?“

Muž se tvářil stále zasmušile, ale odpověděl: „Sám tam mám namířeno. Pracuju tam. Řek bych, že pivo tam maj stejně dobrý jako v pivovaru Dominion a gin je ucházející. Ale jestli máte hlad, máme tam proslavenou domácí slaninu.“

Murdoch se k němu přidal a pokračovali dolů po schodech společně. Pomyslel si, že to musí být ten najatý člověk, Walter Lacey. U soudu popisoval Harryho velmi sžíravě. Jako člověka, kterému je lepší se vyhnout. Roj sršňů je méně nebezpečný než tenhle chlapík, když se napije.

„Ještě jsem vás tady neviděl. To jste vážil celou cestu z města sem, abyste se procházel v rokli?“

Murdoch si nepřipravil žádný plán, ale najednou jej měl pohotově. Věděl, že se ten člověk musí ptát a má pro to dobrý důvod, ale protože znal lidskou náturu, uvědomil si, že by se toho moc nedozvěděl, kdyby odhalil svoji skutečnou identitu.

„Popravdě jsem sem nepřišel jen na procházku. Dělám na jednom případu.“

„Opravdu, pane? O jaký případ asi jde?“

„Jsem detektiv a… ehm… pracuji pro soukromého klienta. Ztratil psa. Možná vám to nepřipadá důležité, ale je to starý pán a na té malé potvůrce hodně lpí.“

Murdoch se necítil dobře, když lhal, nikdy mu to nešlo, ale snažil se, aby to znělo co nejpřesvědčivěji.

„Prohlásil, že zná jméno toho muže, který psa sebral. Přišel mu nabídnout nějaké zboží a pak zmizel a s ním i pes. Šup a byl pryč! Můj klient nabízí štědrou odměnu a já samozřejmě rád zaplatím tomu, kdo mi věnuje trochu času a dá nějaké informace.“

„Proč si myslíte, že je ten pes někde tady v okolí?“

„Abych pravdu řekl, můj klient má rád zábavu. Rád sází. Vycvičil toho psa jako zatraceně dobrého krysaře. Je přesvědčený o tom, že proto ho ten chlapík ukradl, aby ho mohl přihlásit na nějaké zápasy. Slyšel, že si člověk může takhle vsadit v Manchesteru.“

„Vážně?“

„Nesnažím se z vás vylákat nějaké informace, to mi věřte. Jsem silně proti zákonům o gamblerství. Když si chce dospělý chlap vsadit, proč by nemohl?“

Lacey pokrčil rameny. „Mě to nezajímá.“

Trochu lapal po dechu pod tíhou děcka, které nesl. Odtrhl si dcerku od prsou a postavil ji na zem, ale chytila se ho za nohavici jako klíště a znova zanaříkala. Měla na sobě pelerínu s kapuci z bílého králíka, která jí byla trochu velká. Murdoch si dřepl a snažil se jí podívat do očí, ale mohl mluvit jen se zadní částí kapuce.

„Ahoj. Mrzí mě, že jsem tě tam nahoře vylekal. Nechtěl jsem.“ Žádná odpověď, jen tlumené fňukání.

Lacey ji vzal znovu do náručí. „Nemá strach, ale stydí se. Moc cizích lidí nepotkává.“

Nepromluvil, dokud nedošli na cestu, ale zdálo se, že ho Murdochovo gesto trochu uchlácholilo.

„Kdy ten váš klient ztratil psa?“

„Už je to pár měsíců. V létě. Byl v zahraničí a neměl možnost ho hledat dřív. Říkal, že ten člověk, který ho ukradl, mu řekl svoje jméno. Já osobně pochybuju, že udal svoje pravé jméno, ale on tvrdí, že ano. Merton. Ne, to není ono. Murdoch. Harry Murdoch.“

Cítil šok, který projel Laceyem. Ten nakrčil čelo a snažil se něco vyčíst z výrazu jeho tváře.

„Znáte to jméno?“ zeptal se Murdoch.

„Možná. Není ten psík malý chlupatý šedý teriér?“

„Myslím, že ano. Říkal, že se jmenuje Havoc. Viděl jste ho tady někde?“

„Jo, viděl.“

„S tím mužem? Vysoký, ve středních letech. Řídké vlasy, hnědé oči.“

„Toho psa měl takový chlápek. Ale už ho nemá.“

„Jak to? Prodal ho?“

Byli skoro na kopci.

„Ten člověk, o kterém mluvíte, ten Harry Murdoch, se tady objevil někdy v srpnu, ale zabil jednoho chlapa, a jestli s ním chcete mluvit, musíte za ním do věznice Don Jail. O psa se stará hostinský, pan Newcombe. Bude jenom rád, když se ho zbaví.“ Zdálo se, že Lacey chce co nejrychleji rozhovor ukončit, a přidal do kroku. Když se blížili k hospodě, řekl: „Otvíráme až v pět, ale paní hostinská vám najde něco k snědku. Dám jí vědět. Můžete si sednout do výčepu, když chcete. Pan Newcombe udržuje v krbu pořádný oheň.“

Otevřel prudce dveře a vešli do malé, mdle osvětlené předsíně. Ve vzduchu se vznášela líbezná vůně pečeného vepřového. Lacey postavil Sally na zem a stáhl jí kapucku. Murdoch zahlédl hezkou holčičku s tmavýma očima a vlnitými vlásky. Všimla si ale, že se na ni dívá, a ustrašeně odvrátila zrak.

„No tak, Sally. Nebuď taková. Jdeme za Mariou.“ Laceyho hlas zněl netrpělivě a Murdochovi neušlo, jak se děvčátko před jeho nevlídností stáhlo do sebe. „Tudy,“ pokynul Murdochovi a ukázal na dveře vpravo. Pak odkvačil chodbou, děvčátko za sebou skoro táhl.

Murdoch vešel do výčepu, který tvořil zřejmě celou hospodu. Prkennou podlahu pokrývaly čerstvé, voňavé piliny. Podél obou stěn stály dřevěné lavice a stoly a na vzdáleném konci místnosti ohniště, které vypadalo dost velké na to, aby na něm mohli opékat vola. Oheň plápolal a on zamířil přímo k němu, aby si zahřál ruce. Na krbové římse stály módní hodiny z černého mramoru s měděným štítkem dole, na němž byl nápis, který nedokázal rozluštit. Vytáhl hodinky, aby porovnal čas.

„Jdou o deset minut napřed, pane,“ ozval se hlas za ním. „Nechávám to tak, protože moji hosté se často nemají k odchodu.“

Murdoch se otočil. Ve dveřích stál tělnatý muž v kožené zástěře, jakou nosívají hospodští. Postavou připomínal žoviálního mnicha, ale výraz v jeho očích nebyl ani zdaleka vlídný.

„Slyšel jsem, že pátráte po nějakém psu?“

„To je pravda.“

Hostinský přistoupil blíž. Lacey stál za ním a Murdoch si všiml, že drží v ruce železný pohrabáč. Ani on se neusmíval.

Newcombe zahvízdal a zpoza plenty, která byla u krbu v rohu místnosti, přiběhl okamžitě malý psík.

„Tohle je Tripper,“ řekl Newcombe.

Pes měl hladkou černou srst s pálením a plné struky naznačovaly, že kojí štěňata. Za plentou se ozvalo sborové kvičení. Štěňata protestovala proti jejímu odchodu.

„Pozdrav našeho hosta, Trip,“ poručil Newcombe.

Fenka přiběhla k Murdochovi a začala mu očichávat manžety kalhot. Rozhodl se nehýbat a čekal, až dokončí svoji prohlídku. Obešla ho kolem dokola, pak si před něj sedla a podávala mu packu. Newcombe se pyšně smál a Murdoch s úlevou zaznamenal, že Lacey dal pohrabáč dolů.

„Líbíte se jí,“ řekl hospodský. Zamlaskal na psíka, fenka se otočila a skočila mu do náručí, olizovala mu tvář, jako by se neviděli celé měsíce. Držel si ji blízko obličeje a tiše jí broukal.

„Jak se má moje malá? Jak se daří mojí malé mamině?“

Jako by jí ta otázka připomněla její povinnosti, protože se mu vysmekla, skočila dolů a uháněla pryč, za plentu.

„Chcete vidět štěňátka?“

Murdoch souhlasně přikývl. Lacey pořád ještě stál ve dveřích, ale napjatá atmosféra v místnosti se značně uvolnila. Newcombe odsunul zástěnu dost na to, aby Murdoch viděl koš, ve kterém ležela na boku fenka Tripper, zatímco štěňata ji tahala za cecíky a s ohromnou energií sála mléko. Vzhlédla k těm dvěma mužům, ale jejich přítomnost ji zřejmě nerušila a znovu přátelsky zavrtěla ocasem.

„Je to dobrá máma, tahle Tripper. Tohle je její třetí vrh. Tentokrát početný. Tihle psi nemívají obvykle víc než jedno nebo dvě štěňata.“ Vrátil zástěnu na místo. „Necháme ji být. Líbíte se jí,“ dodal a Murdoch se cítil absurdně potěšen.

„Chápu dobře, že je to manchesterský teriér. A podnik jste pojmenoval po ní.“

„Přesně tak.“ Ukázal na lavici nejblíže ohni. „Posaďte se. Nemáte hlad?“

„To tedy mám, a při té vůni se mi sbíhají sliny.“

Hostinský kývl na svého zaměstnance. „Dones mu talíř, Waltře. Je v pořádku.“ Lacey odešel a Newcombe se obrátil znovu k Murdochovi a podával mu ruku. „Jsem Vince Newcombe.“ Měl anglický přízvuk podobný cockney, ale ne přesně ten.

„Williams, k vašim službám.“

„To je vaše pravé jméno, anebo jméno jen pro tuto příležitost?“

Murdoch se zarazil. „Já… ehm…“

„No tak, pane. Nejsem žádnej zelenáč, ani můj pomocník ne. Snažíte se nám nakukat nějakou hloupost. Walter si myslel, že jste ňákej špicl, ale pokud jde o odhad charakteru, spoléhám vždycky na Tripper. Nikdy se neplete. Pozná, když někdo lže, a strach vycítí z člověka na míle daleko.“

Vědom si toho, jak se cítil, když ti dva muži vešli do místnosti, považoval Murdoch Newcombeovu důvěru v odhad jeho psa za poněkud nesprávnou, ale jen se usmál.

„Walter mi říkal, že jste soukromý detektiv a že hledáte ukradeného psa, ale to mi nedává smysl. Nikdo by nezačal hledat svého psa až po čtyřech měsících. Kromě toho, Harry Murdoch tu byl s tím čoklem víckrát. Neukradl ho.“ Položil si ukazovák vedle nosu a vztyčil hlavu. „Vím, co jste zač. Jakmile jsem se na vás podíval, bylo mi jasný, že nejste žádnej polda. Jsou záludní. Poldu vždycky hned poznám. Vsadím se, že jste od novin. Ten člověk, co jste o něm mluvil, Harry Murdoch, byl odsouzen právě předvčírem. Noviny jdou nejspíš po příběhu. Jste novinář.“

Murdoch zavrtěl hlavou. Dával přednost tomu, držet se co nejvíc pravdy. „Ne, nejsem.“

Newcombe se na něho podíval, jako by se s ním chtěl o tom dohadovat. „Víte to jistě?“

„Docela jistě.“

„Žádný majitel psa neexistuje, mám pravdu?“

„Ne.“

„Nevěřím. Mám toho psa. Nebyl nikdo, kdo by se o něho postaral. Ale je jako jeho páníček, bohužel, proradný jako had. Dvakrát mě pokousal, málem zabil jedno štěně, když se k němu přibatolilo moc blízko. Přemýšlím o tom, že se ho zbavím. Čekal jsem jenom, jak dopadne soud.“

Newcombe vstal, šel za zástěnu a objevil se znovu s jedním štěnětem v ruce. Postavil ho na podlahu a štěně k němu vrávoravě zamířilo. Vzal z krbové římsy srolovaný kus papíru a mával jím štěněti pod nosem. Malý teriér dorážel na papír a Newcombe s ním ucukl jen tak tak. „No, kamaráde, trochu si urvat, co?“ Zamával papírem znova, ale tentokrát nebyl dost rychlý, štěně po něm chňaplo a vyhodilo ho do vzduchu. Newcombe se přes rameno podíval na Murdocha.

„Nekápnete božskou? Nejste polda. Nejste od novin. Kdo teda jste?“

„Jsem opravdu detektiv, ale pracuji jako soukromé očko. Dělám pro klienta, který mě žádá o nezvratné důkazy, zda je či není Harry Murdoch vinen.“

„Aha, děláte pro jeho rodinu, co?“

„Ano, dá se to tak říct.“

„Co chcete vědět?“

„Všechno, co se toho případu nějak týká“ Zazubil se. „Jak hodnotila Harryho Tripper? Co si o něm myslíte vy? Cokoliv a všecko.“

Newcombe si sedl na lavici u krbu, sklonil se přes svoje zakulacené bříško a hrál si se štěňátkem, tahal před ním stočené noviny a vrčel na ně. Murdoch čekal.

„To je jako vyšetřování? Na rovinu? Doufám, že se nezajímáte jenom o to, jak očernit něčí jméno. Naházet na někoho špínu, abyste to zpochybnil.“

„Ani v nejmenším. Chci jen nade vši pochybnost zjistit, jestli Harry Murdoch zavraždil Johna Delaneyho.“

„Dvanáct poctivých a pravdomluvných mužů, kteří zasedli v porotě, řeklo, že to udělal. Myslíte, že přijdete na něco jiného, než k čemu došli oni?“

„Možná na nic, ale aspoň to chci zkusit.“

„Kvůli rodině?“ zeptal se Newcombe a podíval se na něho bystře.

„Ano, kvůli rodině.“

Hostinský mu podruhé nabídl svou ruku. „Ruku na to. Mám rád loajalitu. Co by byl člověk bez rodiny? Mimochodem, opravdu se jmenujete Williams?“

„Skoro.“

„Ptejte se dál.“

„Četl jsem soudní spis a vím, co se stalo anebo co bylo řečeno, že se stalo. Jak jsem řekl, mé zajímá váš vlastní názor.“

„Podle mého názoru je ten chlap vinen. Opil se a přestal se ovládat. Vím, že bych to neměl říkat, zvlášť když se živím jako hospodský, ale už jsem viděl spoustu chlapů a to, jak na ně alkohol působí. Z některých nerudných strejců jsou sladcí a roztomilí caparti, když se nalijou. Z neohrabaných farmářů jsou filozofové, právníci se chovají jako blázni. Chlapi, co jsou běžně přívětiví, se změní v divochy, kteří zapomenou na všechny křesťanské zásady, které kdy znali. Podřežou vám krk, než bys řekl švec.“

„Řekl byste, že k nim Harry patřil?“

„To bych řek. Když začal pít, byl připravený vyvolat hádku i se samotným Pánem Bohem, kdyby byl poblíž.“

„A když nebyl opilý?“

„Nemůžu říct, protože nikdy nebyl dost dlouho střízlivý. Ale nejspíš klidný. Je ale zajímavé, že říkáte, že děláte pro jeho rodinu. V dubnu jsme spolu poseděli. Rád své zákazníky poznávám. Vím, že byl vdovec a že pracoval jako rybář někde na Východě, ale o rodině se nikdy nezmínil.“

Murdoch nemohl odolat. „Nemluvil o synovi? Ani o dceři?“

„Ani slovo. Choval se, jako by byl na světě sám, ale říkáte, že má příbuzné?“

„Ano.“

Newcombe znovu pokoušel štěně. Murdoch ho chvíli nechal na pokoji.

„A co John Delaney? Jaký typ pijáka byl on?“

„Nikdy jsem ho neviděl, že by nějak moc přebral.“

„Vypadá to, že pro tohle nemáte kategorii.“

Newcombe se podíval, jestli si z něho nedělá Murdoch legraci. „Ne, to teda nemám.“

„Takže byste ho asi popsal jako dobrého člověka. Neměl nepřátele?“

Murdoch si všiml, že jeho hostitel na vteřinku zaváhal. „Aspoň nevím. Bez reptání platil dluhy, když nějaké měl. Měl moc dobrého psa, málokdy prohrál.“

„Jaký měl Harry důvod ho zabít?“

„To je přece jasné. Prohrál. Byl blízko vítězství, ale v poslední minutě se jeho pes zarazil. Ten chlap byl jak z divokejch vajec. Neuměl prohrávat. Začal všechny obviňovat z podvádění. Nic z toho nebyla pravda. Dbám na to, aby byly zápasy poctivé a čisté. Jeho motiv? Pocit křivdy. Stalo se to už stokrát předtím a stane se to zas, dokud budou lidé lidmi. Psi takoví nejsou. Nenajdete psa, který by v sobě choval zášť.“

Murdoch ho vrátil zpátky k tématu.

„Pokud vím, Delaney byl nezvěstný skoro dvě hodiny. Obviněný tvrdí, že byl celou tu dobu v bezvědomí. Že přišel k sobě, až když ho zatýkali. Nemohl jít někdo jiný dolů strží po cestě, porvat se s Delaneyem a pak vzít roha pod železničním mostem na Yonge Street? V srpnu by tam byla taková tma a tolik zeleně, že by ho nikdo neviděl. Nebo je. Nemusel to být jenom jeden člověk.“

Newcombe našpulil rty. „Myslím, že je to možné, ale nevím, kdo by to mohl být. Všichni, co tu byli, mají alibi.“

„Nějaký cizinec? Někdo, kdo nebyl na zápase?“

„To není pravděpodobné, nebo ano? Říkáte, že jste četl soudní spis?“

„Ano.“

„Pak jistě víte, že proti tomu muži snesli hromadu důkazů. Pokud vím, byla mu prokázána vina nade vši pochybnost, jak říkají.“

Zvedl štěně, které si předtím položilo hlavu na jeho botu a usnulo. „To je všechno?“

„Nějaké osobní názory na ty ostatní muže, zejména na pana Whitea, který nevypovídal?“

„Tripper je měla ráda všechny. Vlastně… zprvu štěkala na pana Pugha, ale brzy se s ním spřátelila. Pan White mi připadal jako elegantní mladý muž, který by udělal všechno možné, jen aby se nedostal do nějaké šlamastyky. Ale nemyslím si, že by mohl být vrah.“

„Ani v hádce ne?“

„V hádce, to bych nepřísahal ani na jednoho. Poškrábej tohle štěně a je z něho vlk. My lidé se od nich tolik nelišíme.“

„A ostatní? Craigovi? Pan Pugh?“

„Všechno dobří chlapi. Štramáci, jak jim říká pan Craig.“

„A nikdo z nich se nechová jinak, když se opije?“

Zašel asi moc daleko, protože Newcombe se zamračil. „Všichni pijí jen umírněně. I pan White. A teď, když mě omluvíte, se půjdu podívat, proč vám ještě Walter nepřinesl jídlo.“

Hodiny na krbové římse začaly odbíjet celou. Uprostřed bití se zpomalily a začaly sípat jako nějaký stařec. Newcombe šel k nim, vytáhl klíč, zasunul ho zezadu do hodin a několikrát jím otočil. S mnohem větším elánem pak hodiny dokončily svůj úkol.

„Pokud jde o to vyšetřování, jak tomu říkáte, nemáte zrovna moc času, co? Toho chlapa mají popravit v pondělí ráno.“

Murdoch byl překvapen silou své vlastní reakce. „Já vím,“ odpověděl.

Hostinský se vrátil s velkým podnosem. „Tady to je a přeju si, abyste ten talíř vylízal dočista.“

Murdocha napadlo, jestli nemá místo odpovědi zaštěkat. Na podnose ležel veliký talíř plný silných plátků vepřového masa, ze kterých kapala šťáva. Přílohu tvořily brambory a zelí. Newcombe položil talíř před Murdocha a k tomu přidal džbánek naplněný až po okraj černým pivem.

„To je domácí pivo. Na účet podniku.“

Postavil se vedle lavice, složil ruce na panděro a s uspokojením pozoroval, jak se Murdoch s pochvalným mručením pustil do jídla. Lacey nelhal, bylo to to nejlepší, co kdy jedl, dokonce lepší než guláš z králíka, který mu kdysi uvařila Enid.

„Když se tak bavíme o psech, možná vás budou zajímat tyhle fotografie.“ Newcombe ukázal na řadu zarámovaných obrázků na krbové římse. „Tohle je pan Mahagon, můj šampión všech dob. Zemřel loni ve zralém věku třinácti let. Před tímhle vrhem jsem ho připustil k Tripper. Je to její dědeček, a tak jsem si myslel, že by mohli mít kvalitní potomky. Narodila se ovšem jen dvě mrtvá štěňata. Asi byl chudák už moc starý.“

Murdoch si prohlížel fotografii. Černý pes s pálením, vztyčenýma ušima a živýma očima se díval kamsi stranou.

„Vypadá jako ten pes na vašem štítu.“

Newcombea to potěšilo. „Ten vývěsní štít jsem maloval já sám a Mahagon mi stál modelem. Dopadlo to velmi dobře, říkám to i já. Všichni moji psi jsou čistokrevní. Trippeřinu linii můžu vysledovat pět generací pozpátku. Všechno krysaři k pohledání. Tady, podívejte se na tohle.“

Přes celou zadní stěnu se táhla police s mísami, fotografiemi a dalšími věcmi. Newcombe ukázal na krabici s prosklenou přední částí. Uvnitř byla ohromná hnědá krysa.

„Tuhle chytil Mahagon ve stodole. Stejně velkou jako on sám, ale on se jí vůbec nelekl. Jeden výpad a hotovo. Jedna z posledních věcí, které udělal. Nejdřív jsem si toho nevšiml, ale ta krysa ho kousla sem…“ Otevřel ústa a ukázal prstem dovnitř. „Rovnou do patra. Dostal infekci, a než jsme se nadáli, onemocněl a umřel. Nechal jsem si tu krysu původně jenom proto, abych se s ní mohl vychloubat, a jsem rád, že jsem to udělal. Je to moje memento.“

Hostinský se na sebe ještě pořád zlobil.

„Ta je ale velká,“ řekl Murdoch.

„Větší jsem v životě neviděl,“ Newcombe vrátil krabici na poličku.

Murdoch dospěl do fáze, kdy vytíral zbytky šťávy kusem čerstvě vařené brambory. „Nevadilo by vám, kdybyste mi vyprávěl o tom, co se stalo tenkrát v noci? Myslím, tu noc, kdy zabili Delaneyho,“ dodal spěšně. „Je vždycky dobré slyšet věci z první ruky.“

Newcombe si sedl naproti a pustil se do souvislého vypravování často opakovaného příběhu. Kvůli Murdochovi přidal hodně povídání o psech, včetně detailního popisu výkonu každého teriéra. Pokud však jde o důležité události, nedozvěděl se Murdoch nic podstatně odlišného od toho, co už četl v soudním spise. Zkusil ještě něco.

„Říkáte, že odešli všichni, kromě pana Pugha, který tu byl s vámi, dokud se neobjevil mladý Delaney. Měl jste ho celou dobu na očích? Doběhnout dolů do rokle a zpátky netrvá tak dlouho.“

Newcombe se zachechtal. „To byste musel být indiánský zvěd, abyste se dostal dolů, udělal špinavou práci a vrátil se bez kapky potu na tváři. Je fakt, že jsem zašel do kuchyně pro nějaký dlabanec, ale on se ani nehnul. Seděl zrovna tam co vy, a já zrovinka tady.“

„Proč jste nezůstal ve stodole?“

„Fuj. Bylo tam jak v peci. Chtěl jít sem, kde bylo trochu chladněji, a tak jsme šli.“

„A vaše žena? Kde byla?“

Newcombe na něho nevěřícně zíral. „Maria? Proč vás to zajímá?“

„Chci si dát dohromady všechny střípky. Všiml jsem si, že ji nezavolali k soudu jako svědka.“

„Nebylo třeba. Vůbec ve stodole nebyla. Při zápasech mi pomáhá Lacey.“

Murdoch se snažil najít ten správný přístup. Nechtěl riskovat, že se mu hostinský zase odcizí. Možná zabere druhá zkouška.

„Předpokládám, že zatímco jste s Pughem seděli zde, vaše žena byla doma.“

Newcombe se stále tvářil podezřívavě. „Přesně tak. Nadře se za celý týden dost i bez toho, že o sabatu nepracuje.“

„Zajisté,“ poklepal si Murdoch na břicho. „A pokud můžu říct, to volno si setsakra zaslouží.“

Hostinského to potěšilo. „Ne že by měla ten den volno vždycky. Každou chvíli někdo rodí nebo umírá. Ať už lidi na svět přicházejí nebo z něj odcházejí, vždycky k tomu volají Mariu. Umí to s novorozenci i s nemocnými.“

Murdoch si osušil knírek damaškovým ubrouskem od paní Newcombeové.

„Ten večer nebyl výjimkou. Walterova malá onemocněla. Jeho žena ji sem přinesla. Chovala se dost hystericky, ale Maria je skoro jako sestra v nemocnici a nevadí jí to. Jess, teda Walterova žena, patří k těm ženským, co jsou nervózní a neustále poletují jak vrabčáci. Pořád se strachuje, aby Sally neonemocněla. Už to s tou péčí přehání. Teď, co před pár měsíci potratila, je to s ní dokonce ještě horší. Stalo se to hned po té vraždě. Někteří lidé si myslí, že jí ten mord moc seděl v hlavě, jak se to ženským někdy stává. Maria byla těhotná, když umřel Mahagon.“ Vzdychl a oběma rukama se poškrábal na holé hlavě. „Děcko se narodilo v termínu, ale bylo hrozně neduživé, nepřežilo ani jeden týden, Bůh žehnej jeho dušičce.“

„To je mi líto.“

„Ano, byl to náš jediný. Další už nemůžeme mít. Možná proto tak miluju ty svoje psíky. Jsou jako moje děti.“ Vstal. „Dejte mi talíř. Jako moučník dostanete rozinkový pudink.“

Murdoch zvedl ruku na protest. „Už do sebe nevpravím ani sousto. Prasknu.“

Newcombe se zazubil. „Řeknu Marii, aby vám zabalila s sebou. Její pudink hosté milují!“

„Děkuji, opravdu si toho cením. Jen ještě jednu věc pro objasnění, jestli vám to nevadí. Paní Laceyová přišla poté, co všichni ze stodoly odešli, je to tak?“

„Přesně tak. Blížila se bouřka a všichni rychle vypadli, až na pana Pugha.“

„Přišla krátce potom? Pár minut? Půl hodiny? Hodinu?“

Newcombe pokrčil rameny. „To vám neřeknu. Jess šla rovnou za Mariou. Jak už jsem řekl, všichni za ní chodí.“ Zavrtěl hlavou, ale bylo jasné, jak je na svou ženu hrdý

„A Walter Lacey, kde byl, když všichni odešli?“

„Zůstal a uklízel ve stodole. Nebojí se krys, mrtvých ani živých. Mám štěstí, že jsem ho našel. Musím přiznat, že já ten pohled moc nesnáším. A i když Maria už oblíkala víc mrtvých, než byste spočítal na prstech obou rukou, nesmí se k ní krysa přiblížit ani na půl metru.“

Murdoch ukázal na krabici s monstrózní vycpanou krysou. „Ani se jí nedivím.“

„Ne, nikdo z nás o ničem nevěděl, dokud se do dveří nevřítil mladý Phil a neječel, že je jeho otec mrtvý. Div, že nevzbudil celou ulici, tak hlasitě vřískal. Maria se snažila udržet Jess vzadu, protože ví, jak je ustrašená, ale měla plné ruce práce s tím klukem, který řval, jako když ho na nože berou.“

„To se tedy asi manželky ujal Walter?“

Newcombe po něm vrhl další ostrý pohled. „Musel jít pro konstábla.“

Murdoch na něj nechtěl tlačit. Pohodlně se posadil, trochu moc najedený. „Špatná situace.“

„To tedy ano. Ne že bych já nějak trpěl, to se přiznám. Lidi mají morbidní zájem o vraždy. Přišli sem dokonce z města a chtěli vidět skvrny od krve. No nic, odnesu ten talíř Marii. Přinesu moučník a uvidíme, jestli ho zvládnete.“

Odcházel s odlehčeným podnosem. Murdoch využil příležitosti a posunul si opasek o jednu dírku. Prohlédl si vycpanou krysu zblízka. Za zástěnou bylo ticho, štěňata netrápila noční můra.

Newcombe se vrátil se zanedbaným šedým teriérem na koženém vodítku.

„Možná byste se rád podíval na psa, který to všechno způsobil. Tohle je Havoc.“

Murdoch civěl na teriéra. Hnědé oči zpola skrývala srst, ale vypadaly živě a inteligentně.

„Nazdar, chlapče. Škoda, že neumíš mluvit. Ty bys nám potvrdil, jak to bylo, raz dva.“

Hlasy probudily mláďata a dvě štěňátka se vykolébala ze svého doupěte. Okamžitě chtěla prozkoumat nového příchozího. Havoc nadzvedl horní pysk a zavrčel. Jedno štěně se zastavilo, druhé si tento signál vyložilo špatně anebo se bláznivě rozhodlo, že ho bude ignorovat. Psík se blížil k Havocovi a zvedl nos, aby si očichal čenich staršího psa. Stalo se to tak rychle, že to Murdoch ani přesně neviděl, ale Havoc převrátil štěně na záda, stál rozkročmo nad ním a vrčel mu do obličeje. Štěně pištělo strachy. Tripper to slyšela, a než mohl Newcombe cokoliv udělat, přiřítila se štěněti na pomoc. S vyceněnými zuby se vrhla celým tělem na Havoca a odhodila ho. Štěkající psi byli v jednom chumlu, jak se jí to Havoc snažil oplatit anebo zmizet. Murdoch nedokázal říct, co z toho.

Newcombe trhl vodítkem a zvedl Havoca na zadní nohy. „Tripper, nech toho!“ Fenka zaujala pevný postoj a ještě chvíli zběsile štěkala. Havoc, který se skoro dusil, jí oplácel podobně.

„Řekl jsem, nechej toho!“

Tripper neochotně ustoupila, popadla štěně, které stále ještě ječelo, za kůži na krku a táhla ho zpět do pelechu.

„Panebože, to je teda podlý hajzlík,“ řekl Murdoch.

„Abychom byli spravedliví, tentokrát ten cucák dostal, co mu patří. Havoc ho varoval, ale on neposlechl. Psi jsou velmi přísní, když jde o dodržování pravidel. Ale Tripper bude samozřejmě svoje maličké bránit, i kdyby ji to mělo stát život. Neměl by šanci.“

„Zranil by to štěně?“

„Těžko říct. Nejspíš ho chtěl jenom trochu postrašit. Ale člověk nikdy neví. Někteří samci zabijí mladé bez mrknutí oka. No, spřátelte se.“

Strčil Murdochovi do dlaně kus slaniny a ten si podřepí, aby tu dobrůtku nabídl Havocovi. Havoc opatrně přičichl a slaninu zhltnul. Murdoch vztáhl ruku a chtěl psa pohladit po hlavě. Havoc okamžitě zvedl horní pysk a vycenil působivé tesáky. Murdoch uskočil.

„Je pěkně naštvaný, že?“

„To chce čas, nic jiného. Nate, zkuste to znovu.“ Podal Murdochovi další kousek slaniny.

Havoc ji hladově spolykal, ale Murdoch se ho tentokrát ani nepokusil pohladit.

„Tady máte,“ řekl Newcombe a podával vodítko Murdochovi. „Je váš.“

„Co tím myslíte?“

„Já si ho nemůžu nechat. Je to dobrý krysař, nemyslete si. Pouštěl jsem ho do stodoly. Ale Tripper se s ním nesnese. Když zastupujete rodinu jeho pána, pak to dává smysl, že si ho vezmete. Byla by škoda ho utratit.“

Murdoch breptal, jak se snažil proti tomu protestovat, když se otevřely dveře a dovnitř pronikl chladný vzduch. Vešli dva muži. Jeden byl starší, elegantně oblečený v dlouhém kostkovaném převlečníku a na hlavě hnědou fedoru, druhý měl na sobě cyklistický oděv. Dolní část obličeje skrýval ve vlněné šále a na rukou měl ohromné rukavice z mývalí kožešiny.

„Dobré odpoledne, pane Newcombe,“ pozdravil ten starší, dotkl se zdvořile krempy klobouku a uklonil se zlehka Newcombeovi i Murdochovi. „Pěkná zima venku. Opravdu pořádná.“

„Pojďte dál a zahřejte se, pane Craigu, pane Pughu,“ odpověděl Newcombe. „Kdepak máte dnes odpoledne mladého?“

„Nejspíš šel na rande.“

„Slečna Delaneyová?“

„Ano. Velice delikátní mladá dáma, velice delikátní.“

Mluvil s jasným anglickým přízvukem, který připadal Murdochovi afektovaný, i když tomu muži se to možná zdálo normální.

„Tady je to, pane Newcombe. Ten plakát, který jsem vám slíbil udělat.“

Podal hostinskému velký arch papíru. Newcombe si jej s potěšením prohlížel.

„Skvělá práce, pane Craigu. Opravdu vám moc děkuji. Podívejte se, pánové, co na to říkáte?“

Zvedl dvojarch a Murdoch viděl, že je to oznámení nadcházejícího „Vánočního večírku s pudinkem a svařeným vínem. Objednejte si místa již nyní. Vstupné pouhý jeden dolar.“

„Vytiskl byste mi dva tucty? Rozdám je zákazníkům.“

„Do zítřka je máte hotové.“

Newcombe vzal plakát a pověsil ho na krb, jako držák použil hodiny.

„Výhodná nabídka, řekl bych, pane Newcombe,“ ozval se Pugh. „Přijdu.“

Oba muži přistoupili blíž ke krbu, aby se ohřáli, a se zdvořilým pokývnutím na pozdrav hleděli na Murdocha.

„To je skvělá náhoda, že jste přišli zrovna teď,“ řekl Newcombe. „Právě s tímto džentlmenem probíráme případ Delaney.“

„Skutečně?“ zeptal se Angličan. „Je snad ještě něco, co k tomu lze dodat?“

„Předvčerejškem vynesli rozsudek. Pověsí ho v pondělí ráno.“

„Hanba,“ řekl Pugh.

„Hanba, že bude viset, myslíte?“ zeptal se Murdoch. Nechtěl, aby jeho hlas zněl podrážděné, ale stalo se a Pugh zamrkal.

„Ano, tak jsem to myslel. Celá ta věc se neměla stát. Je to tragédie. Dobrý člověk ztracen pro tento svět.“

„Zřejmě máte na mysli pana Delaneyho a ne Harryho Murdocha,“ ozval se Craig. „Bez lidí jeho druhu se tu zcela jistě obejdeme.“

„A o jaký druh se jedná, pokud se smím ptát, pane?“

Než mohl Craig odpovědět, vstoupil jim do hovoru Newcombe. „Pánové, dovolte mi, abych vás představil. Pane Craigu, pane Pughu, to je pan Williams. Je to novinář a píše o tom případu článek.“

„Skutečně?“

„Skutečně, pane.“ Murdoch se snažil uklidnit. Jeho vyšetřování neprospěje, když si tyto muže proti sobě popudí.

Pugh si stáhl rukavice a podal mu ruku. „Těší mě.“

Murdoch uvolnil prsty ze silného stisku. „Mě taky. Obdivuji vaši odvahu vydat se v tomhle počasí ven na kole. Já jsem svoje schoval už před dvěma týdny.“

„Není to tak hrozné, když se člověk teple obleče. Na čem jezdíte?“

„Mám Singera.“

„Dobré kolo. Já mám Ideal.“

„To je taky dobré.“

Podal ruku Craigovi, který ji přijal bez velkého nadšení.

„Pro které noviny píšete?“ zeptal se Pugh.

„Prosím?“

„Pro koho píšete? News? Globe?“

„Ehm, nic tak významného. Jen malý plátek.“

„Který? Vyzkoušejte mě, znám je všecky. Je to Orange Banner?“

Bác! pomyslel si Murdoch. Viděl, že ho ten člověk zkouší, ale proč je tak vytrvalý, to nechápal. Newcombe mu znovu přispěchal na pomoc.

„Drží to v tajnosti. Lidé jsou pak méně předpojatí. Je to tak, pane Williamsi?“

Murdoch přikývl. Zdálo se, že Pugha ta odpověď uspokojila, ale nehodlal se vzdát tématu.

„Máte k tomu nějaké stanovisko? Snad si nemyslíte, že je nevinný, nebo ano?“

Murdoch pokrčil rameny, cítil se bezpečněji. „Snažím se mít otevřenou mysl. A pokud jde o stanovisko, jak tomu říkáte, nechám ho, ať se vyjeví samo.“

Jedno ze štěňat se rozhodlo znovu prozkoumat svět a vylezlo zpoza zástěny. Havoc okamžitě vyskočil na nohy.

„Ale, prcku. Nestačilo ti to?“ Newcombe zvedl štěně, políbil ho na nos a dal ho zpátky právě ve chvíli, kdy se ho vydala Tripper hledat. „Se psy víte, na čem jste,“ řekl. „Žrádlo, teplo a respekt, to je všechno, co chtějí. Ne jako lidé.“

Craig se usmál. „To zní přesně jako to, co potřebujete, pane Williamsi. Záhadná složitost lidské povahy. Povězte mi, Newcombe, budou mezi těmi malými další šampióni?“

„Očekávám, že je z nich vychovám, pane.“

Ten malý incident nějak uvolnil napětí, které viselo až do té chvíle ve vzduchu. Pugh si sedl na lavici naproti, Craig zůstal stát u krbu.

„Už jste připraveni na večeři?“ zeptal se Newcombe.

„Já ano. A co vy, pane Pughu?“

„Nenechám si ji ujít. Ale nejdřív by mi přišla vhod pinta vašeho piva. Cestou do kopce mi vyschlo v hrdle.“

„Vezmu vám kabáty a klobouky, pánové, a donesu pivo,“ řekl Newcombe. „Mezitím si, prosím, nabídněte doutník. Na krbu je nová krabice.“

Murdoch počkal, až se ti dva muži znovu usadí. „Rád bych se vás, pánové, zeptal na pár věcí, protože jste tady v ten večer oba byli. Náš hodný hostitel mi už vyšel velmi vstříc, ale nikdy není od věci si informace ověřit.“

Craig si vzal doutník a začal rituál – nejdřív k němu přičichl, olízl konec a tak dále. „Podal vám informace, opravdu? Myslel jsem, že jste se spolu jen bavili. Teď to vypadá jako nějaké oficiální vyšetřování.“ Za oním vlídným chováním Angličana cítil Murdoch něco ostřejšího, něco stejně ostražitého jako liška u kurníku.

„To byl jen slovní obrat, pane Craigu.“ Nedal tomu muži příležitost pokračovat v diskusi. „Pokud vím, vy jste, pane, odešel se svým synem a panem Whitem, který se tu od té doby neukázal. Šli jste hned za Delaneyem, ale předpokládám, že on byl už u rokle a vy jste ho neviděli – ani nikoho jiného.“

Craig vyfoukl trochu voňavého kouře. „Je to už tak dávno a upřímně mi to tehdy připadalo tak nedůležité, že si to skoro ani nepamatuji. Ale vím určitě, že jsme se s panem Whitem rozloučili přímo před naším domem na Summerhill Avenue. Zamířil na Yonge Street, chtěl si vzít drožku. Neměl vlastní kočár.“

„Mám z té osoby, z toho pana Whitea, trochu zamotanou hlavu. Neodpověděl ani na jednu výzvu, aby se dostavil podat svědeckou výpověď k soudu. Znáte ho?“

„Vůbec. Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Frajírek z města, jestli chcete znát můj názor,“ ozval se Pugh. „Mezi námi, Vince Newcombe tady nahoře pořádá dobré zápasy. Sází se tady hodně vysoko. Nic, nad čím by někdo ohrnul nos. Delaney samozřejmě hodně vyhrál.“

„A vy zase umíte prohrávat, pane Pughu,“ vložil se do toho Craig. „Tady náš přítel nevyhrál jedinou sázku, pane Williamsi, ale ani trochu si nestěžoval. Člověk by skoro myslel, že mu na tom ani nezáleží.“

Pugh zrudl. „Samo že záleží, ale nebudu skuhrat a fňukat, když bylo všechno fér a v pořádku, prostě vyhráli lepší psi.“

„Bylo by těžké nenajít lepšího psa, než je ten váš ubožák, pane Pughu. Myslím si, že se na krysaření nehodí. Zdálo se, že ho ti hlodavci k smrti vyděsili.“

Pugh se zasmál. „To máte pravdu. Ale myslím, že mu dám ještě šanci.“

Murdochovi se zdálo, že je Pugh při této konverzaci trochu nesvůj, ale v tu chvíli se vrátil Newcombe se dvěma korbely piva.

„Vepřové bude za chviličku.“ Obrátil se na Murdocha. „Pane Williamsi, řekl jsem mladému Philu Delaneymu, že mu přinesu ukázat jedno štěně. Flash je jejich otec a já jsem jim slíbil, že si jedno štěně z vrhu můžou vzít. Nechcete jít se mnou? Maria se o tyto dva džentlmeny dobře postará.“

Murdoch vstal. „Děkuji, pane Newcombe, rád. A mohl bych mít to potěšení jít za paní Newcombeovou a složit jí osobně svůj kompliment za tak vynikající jídlo?“

„Bude určitě ráda. Pojďme tudy.“

Murdoch si vzal kabát a vyšel za svým hostitelem z výčepu. U dveří se zastavil. „A co pes?“

Havoc ležel, čenich mezi tlapkami, a pozoroval ho. Vypadal opuštěně, zanedbaný pes s hrubou srstí neurčité barvy.

„Raději ho teď necháme tady. Nesnesl by se s Flashem.“

„Hodně štěstí s vaším článkem,“ zavolal za ním Pugh. „Doufám, že získáte to, co hledáte. Nezapomeňte, složitost lidské povahy.“

„Díky, pane. Budu si to pamatovat.“

Walter posadil dcerku na pohovku a ta se skoro ani nepohnula. Cucala si palec, tiskla k sobě hadrovou panenku, oči upřené ke dveřím. Jako malý psík, který čeká na svého pána, pomyslela si Maria Newcombeová.

Ukrojila několik silných krajíců chleba z bochníku, který upekla ráno. Jeden krajíc rozkrojila napůl a namočila kousek do hrnce se šťávou na sporáku.

„Podívej, Sally, nechceš ochutnat?“

Děvčátko zavrtělo odmítavě hlavou, i když podle Marie bylo vyzáblé a hladové.

„Je to moc dobré.“

Další zavrtění hlavou. „Tak tedy dobrá, budu to muset sníst sama.“

Jedla, žvýkala a polykala chléb a vyluzovala při tom mlaskavé zvuky. Sally ji pozorovala s vážnou tváří.

Maria si olízala prsty a utřela si je do zástěry. Děvče mělo stejné tmavé oči jako jeho matka, tvářila se neustále ostražitě.

„Ale, ale, Sally,“ řekla Maria, „už jsi velká holka, aby sis cucala palec. Je špinavý.“

Zatvářila se znechuceně, vzala Sally za ruku a snažila se ji odtáhnout od její tváře. Dítě se schoulilo do sebe, kladlo odpor. Maria se rozhodla, že na ni nebude naléhat. Něco na Sallyině pohledu ji znepokojovalo.

„Tak dobře. Znala jsem děti, které si cucaly palec, a všechny pak měly zdeformovanou tvář. Vypadala jak čumák lasice. To přece nechceš, ne? Taková hezká holčička.“

Sally si vyndala palec z pusy, ale Maria si nepřipadala jako vítěz.

„To je hodná holčička. Nedáš si teď kousek chleba se šťávou?“

Další odmítavé zavrtění hlavou. Maria si musela přiznat, že ať se snaží sebevíc, nemá tohle dítě ráda. Přitom to byla žena, která děti milovala, a ony ji přímo zbožňovaly. Problém spočíval možná v tom, že Sally mluvila jen se svým otcem. Nebyla upovídaná jako většina dětí jejího věku, a když ji měla Maria na starosti, většinou seděla tiše na gauči a hrála si s panenkou. Tu panenku jí vyrobila maminka a byla opravdu velmi hezká. Tělo bylo z froté látky a vycpané měkkými kousky vlny. Na hlavu namalovala Jess veselý obličej a přilepila vlasy z hnědé vlny spletené do dlouhých copů. Halenu ušila z bleděmodré bavlny a na živůtku byly hezké výšivky. Sally ji pojmenovala Pansy, seděla s ní celé hodiny, vyprávěla si něco tiše pro sebe a u toho si hrála.

Poslední dobou musel s sebou brát Walter dítě do práce stále častěji. Moc o tom nemluvil, jen tolik, že se Jessica necítí dobře a že si myslel, že bude lépe, když se jí nebude Sally pořád plést pod nohama.

Marii to nevadilo. Popravdě, někdy i zapomněla, že tam to dítě vůbec je, protože Sally byla potichu jako myška. Vzdychla si. Nemůže se na to nebožátko zlobit za to, jaká je. Chystala se pokračovat ve své práci, když ji zarazil opuštěný výraz v Sallyině tváři. Rozhodně potřebovala trochu rozveselit. Maria šla k sedátku pod oknem a odklopila víko. Když měl chvíli čas, Vince rád pracoval rukama a vyřezal Sally nábytek pro panenku. Chtěli jí ho dát k Vánocům, ale Maria si pomyslela, že to děvčátko potřebuje trochu radosti teď hned.

„Podívej! Tohle pro tebe vyrobil pan Newcombe.“

Sally si od ní trochu váhavě vzala krabici a nadzvedla víko. Pak se její výraz proměnil a ona se radostně usmála.

„Líbí se ti?“ zeptala se Maria.

„Ano, madam.“ A bez pobízení hned dodala: „Moc a moc vám děkuji, paní Newcombeová.“ Postavila se na špičky a Maria jí nastavila tvář k polibku.

„Je to vyrobeno tak, aby se to hodilo pro Pansy. Může sedět a popíjet čaj jako princezna.“

Sally rozestavila na podlaze stůl a dvě dřevěné židličky a posadila panenku na jednu z nich. Panenka tam přesně pasovala a Maria pocítila silné uspokojení. Ten nábytek byl její nápad.

„Mohu si hrát s odpadkovým košem?“ zeptala se Sally.

„Samozřejmě. Víš, kde je.“

Sally odhopkala zpět k okennímu sedátku a Maria se vrátila ke sporáku.

Dveře od kuchyně se otevřely a dovnitř nakukoval Lacey.

„Prosím dvě porce vepřového s bramborem, paní. Jedna pro pana Pugha, a přeje si zvlášť křupavou kůrčičku. Druhá je pro pana Craiga, nechce nic zvláštního, jen méně šťávy.“

„Tati, podívej, co mi dala paní Newcombeová!“

Sally ukazovala na nábytek. Lacey pokýval hlavou. „Je krásný. Doufám, že jsi hodná.“

„Ano, tatínku.“

Lacey pohlédl tázavě na Mariu.

„Je docela hodná, Waltře. Dneska ani jednou nezazlobila.“

Zdálo se, že se mu ulevilo. „Děkuju vám, paní Newcombeová. Moc si vaší pomoci vážím.“ Rychle se podíval na dcerku a odešel.

Maria byla šťastná, že její dárek má takový úspěch. O několik minut později se na holčičku zběžně podívala. Sally pořád seděla na podlaze, kde rozestavěla miniaturní stůl a židličky, zcela ponořená do hry. Zčervenala a ve tváři se jí objevil zvláštní výraz, kterému Maria moc nerozuměla. Šla k ní.

„Ach, broučku, Pansy se poranila?“

Sally přikývla, ale okamžitě ztichla. Nechtěla, aby se jí ta žena pletla do hry.

„Mám nějaké mazání, které jí pomůže,“ pokračovala Maria a sklonila se pro panenku. Byla pevně přivázaná k židli a ona si uvědomila, že to, co považovala za nemotorně přiložený obvaz, je ve skutečnosti roubík připevněný k ústům panenky.

„Proboha, Sally, co to děláš?“

Otevřely se dveře a Vince vedl dovnitř svého nového hosta.

„Mario, pan Williams by ti rád složil poklonu.“

Oba muži se zastavili, když se děvče náhle po kolenou hnalo ke stolu. Jakmile se ocitla v bezpečí mezi jeho nohami, stočila se do klubíčka, strčila si palec do pusy a začala natahovat moldánky.

„Propána! Co je s ní?“

Maria schovala židličku, ke které byla přivázaná panenka s roubíkem, na stůl za sebe.

„Ale, jenom zlobí. Nevšímejte si jí.“

Snažila se vyloudit úsměv hostu na uvítanou. Vroucně si přála, aby si nevšiml, co Sally dělá.

Murdoch a Newcombe, který si strčil Flashova potomka pod kabát, sestupovali namáhavě po cestě na dno rokle.

„Ve vzduchu je cítit sníh,“ poznamenal Newcombe.

„To tedy ano,“ přisvědčil Murdoch. Byl rád, že má svůj starý tulení kabát. Na některých místech byl ošoupaný a ve vlhku zapáchal rybinou, ale dobře chránil proti takovému vlhkému chladnu, které pronikalo až do kostí.

Newcombe na něj pohlédl. „Nepřipadá mi správné, že vás neoslovuju vaším pravým jménem. Nemáte nějaké jiné, které bych mohl používat?“

„Bude mi ctí, když mi budete říkat Will. Je to moje křestní.“

„Dobrá. Já jsem Vincent. Znamená to dobyvatel. Trochu praštěné pro obyčejného chlápka jako já, ale moje máma věřila tomu, že je třeba dávat dětem jména, která obvykle dostávají ti výš postavení. Staršímu bratrovi dala jméno Lucius, světlonoš.“ Odplivl na kraj cesty. „To sotva! Spíš nosič pohromy a temna. Mladší bratr je Archibald. No, neřekl bych, že je smělý a statečný. Spíš naopak. Ale aspoň nezničil, na co přišel.“

Newcombeův hlas zněl vesele, když vyprávěl o svém původu, což bylo v rozporu s jeho slovy. Jako kdyby Murdoch něco řekl, pokračoval dál: „Asi se ptáte, proč tak urážím vlastní krev, ale pravda je taková, že oni už pro mě nic neznamenají. Přeplaval jsem přes velkou louži, abych se jich všech zbavil.“

„Chápu,“ zamumlal Murdoch s jistým soucitem.

„Možná nejsem dobyvatel v přesném smyslu toho slova, ale udělal jsem dobře. Hospoda prosperuje. V těchhle končinách se těším úctě a to pro mě znamená hodně.“

Murdoch se domníval, že Maria Newcombeová má stejný názor, a proto se zdála tak vyvedená z míry, když vešli do kuchyně. Zahlédl panenku a přemítal, na co si to asi Sally hraje, ale nemohl říct, že by ho to šokovalo. Jako děti sehráli se Susannou nejedno krvavé dobrodružství s těmi několika málo hračkami, co měli. Na druhou stranu na tom dítěti bylo cosi nezdravého. Působila příliš ustrašeně.

Došli k lávce, Newcombe se zastavil a hleděl přes zábradlí do říčky pod nimi. „Jsem přesvědčený, že bychom se mohli od přírody učit, jen kdybychom chtěli. Podívejte se například na ten potok. Někteří lidé, které znám, jsou jako tahle říčka. Nezdá se hluboká, ale je. Člověk by nehádal, že je nebezpečná, ale dokáže taková být.“

Murdoch se k němu připojil a díval se dolů do vody, která rychle plynula a vířila okolo kamenů. Na hladině tancovaly kousky větviček a listí.

„Máte na mysli nějakého konkrétního člověka?“

„Ne, to nemohu říct.“

Nicméně Murdoch měl pocit, že hostinský samozřejmě hovoří o určité osobě, ale bylo těžké uhodnout o kom. Možná měl na mysli samotného Murdocha. Také měl pocit, že ho jeho společník podrobuje zkoušce. Pronese něco neurčitého, aby viděl jeho reakci. Já zkouším sám sebe, pomyslel si otráveně. Jako by stál mimo sebe jako nezúčastněný pozorovatel. Aha, tohle tě naštvalo, co?

Pokračovali dál. Na cestě byly hluboké koleje vyjeté povozy.

„Delaney měl pár krav. Mléko se sváží dvakrát denně do mlékárny na Summerhill Avenue. Už to nedělá. Někdy jede jeho syn, občas Kate, jeho dcera.“ Odmlčel se, jako by hledal ta správná slova. „Bude potřebovat manžela. Mladý pan Craig se jí dvoří. Doufám, že to od něj není nečestné jednání, protože ona na něm podle všeho hodně visí.“

„Vážně?“

Murdoch věděl, že když jen poznamená něco povzbudivého, Newcombe mu poví všechny drby, ve kterých on oddělí zrno od plev.

„Je to hezký mládenec, pěkné chování, jako jeho táta. Ale z jakéhosi důvodu ho Delaney nesnášel. Nedovolil by mu, aby za ní chodil, ani za nic. Vymyslel si nějakou pitomou výmluvu, jako že Kate je ještě příliš mladá, což není pravda. Podle mě si Delaney jenom hrál na pana důležitého a změnil by názor, ale podle toho, co se říká, byl v domě nejednou pořádný kravál, holka křičela, matka měla hysterický záchvat.“

„Byl mladý Craig naštvaný?“

„Hmm. Nevím, jestli to tak můžu říct. Přede mnou to nikdy nedal najevo. Ale ta holka byla. Říká se, že měla deprese. To už je samozřejmě pryč. Kytky na hrobě ještě ani neuschly, když se James vrátil a začal se jí znova dvořit.“

„Drží ta rodina při sobě?“ zajímal se Murdoch.

„Jak se dá čekat. Vždycky byli hodně pro sebe. Až na Delaneyho. Většinou býval veselý, ale jeho žena je trochu samotářka. Zahlídnu ji vždycky jenom v kostele, a pak ji celou věčnost zase nevidím. Jeho starší děti mají už svou vlastní rodinu a žijí jinde. Doma zůstal jenom Philip a jeho sestra.“

„Jací jsou?“

Newcombe hned neodpověděl. „Kate je docela normální, pokud jde o rozum, ale…“

Murdoch se na něho tázavě podíval.

„Věřím na lásku, abyste mě nepochopil špatně,“ pokračoval Newcombe, „ale ta holka to přehání. To je asi z toho, že ji doma drželi moc zkrátka. Slyšel jsem, že denně posílá Jamesovi nějaké dárky. Jen maličkosti, kytku, čerstvá vajíčka, kravatu, ale je toho trochu moc.“

Murdoch přemítal, kdo je asi zdrojem Newcombeových informací, ale nechtěl ho umlčet, a proto se nezeptal.

„Ale říkal jste, že James Craig se toho nezalekl. Je pořád její milý.“

„Aspoň pokud vím,“ pokrčil rameny. „Chci říct, líbilo by se vám, kdyby se nějaká holka takhle chovala k vám?“

Murdoch o té otázce přemýšlel. Liza mu otevřela svoje srdce, ale nezasypávala ho dárky, jen na narozeniny a o Vánocích.

„Upřímně? Asi ne. Zní to dost zoufale a nebyl bych si tak docela jistý, jestli je to opravdová láska.“

Newcombe se usmál. „Přesně to si myslím taky. Marii jsem musel dlouho nadbíhat, než souhlasila. Líbilo se mi to. Měl jsem pocit, že jsem k ní nepřišel lacino.“

Štěně zakňučelo a Newcombe ho obrátil do pohodlnější polohy.

„A co ten mládenec, Philip Delaney? Co si myslíte o něm?“

„To je smutná historie, jak se říká. Před pár roky měl ošklivou nehodu. Vezli s otcem dolů mlíko, když se splašil kůň. Povoz vjel do koleje a Phil vypadl. Musel se udeřit do hlavy. Skoro týden byl v bezvědomí a mysleli si, že umře. Naneštěstí je od té doby, jak byste řekl, divný.“

Newcombe zaváhal. Murdoch ho pobídl: „V jakém smyslu divný?“

Druhý muž pokrčil rameny. „Je to, jako kdyby nedospěl. Fyzicky ano, ale ne rozumem. A mívá záchvaty. Není to tak dávno, co chytil jeden v hostinci. Prostě spadl na podlahu a kroutil se jako bezhlavé kuře. Ještě že byla moje žena doma. Ona ví, co dělat.“ Gesty naznačil, jak Maria vytáhla Philipovi jazyk z úst. „Můžou se při tom udusit, víte.“

Cesta se točila vzhůru úbočím kopce. Vítr sníh odvál, až na rozsedliny ve větvích, kde se zachytil.

Hostinský pokračoval: „Naštěstí paní Delaneyová dostala nějaké peníze z pojistky, takže nemusí jít žebrotou. Pronajímají domek na opačné straně kopce mému pomocníkovi, Laceymu, tak to je taky nějaký příjem.“

„Používají Laceyovi někdy tuhle cestu?“

Hostinský se na něho zvědavě podíval a Murdoch se zašklebil. „Nikdy nevíte, co je důležité, dokud se nezeptáte.“

„Nikdy jsem se na to neptal, ale je to rozhodně nejsnadnější cesta. Ta druhá je kratší, ale musíte vyšplhat ty prokleté schody.“ Newcombe si poklepal na svůj objemný pas. „Kdyby šlo o mě, vždycky bych šel tou delší cestou.“

„Kousek od železničního mostu, cestou k Laceyho domku, jsem objevil útulnou malou skrýš. Nevíte, kdo ji postavil?“

„Nejspíš Walter pro Sally.“

Po jejich levé straně, asi o padesát metrů dál a téměř skrytý pod příkrovem stálezelených rostlin, vykoukl malý dům. Byl prostý a nenatřený.

„Patřil mu i tenhle,“ ukázal na něj Newcombe. „Pronajímá si ho paní Bowlingová. Pracuje pro Delaneyovy.“

„Vdova?“

„Tak tak.“

Newcombe postrádal jakoukoliv záludnost, ale Murdoch znovu vycítil ještě něco jiného. Přemítal, zda hostinský sám není tou hlubinou, o níž mluvil.

Proplahočili se okolo svažujícího se pole, kde tři zablácené krávy bez zájmu žvýkaly a uždibovaly z malé hromady sena. Na vrcholu kopce spatřili dům Delaneyových a cesta se opět rozdvojovala. Jedna vedla jako příjezdová cesta k domu, druhá pokračovala – jak se domníval – k Laceyho domku. V přízemí i v patře svítily lampy a z komína stoupal úzký proužek kouře.

„Půjdeme k postrannímu vchodu,“ řekl Newcombe a prošel před ním dřevěnou brankou a po zaprášené cestě, která vedla podél teď už prázdné zeleninové zahrady. Na dveřích byl věnec z vrbového proutí a ucouraného černého krepu. Murdoch si všiml, že se z okenních parapetů a okapů odlupuje barva, která byla kdysi zelená. Rozbitou okenní tabulku ve dveřích zakrývala lepenka.

Newcombe zaklepal a otevřel dveře, které vedly přímo do kuchyně. Ze smradu, olejnatého a kyselého, se Murdochovi skoro obrátil žaludek. Před ohromným kovovým sporákem uprostřed místnosti stála postarší žena a míchala něco v obrovském hrnci. Murdoch předpokládal, že ten odpudivý smrad vychází právě odtud.

„Dobrý den, paní Bowlingová,“ pozdravil Newcombe.

Otočila se. „Božíčku, dneska jsem vás nečekala, Vincente.“

Tváří k nim nevypadala tak stará, jak si Murdoch původně myslel. Kovově šedé vlasy měla vyčesané vysoko do drdůlku a záda byla sehnutá. Měla však stále docela hladkou tvář, a když se usmála na hostinského, ukázala pěkné, nezkažené zuby. Měla na sobě špinavou plátěnou zástěru, která vypadala, jako by dokázala stát sama, tolik v ní bylo mastnoty.

Newcombe si stlačil prsty nos. „Podle toho smradu soudím, že vaříte žrádlo pro prasata?“

„Hrozné, co? Jsem na to zvyklá, už mi to ani nepřijde.“ Zaslechli poštěkávat psa a štěně v Newcombeově kabátě krátce, ostře odpovědělo a vrtělo se, jak se snažilo osvobodit.

„Počkej, prcku. Už to bude.“

Murdoch se rozhlížel okolo. Na kuchyni nebylo nic domáckého ani přátelského. Dlažba byla nerovná a jediný nábytek tvořil jen stůl a židle. Většinu místnosti zabíral sporák.

„Paní je nahoře v salonu. Pan James a slečna Kate hrají čtyřručně na klavír. Nepochybně milostné písně.“

Ušklíbla se, ale Murdoch nedokázal říct, jestli nad hudebním žánrem anebo proto, že jí vystříkla bublající tekutina z hrnce na zápěstí. Otevřely se dveře a vešla žena v tmavých smutečních šatech.

„Dobrý den, pane Newcombe.“

Kolem ní sem vběhl malý černý teriér s pálením, podobný Tripper, a poštěkával vzrušením. Zastavil se naráz před Newcombem, zvedl hlavu, černý čenich se chvěl, jak se snažil lokalizovat zdroj nové vůně.

Newcombe pozdravil ženu tak, že se dotkl klobouku. „Dobrý den, paní Delaneyová. Přinesl jsem Flashova potomka, jak jsem slíbil.“

Postavil psíka na zem. „Ne aby ses počůral, ty rošťáku, nebo budu mít kvůli tobě trable.“

Všichni čtyři chvíli pozorovali oba psy. Štěně olizovalo čumák svého otce. Flash reagoval úplně jinak než Havoc. Zdálo se, že se mu to líbí. Na oplátku štěně očichal a vrtěl u toho ocasem.

„Podívejte, on ví, že je to jeho vlastní tělo a krev,“ řekl Newcombe.

Žena se zamračila. „Nevím, kdo se bude starat o dalšího psa. Kate s tím nechce mít nic společného a já mám co dělat, abych zvládla naše záležitosti.“ Znělo to podrážděně.

„Nemusíte si ho nechat, paní Delaneyová,“ namítl Newcombe. „Byl bych radši, kdybyste si ho nebrali, když toho máte moc. To byla dohoda mezi mnou a vaším manželem.“

Pohrdavě mávla rukou. „Uvidíme. Možná to přiměje Philipa, aby se sebou něco udělal. Ach, k čertu s tím psiskem!“

Její poznámka patřila štěňátku, které si čaplo a na podlaze pod ním se objevila loužička. Newcombe ho zvedl a zatřepal s ním, držel ho ve vzduchu.

„Hned jsem zpátky.“

Otevřel dveře a vyběhl ven. Paní Delaneyová sklouzla pohledem na Murdocha. Nebyla to přitažlivá žena. Vdovský čepec a krátký závoj byly příliš tmavé a strohé pro její tvář se silným obočím a velkou bradou. Trvalá nespokojenost jí vyryla na čele a v koutcích úst přísné vrásky.

„Dobré odpoledne, madam. Pan Newcombe mě vzal s sebou laskavě na vycházku. Omlouvám se, jestli v tento smutný čas vyrušuji.“

Navzdory smutečním šatům nevypadala paní Delaneyová jako truchlící žena. Působila spíš nevrle než smutně.

„Poslední dobou nemáme moc hostů. Hrnou se k vám, když se na vás mohou popást jako mrchožrouti, ale jakmile je jasné, že se nezhroutíte, zmizí.“

Murdoch se pokusil o zdvořilý úsměv. „Z řeči pana Newcombea jsem pochopil, že máte stálého návštěvníka v mladém panu Craigovi.“

Lekl se, že zašel příliš daleko, ale zdálo se, že ji jeho slova spíše uklidnila. Bylo jasné, že nesdílí názor svého zesnulého manžela na vztah mezi Jamesem a její dcerou.

„Řekl vám to, že? Ano, je to pravda. Musím říct, že ti mladí lidé jsou si hodně blízcí.“ Otočila se ke služce: „Paní Bowlingová, čekala jsem, že budete mít touhle dobou připravený čaj.“

„Omlouvám se, madam, musela jsem dohlídnout na další práci. Hned ho připravím.“

„Dáte si s námi, pane, ehm, omlouvám se, ale nezachytila jsem vaše jméno.“

„Děkuji, madam. Jsem Williams a zajisté si rád dám trochu čaje. Docela mi vyschlo v hrdle.“

Na jazyk mu z ničeho nic přišel irský přízvuk. Neměl ponětí, kde se vzal. Dalších komentářů ho ušetřil Newcombeův návrat. Štěně držel pod paží.

„Hotovo.“

Flash vyskočil, když viděl svého synka, a štěně ho nadšeně vítalo, jako by se neviděli celé dny, a ne pár minut.

„Pane Newcombe, chceme si dát čaj. Můžete nechat psy tady, s paní Bowlingovou, a přidáme se v saloně ke Kate a jejímu nápadníkovi.“

„Povím vám, jak to uděláme. Ještě je budu chvilku pozorovat, abych si byl jistý, že spolu vycházejí, a pak přinesu nahoru čaj.“

Paní Delaneyová chvilku přemýšlela, připravena z principu to odmítnout.

Flash teď ležel s packami nataženými před sebou. Štěně se snažilo vyšplhat mu na hřbet, zřejmě se chystalo žvýkat jeho pravé ucho. Hostinský je pozoroval láskyplně, paní Delaneyová podrážděně. Kývla na Murdocha.

„Prosím tudy, pane.“

Šel za ní do vedlejšího pokoje. Paní Bowlingová měla pravdu, když mluvila o tom smradu. Za chvíli si ho člověk nevšimne. Až když se dostal na čerstvější vzduch, uvědomil si, jak odporný ten pach je.

Paní Delaneyová ho vedla pokojem, razila si cestu kolem těžkého, staromódního nábytku. V krbu se topilo, ale oheň potřeboval trochu povzbudit. Svítila jen jedna lampa, knot stažený. Odsunula stranou zelené žinylkové závěsy zakrývající klenutý vchod a prošli do druhé místnosti. Vzduch tady byl ve srovnání s kuchyní a obývákem velice rozdílný. Bylo tu chladno a vznášel se tady jemný zápach plísně. Na podlaze ležel ošoupaný koberec, nebyl tu však žádný nábytek kromě jediného zeleného sametového křesla a malého stolku.

„Manžel tady rád sedával a kouřil dýmku,“ řekla paní Delaneyová a Murdoch uvažoval, zda tu dříve stával nějaký nábytek anebo zda měl Delaney rád vznešenost prázdného pokoje.

Vplula před ním do dveří na protější straně.

„Zřejmě si myslíte, že jsme excentričtí anebo příliš vesničtí na váš městský vkus, pane Williamsi, ale máme raději obývací místnost v patře, kam se dostane víc sluníčka.“

„To je velice rozumné,“ souhlasil Murdoch, který si nic takového nemyslel, a i kdyby na tom závisel jeho život, nedokázal by odlišit vesnický styl od městského.

Dveře vedly na schodiště, na jehož konci byla krátká předsíň. Slyšel zpěv a falešné tóny flétny.

„Prosím, pojďte dál.“

Dvojice k němu stála zády, ale byli přímo před krbovým zrcadlem, takže je jasně viděl. Mladý muž, světlovlasý a hladce vyholený, seděl za stojanem s notami, flétnu na rtech. Vedle něj mladá žena, spíš vysoká a štíhlá, jak usoudil Murdoch, nejspíše Kate Delaneyová, žena s přehnanými city. Nepřestala zpívat ani se neotočila, ale Craig přerušil hru a vstal.

„Hrajte dál, Jamesi,“ řekla paní Delaneyová a mávla rukou směrem k mladíkovi. „Je to docela roztomilé. Tak dobře secvičené.“

Mladík znova usedl. Kate je pozdravila lehkou úklonou a pak se vrátila ke své hudbě. Craig pozvedl flétnu ke rtům a jeho oči se v zrcadle krátce setkaly s Murdochovýma. Murdoch okamžitě věděl, že se už potkali. Tenkrát se ale nejmenoval James Craig, nýbrž John Carey, a stál pokorně před plukovníkem Denisonem, policejním soudcem.

Stejně rychle jako si Murdoch uvědomil, že se s Jamesem Craigem již setkal, si také všiml, že ten mladý muž o tom neví. Nemohl mu to mít za zlé. V té době se soustředil na jednání soudu a na rozsudek, který se soudce chystal vynést. Murdoch tam měl člověka, kterého zatýkal a jehož případ se měl projednávat, seděl vzadu v soudní síni a čekal, až jej předvolají na lavici svědků. Craiga/Careyho by si ani moc nevšiml, kdyby přímo před ním neseděla žalobkyně. Byla to služka a vedle ní seděla její paní. Dívka bez ustání plakala, i když ji její zaměstnavatelka často napomínala. Bylo jasné, že to byla právě ona, kdo přitáhl dívku k soudu a trval na tom, aby Craiga obvinila ze svedení. Mladá služebná čekala dítě a její paní chtěla, aby si ji její svůdce okamžitě vzal.

Carey byl hezký mladík s dlouhými licousy a blonďatým knírkem. Měl podmanivý úsměv a mluvil tak lehkovážně, že se dalo snadno pochopit, proč se jím nechala nevzdělaná dívka snadno svést z pravé cesty. Murdoch se na Careyho trochu zlobil za to, že zneužil svého charismatu takovým způsobem, a nevěřil, že jeho kajícné chování a sliby něco znamenají. Jak vidět, jeho pesimismus byl na místě. Carey utekl, buď si změnil jméno anebo začal používat své skutečné, a jak se zdálo, opakoval své dřívější chování, tentokráte s Kate Delaneyovou.

Stála vedle něho, trochu nakloněná dopředu, aby otočila stránku zpěvníku na stojanu. V jejím postoji bylo něco, co v Murdochovi vyvolalo bodavou bolest touhy. Ne po ní, ale po tom, co už nemohl mít. V tom postoji vnímal sílu jejích emocí, i to, jak hledala důvod, aby se mohla otřít o rameno muže před sebou.

Kate dozpívala a Craig dokončil roztřesený trylek. Paní Delaneyová jim nadšeně tleskala a Murdoch se k ní přidal.

„Velmi pěkné, slečno Delaneyová, skutečně velice pěkné.“

„Kate, to je pan Williams. Přišel s panem Newcombem a donesli štěně, které chtěl váš otec. Pane Williamsi, moje dcera a její přítel, pan Craig.“

Murdoch se jí trochu přemrštěně uklonil a pak podal ruku Craigovi. Potřásli si rukama pevně, chlapsky, a Craig se na něj podíval s uznáním. Murdoch čekal, zda se v jeho tváři neobjeví výraz neviděli jsme se už někde?, ale nic takového se nestalo.

„Newcombe mi říkal, že i vy máte dobrého krysaře, pane Craigu.“ Znovu se mu do řeči vkradl irský přízvuk.

Craig se zazubil, ale než se mohl pustit do výkladu o kvalitách svého psa, přišel k nim mladý muž, který předtím nenápadně seděl pod oknem, a podával mu ruku.

„Nezapomínej na mě, mami. Vždycky na mé zapomeneš.“

„Neříkej hlouposti, právě jsem se tě chystala představit.“ Hlas paní Delaneyové zněl smířlivě. „Pane Williamsi, představuji vám svého syna Philipa.“

Philip stiskl Murdochovi ruku, až v ní bolestivě křuplo.

„Těší mě, pane. Jsem Philip Delaney, nejmladší syn.“ Pumpoval Murdochovou paží.

„To stačí,“ napomenula ho matka a mladík Murdochovu ruku pustil. Byl tělnatý s jemnými ženskými rysy v obličeji. Stejně jako jeho matka a sestra i on měl smuteční šaty, černý oblek, který mu byl těsný, jako by nedávno přibral a snažil se nacpat do šatů, jež mu byly příliš malé. Nad vysokým bílým límečkem se kulatila jeho hladce vyholená brada. Zblízka si Murdoch všiml něčeho nenormálního v mladíkových očích. Zřítelnice nebyly v modré duhovce téměř rozpoznatelné, a proto jeho oči vypadaly, jako by postrádaly hloubku.

„Poručila jsem, aby nám sem donesli čaj,“ řekla paní Delaneyová. „Zahrajte nám ještě nějaký duet, pane Craigu.“

„Záleží na mé partnerce,“ odpověděl Craig. „Chcete ještě zpívat, slečno Kate?“

„Považoval bych si za čest, kdybyste pokračovala ve zpěvu, slečno Delaneyová,“ řekl Murdoch.

Kateina zasmušilá tvář trochu zjemněla, potěšená širokým irským úsměvem, který k ní Murdoch vysílal. Obrátila svou pozornost znovu k notám. „Vezmeme to od začátku, Jamesi?“

Murdoch se posadil do plyšového křesla u krbu. Paní Delaneyová usedla do druhého. Vzala ze stolku vějíř a trhnutím jej rozevřela. Philip odkráčel zpět k okennímu sedáku.

„Připravena?“ zeptal se Craig a přiložil flétnu ke rtům, dal Kate tón a spustili.

Ach, slib mi, že jednoho dne, ty a já,

pozvedneme svou lásku až ke hvězdám,

kde můžeme být sami a obnovit víru…

Nebyla to ta píseň, kterou slyšel Murdoch předtím, ale vybrali ji dobře vzhledem k jejich schopnostem. Měla tenký, ale sladký hlas, on ji jednoduše doprovázel. Murdoch přemítal, zda si Craig zvolil tento nástroj proto, že mu umožňuje házet oduševnělé pohledy na zpěvačku. Murdoch soudil, že to Craig značně přehání, ale Kate jeho názor zcela jasně nesdílela. Slečnu Delaneyovou Bůh krásou neobdařil, ale síla jejích citů z ní dělala přitažlivou mladou dámu. Rděla se a oči jí zářily leskem bláznivé lásky. Pokusila se narušit jednotvárnost svého smutečního oděvu, černé taftové šaty měly bílé krajkové lemování kolem krku i na rukávech. Do vlasů si vpletla fialkovou stuhu a do čela jí padaly módní kudrlinky.

… zpívat o nevýslovné lásce.

Ó, slib mi…

Velmi zajímavý verš, pomyslel si Murdoch, vzhledem ke Craigově minulosti. Nicméně, když skončili, nadšeně se roztleskal.

„Máte krásný hlas, slečno Delaneyová, opravdu krásný.“

Philip se přidal se svým potleskem, ale do toho najednou vykřikl: „Co udělala? Co udělala?“

Jeho sestra po něm vrhla rozhněvaný pohled, který by dokázal svou silou vyvrátit strom. „Prosím tě, buď zticha, bratře. Jak se to chováš?“

Paní Delaneyová byla v rozpacích nad výbuchem své dcery a rázně se ovívala vějířem, zatímco Craig se zaměstnával vyhledáváním další písně. Naštěstí se otevřely dveře a vešel Newcombe s velikým tácem a stříbrným čajovým servisem. Za ním šla paní Bowlingová a nesla dvouposchoďovou misku s cukrovím. Murdochovi se ulevilo, když si všiml, že vyměnila svou mastnou zástěru za relativně čistou bílou. Dokonce si nasadila i naškrobený čepec.

„Položte, prosím, ten tác na kredenc,“ poručila paní Delaneyová.

Hostinský poslechl a elegantně odložil tác. Paní Delaneyová vstala a šla ke kredenci. Ale Philip tam byl dřív.

„Mňam, dobroty,“ řekl a natáhl se pro malý koláček.

„No tak, pane Philipe, počkejte, dokud si nenabídnou hosté,“ pokárala ho paní Bowlingová.

„Mám hlad,“ odsekl a sebral koláček z mísy. Paní Bowlingová zareagovala rychle. Plácla ho přes ruku tak silně, až koláček upustil.

„Au, au, mami, ona mě poranila.“

Paní Delaneyová vypadala vylekaně. „Philipe, prosím, buď hodný chlapec a sedni si…“

Philip zvedl pěst a Murdoch vyskočil z křesla. Byl si jist, že se Philip chystá uhodit vlastní matku. Ta však uskočila a chlapec se otočil ke kredenci, popadl tác a hodil jej přes celý pokoj. Talíře, šálky a podšálky vyletěly do vzduchu, těžký stříbrný tác narazil do jedné z lamp, která s třísknutím sletěla na zem. Zablýsklo se, jak petrolej vzplanul.

„Mami, zastav ho!“ ječela Kate. Téměř okamžitě vytáhl Philip z kredence jídelní nůž a chtěl se vrhnout na sestru, v očích měl divoký výraz jako šílenec.

Murdoch chytil Philipa za zápěstí, zatímco Newcombe skočil vpřed, aby udusil plameny.

„Nic takového.“ Strhl mladíkovu ruku dolů, zkroutil ji a donutil ho, aby nůž pustil. Podařilo se mu chytit ho současně i za druhé zápěstí. Zkroutil mu obě ruce dozadu, aby se Philip nemohl hýbat. Jeho matka stála na místě jako zkamenělá.

Najednou stála vedle Murdocha paní Bowlingová. Philip střídavě vrčel a křičel a snažil se Murdocha kopnout. Paní Bowlingová se postavila před ně a chytila Philipa za dolní ret. Zkroutila ho tak, jak to dělají koňští handlíři, když potřebují zkrotit koně. Okamžitě se uklidnil.

„Můžete ho pustit,“ řekla paní Bowlingová Murdochovi.

„To nemůžu, madam, dokud mi nedá slovo, že už nebude dělat potíže.“

„Nebude.“

Murdoch neochotně pustil Philipova zápěstí. Hoch se ani nepokusil zbavit ženiny ruky a stál klidně, jen trochu pofňukával.

„Pustím tě, ale musíš být hodný.“

Uvolnila stisk na rtu.

Philip ukázal na nepořádek na podlaze. „Páni, kdo to udělal?“ Newcombe oheň sice uhasil, ale na koberci zůstal černý flek od sazí a okolo kusy skla a porcelánu.

„Měli jsme nehodu,“ vysvětlovala mu paní Bowlingová. „Pojď, doneseme smeták a lopatku a pomůžeš mi to uklidit.“

Vyvedla Philipa z pokoje a paní Delaneyová je beze slova následovala.

Kate Delaneyová se za nimi dívala, tvář měla staženou vztekem. Otočila se ke Craigovi: „Pokračujme, Jamesi. Mám nové noty od McQuaiga. Můžeme se to naučit spolu.“

Craig na ni nevěřícně zíral. „Kate…, co se to právě teď stalo? Myslím…“ Jeho hlas zeslábl.

Neodpověděla, ale listovala notami, až vytáhla jednu partituru. „Tady je to. Kousek od pánů Gilberta a Sullivana.“ Hodila noty na stojan.

„Nezlob se, ale už nemůžu hrát,“ odmítl Craig.

Kate zírala na koberec. Vypadala, jako by se měla každou chvíli rozplakat, ale zaťala zuby a slzy potlačila. „Nesmíme mu dovolit, aby všecko zkazil. Vždycky je to tak. No nic. Donesu trochu čaje.“

Když odcházela, musela překročit zčernalý kus koberce. Newcombe a Murdoch jako by tam ani nebyli.

Tři muži zůstali v nastalém tichu jako malé bárky rozhoupané vlnami projíždějícího parníku. Craig vytáhl z kapsičky u vesty hedvábný kapesník a otřel si tvář.

„Uf. To tedy byl výstup. Hodný divadelních prken, řekl bych.“

„Ten chudák je cvok,“ zaťukal si Newcombe na hlavu. „Nemůže za to.“

„Zachoval jste se velmi rozvážně, smím-li to tak říct, pane Williamsi,“ poznamenal Craig. „To, jak jste ho chytil. Člověk by skoro hádal, že jste profesionál.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupila paní Bowlingová. Nesla koště a lopatku.

„Pan Philip si šel dolů lehnout.“

Craig vstal. „Rozloučím se s vámi, pánové. Dnes už nemám na muziku žaludek.“

„Taková škoda a tak hezká píseň,“ neodolal Murdoch. „Ženy po nás žádají sliby, viďte?“

James Craig se zamračil. „To ano“

Odešel.

Newcombe pomáhal paní Bowlingová naskládat pár koláčků na mísu, která se nerozbila. Nesouhlasně mlaskala.

„Jednoho dne zapálí dům, pamatujte na má slova.“

Murdoch vzal z krbu lopatku na uhlí a držel ji, zatímco Newcombe se na ni snažil nahrnout střepy skla a porcelánu, a pak ji vysypal do kbelíku.

„Tohle se musí vydrhnout,“ poznamenala paní Bowlingová. „Nový koberec. Koupili ho minulý měsíc.“

Murdoch si uvědomil, že i zařízení vypadá zachovale.

„Jak vidím i nový nábytek.“

Paní Bowlingová se zachmuřila. „Podle mě hříšné mrhání penězi. Ten minulý byl docela dobrý. Ale to ne, sotva přišly peníze z pojistky, musela mít paní všechno nové. Ale jenom tady, jak jste si asi všiml. Ne tam, kde je to opravdu zapotřebí.“

„Nevím, co by si bez vás počali, paní Bowlingová,“ ozval se Newcombe. „Zvládla jste toho kluka jako krotitel lva v cirkuse.“

Podívala se vítězně na Murdocha. „Je to prostě dítě v mužském těle. Vlastní matka se ho bojí, bohužel, a podle mě ho příliš rozmazluje.“

Murdoch si nepřipadal ani trochu tak obdivuhodný jako jeho společnice. Celá ta scéna v něm vyvolala vzpomínku na incident, který se odehrál před několika lety v dřevorubeckém táboře poblíž Huntsville. Jednou večer k nim dorazil putovní cirkus, aby se dřevorubci pobavili. Jeden z účinkujících byl trpaslík, který sahal mužům okolo sotva po kolena. Ke konci večeře vešel do stanu a vedl na provaze velkého hnědého chlupatého medvěda. Medvěd vedle trpaslíka klidně ležel, zatímco ten popíjel z žejdlíku pivo. Jeden nebo dva z mužů, kteří hledali nějakou zábavu, si začali z trpaslíka utahovat. „Copak je s tím psem, mužíčku? Vypadá, že by ho kočka vyděsila k smrti.“

Zpočátku je trpaslík ignoroval, ale to je jen povzbudilo ke krutějším poznámkám. „Ušukals ho k smrti, co?“

Jeden z dřevorubců, hloupější a opilejší než ostatní, vstal a vykračoval si to k trpaslíkovi.

„Hej, číčo,“ řekl a natáhl ruku. Medvěd se naráz postavil na zadní, zařval a odhalil ohromné žluté zuby. Byl skoro tak vysoký jako ten dřevorubec a máchl svou svalnatou tlapou. Jen pár centimetrů a ten muž by přišel o svůj obličej. Vyděšeně zaječel a upadl naznak, plazil se pozadu, jak se snažil medvědovi odklidit z cesty.

Trpaslík pomalu a rozvážně vstal, podíval se na zvíře a luskl prsty. Medvěd se zabručením dopadl zpátky na všechny čtyři. Další lusknutí prstů a převalil se na bok jako nějaký velký pes a zabořil velkou hlavu mezi přední tlapy. Trpaslík si mu sedl obkročmo za krk. Ukázalo se, že ten dřevorubec si nadělal do kalhot, což se v táboře dávalo k lepšímu ještě dlouho potom. Všechny muže doslova ohromilo to, jakou má trpaslík moc nad takovým divokým tvorem, a zasypali ho penězi. Na Murdocha však udělal dojem z jiného důvodu. Náhodou seděl blízko něho a všiml si, že se trpaslík nohou dotkl medvěda chvíli předtím, než k nim ten dřevorubec přišel. Ve špici boty měl dlouhou jehlu.

Paní Bowlingová jim sehrála divadlo. Znepokojoval ho však fakt, že nevěděl, komu bylo to představení určeno.

Newcombe zanechal trochu neochotně štěně paní Bowlingové a dal jí instrukce týkající se stravy a péče. Nikdo z rodiny Delaneyových se už neukázal. Kate určitě viděla Jamese Craiga odcházet a svůj slib, že donese čerstvý čaj, nedodržela. Newcombe a Murdoch se vydali zpátky do hostince.

„Nečekal jsem, že se stane něco takového,“ řekl Newcombe. „Ten mládenec se choval velmi dobře, když byl u nás v hostinci.“

„Určitě to není poprvé, co takhle vybuchl. Bylo zřejmé, že paní Bowlingová ví, co dělat.“

„To určitě.“

„Chvilku jsem si myslel, že napadne vlastní matku.“

„Snad by to nezašlo tak daleko, ale vy jste jednal skutečně rychle, Wille.“

Pokračovali v chůzi, hostinský nezvykle tiše. Nakonec to mlčení přerušil Murdoch: „Pochopil jsem, jak jste to myslel, když jste mi vyprávěl o Kate. Kvůli tomu mladému Craigovi úplně ztratila hlavu.“

„Doufejme, že ztratila jen to. Podle paní Bowlingové spolu bývají o samotě celé hodiny. Prý nacvičují. Ale kdybych já měl dceru v jejím věku, rozhodně bych chtěl vědět, co přesně nacvičují, vy ne?“

„Paní Bowlingová se vám svěřuje, že?“

Newcombe se prudce zastavil a zíral na Murdocha. Větrem mu zčervenala špička nosu, tváře a oči měl vlhké. „Co tím myslíte?“

„Nic zvláštního. Jen se zdá, že jste do rodinného života Delaneyových docela zasvěcený a napadlo mi, že jejich služebná si ráda poklábosí.“

Hostinský zíral na Murdocha a snažil se zjistit, zda mluví pravdu. Trochu se uvolnil. „Podívejte, Wille, líbíte se mi. Vím, že máte svoji práci, a to znamená, že musíte klást otázky, ale tancujete trochu po tenkém ledě. Paní Bowlingová je slušná křesťanka. Žije sama a občas se cítí osamělá. Nepřipadá jí vhodné chodit do hostince, což je pochopitelné, a tak jí sem tam přinesu džbánek. Dalo by se říct, že jsme přátelé. Brebentí jako všecky ženské. Nemám jí to za zlé.“

Murdoch souhlasně přikývl. Ťal do živého, ale nevěděl proč, a v této situaci určitě nechtěl ohrozit dobrou atmosféru, která až dosud mezi nimi dvěma panovala.

Na lávce se Newcombe zastavil. „Musím si ulevit.“

Otočil se k Murdochovi zády, šel ke stromu a močil na jeho kmen. Když byl hotov, vrátil se a po cestě si zapínal kalhoty. „Už je mi líp. Není nadto dobře se vyčůrat. Vám se nechce?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Murdoch, ačkoliv chvilku přemýšlel, zda by neměl zkusit označkovat strom, a svého hostitele tak uklidnit.

Vytáhl hodinky a zkontroloval čas.

„Máte nějakou schůzku, Wille? Pořád sledujete, kolik je hodin“

„Vážně? Ani jsem si to neuvědomil.“

Částečně stopoval, za kolik ujdou vzdálenost zpět k lávce a odtud do hostince, ale čas na něho neustále tlačil, seděl jako nějaký ošklivý pták na jeho pravém rameni, připraven vyklovat mu oči z důlků.

Jseš moje jediná naděje, Wille. Neobracej se ke mně zády.

Nebyl to on, kdo měl schůzku.

Když se blížili k vrcholu kopce, Newcombe se zeptal: „Jen tak mě napadlo – jste ženatý, Wille?“

„Ne, ještě jsem neměl to potěšení.“

„Ach. Potěšení, ano.“ Newcombe si poklepal z boku na nos. „I bolest, když si nedáváte pozor. Manželky umí být nelítostné, když se rozohní.“

„Opravdu?“

„Opravdu. A proto bych byl rád, kdybyste před Mariou nezmiňoval, co jsem vám právě řekl o paní Bowlingové. Je to sůl země, ta moje žena, ale… ehm… ale mohla by si to vyložit jinak, jestli mi rozumíte.“

„Samozřejmě. Není žena, která by si nedělala starosti o svého manžela, když navštěvuje osamělé vdovy se džbánem piva, zejména když o tom nic neví.“

„Přesně tak.“ Newcombe si tak povzdychl, že to ještě víc podnítilo Murdochovu zvědavost. Přemítal, jestli jsou návštěvy hostinského u paní Bowlingové tak nevinné, jak tvrdí. V kuchyni mezi nimi cítil jisté napětí. To nebylo důsledkem toho, že jí Newcombe sem tam donesl zvětralé pivo. Byl ale trochu v rozpacích. Paní Bowlingová nebyla nijak zvlášť pohledná, rozhodně ne objekt zakázané touhy. Na druhou stranu Maria Newcombeová na něj působila jako dobrosrdečná žena, která byla zamlada pěkně kulatá a šťavnatá jako broskvička. Vyprchala snad za ta léta touha? S Lizou o tom nikdy nemluvili. Jejich vzájemná láska byla vřelá a on si nedokázal představit, že by někdy skončila. Ale některým mužům se to očividně stává.

„Domluveni?“ zeptal se Newcombe. Murdoch přikývl na souhlas. Stáli přede dveřmi hostince. Byla tu dvě škrabadla a oba si o ně očistili boty. Murdochovy myšlenky přeskočily k Enid Jonesové, také vdově, také osamělé.

„Ještě chvíli si budete čistit boty a upadnou vám podrážky,“ poznamenal Newcombe.

Murdoch šel celou cestu z Manchesteru pěšky, protože nedokázal odhadnout, jak se bude Havoc chovat v tramvaji. Malý teriér se nechtěl nechat zvednout, vrčel a urputně štěkal při sebemenším náznaku. Newcombe tvrdil, že si na něho pes zvykne, a dal Murdochovi pár odleželých kousků masa, aby ho měl čím nakrmit.

Havoc si zatím uchovával odstup. Navzdory tomu, co říkal hostinský, se o maso nezajímal. Očichal ho a dokonce si kousek uždibl, ale okamžitě ho vyplivl. Nicméně si na vodítku hezky vykračoval, klidně poklusával u Murdochovy nohy. Než došli na Queen Street, cítil se Murdoch utahaný jako kotě. Byl v pokušení odložit svoji návštěvu až na zítřek, ale přemohl se.

Počátkem roku, když vyšetřoval záhadnou smrt mladé ženy, potkal Murdoch Samuela Quinna. Dívčino zmrzlé tělo objevili v uličce téměř naproti penzionu, kde Quinn bydlel. Murdoch si mladého muže, který pracoval jako pekař a měl rád psy, oblíbil. Měl pocit, že právě on je ten, s kým se nejlépe pobaví o sázení na psí zápasy. Na konci Sumach Street zabočil do St. Luke’s Street, kde Quinn bydlel. Domy zde byly vysoké a úzké, namačkané v řadách po čtyřech či pěti. Penzion vypadal omšele, s oprýskanou barvou na štítu. Murdocha napadlo, zda tu ještě pořád bydlí Bernadette Westonová. Vzpomínka na ni ho pokaždé zneklidnila. Zabušil vší silou na vrata. Šňůru od zvonku někdo utrhl a na dveřích nebylo žádné klepadlo. Zabušil ještě jednou, zkusil vzít za kliku a zjistil, že dveře nejsou zamčené. Vstoupil do tmavé chodby. Kolem druhých dveří pronikalo trochu světla, ale dříve, než si musel razit cestu tmou, se dveře otevřely a vyšel sám Quinn.

„Och!“

„To je v pořádku, Same. To jsem já, detektiv Murdoch.“

„Málem jsem z vás dostal infarkt.“

„Omlouvám se. Nikdo nereagoval na klepání. Přišel jsem za vámi.“

Havoc se rozštěkal na celé kolo, odpovídal mu hlubší štěkot vycházející z místa za Quinnem. Mezi nohama se mu objevil čumák štíhlého loveckého psa. Když uviděl Havoca, varovně zaštěkal.

„Ticho, Princezno. Běž domů.“

Pes jeho povel ignoroval. Havoc byl bez sebe, napínal vodítko, jak se z něj snažil urvat.

Quinn popadl Princeznu za obojek a vedl ji zpátky do pokoje. Za okamžik se vrátil se svíčkou v ruce. „Pojďte dál. Právě jsem si chystal čaj.“

„Co mám dělat s tím psem?“

Havoc stále zuřivě poštěkával.

„Zavřel jsem Princeznu do bedny, můžete ho vzít s sebou.“

Havoc začal tahat za vodítko a nechtěl se hnout z místa. Murdoch se rozhodl to risknout. Zvedl psa a vnesl ho do pokoje. Princezna trůnila v podomácku udělané přepravce vedle postele. Nezačala na teriéra znova štěkat, jen seděla a klidně ho pozorovala. Havoc přestal štěkat – snad se zklidnil anebo se zalekl neznámého prostředí – a Murdoch ho postavil na zem. Tak, jak si to pamatoval už z dřívějška, bylo v pokoji nepříjemně dusno, v krbu šlehaly plameny.

„Rád vás vidím, pane Murdochu,“ napřáhl Quinn ruku na pozdrav.

Potřásli si rukama. Quinn postrčil dopředu dřevěnou bednu. „Posaďte se.“ Rozhlížel se po místnosti. „Omlouvám se, někam jsem založil polštář.“

„To nevadí.“ Murdoch se posadil. Quinn ukázal na čajník postavený na černém lakovaném stolku u postele.

„Mohu vám nalít trochu čaje?“

„Budu rád.“

Murdoch si rozepnul kabát, sundal klobouk a položil ho na podlahu vedle bedny. Zdálo se, že ten malý pokojík nepoznal už léta čerstvý vzduch. Snažil se nedýchat příliš zhluboka. Jeho hostitel měl na sobě jen kalhoty a červený flanelový nátělník, ale i jeho tvář se leskla potem.

Quinn šel k posteli, sáhl pod ni a vyňal kartonovou krabici, ve které kdysi bývaly rukavice, vytáhl z ní hrnek a postavil jej na stolek. Nalil do hrnku silný černý čaj a podal ho Murdochovi.

„Klidně dojezte,“ pobídl ho Murdoch.

Všiml si talíře, na němž ležely zbytky čehosi, co vypadalo jako vepřový závitek.

„Mám dost. Dám trochu vašemu psovi. Jak se jmenuje?“

„Havoc.“

„Jak dlouho už ho máte?“

„Právě jsem ho zdědil.“

Quinn na teriéra zamlaskal a položil před něho kousek závitku. Havoc jej očichal, ukousl si, zakuckal a vyplivl maso na podlahu.

„Nechutná mu,“ řekl Quinn. Sebral maso a dal ho Princezně, která vystrčila čumák mezi laťkami a sousto schlamstla.

Quinn se na Murdocha zazubil. „Je jako čuník, sežere všechno.“

Murdoch srkal horký čaj, zatímco Quinn seděl na posteli a pozoroval ho. Vypadal nervózně a Murdoch doufal, že má čisté svědomí. Rozhodl se, že ho zbaví trápení.

„Vyšetřuji jeden případ, ve kterém jde také o sázení na psy. Myslím, že jste ten správný člověk, se kterým bych si rád pohovořil, protože se ve psech vyznáte.“

Quinn si zatahal za hustý knírek. „Co potřebujete vědět?“

„V létě byl v hospodě Manchester na Shaftsbury Avenue nad St. Clair závod krysařů. Pak našli v rokli zavražděného muže, zřejmě ho někdo zabil kvůli hádce o výhru. Neslyšel jste o tom?“

Quinn zavrtěl hlavou. „To ne. Už se s těma lidma nestýkám.“ Zagestikuloval. „Čestný a poctivý, takový jsem teď já. Dostal jsem lepší práci u Rossinů.“

Murdoch obdivně hvízdl. „Elegantní podnik.“

„To ano. Prý tam byla ubytovaná i královská rodina. Peču dorty a ovocné koláče jako dřív. Mám víc práce, protože mají místa i pro čtyři sta hostů naráz. Ale platí mi víc, takže si nestěžuju. Stavte se někdy ráno, dám vám ochutnat.“

Murdoch upil trochu čaje. Věřil Quinnovi, když mu říkal, že o Delaneym neslyšel. Bylo podivné, že ten případ prošel skoro bez povšimnutí ve městě, které si libovalo v šokujících detailech, pokud šlo o vraždu. Možná že spravedlnost byla příliš rychlá, a bylo jí učiněno zadost dřív, než se o případ začaly zajímat noviny.

Hostitel zvedl konvici. „Ještě?“

„Ne, děkuji. Stačí mi, co mám.“ Murdoch skoro cítil, jak mu kyselina tříslová vyžírá v žaludku díry. „Popravdě, přál bych si, abyste mi udělal laskavost, Same. Rád bych zjistil něco o každém soutěžícím, který se zápasu účastnil. Cokoliv.“

„Nejednoznačný rozsudek, o to jde?“

„Ne, to ne. Zdá se, že odsouzený je skutečně vinen, ale snažím se vysvětlit nedořešené záležitosti. Na tom zápase byl jeden muž, který se nedostavil k soudu, a toho bych zejména rád našel.“ Použil stejnou polopravdu, jakou předložil i Newcombeovi. „Pracuji pro rodinu obviněného. Chceme mít absolutní jistotu.“

„Toho vašeho chlapíka pověsí?“

„Ano.“

„Brzy?“

„Ano.“

„Tak to bychom sebou měli hodit. Jak se jmenuje ten ptáček, co ho hledáte?“

„Představil se jako White, ale pravděpodobně to není jeho pravé jméno. Je z města, trochu hejsek. Možná pracuje v bance anebo je to právník. Choval se velmi tajnůstkářsky, což nepřekvapuje.“

„Jak mu to šlo?“

„Nevyhrál ani neprohrál. Skončil tak fifty fifty. Hlavním vítězem se stal ten chlapík, kterého zabili, Delaney. Vyšplouchl je všechny. Odcházel s čtyřiadevadesáti dolary v kapse.“

Teď zahvízdal pro změnu Sam. „To docela jde.“

„Jedním z účastníků byl ten muž, kterého odsoudili. Obvinil Delaneyho z toho, že podváděl, a zapískal na píšťalku, aby tak v klíčovém okamžiku odvedl pozornost jeho psa. Pořádně se pohádali a později ten večer našli Delaneyho v potoce s rozbitou hlavou.“

„Přiznal se ten váš klient?“

„Ne, on tvrdí, že je nevinný.“

Quinn si dolil trochu čaje, přidal mléko a dvě lžíce cukru.

„Jak se ten chlápek jmenuje?“

„Potřebujete to vědět?“

„Bude snazší, když budu vědět, o čem mluvím.“ Sam ho zvědavě pozoroval.

„Jmenuje se Henry Murdoch. Říkají mu většinou Harry.“

„Murdoch? Jste příbuzní?“

„Je to můj otec.“

Quinn vstal rozpačitě z postele, šel ke krbu a předstíral, že kontroluje oheň. Přihodil do plamenů kousek uhlí a pak se dal znovu do řeči.

„To pro vás musí být těžké.“

Murdoch pokrčil rameny. „Řekněme, že jsem v hodně zvláštní situaci.“

Sam se narovnal a otočil se k Murdochovi. „Udělám, co je v mých silách. Dejte mi jména těch chlapů i jejich psů.“

„White měl hnědobílého Jack Parson’s teriéra s křivýma nohama jménem Samson, Pugh buldoka, kterému říkají Gargoyle; Charles Craig a jeho syn James měli mopsy, Tinu a Bess. Hostinský postavil svého psa, manchesterského teriéra, fenku Tripper. Ten mrtvý vyhrál, jak jsem už řekl, a měl dalšího manchestera, jmenuje se Flash.“

„Odvážní psíci.“

„Kdy si myslíte, že pro mě budete něco mít?“

„Pustím se do toho hned. Dole u přístaviště bydlí jeden známý. Zajdu tam a promluvím si s ním. Když nebude vědět on, pak už nikdo.“

Murdoch vstal. „Cením si toho, Same.“

Sam sklonil stydlivě hlavu. Ukázal na Havoca. „A tohle je asi pes vašeho otce, že?“

„Ano. Nevím, co s ním. Je to protiva.“

Z ničeho nic si Sam dřepl a popadl jednou rukou Havoca za chlupy na krku. „To bude dobrý, psíčku. Nic ti neudělám.“ Rychle otevřel teriérovu tlamu. „Ha, myslel jsem si to. Podívejte. Na vnitřní straně pysku má ošklivý absces.“

Murdoch se podíval, kam Quinn ukazoval, a uviděl zanícený puchýřek.

„To má od krysy. Jejich kousance jsou nebezpečné. Proto nechce jíst. Proto vám nejspíš nechce dovolit, abyste se ho dotkl. Podržte mi ho minutku.“

Quinn vzal svůj hrnek a vyhodil čajovou sedlinu do ohně. Pak znovu vlezl pod postel, která mu zřejmě sloužila jako kredenc, a vytáhl odtud hnědou láhev.

„Obyčejná kyselina karbolová. Dobrá skoro na všechny neduhy, lidské i psí.“

Nalil trochu tekutiny do hrnku a přidal vodu z konvice na plotně.

„Tak, pane Havocu, to vám udělá dobře, nebožátko. Podržte mu pevně hlavu.“

Murdoch poslechl a Quinn znovu nadzvedl psovi pysk. Namočil si prst v karbolovém roztoku a nanesl jej na absces. „Když tohle budete dělat dvakrát denně, za týden bude pašák.“

Quinn si znovu sedl a oba pozorovali teriéra, jak si okamžitě začal třít packou čenich, aby se té látky zbavil. Quinn ho šel uklidnit a Havoc po něm chňapl. Sam rukou ucukl a jen o vlásek unikl kousnutí.

„No tak, nech toho!“ káral ho nahněvaně Murdoch.

„Nemá smysl po něm křičet. Ta dáseň ho musí bolet jako čert. Kdyby mě chtěl opravdu kousnout, udělal by to. Je to jenom varování. Jen ho musíte pevně držet, když mu budete dávat ten karbol, to je všechno. Než se nadějete, bude hodný jako beránek.“

Murdoch se zasmušil.

„Něco vám navrhnu,“ řekl Quinn. „Co kdybych si ho tu nechal a ošetřoval ho? Můžete si ho vyzvednout zítra.“

„To by mi ohromně pomohlo. Děkuji vám.“

Potřásli si rukama.

„Vyprovodím vás,“ řekl Quinn. Vzal svíčku a otevřel dveře.

„Bydlí tu ještě Ettie?“ zeptal se Murdoch.

„Bydlí. Ale přestěhovala se nahoru.“ Usmál se. „Má taky novou práci. Dělá u pana Eatona v oděvním oddělení. Velmi úctyhodné. Už nedělá nic z toho co dřív.“

Měl na mysli sexuální služby, což byl hlavní zdroj Ettiiných příjmů, když ji Murdoch viděl naposledy.

„To opravdu rád slyším. Pozdravujte ji ode mě.“

„Vyřídím. Bude mít radost, že jste se tu zastavil.“

Murdoch kývl hlavou směrem k loveckému psu, který to celé pozoroval chytrýma zvědavýma očima. „Nashle, Princezno. Nashle, Havocu.“

Šel za Quinnem dolů chodbou a pak na čerstvý chladný vzduch.

Za jistých okolností považoval Algernon Blackstock mladší za prozíravé používat nepravé jméno. Říkal si Green, Redman, a odnedávna White. Jméno jeho rodiny ve městě znali až příliš dobře, a to poslední, co by si přál, bylo, aby se mu otec pletl do jeho malých „sázek“, jak tomu říkal. Obecně se soudí, že na postavení ve společnosti záleží ženám, ale doma u Blackstocků to byla záležitost Algernona staršího.

V tu chvíli byl Blackstock starší ve svém živlu. Dělal obhájce v novinami velmi sledovaném případu, který určitě vyhraje a mnoho lidí ho bude obdivovat. Ve skutečnosti Algie litoval žalobkyni, malou ženu, která se na lavici svědků téměř ztrácela. Otec se chystal vést křížový výslech. Blackstock starší nebyl vysoký, ale to, co mu chybělo na centimetrech, doháněl svým dominantním vystupováním, jež pečlivě kultivoval. Ocelově šedé vlasy a bradka byly úhledně zastřiženy, měl černý oblek a oslnivě bílý naškrobený límeček a manžety. Marnivě si zakládal na svém vzhledu a každý týden za ním do práce docházel holič. Blackstock ještě žádný případ neprohrál. Bylo to částečně proto, že si vybíral jisté případy, a částečně proto, že to uměl s porotou. Dokázal porotce oslovit způsobem, kterému rozuměli a který respektovali, i když se choval nadřazené, což svědčilo o jeho privilegiích a penězích. Ostouzel svědky, které předvolala protistrana, tak delikátně, že nevzbuzovali u nikoho soucit a zůstávali rozervaní jeho vtipem. Deprimoval je tím výsměchem tak, že stěží chápali, o co jde, a nebyli s to bojovat. Ostatní právníci se ho báli a informovali o tom své svědky, takže ti pak vypovídali nesouvisle anebo agresivně. Ani jedno se porotě nelíbilo.

K Algieho překvapení se však žalobkyně bránila dobře. Snad proto, že to byla tak prostá žena, její zmatek vedl k tomu, že páni porotci se stavěli spíše proti obžalovanému. Viděl to. I jeho otec si to uvědomil a začal přecházet před lavicí svědků, což byl jasný signál toho, že hledá nějakou skulinku, zranitelné místo, na které uhodit.

„Paní Willfongová, rozumím tomu dobře tak, že vy, žena vdaná déle než tři roky, jste si neuvědomovala, že tento dobrý lékař, obžalovaný, má s vámi styk?“

„Ne, pane, byla jsem zakloněná dozadu na vyšetřovacím stole, takže jsem nemohla nic vidět.“

Soudní síň byla plná diváků, většinou mužů, kteří s chlípnou pozorností naslouchali, jak paní Willfongová šeptá svou výpověď. Ve vzduchu se vznášel hustý vlhký pach zimních plášťů, promísený s tabákovým kouřem. Ten pach Algie nesnášel, stejně jako nesnášel svoje právnické povolání.

Soudce Falconbridge se na svědkyni zakabonil. „Znovu vás žádám, madam, abyste mluvila nahlas. Uvědomuji si, že jde o velmi choulostivou záležitost, ale to vy jste vznesla obvinění, a my proto musíme zajistit, aby se obviněnému dostalo spravedlivého soudu.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Blackstock starší. „Já sám si absolutně nepřeji na paní Willfongovou jakkoliv naléhat, ale řešíme velice závažnou věc a můj klient se snaží očistit své dobré jméno.“

Ukázal na doktora Atkinse, který seděl s kamennou tváří na lavici obžalovaných. Blackstock ho požádal, aby si ostříhal své obvykle husté kotlety a zkrátil vlasy, takže teď vypadal jako ztělesnění úctyhodnosti. Paní Willfongová vypadala prostě, skoro ošuntěle, i když na sobě měla své nejlepší hnědé hedvábné šaty. Byla stále ještě mladá, ale chyběla jí krása, kterou by uchvátila srdce porotců. Algie by případ považoval za naprosto jasný, nebýt jejího melodického měkkého hlasu a atmosféry naprosté upřímnosti, která okolo ní vládla. Jeho otce čeká ještě těžká práce, pokud ji chce zdiskreditovat.

„Madam, jak jsem vyrozuměl z vaší výpovědi, navštívila jste doktora Atkinse, protože jste si přála mít dítě, a dosud jste je nepočala. Mám pravdu?“

„Ano, pane.“

Výraz bolesti v její tváři byl nezpochybnitelný.

„Za dané situace je jen přirozené a profesionální, aby doktor provedl intimní vyšetření. Souhlasíte?“

„Ano, pane, ale toto nebylo normální vyšetření.“

„Prosím, odpovídejte pouze na otázky, které vám kladu, paní Willfongová. Je na porotě, aby to posoudila. Snažte se vyvarovat prohlášení, jež jsou předpojatá.“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti.“

Právník paní Willfongové byl rozložitý muž s umaštěnými vlasy, který vypadal a zapáchal, jako by potřeboval koupel. Blackstocka potěšilo, když viděl, kdo zastupuje druhou stranu. „Už sama Larkinsova přítomnost nám případ skoro vyhraje, Algie,“ řekl.

Soudce Falconbridge zavrtěl hlavou. „Námitka se zamítá.“

Blackstock pokračoval, teď trochu drsnějším tónem. „Paní Willfongová, v souladu s normálními postupy doktor Atkins zavedl do vaší… ehm… vaginy lékařský nástroj, aby zjistil, zda tam je či není nějaká překážka. Mohla byste nám říci, zda byl tento nástroj nehybný?“

„Pohyboval se dozadu dopředu.“

Advokát spojil prsty rukou a krátce zvedl obočí ke stropu, jako by se modlil.

„Následující otázka, madam, je velmi delikátní. Chápu, že většina něžnějšího pohlaví by pokládala za hanbu odpovídat na ni. Nicméně je to nezbytná a důležitá otázka a já vám musím, madam, připomenout, že jste pod přísahou. Přísahala jste před Stvořitelem, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.“

Algie očekával, že Larkins vznese každou chvílí námitku, ale nestalo se tak. Jen seděl a přehraboval se ve stohu papírů před sebou, jako by nějaký z nich ztratil. Paní Willfongová se vzchopila. Podívala se na manžela, muže oblečeného také v jeho nejlepších šatech, ale s tváří ošlehanou větrem, která prozrazovala, že pracuje jako nádeník. Blackstock si všiml toho prosebného pohledu a pohnul se tak, aby jí svým tělem blokoval výhled.

„Madam, když jste v sobě cítila ten lékařský nástroj, který se pohyboval vzad a vpřed, vzrušila jste se?“

Protože neviděla na manžela, hledala pohledem pomoc u soudce Falconbridge. Ale žádné se jí nedostalo.

„Odpovězte na otázku, madam.“

„Chápete, co mám na mysli, ne, paní Willfongová?“ zeptal se Blackstock. „Myslím tím ty pocity, které některé ženy prožívají při pohlavním styku.“

Na slovo „některé“ položil sotva patrný důraz.

V soudní síni zavládlo naprosté ticho a Algie se nervózně zavrtěl na židli. Musel přiznat, že starý pán je dobrý. Byl vděčný, že na lavici svědků nesedí on. Paní Willfongová měla slzy na krajíčku.

„Co mi odpovíte, madam? Pod přísahou, řekla byste, že jste byla během těchto vyšetření, která se opakovala několikrát týdně po dobu několika týdnů, vzrušená?“

„Ano,“ zašeptala.

„Měla jste vždy orgasmus?“

„Ano.“

„Podobalo se toto vzrušení tomu, co sdílíte se svým manželem během normálního a zákonného manželského pohlavního styku?“

„Ne, já… ehm…“ Tentokrát Blackstock uhnul tak, aby na svého manžela viděla. Algie nikdy předtím neviděl tak ponižující výraz hanby v mužské tváři.

„Dovolte mi, abych to tedy objasnil, paní Willfongová. Vracela jste se stále a stále k doktoru Atkinsovi, aby léčil, jak měl, váš problém. Po třech měsících vám oznámil, že už víc nemůže udělat, a léčení ukončil. Vy jste potom obrátila a podala na něho žalobu za zneužití lékařské profese a tvrdila jste, že na vás po celou tu dobu vykonával pohlavní styk, aniž byste vy o tom věděla.“

„To je pravda… Nevěděla jsem, co dělá.“

„Skutečně, paní Willfongová? Zvláštní. Předpokládám, že jste se do jeho ordinace znovu a znovu vracela, jako detektiv, právě proto, abyste přesně zjistila, co dělá.“

„Ne, to není pravda. Ležel na mně, na stole, používal nástroj…“

Nekontrolovatelně teď plakala, její vratká vyrovnanost byla ta tam. Algie sledoval porotu, jak se po něm vyžadovalo. Třináct mužů teď pozorovalo ženu se směsicí pohrdání a soucitu. Věděl, že tou nejvýmluvnější byla ona poznámka, kterou jeho otec utrousil o manželovi. On nikdy její vášeň nevzbudil, ale přiznala, že s doktorem měla několik orgasmů. Co na tom, zda použil nástroj lékařský nebo svůj vlastní, což bylo pravděpodobnější. Případ vyhrál.

Soudce Falconbridge zaklepal kladívkem.

„Soud se odročuje o jednu hodinu. Páni porotci, vy zůstanete ve vyhrazeném prostoru, dokud vás nezavolám. Paní Willfongová, můžete odstoupit. Pane Larkinsi, věnujte se laskavě své klientce.“

Vstal, urovnal si talár a odešel. Larkins neochotně pomohl štkající paní Willfongové z lavice svědků. Její manžel si prorazil cestu mezi řadou lidí na lavici, ale u uličky se otočil na patě a odešel ze soudní místnosti. Blackstock pokynul synovi a oba se odebrali do soukromých prostor v zadní části soudní budovy. Doktor Atkins vypadal potěšeně, ale Algie se mu do očí nepodíval.

Blackstock objal Algieho okolo ramen. „Vyhráli jsme, nemyslíš?“

„Ještě nevolejme hop, otče. Porotou si nikdy nemůžeš být jistý.“

„Pesimisto. Mám je v hrsti. Všichni ji mají za smyslnou děvku.“

„Ale ona taková není, že? Připadá mi jako hodná ženská.“

„Nikdy nepodceňuj ženský apetýt, jakmile se jednou probudí, kamaráde. Věř mi, něco o tom vím.“

Už to dál nerozváděl a vešel do místnosti pro vrchního právního zástupce. Algie šel do kanceláře pro mladší advokáty a zamířil rovnou ke skříni, kam si právníci ukládali aktovky. Rychle zalovil na dně té své a vytáhl stříbrnou plochou láhev. Každý den plnil Algie tu láhev peruánským vínem z koky. Považovalo se za povzbuzující prostředek pro ty, kdo trpěli tuberkulózou či nějakým jiným onemocněním krve, ale on zjistil, že sklenička či dvě mu dodají spoustu energie a tak mu zvednou náladu, že se bez ní už nedokázal obejít. Rychle si lokl, a pak ještě jednou. Na boku láhve byly vyryty jeho iniciály a nápis: OD TVÉ ODDANÉ ŽENY, EMMELINE. Pokud se někdy při milování s ním vzrušila, on o tom nevěděl.

„Zatraceně.“ Trochu tekutiny mu ukáplo na bílé manžety. Vytáhl kapesník a začal skvrnu roztírat, ale bylo to jen horší. Někdo zaklepal na dveře.

„Moment.“

Rychle zastrčil láhev zpátky do aktovky a vytáhl krabičku s mátovou esencí. Dal si pár kapek na jazyk a pak zavolal: „Vstupte.“

Vešel jeho úředník, Lavery.

„Někdo chce s vámi mluvit, pane Blackstocku.“

„Teď ne, jsme uprostřed projednávání případu.“

„To jsem mu samozřejmě řekl, pane, ale ne jako odpověď nebere. Tvrdí, že je to váš starý kamarád z mládí.“

Úředníkovy oči zářily zvědavostí.

Algie se zamračil. „A má ten starý kamarád nějakou vizitku?“

„Vlastně nemá. Prý mu právě došly. Ale říkal mi, abych vám dal tuhle hádanku.“

„Jakou hádanku? Co to plácáš za nesmysly?“

„Omlouvám se, pane, ale právě jsem se vám to chystal vysvětlit. Jen předávám, co mi bylo řečeno. Vypadá na vtipálka, ten chlapík. Jen tak z legrace,‘ povídá. ‚Nemám vizitku,‘ říkal, ‚ale pan Algie Blackstock má rád žerty. Vím to, takže ať hádá, kdo jsem. Moje první jméno je opak ženy, moje druhé je opak zadku, moje celé jméno je nejlepší pes ve městě.‘ Mám to zopakovat, pane?“

„Ne, slyšel jsem to hned napoprvé. Nevím, jestli mám rád přihlouplé vtípky, Lavery. Jak vypadá?“

„Docela čistý, dobře mluví. Je střízlivý, ale tak trochu nevkusně nóbl.“ Lavery se odmlčel, vychutnával si tu chvíli svého jinak nudného dne. „Pokud mohu být tak smělý, pane, myslím, že jsem tu hádanku vyřešil. Opakem ženy je muž (anglicky „man“), opakem zadku předek nebo hruď (anglicky „chest“). Já celý jsem nejlepší pes ve městě.“ Udělal pauzu, aby viděl, jaký efekt jeho slova udělala. „Tedy, řekl bych, Manchester. Takhle se jmenuje jedna rasa teriérů, a samozřejmě je to také město v Anglii, město a pes. Můj švagr před lety jednoho takového měl. Tedy, ten muž se jmenuje Manchester.“ Algie na něho zíral. „Jak ten ptáček vypadá?“

„Středně vysoký. Tak asi okolo třiceti. Vpředu má pramínek bílých vlasů jako koňskou lysinu.“

„Ach ano, už si vzpomínám. Je to spolužák a dělá si ze mě srandu.“

„Mám ho tedy uvést dál?“

„Ano, ano. Samozřejmě.“

„Budete si přát kávu, nebo čaj?“

„Ne, kdybych něco potřeboval, zazvoním.“

„Dobrá, pane“

Lavery odešel, Algie vstal a šel k oknu. Opřel si čelo o okenní tabulku, sklo ho příjemně chladilo na kůži. V té místnosti bylo vždycky horko, plameny v krbu šlehaly, jako by se tu konal nějaký banket.

„Zatraceně. Čert aby to vzal!“

Otevřely se dveře a Lavery uvedl dovnitř hosta, který šel okamžitě k Algiemu.

„Zdar, kamaráde. Jsem rád, že tě zase vidím. Dalo mi pořádně zabrat, než jsem tě našel.“

Úředník zavřel dveře a Algie se otočil. Ignoroval nabídnutou ruku.

„Co k sakru potřebujete?“

Muž, který si říkal Manchester, pokrčil rameny.

„Nic moc, kamaráde. Jen si vážně trochu popovídat, přátelský pokec. Posaďme se a udělejme si pohodlí.“

Algie zůstal, kde byl. „Zakrátko musím zpátky k soudu. Tak ven s tím. Co chcete?“

„Díváte se na mě, jako byste neměl čisté svědomí, pane White. Och, prosím za prominutí, to je váš pseudonym, viďte? Zapomněl jsem.“

„Není protizákonné používat jiné jméno, pokud člověk nepodepisuje smlouvy anebo nepředstírá, že je někdo jiný.“

„Ano, ano. Zákony máte určitě v malíčku. Zajisté máte pro svoje zmizení nějaké logické zdůvodnění. Přece víte, že Johna Delaneyho zavraždili, ne?“

Algie si cucal knírek. „Četl jsem o tom. Byl to tak jasný případ, že jsem usoudil, že moje výpověď by nic nového nepřinesla.“

„Tak tak. A lidé dělají soudy tak rychle, že? Viděli by na tom něco špatného, kdyby se právník a džentlmen jako vy účastnil nelegálního sázení, viďte? Moje heslo je žít a nechat žít.“

„Říkám vám, že nic, co bych mohl říct, by nebylo nijak užitečné.“

„Ne, nejspíš ne. Craigovi vypověděli, že jste vy tři odešli spolu a vy jste pokračoval v cestě po Summerhill Avenue. Vy jste se nemohl provinit trestným činem vraždy, že ne?“

„Co mi to tu plácáte? Kdo k čertu jste?“

„Jmenuji se Pugh, Patrick Pugh, a to je jméno, které jsem dostal při křtu. Kdybyste byl ale tak laskav a sedl si, velmi bych to ocenil. Znervózňuje mě, když urostlý džentlmen jako vy rudne, stojí nade mnou a zlostně supí.“

Algie si neochotně sedl na kraj židle u psacího stolu. „Už jsem vám řekl, že se za chvíli musím vrátit do jednací síně.“

„Koukám, že váš otec je vrchní právní zástupce. Čestný a bezúhonný člověk. Určitě si cení své pověsti a jména své rodiny.“

Algie vytáhl zásuvku a vyndal z ní šekovou knížku. „Tak o to jde. Chcete výpalné, co? Peníze za mlčení.“

Pugh se zakabonil a předstíral, že se urazil. „Vůbec ne, pane White. Promiňte mi, jestli jsem vás svými poznámkami vystrašil. Vidím, že jste dospěl k chybnému závěru. Nejsem vyděrač. Spíše opak je pravdou. Přicházím k vám, abyste mi pomohl. To já jsem připraven zaplatit vám.“

Murdoch se obvykle vracel domů rád. V zimě paní Kitchenová, jeho bytná, vždy dbala na to, aby se v předním pokoji svítilo, a ať přišel kdykoliv, vždycky pro něho měla připravenou večeři. Ne že by to, co nachystala, byla vždycky pochoutka. Beatrice byla energická a vynalézavá žena, pokud šlo o to, pečovat o někoho, koho měla ráda, ale kuchařské umění se jí jaksi vyhnulo. I když přišel Murdoch včas, často dostal vysušené, převařené maso a promáčené brambory a zeleninu. Ale nevadilo mu to. Přátelství a vzájemná úcta, které mezi ním a Kitchenovými vznikly, to nechutné jídlo víc než vynahradily.

Dnes večer, když se blížil k domu, se cítil ovšem silně rozmrzelý. Náladu mu nezlepšila ani podezřelá tma v pokoji na druhém podlaží. Možná díky rozhovoru s Newcombem o vášnivých mladých ženách přemýšlel o Enid Jonesové. Od chvíle, co náhle sbalila své věci a přestěhovala se jinam, se s ní nepokusil spojit.

„Nechci, abychom zaměňovali blízkost za skutečnou lásku, Wille,“ byla slova, která mu řekla.

I když neochotně, přece musel přiznat, že měla kus pravdy, ale stále ho to bolelo.

Jakmile vstoupil do domu, přišla ho pozdravit paní Kitchenová. „Pane Murdochu, už jsem si začínala dělat starosti. Myslela jsem, že budete pryč nanejvýš jednu či dvě hodiny.“

„Taky jsem si to myslel.“

Stála opodál, zatímco si sundával kabát a klobouk

„Vidím, že s tím mladíkem bylo těžké pořízení.“

Na chvíli nevěděl, o čem to mluví. Připadalo mu, že uplynula celá věčnost od chvíle, co se vydal do věznice a myslel si, že si pohovoří z očí do očí s kapsářem.

„Nezavolali mě kvůli Adamu Blakeovi. Rád bych s vámi a s Arthurem chvíli poseděl a povyprávěl vám, co se stalo.“

„Připravila jsem vám studenou mísu. Najíte se nejdřív?“

„Nemám hlad, děkuji. Ale přišel by mi vhod šálek čaje. Slabého, jestli nevadí.“

„Běžte za Arthurem, já to hned přinesu.“ Chystala se jít do kuchyně, když tu se zarazila. „Vidím, že máte špatné zprávy, a tak bych vám možná měla říct něco, co vás potěší.“

Usmál se. „To budu určitě rád.“

„Odpoledne se tu zastavila paní Jonesová. Dovolila jsem si jí říct o vaší sestře a ona mě požádala, abych vám vyřídila její co nejupřímnější soustrast.“

Srdce mu poskočilo, ale nechtěl dát najevo příliš.

„To je od ní laskavé.“

„Řekla jsem jí, že vám dali na stanici dovolenou. A ona řekla, že pokud dnes večer nic nemáte, bude doma a moc ráda vás uvidí.“

„Opravdu?“

Paní Kitchenová ho poplácala po ruce. „Je to hodná žena, velmi upřímná. Návštěva by vám mohla zvednout náladu.“

A co potom? Pomyslel si Murdoch. Má smysl přemýšlet o dvoření, které nemůže být naplněno?

„Už se připozdívá, já…“

„Zejména mě prosila, abych vám řekla, že doufá, že vám nebude vadit pozdní hodina. O půl deváté by byl prý velmi vhodný čas.“

Murdocha napadlo, že méně úctyhodná žena by na něho šibalsky zamrkala. „Paní Kitchenová, proč mám pocit, že jsem vystrkován z hnízda jako ptáčátko?“

Vypadala zmateně. „Ovšemže ne. Nikdo vás nevyhání. Já jen, že se zdálo, že vás chce opravdu vidět.“

„V pořádku. Zajdu tam.“

„Dobře. Prosím, běžte dál. Arthur si o vás taky dělal starost.“

Zmizela v kuchyni. Murdoch se přezul do pantoflí. Měla pravdu. Navzdory všemu mu zpráva, že ho chce Enid vidět, zvedla náladu.

Už delší dobu si Murdoch zvykl dělit se o rány osudu svého každodenního života s Beatrice i Arthurem Kitchenovými. Pro Arthura znamenalo diskutovat o případech, kterými se Murdoch zabýval, opravdu hodně, protože nemoc ho přinutila setrvávat doma. Když se cítil dobře, jejich rozhovory pokrývaly široký okruh témat, od současné politické situace, neutěšené, až po detailnější body katolické věrouky, dokonce ještě neutěšenější. Své názory na církev však nikdy neventiloval před svou ženou. Murdoch počkal, až mu paní Kitchenová naleje čaj, a pomalu usrkával ze šálku, Arthur spolkl poslední hlt povzbuzující kombinace vajec a smetany, oheň v krbu plápolal. Napadlo ho, že by měl začít virblem. A zprávou dne je…, že jsem dnes potkal dávno ztraceného otce, a jaké překvapení: byl odsouzen za vraždu.

Řekl jim to co nejvěcnějším tónem. Po nevyhnutelných výkřicích překvapení se dal do vyprávění o všem, co se stalo a co o případu zjistil.

„Takže, co si o tom všem myslíte? Nějaké bezprostřední názory?“

Arthur ho pozoroval se smutným výrazem v očích. „Velmi těžká situace, viďte? Jak říkáte, když ne on, kdo to udělal?“

„To by váš otec neudělal,“ přidala se Beatrice, „vrah určitě není.“

Murdoch se natáhl a poplácal ji po ruce. Její iracionální loajalita ho dojala. Věděl, že tím chtěla říct, že nikdo, komu koluje v žilách krev Murdochu, nemůže být zločincem.

„Bylo by skvělé, kdyby se panu Quinnovi podařilo najít toho záhadného pana Whitea. Neměla by tu být žádná hluchá místa, kvůli kterým byste se musel trápit.“

„Přesně tak. Hned zítra ráno půjdu za doktorem, který provedl pitvu. Jeho zpráva byla velice důkladná, ale rád bych si s ním promluvil osobně. A pak…“ Hlas ho zradil. Pak už mu nezbývalo mnoho možností. Nikdo z Kitchenových se ho přímo nezeptal, zda si myslí, že je jeho otec vinen, a on jim byl za tuto diskrétnost vděčný. Když odešel z věznice, tak otřesený tímto neočekávaným shledáním, uvažoval o možnosti, že je Harry nevinný. Ale jak ubíhal den a on mluvil s lidmi, kteří byli s tímto případem nějak spojeni, znovu se vracel ke svému původnímu názoru: Harry toho člověka zabil v náhlém záchvatu hněvu a milosrdně si nepamatoval, co udělal. Spravedlnosti bude učiněno zadost.

Vzpomněl si na ty doby, kdy snil o spravedlnosti ve spojení s Harrym. Někdy ji vykonával on sám, někdy Bůh. Konec byl tentýž. Harry trpěl za své hříchy. Ovšem vědomí toho, že na něm bude zřejmě vykonán rozsudek smrti, nepřinášelo ani trochu toho uspokojení, o jakém snil. Ve skutečnosti nepřinášelo potěšení žádné.

Se zasténáním, které nedokázala potlačit, vstala matka Rafaela z kleku. Její dech se vinul ve studeném vzduchu jako bílý kouř, a byla tak ztuhlá, že na chvíli zavrávorala. Doktor Corneille kategoricky prohlásil, že trochu víc tepla v cele by jí pomohlo ulevit od bolesti z artritidy, ale ona odmítla požádat o topení. Každá sestra dostávala uhlí a dřevo na příděl a měly je použít jen tehdy, když nastalo nesnesitelné počasí. Představená byla hluboce přesvědčená o tom, že musí jít příkladem těm, jejichž duchovní život vede. Několik churavých sester si v koutku duše přálo, aby byla méně přísná.

Matka Rafaela se modlila už dlouho, ale Boží vůle jí stále nebyla jasná. Věděla, že to její vlastní hrdost ji drží zpátky. Velmi pečlivě si vybírala do řádu jeptišky, které přišly jako postulantky. Nezáleželo na jejich horlivosti, ona přijímala jen ty mladé ženy, o nichž si myslela, že dokáží vydržet strádání a čistotu řádu. Už nikdy nespatří svět mimo klášter, budou žít život v modlitbě, kdy jsou tělesné potřeby potlačeny, někdy i za cenu velkého utrpení. Jen málo žen se jevilo jako skutečně vhodných. Sestra Philomena vstoupila do řádu velice mladá. Proti své vůli a proti pravidlu, které zakazovalo zvláštní přátelství, sestra Rafaela, kterou tehdy byla, si novou postulantku velmi oblíbila. Viděla v té dívce obraz své vlastní snahy o dokonalost a rozuměla onomu neustálému sebeobviňování, když v tomto těžkém boji tu a tam podlehla.

Sestra Philomena bičovala své tělo i duši, ale málokdy se smířila s vlastním svědomím. Představená ji musela nejednou pokárat, byť jemně, za její přílišnou svědomitost. Mladá jeptiška se však chovala velmi šlechetně ke starším sestrám, které vyžadovaly náročnou péči, jak jejich těla podléhala postupně věku a bolestem. Nikdy si nestěžovala ani na tu nejšpinavější práci. Navzdory těmto projevům dobroty se zdálo, že je šťastná jen tehdy, když může během hodiny volna bavit ostatní sestry. V létě společně s několika dalšími pilnými sestrami obvykle věnovala hodinu před velkým mlčením péči o zahradu, na niž byly odkázány. Ale během zimních měsíců, kdy nastává brzy tma a nedá se pracovat moc dlouho, je sestra Philomena bavila zkazkami o životě na moři, které, jak tvrdila, slyšela ve své rodné provincii Nova Scotia. Uměla vyprávět velmi podmanivě a historky protahovala, věnovala se vždy jen jedné epizodě a zanechávala všechny v napětí do dalšího dne. Nikdo nikdy nezpochybnil pravdivost těch příběhů, i když se zdálo, že jejich zásoba je nekonečná. Občas dělala matce představené starosti světská povaha těch historek, ale nedokázala by připravit jejich malou komunitu o to drobné potěšení ani zchladit rozzářenou tvář sestry Philomeny, když hovořila k zaujatému publiku.

Matka Rafaela šla k psacímu stolu. Nebyla to ani trochu světaznalá žena. Do řádu vstoupila, když jí bylo osmnáct, jako stydlivá nejmladší dcera vznešené montrealské rodiny. Její zbožná matka byla posedlá přáním, aby se dcery dobře vdaly. Mezi novickami se šuškalo, že matka se stala jeptiškou, protože jí zlomila srdce smrt jejího snoubence. Věděla o těch fámách, ale nijak je nerozptýlila. Skutečnost nevypadala ani zdaleka tak romanticky. Matka na ni velmi tlačila, aby se provdala za syna bohatého bankéře. K tomu neduživému mladíkovi cítila od prvního okamžiku odpor, a byla si jistá, že jejich antipatie jsou vzájemné. Zemřel náhle na krvácení do plic a Hermiona utekla do kláštera, aby se ukryla do bezpečí před výčitkami své matky a starších sester.

Matkou představenou ji zvolili před šesti lety a pod jejím vedením zde život plynul spořádaně a klidně. Nikdy předtím takové břímě na svých bedrech nemusela nést. Jako představená měla matka Rafaela na starosti sledování veškeré korespondence, která z kláštera vycházela a zase do něj přicházela. I když sestry měly dovoleno psát dopisy, obálky nikdy nezalepovaly. Bylo proti pravidlům jejich řádu zachovávat soukromí, které zažily ve světě za zdmi kláštera. Dopisy adresované sestrám se otvíraly a četly. Nebyl to tak těžký úkol, protože komunikace s okolním světem byla jen velmi omezená. O Vánocích si sestry mohly vyměnit dopisy s nejbližšími členy rodiny, aby se všichni společné těšili z narození Pána. Očekávalo se, že k výročí zaslíbení sestry Kristu, jejímu Spasiteli, si rodiny připomenou tento významný den novénou a vhodným dopisem. Veškerá korespondence a skromný soukromý majetek, kterého se sestry vzdaly, když složily první slib, se uchovávaly v kartonových krabicích v k tomu určené skříni V pokoji matky představené. Když sestra zemřela, byla krabice předána nejbližšímu příbuznému.

V krabici sestry Philomeny ležel dětský deník, pár pohlednic a dopisů, prsten s granátovým kamínkem a stejné náušnice. Matka Rafaela se chystala vše zabalit a poslat Williamu Murdochovi, když našla ten dopis. Právě ten jí působil tolik utrpení.

Večer, kdy skládala poslední slib, napsala sestra Philomena svému bratrovi. Obálka byla ještě zalepená, což naznačovalo, že jej tehdejší představená nečetla. Matka Rafaela se jednoduše řídila pravidlem a dopis otevřela.

Pročítala ho znovu a znovu.

Milý Wille,

nevím, jestli budeš někdy tento dopis číst či jestli se někdy dozvíš, co ti chci sdělit. To ponechávám na rozhodnutí našeho Pána. Je Jeho vůle, jak se stane. Pokud však tento dopis čteš, znamená to, že si mě náš milovaný Spasitel povolal k sobě. Prosím, přijmi to s radostí, nikoliv se smutkem.

Je to tak dávno, co jsme se viděli, že v mé mysli jsi pořád můj starší bratr, vysoký a silný, i když ještě ne dospělý, s tmavými vlasy, vždy neposlušnými, s hnědýma očima, které se na mě dívaly tak vážně, a s úsměvem, který vždy rozradostnil mé smutné srdce. Vím, že jsi nesouhlasil s mým rozhodnutím přijmout své poslání, ale to, že jsem jeptiška, mi vneslo do duše tolik klidu a pokoje, kolik mi milostivý Bůh dopřeje. Možná nedělám dobře, že si ulevuji tímto způsobem, ale věřím, že ta pravda tě osvobodí, a já po svobodě toužím.

Den, kdy zemřela naše matka, jsem se stala svědkem hádky mezi ní a otcem. Slovo hádka není přesné, protože ona nikdy neodporovala ani se nebránila, jak víš. Rozzlobil se kvůli nějaké maličkosti a uhodil ji. Možná ji nechtěl uhodit tak tvrdě, ale pravda je, že upadla naznak a udeřila se hlavou o ostrý roh kuchyňského kredence, ten u okna na východ. Musela si sednout a říkala, že se jí točí hlava, ale byla netrpělivá a nezůstala by jen tak sedět. Vstala a šla na pláž sbírat lastury. Jak víš, našli ji utonulou v jedné z těch tůní mezi skalami. Koroner dospěl k závěru, že uklouzla a uhodila se do hlavy. Já jsem ale přesvědčená, že by neupadla, kdyby nebylo té rány, kterou dostala od otce.

Celý svůj život, nejdražší bratře, jsem žila s výčitkou, že jsem nic neudělala. Vím, řekneš, že jsem byla ještě dítě, a proto jsem zproštěna zodpovědnosti, ale nikdy jsem tomu nevěřila. Občas na mě otec dal. Mohla jsem apelovat na jeho svědomí. Toho dne byl naneštěstí v mimořádně ohavné náladě. Došlo mu pivo a ty víš až moc dobře, co to s ním dokázalo udělat. Když se to všechno stalo, seděla jsem u stolu a byla jsem tak vyděšená, že jsem nic neudělala. Vůbec nic. Možná by nezemřela, kdybych ho poprosila, aby ji nechal odpočinout. Ale zůstala jsem zticha a snažila se zachránit vlastní kůži. Když nám přišel pan Markham oznámit, že ji našli na pláži, otec se choval jako truchlící manžel. Nic mi neřekl, a já skutečně věřím tomu, že si neuvědomoval, co jsem viděla. Netroufla jsem si ti o tom říct, Wille, protože jsi byl už tak rozohněný. Vím, že bys otce napadl, a bála jsem se o tvou bezpečnost. Drahý bratře, byl jsi vše, co jsme, já a Bertie, měli. Denně zápolím se svým svědomím, a snad do té doby, než opustím tento svět, očistím své srdce od hněvu. Modlím se za to.

Nevím, jak s touto informací naložíš. Určitě ti způsobí velkou bolest a já se modlím, abys prosil Boha, aby tě vedl. Nevím, zda otec žije nebo ne, ale doufám, že nadejde čas, kdy se budu moci z celého srdce modlit za jeho duši. Ty, nejdražší Wille, jsi v mých modlitbách vždy. Kéž se setkáme v soudný den v náručí našeho Pána.

Susanna

Snad podesáté za poslední hodinu se matka Rafaela pokřižovala a prosila o radu. Čemu poslouží, když se bratr sestry Philomeny dozví, co se stalo? Už je to dávno. Podle sestry ošetřovatelky se pan Murdoch hněval, že mu nedovolili, aby se podíval své sestře do tváře. Tyhle minulé věci nemají s řádem nic společného, ale s rodinou člověk nikdy neví. Nechtěla na klášter přivolat ostudnou pozornost veřejnosti, ani sestra Philomena by si to nepřála.

Vrátila dopis do krabice a znovu ji převázala černou stuhou, která držela víko.

Murdoch už jednou okolo penzionu, kde bydlela Enid, šel.

Byl tu nejméně o dvacet minut dřív před smluvenou hodinou, a protože nechtěl vypadat příliš nedočkavě, prošel kolem domu dál. Vítr ho řezal do tváří a padal mokrý sníh, dobrý důvod jít a zaklepat na dveře, ale donutil se plahočit dál. Když šel kolem rohu Queen a Parliament Street podruhé, potkal mladého konstábla Burleyho na obchůzce. Konstábl ho překvapeně pozdravil.

„Chladný večer na procházku, pane.“

Murdoch si uvědomil, že si vykračuje tak pomalu, jako by si užíval letní procházky v parku. Zvedl hlavu a záměrně přidal do kroku.

„Svěží vzduch, konstáble. Dobrý na plíce!“

Neúmyslně se nadechl tak studeného vzduchu, až se rozkašlal. Burley potlačil úšklebek, zasalutoval a pokračoval v obchůzce. Murdoch došel až k Sackville Street, tam zabočil a ponechal konstábla jeho osamělé povinnosti kontrolovat v ulici prázdné domy, zda v nich nenalezli útočiště nějací povaleči. Několik domů od toho, v němž bydlela Enid, se Murdoch zastavil a vylovil z vnitřní kapsy hodinky. K čertu, stále má ještě deset minut k dobru. Nechtěl se znovu potkat s konstáblem, a tak zůstal stát na místě, přešlapoval z nohy na nohu a foukal do rukavic, aby si zahřál ruce. Zapomněl si doma šálu a začalo mu kapat z nosu. K čertu ještě jednou, neměl ani kapesník. Otřel si nos hřbetem ruky a řádně popotáhl. Jít v tuto hodinu na návštěvu bylo rozhodně nekonvenční, a i když nechtěl, to, že jej Enid pozvala, ho dojalo. Už aby šel dovnitř, třeba i dřív.

Dům tvořil polovinu dvojdomku a vypadalo to, že se o něj dobře pečuje. Na malé vstupní verandě visela plynová lampa, a i když byly závěsy zatažené, kolem okrajů prosvítaly jasné proužky světla.

Murdoch vyšel po schodech ke vstupním dveřím. Na každém křídle měly výplně z barevného skla, kterými pronikalo měkké jantarové světlo z chodby. Pořádně zatáhl za naleštěný mosazný zvonek a nakukoval skleněnou výplní dovnitř. Téměř okamžitě spatřil Enid Jonesovou, jak schází po schodišti dolů. Uskočil a začal si čistit boty o škrabák upevněný na prknech verandy. Otevřela dveře.

„Pane Murdochu, jste obdivuhodně přesný. Pojďte prosím dál z toho mrazu.“

Sundal si klobouk, otřepal ještě trochu rozbředlého sněhu z bot a vstoupil do chodby.

„Vezmu vám kabát.“

Zdálo se mu, že je taky trochu zadýchaná, a byl vděčný za to malé vyrušení, kdy mu odebírala kabát a klobouk. Enid měla na sobě taftové šaty stříbřitě šedé barvy, které šustily, když šla. Nepamatoval si, že by je na ní viděl už někdy dříve. Tmavé vlasy si sepnula hřebeny z želvoviny, ale splývaly volněji, nepůsobily tak stroze jako obvykle.

„Tohle je impozantní dům,“ řekl a třel si ruce o sebe, aby je zahřál.

„Ano, to je. Mám štěstí, že jsem našla takové bydlení. Paní Barrettová je vdova a moc si přála nějakou společnici.“ Napřáhla k němu ruku. „Je mi líto, že vaše sestra zemřela, Wille. Musí to být pro vás veliká ztráta.“

Pokrčil rameny. „Upřímně? Měl jsem pocit, že umřela, když se stala před šestnácti lety jeptiškou. Tehdy jsem ji viděl naposledy, a tehdy jsem ji oplakával.“

Enidina ruka ho hřála v dlani, a jak se tak na ni díval, cítil, že má žaludek jako na vodě. Ať už jí takto svým pohledem sděloval cokoliv, rychle sklopila oči.

„Jste zmrzlý. Pojďte se ohřát. Mám obývací pokoj nahoře.“

V nástěnných svícnech byly lampy na plyn a po celé délce schodiště visely velké a střízlivé olejomalby s biblickými náměty. Paní Barrettová je zajisté velmi zbožná žena. Určitě baptistického vyznání. Enid ho uvedla do pokoje napravo od podesty. V krbu vesele plápolal oheň a lampy svítily naplno. Turecká pohovka a křesla měly zelenočervené plyšové potahy, tmavý, mahagonový nábytek zářil. Bylo to něco naprosto odlišného od toho relativně prostého pokoje, který si pronajala u paní Kitchenové. Uvědomoval si také tu skutečnost, že jsou v domě sami.

Všimla si jeho reakce a potěšeně se usmála: „Jak vidíte, tohle je trochu větší pokoj, než jaký jsem měla dřív, a mohla jsem si sem dát i něco ze svého vlastního nábytku. Tedy stůl a skříň. Přivezla jsem si je až z Walesu, ale když jsme se nastěhovali do domu paní Kitchenové, musela jsem je dát do skladu.“

„Velmi hezké.“

„Manžel byl šikovný. To vyrobil on.“

Nevědomky pohladila povrch kredence, jako by hladila svého muže.

„Prosím, posaďte se ke krbu.“

Poslechl a ona šla pro servírovací stolek, kde se na lihovém vařiči ohřívala stříbrná čajová konvice.

„Jestli si dobře pamatuji, máte rád hodně cukru a mléko.“

„Přesně tak.“

Nalila čaj a podala mu šálek s podšálkem. Nechtěl ji uvádět do rozpaků neustálými poznámkami o kvalitě jejího zařízení, ale ten porcelán byl zvlášť vybraný. Najednou si uvědomil, že jeho kostkovaný vlněný oblek je obnošený a boty příliš teplé. Nikdy předtím se tak s Enid necítil, a vůbec se mu to nelíbilo.

„Od té doby, co jste od nás odešla, musí psaní na stroji vynášet,“ snažil se žertovat. Nepovedlo se mu to, Enid se zamračila.

„Paní Barrettová mi laskavě pronajala dva pokoje za cenu jednoho a já s ní na oplátku trávím večery a někdy jí předčítám.“

„Kázání pana Wesleyho, nemýlím se?“

„Vůbec ne. Má velmi ráda romány. Právě teď čteme Scottovo Srdce Midlothianu.“

„To bych i já sám považoval za docela pohanskou četbu.“ Nemilosrdně ji popichoval, ale nedokázal se ovládnout.

Šla k servírovacímu stolku a položila na talířek jeden z koláčků, které byly naskládány na poschoďovém stříbrném tácu. „Je to strhující příběh a nám oběma se líbí.“

Podala mu moučník, což znamenalo, že teď balancoval s šálkem a podšálkem v jedné ruce a s talířkem v druhé. Na náladě mu to nijak nepřidalo. Odložil hrníček s podšálkem na malý stoleček vedle sebe. Stála na něm zarámovaná fotografie pořízená v ateliéru. Portrét její rodiny. Muž, zřejmě její zesnulý manžel, a syn, Alwyn, v mladším věku. Muž měl postavu Velšana, malou a podsaditou, a husté tmavé vlasy. Působil sebevědomě. Enid, hlavu zakloněnou dozadu, se opírala o jeho rameno, chlapec stál mezi nimi. Murdoch tenhle obrázek předtím neviděl, ale pak si uvědomil, že dokud bydlela Enid u Kitchenových, nikdy do jejího pokoje nevstoupil.

„Jak se líbí váš nový podnájem Alwynovi?“ zeptal se.

„Je docela spokojený. Paní Barrettová mi dovolila udělat pro něj ze staré šatny ložnici. Je velice pyšný, že má svůj vlastní pokoj. Myslí si, že už je docela velký.“ Odmlčela se a napila se trochu čaje. „Neřekla jsem mu, že možná dnes večer přijdete. Chtěla jsem, aby šel brzy spát, protože se mi zdálo, že má trochu horečku, a on by nešel do postele dřív, dokud by vás neviděl.“

„Ze strachu, anebo z radosti?“ zeptal se Murdoch sarkasticky. Enidin syn měl k němu rozhodně poněkud ambivalentní vztah.

Vypadala nesvá. „Ale on vás má rád, Wille, prostě se jenom…“

„Prostě se jenom nechce s nikým dělit o matčinu pozornost.“

„Je to ještě dítě.“

Murdoch pokrčil rameny. Ať řekl cokoliv, vždycky to skončilo napětím a pocitem trapnosti. „Ještě ano,“ dodal nepřesvědčivě. „Nemám mu to za zlé.“

Další ticho přerušil zvuk uhlí, které spadlo do ohně.

Murdoch najednou vstal. „Ten oheň potřebuje trochu povzbudit,“ řekl a klekl si, aby otevřel násypku na uhlí vedle ohrádky. Vzal kleště a hodil do rudého chřtánu pár kousků uhlí. „Tady máš, na. To je moje mužská role. Mohu pro vás udělat ještě něco, madam?“

Usmála se na něho. „Můžete sníst další koláč. Upekla jsem je dnes odpoledne a urazilo by mě, kdybyste ani neochutnal.“

„S radostí.“

Šel k servírovacímu stolku a sám si naložil marcipánový čtvereček a koláček se silnou vrstvou rybízu.

„Paní Kitchenová mi říkala, že máte tento týden dovolenou kvůli smutku.“

„Ano, a přišlo mi to docela vhod, protože mám na starosti další vyšetřování.“

Sedl si ke krbu a Enid ho zvědavě pozorovala.

„Bylo by mi ctí, kdybyste mi sdělil podrobnosti. Ale když nechcete, pochopím to.“

Už se napůl rozhodl, že jí nic neřekne, protože si nebyl jist, jak se na něho pak bude dívat. Ach, mimochodem, paní Jonesová, nejen že jsem papeženec, ale můj otec je pravděpodobně vrah! Ale opět, něco v laskavém výrazu její tváře na něho zapůsobilo, a on jí najednou chtěl celou tu historii vyprávět.

„Můj dávno ztracený otec se znovu objevil. Vlastně, sedí ve věznici Don Jail, kde čeká, než ho oběsí.“ Mluvil spěšně, byl rád, že se Enid natolik ovládá, aby vydržela sedět a poslouchat bez výkřiků, zatímco jí předkládal shrnutí toho, co se stalo v srpnu.

„Slíbil jsem mu, že udělám, co můžu,“ skončil.

„Co to znamená?“

„To znamená, že dělám to, co bych dělal při jakémkoliv jiném vyšetřování. Zkoumám předložené důkazy. Vyptávám se lidí, kteří v tu dobu byli na místě, a snažím se zjistit, zda mohu vyčenichat nějakou lež či nesoudržnou výpověď anebo objevit nový důkaz vztahující se k tomu případu.“

„A kdybyste takový důkaz našel, je už příliš pozdě?“

„Pokud předložím dostatečně přesvědčivou výpověď správci věznice, má pravomoc popravu odložit. A pokud budu nesmírně přesvědčivý, může být nový soud.“

„Říkáte, že pochybujete o jeho nevině?“

Pokrčil rameny. „Až moc dobře si pamatuji, jak se choval, když pil. Ráno o ničem nevěděl. Je docela možné, že se mu z paměti všechno, co se stalo, vykouřilo. Snažím se zjistit, zda najdu nějaký nový důkaz, ať v jeho prospěch či neprospěch. To je všechno, co mohu udělat. Pokud patří na šibenici, ať se tak stane.“

„Muselo pro vás být šokující potkat se s ním za takových okolností. A zrovna když vám zemřela sestra.“

„Ještě jsem mu to neřekl.“

Enid šla k němu, sklonila se, aby si viděli do očí. Dotkla se jeho tváře, hladila ho jako dítě, které potřebuje utěšit.

„Je mi to moc líto, Wille.“

Vzal ji za ruku a dal si ji ke rtům. Její pokožka byla teplá a jemná, voněla sladkou květinovou vůní. Neodtáhla se a bylo tak přirozené druhou rukou ji obejmout a přitáhnout blíž. Políbil ji. Zvedla ruce a přitiskla si jeho hlavu na prsa. Murdoch skoro nemohl dýchat a ta poloha byla trochu nepohodlná, Enid mu napolo ležela na kolenou. Podařilo se mu roztáhnout nohy od sebe a ona mezi ně vklouzla. Chtělo se mu vrnět blahem a jeho slabiny toužily dělat, co se jim zachce. Nevěděl, zda ten polibek ukončil on nebo Enid, ale zůstali tak, v objetí, tvář na tváři.

„Musí to být pro vás nepohodlné,“ zašeptal, když jí znovu a znovu zasypával tvář polibky.

„Je to nepohodlné,“ řekla, pohnula se dozadu a sedla si na paty, stále mezi jeho koleny. Líce jí zrudly a oči se leskly.

„Paní Barrettová je u sestry. Vrátí se až zítra večer.“

Zíral na ni a divil se, proč mu to říká právě teď. Usmála se na něho.

„Jsme tu úplně sami, Wille. Jestli to chceš, tak…“

Téměř vyjekl. „Enid!“

Vstala a vzala ho za ruku. „Ložnice je vedle. Pojď.“

Ztuhle se postavil. Ona velela a on nesmírně šťastný kapituluje. Pokud se, navzdory všemu, paní Jonesová rozhodla, že se dnes v noci stanou milenci, nebude nic namítat. Zvedla jednu lampu a odhrnula květovaný sametový závěs, který zakrýval dveře od ložnice. I tady zapálila oheň v krbu a už odestlala přikrývky na posteli. Bílé nadýchané polštáře vypadaly měkce a laskavě. Stydlivě se na něho usmála a znovu ho políbila. Ten polibek trval velmi dlouho. Konečně se od něho odtrhla a ukázala na zástěnu v jednom rohu.

„Převleču se. Můžeš se svléknout u krbu, je tam tepleji.“

Murdoch si nebyl jist, zda se potřebuje ohřát ještě víc, aby nevzplál jako vích, ale přikývl. Byl rád, že se dnes ráno vydrhl houbou a že si vzal včera čistou košili. Enid zmizela za zástěnou a on si svlékl šaty. Váhal, zda si nemá nechat vlněné spodní prádlo, ale rozhodl se, že bude možná lépe, když si ho sundá také. Nahý jako nemluvně utíkal k posteli, skočil do ní a přikryl se.

Enid vyšla zpoza zástěny. Zabalila se do kašmírové šály, ale zdálo se, že už na sobě také nic jiného nemá.

„Zhasni, Wille,“ řekla a on okamžitě poslechl. Plameny v krbu vrhaly na stěny tančící stíny. Přišla k lůžku a on jí udělal místo. Ležel na zádech a ona mu položila ruku na prsa. Její kůže ho chladila.

„Ty se třeseš,“ řekl. „Je ti zima?“

„Ne. Ale už je to dávno, co jsem spala s mužem.“

Zabořil si tvář do jejích vlasů a mluvil k její šíji. „Enid, musím ti říct, že já jsem ještě nikdy se ženou nebyl. Nejsem si jist, jak se to dělá.“

Zaklonila se, aby mu viděla do očí. „Není se čeho bát.“ Lehla si a přitáhla si ho na sebe. Ruka jí vklouzla do jeho rozkroku. „Důvěřuj mu. On ví, co má dělat.“

Před několika lety koupila Maria Newcombeová na jedné vesnické aukci staromódní sloupkovou postel s nebesy. Zaprášenou látku nahradila vínově červeným sametem a v zimě měla nejraději, když si s Vincem lehli a zatáhli závěsy. Obětovali trochu čerstvého vzduchu za pocit naprostého soukromí a ona to považovala za dobrý obchod. Na konci dne si vlezli do postele, tiskli se těsně k sobě a probírali, co se ten den stalo, a plánovali, co je třeba udělat nazítří. Maria čekala, až Vince začne s tím, o čem přemýšlí on. Vyprávěl jí, co se přihodilo u Delaneyových.

„Paní Delaneyová vypadala dost vylekaně. Netušil jsem, že je na tom ten kluk tak špatně.“

„Musím říct, že paní Bowlingová je zvláštní žena. Kdykoliv se s ní potkám, chová se docela nepřátelsky.“

Ucillus Bowlingová si pronajala domek od Delaneyových teprve před dvěma lety. Brzy se o její dceři začalo povídat, že je pěkná divoška. Maria by byla dobrou sousedkou a nové sousedy by navštívila, ale Ucillus dala jasně najevo, že hosté nejsou vítáni. Šuškalo se, že tento zákaz neplatí pro mužské návštěvníky. Maria věděla, že Vincent tu ženu občas navštěvuje, řekl jí to. I když o tom věděla a absolutně mu věřila, přesto nedokázala odolat a rýpla si do choulostivého místa, kdykoliv na Ucillu přišla řeč.

„Problém je v tom, že sám Delaney nebyl při léčení syna důsledný,“ řekl Vince, a šikovně se tak vyhnul tématu odměřeného chování paní Bowlingové. „Pokud člověku nejde jen o poslušnost ze strachu, ale na základě úcty, musí úsilí po nápravě uplatňovat s laskavostí. Jednu chvíli Philip dostal, na co si vzpomněl, a hned potom ho za stejné požadavky pokárali. A potom se rozzlobil. Mnohokrát jsem u toho byl.“

Maria se pro sebe ve tmě usmála. Vincent nedělal žádný rozdíl mezi výcvikem psa a výchovou dítěte.

„Ten chlapík, Williams, si zachoval chladnou hlavu, to se mu musí uznat,“ pokračoval Vincent. „Dobrý chlap. Nechtěl bych si ho znepřátelit, a řekl bych, že dokáže být oddaným přítelem.“

Leželi chvíli mlčky, když se ozvala Maria: „Přemýšlela jsem, jestli nemám jít navštívit Jess Laceyovou. Vezmu jí nějaký chleba. Podle toho, co říkal Walter, je skoro pořád smutná.“

„Hodná holka,“ řekl a políbil ji na temeno. Poznala, že Vincent statečně přemáhá spánek, a tak zamumlala dobrou noc, aby ho vysvobodila, a políbila ho na ruku. Ležela opřená zády o jeho hruď, dokud neslyšela prohlubující se dýchání a nepoznala, že usnul. Pak vyklouzla zpod jeho ruky a přesunula se na svou stranu postele. Měla oči otevřené a věděla, že tuto noc neusne. Právě ve chvílích, kdy všude okolo panovalo ticho, se jí vloudily do mysli obavy. Věděla, že kdyby se na ni někdo zeptal sousedů nebo zákazníků, všichni by ji popsali jako veselou ženu, která se ráda směje. Slyšela už mnohokrát, jak to o ní říkají, ale nebyla to tak docela pravda. Bůh jí nedopřál děti, a to posilovalo vnitřní melancholii, která v ní hluboko zapustila kořeny a kterou skutečně znal jen Vince. Posunula nohu dozadu, dokud se nedotkla manželova lýtka. Noční košile se mu vyhrnula nahoru a dotek jeho kůže ji na chvíli uklidnil. Chtěla s ním hovořit o té příhodě se Sally, která ji velmi znepokojovala, ale současné se jí o tom, co se stalo, nechtělo moc mluvit, dokonce ani s ním.

Nejspíš by na ni naléhal, aby to řekla Walterovi, ale ona by se k tomu nedokázala odhodlat. Měl už tak dost starostí se svou ženou. Věděla, že Lacey na své dcerce lpí, ale byl nepředvídatelně náladový a od té doby, co Jess potratila, byl ještě náladovější. Občas se ptala sama sebe, zda se ještě někdy usměje. Ne že by nerozuměla bolesti nad ztrátou dítěte. Znala ji až příliš dobře. Ale bylo tu živé dítě, které vyžadovalo jeho pozornost, a on se většinu času choval, jako by Sally vůbec neexistovala. Den za dnem neviditelnější. Jako mlžný závoj nad roklí, trochu větru a odvane ji.

Maria se posadila, odhrnula závěs a vstala z postele. Oheň pomalu vyhasínal, ale v ložnici bylo pořád teplo. Šla k oknu a dívala se do zahrady. Přímo pod oknem stála psí bouda, teď prázdná, protože poté, co přivedla Tripper na svět štěňata, měla bednu ve výčepu. Tu boudu postavil Vince sám a Maria žertovala, že je to lepší ubytování, než jaké má mnoho lidí dole ve městě. Ve skutečnosti jí to nevadilo, protože i ona měla ráda psy, a Vincova záliba ho neodváděla od potřeb vlastní domácnosti. Maria se dívala dolů a nedokázala ze sebe setřást pocit tísně.

Když jí bylo pouhých šest let, její matka zemřela při porodu desátého dítěte, pátého chlapce, Cecila. Břímě výchovy mladších dětí padlo na útlá ramena starších sester, Fanny a Marthy. Aby vydělala nějaké peníze, brávala si Fanny v době žní na hlídání děti z vesnice, jejichž rodiče dřeli celé dny na poli. Marii většinou nedovolili, aby si s těmi dětmi hrála, ale jednou se Fanny zapovídala se svým novým nápadníkem a Maria vešla s panenkou do kuchyně, kde si hrály další tři děti. I když se ti dva kluci vzrušeně chichotali, okamžitě viděla, že vůdcem party je větší dívka. Cecil byl na zemi a jeden z těch chlapců mu držel ruku přes ústa, aby nemohl křičet. V jeho očích se zračil takový děs, že Maria zaječela. Fanny vběhla do kuchyně. Dívka a ti dva kluci dostali pohlavek a vyvlekla je ven. Později v noci Maria slyšela, jak si Fanny s Marthou šeptají o tom, co se stalo. Nerozuměla tak docela tomu, o čem mluví, kromě toho, že se to léto oné dívce stalo něco zlého, a ona si zchladila žáhu na Cecilovi. Fanny ji pak už nikdy nehlídala a incident se stal tak tajemnou ostudou, že při sebemenší zmínce zrudly Marii tváře.

Zachvěla se a odvrátila oči od okna, příliš vylekaná vlastními myšlenkami na to, aby je dál tolerovala. Vince mumlal něco ze spaní, ale nerozuměla mu. Vrátila se do postele, lehla si těsně za jeho široká, silná záda a jemně ho políbila na rameno. Konečně usnula a její neklidné sny se hemžily scénami, kde se Cecil měnil v Sally, která zvedla panence šatičky a strkala jí prst do rozkroku.

Tiše, aby nevzbudila Waltera nebo Sally, která spala v postýlce vedle krbu, sešla Jess po schodech dolů. Byl úplněk a na poli dost sněhu na to, aby okny bez záclon procházel dostatek světla. Šla ke kredenci a vytáhla plátěnou kabelu, do které si předtím schovala šaty. Minulý týden vzala jedny Walterovy manšestrové kalhoty a upravila je tak, aby jí padly. Přidala k nim starý modrý svetr s velkým rolákem, který, jak věděla, nebude hledat, a pár tlustých zalátaných vlněných ponožek. Rychle se oblékla a zamířila ke dveřím. V nepromokavé peleríně by byla příliš neohrabaná, a proto vzala z háčku Walterův kožený kabát a oblékla si ho. Vysoké boty a rukavice měly lemování z králičí kožešiny a bylo v nich teplo. Musela si pospíšit. Walter se vždycky okolo půlnoci vzbudil a šel prohrábnout oheň v krbu. Věděla, že by si dělal starosti, kdyby ji takhle viděl, ale kdyby nevyšla ven z domu, který jí připadal jako vězení, snad by se zbláznila. Natáhla si kapuci z šedého perziánu, schovala vlasy, aby jí nebyly vidět, a vyklouzla ven.

Navečer padal hustý mokrý sníh, ale už přestal a vzduch byl vlhký, jak to měla ráda.

Vydala se ke schodům; líbil se jí ten pocit, že ji neomezuje dlouhá sukně. Věděla, že určitě vypadá spíše jako muž než jako žena, a ten pocit ji naplňoval zvláštní radostí. Jak dlouho už tohle dělá?

Dva týdny, tři? Zprvu, když se před svítáním vzbudila, jen tiše vstala, aby nerušila manžela a dcerku. Sešla dolů a seděla zabalená v šále, dokud nenastal čas vyhrabat popel z kamen. Zjistila, že jí to přesouvání z místa na místo pomáhá, aby se uklidnila, ale jednou se Sally probrala a musela se o ni postarat. Zdálo se, že bude lépe, když odejde z domu. Zpočátku se párkrát prošla po zahradě a pak se vrátila dovnitř. Teď už to nestačilo a noc co noc se pouštěla dál a dál do polí.

U plotu na chvíli zaváhala, snažila se proniknout do tmy hustými stálezelenými keři. Zvedal se vítr a stromy se kymácely a šuměly. Chystala se otevřít branku, když si všimla druhé oběti. Přes cestu, na úhledném loži z větví borovic, ležela mrtvolka veverky stažená z kůže. Ocas a tlapy byly useknuté a lebka otevřená, aby byl vidět mozek. Před dvěma dny našla na stejném místě králičí kůži, čistou a vydělanou pro ni. Otočila se a podívala se na dům. Co mohl vidět? Přímo za ní bylo kuchyňské okno. Nemělo žádné rolety ani záclony, a když svítila petrolejka, bylo vidět každého, kdo se nacházel uvnitř.

Jessice vyschlo strachy v ústech. Vzala veverku za nohu a odhodila ji mezi stromy. Netroufla si pokračovat a skoro plačící se vrátila do domu.

Ve skrýši se krčil noční pozorovatel a čekal, až půjde dolů po schodech.

„Wille, probuď se! Probuď se!“

Murdoch otevřel oči. Enid seděla na posteli a nakláněla se nad něho. Rozcuchané vlasy měla volně rozpuštěné a z nějakého důvodu to v něm vyvolalo příjemné vzpomínky.

„Oba jsme usnuli,“ zašeptala. „Musíš jít, než se rozední.“

Něco zabručel, snažil se vzpamatovat. „Kolik je hodin?“

„Něco po druhé.“

„Tak to je v pořádku, rozednívat se začne až za pár hodin. Máme spoustu času.“

„Ne, nemáme. Prosím, vstaň, Wille. Nemůžeš riskovat, že tě někdo uvidí.“

Přinutil se sednout a pořádně si promnul oči. Probuzený se najednou cítil trapně. Enid měla na sobě noční košili, ale on zůstal nahý. Když si to uvědomil, zastyděl se jako školák a přitáhl si pokrývku až po ramena. Chtěl mluvit o tom, co se mezi nimi stalo, ale nedokázal ze sebe vymáčknout ani slovo. Enid chtěla vstát z postele, ale zachytil ji za paži.

„Moje nejsladší holčičko… Já, minulá noc byla…“ Ztichl. Co říci ženě, se kterou jste právě prožili tu největší rozkoš? Že byla božská? Že to bylo to nejvíc vzrušující, co kdy v životě poznal? Úleva? Její tvář vypadala méně ustaraně a usmála se na něho.

„Ach Wille, ty musíš vždycky všechno vyjádřit slovy. Měl jsi být básníkem.“

Tento pohled na jeho povahové rysy byl pro něj nový, ale její hlas zněl laskavě. Letmo ho políbila na tvář. Nepokusil se ji zadržet, snažil se odhadnout, jakou má náladu.

Vstala z postele a šla k židli, přes kterou si předtím přehodil šaty. Podala mu je.

„Mám zapálit lampu?“

„Ne, vidím dobře.“

Zatímco si natahoval spodní prádlo a vlněnou vestu, taktně se otočila zády. Roztržitě zápolil s knoflíky u kalhot, tvář horkou rozpaky. Když se oblékl, obešel postel a postavil se před ni. Vzal si její tvář do dlaní a políbil ji na ústa. Neodporovala, ale ani nereagovala tak jako předtím.

„Enid, měl bych se snad omluvit? Nechtělas mě?“

„Samozřejmě, že se nemusíš omlouvat, Wille. Naše touha byla vzájemná, ale…“

Dokončil tu větu za ni. „Byla to chyba.“

„Ne, to nemohu říct. Ale důvěrné přátelství v sobě nese jistý příslib, a já nevím, jestli jej mohu dodržet.“

Věděl, co má na mysli, i když by raději předstíral, že to neví. Ustoupil dozadu a tentokrát ho chytila za paži ona.

„Ublížila jsem ti, Wille, a to jsem nechtěla. Odpusť mi to.“

Vstala a objala ho oběma pažemi okolo pasu. „Paní Barrettová bude u sestry i zítra večer. Budu hrozně ráda, když přijdeš, Wille. Řekni, že přijdeš.“

„Znamená to, že hodláš dodržet ten příslib?“

„Pro tuto chvíli. A ty?“

I když jeho mysl byla dost chladná na to, aby odmítl, jeho tělo odmítnout nedokázalo. „Ovšem, že ano.“

Pustila ho, sešel po špičkách ze schodů a vydal se ven tmavou ulicí. V žádném domě se nesvítilo, ale on se držel raději u plotu, kde bylo víc stínu. Uvědomil si, že se chová provinile, jako by byl nějaký zloděj, který se vrací z pychu, a znechucený sám sebou náhle sešel z chodníku doprostřed silnice. Zvedl hlavu, aby mu chladný noční vítr foukal do obličeje. Připadalo mu, že ho jemná vůně Enidina těla celého obklopuje, jeho ruce, tvář. Kdyby nebyla hluboká noc, zavýskal by radostí.

Zvon, který ji volal do kaple, odezněl už před několika minutami a matka Rafaela věděla, že na ni sestry čekají. Skoro nespala a cítila silnou bolest v kolenou. Nicméně jednala rozhodně. Vrátila se k psacímu stolu, vytáhla pero a list papíru. Inkoust v kalamáři ztuhl a bylo obtížné psát úhledně. Vysušila několikrát psaní savým papírem, podepsala se a dopis složila.

Ozvalo se lehké, uctivé zaklepání.

„Matko představená, jsi vzhůru? Je čas na sedmou kanonickou hodinu.“

„Ano, ano, sestro. Hned tam budu.“

Vzala dopis sestry Philomeny a vložila ho, společně s deníkem a dalšími osobními věcmi, do obálky a přidala i své psaní. Jakmile se rozední, pošle sestru s těmi věcmi k panu Lavalleovi, aby je poslal do Toronta.

Tak se stane.

Pugh vytáhl z kapsy tři bankovky a položil je na komodu. Napsal něco na kus papíru, zabalil do něho peníze a zastrčil je do prázdných kožených desek. Zívl, šel k posteli a padl na záda. Byl tak unavený, že nepřicházelo v úvahu, aby se svlékal, dokonce si ani nesundal zablácené holínky. Nicméně věděl, že mu vzrušení nedá spát, a udělal to, co teď vždycky. Vylovil z kapsy pětadvaceticentovou minci a s pravou rukou nataženou před obličejem začal nacvičovat zmizení mince v dlani. Byl to náročný manévr, zvlášť vleže. Přidržel minci na špičkách dvou prostředních prstů palcem, pak ji nechal sklouznout do dlaně a tam ji držel stažením svalů. Ruka měla vypadat uvolněně a přirozeně, ale jeho prsty byly napjaté a roztažené námahou, jak se snažil minci předtím udržet. Mince mu vypadla na prsa. Zvedl ji a začal znovu. Zastrčil minci opět do dlaně a pevně ji zmáčkl.

Zasmál se sám pro sebe. Brzy bude po všem. Více než rok tvrdé práce se mu začne vyplácet. Nejraději a nejčastěji snil o tom, co bude dělat se všemi těmi penězi, kterých bude víc, než kolik kdy v životě získal. Možná si koupí nové kolo. K tomu nový cyklistický úbor. Nejraději by si ale dopřál krátkou dovolenou. Mohl by odjet na sever, do New Yorku, navštívit nějaké veřejné domy, o kterých slyšel. Opatrně povolil prsty a stále držel minci. Vypadalo to dobře.

Stín hluboko v jeho mysli byl těmito příjemnými myšlenkami potlačen. Nikdy nepřemýšlel o jiných lidech. Představovali pro něj jen diváky, které je třeba pobavit, pohrát si s nimi, a nakonec je oškubat. Mince mu znovu vypadla z ruky, ale tentokrát ji už nehledal. Zavřel oči. Nemohl za to, jak tyhle věci hodnotí zákon.

Budík se rozdrnčel, Murdoch se překulil a stlačil páčku, aby ho umlčel. Už by znovu šťastně na chvíli usnul, když vtom se ozvalo klepání na dveře.

„Pane Murdochu, nesu vám teplou vodu.“

„Děkuji, paní Kitchenová, můžete ji dát dovnitř.“

Když brala bytná za kliku, vytáhl si pokrývku až ke krku.

„Mám ji nalít?“

„Když budete tak hodná. Jsem vzhůru, aspoň si to myslím.“

Zívl tak mohutně, až si myslel, že spolkne sám sebe.

„Spal jste dobře?“ zeptala se Beatrice, když nalévala vodu ze džbánu do umyvadla na stolku. Hodil po ní pohledem, ale zdálo se, že se za tou otázkou nic jiného neskrývá. Pokud si pamatoval, když přišel v noci domů, tak se nevzbudila, což nebylo překvapivé, protože se vznášel nejméně pět centimetrů nad zemí.

„Děkuji, dobře, paní Kitchenová. A vy?“

„Spala jsem tvrdě, děkuji. A Arthur spal taky dobře. Usnul v deset a ani se nepohnul až do tří, a to byl vzhůru jen chviličku. Ten sirup s laudánem mu opravdu pomáhá.“ Přehodila osušku přes držák. „Tak, prosím. Ohřála jsem ji u krbu. Mám zapálit svíčku?“

„Ano, děkuji.“ Potlačil další zívnutí a počkal, až odejde z pokoje, aby mohl vylézt z postele. U dveří se zastavila.

„Byla návštěva u paní Jonesové příjemná?“

„Ano, ovšem, velice příjemná“

„To ráda slyším.“

„Pozvala mě dnes na večeři, takže se mnou nepočítejte.“

Beatrice se zamračila. Věděl proč. I když měla Enid ráda, mladá vdova nebyla katolička a paní Kitchenová by se nikdy nesmířila s tím, kdyby se ti dva dali dohromady. Jedna večerní návštěva je přijatelná, ale druhá, a hned tak brzy, to už ne.

„Snídaně za deset minut?“

„To by bylo skvělé. Chci jít rovnou do úřadu koronera, abych zjistil, zda mě přijme.“

„Hned vám ji tedy připravím,“ řekla a odešla. Murdoch vylezl z postele a nazul si pantofle. V pokoji bylo chladno, a proto si rychle sundal noční košili a oblékl se. Pára z teplé vody v mžiku mizela. Naostřil si břitvu na obtahovacím řemenu, namočil štětku ve vodě a napěnil mýdlo.

Jednu chvíli v noci mu Enid hladila víčka a mumlala něco velšsky. „Překlad, prosím, madam,“ požádal ji a ona mu políbila jedno víčko po druhém. „Vidím v nich velkou únavu.“

Dnes, v ranním šeru a po krátkém nočním spánku, spatřil, co měla na mysli. Pod očima měl tmavé stíny a víčka ho svědila a byla nateklá. Přetáhl břitvou několikrát po řemenu, pak ji vedl dolů po linii čelisti a střepal mýdlo do ručníku. Nečekaně se mu vybavila vzpomínka na to, když jako chlapec pozoroval, jak se otec holí u dřezu. Břitva vydávala skřípavé zvuky, jak si holil tváře. V zimě si Harry nechával narůst knírek a bradku, ale v létě chodíval víceméně hladce vyholený. Když flámoval, celé dny se nemyl ani neholil.

„Nemůžeme se věnovat něčemu více povznášejícímu?“ zeptal se Murdoch. „Třeba půvabné paní Jonesové?“

Nabral do dlaní vodu, už vlažnou, a umyl si tvář. Možná že Enid nebyla tak nevynalézavá, jak se zprvu zdálo. Věděla, že paní Barrettová nebude doma, a schválně poslala syna brzy spát. To byl ohromný počin na ctnostnou baptistku. Ušklíbl se pro sebe, vůbec mu to nevadilo. Osušil se a prohlížel si své holičské dílo. K čertu. Řízl se pod bradou a na bílém límečku se objevila krev. Drhl límeček vlhkým prstem, ale jenom se mu podařilo tu skvrnu rozetřít. Povzdychl si. Neměl čistou košili, tahle musí vydržet, než mu paní Kitchenová vypere. Enid řekla, že v důvěrném vztahu je příslib, a měla pravdu. Viděl sebe jako toho nejvěrnějšího muže po celý zbytek svého života. Náboženství, ty velké rozdíly mezi nimi, se v tuto chvíli nezdálo důležité. Je to jen malý kopec, ne nepřekonatelný Everest.

Zdola se ozývalo cinkání stříbrného zvonku, kterým ho paní Kitchenová volala k snídani. Ještě jednou poklepal na ranku na bradě a spěšně odcházel z pokoje. Opřel se o zábradlí a zavolal dolů.

„Hned jsem tam, paní Kitchenová. Ještě musím něco udělat.“ A šel chodbou do svého obýváku. Ve starém kredenci uchovával všechno možné i nemožné. Otevřel dvířka a hleděl dovnitř. Ano. Věděl, že má někde dopisní papír a obálky. Ale žádný inkoust. Musel by o něj požádat bytnou. Musí postačit obyčejná tužka. Vzadu v kredenci jedna krátká byla. Odfoukl prach, vzal list papíru, sedl si do křesla a pustil se do psaní. K čertu, potřebuje něco, na co ten papír položí. Vyskočil, vytáhl z knihovničky knihu a začal psát.

Drahá Enid. Ne, nejdražší a milovaná Enid. Včera v noci jsi ležela v mém náručí a udělala jsi ze mne nejšťastnějšího muže na světě. Nemohu se dočkat, až tě znovu uvidím.

Uf. Sentimentální. Připadal si trapně. Najednou mu na mysli vytanula vzpomínka na Lizu. Říkal jí ‚nejdražší‘ a ‚miláčku‘ a ona se na něho smála. „Nemusíš své city zdobit hedvábím a pentlemi, Wille. Prosté a nenazdobené mi stačí.“ Ale Enid mu řekla, že je básník, který stále hledá vhodná slova. Roztrhal ten kus papíru na malé kousíčky a začal nanovo.

Drahá Enid. Těším se, že se dnes večer uvidíme. Jsi nádherná, když ti dlouhé tmavé vlasy spadají na ramena.

Chystal se to přeškrtat, ale vypadalo to nezdvořile, jako by si to rozmyslel. A byl to poslední list papíru, který měl. Nechal to tak, složil papír, vložil ho do obálky a zastrčil si ji do kapsy. Když vracel knihu na poličku, všiml si, že je to ta, kterou mu dala Liza k narozeninám. Něžně ji pohladil, jako by to byla sama Liza. „Odpusť mi, moje nejdražší,“ zašeptal.

Rychle zhltnul ne příliš chutnou snídani, která se skládala z jelita a vajíček natvrdo, a zamířil do úřadu doktora Semplea, který byl na Mutual Street nedalo od katedrály svatého Michala. Na rohu Church Street a Gerard Street stál nóbl hotel a obvykle tu nějaký chlapec za pár centů odklízel z chodníku sníh, aby se hosté snadno dostali k tramvaji, která projížděla okolo. O zeď se opíral otrhaný rošťák a čekal na zákazníky. Měl krátce zastřižené vlasy, což obvykle signalizovalo vši, a kolem hlavy si obtočil vlněný šátek, aby mu bylo teplo. Kabát i kalhoty byly zalátané a umouněné a vypadaly, jako by je předtím už nosilo několik majitelů, než se dostaly k němu. Mezi konci nohavic a začátkem holínek vykukoval proužek větrem zrudlé kůže. Murdoch na něho kývl.

„Hej, prcku. Pojď sem. Nechtěl bys mi udělat poslíčka? Potřebuji doručit jeden dopis.“

Chlapec se ani nepohnul. Měl tvrdé rysy v obličeji, příliš starém k jeho výšce, mdlé oči. Chlapec, který již nabyl cynický pohled na svět.

„A kam jako?“

„Do Sackville Street.“

„Co za to?“

„Pět centů.“

Chlapec svěsil koutky úst. „Když tu zůstanu trčet, dostanu dvakrát tolik. Než dojdu tam a zpátky, můžu tady pomoct třem nebo čtyřem ženským s nákupem.“

„Tak brzy ráno nikdo do obchodu nechodí, tak to na mě nehraj. Dávám ti dobrou nabídku, ber nebo nechej být. Najdu jiného, než bys řekl švec.“

„Nikoho jinýho jsem tu ještě neviděl a vy vypadáte jako člověk, kterej spěchá.“

„Tak tedy deset centů, ale ani penny navíc.“

„Beru.“ Chlapec přišel k němu a napřáhl ruku pro dopis. Neměl rukavice, ale na prsty si natáhl ponožky jako palčáky. U úst měl červený bolák.

Murdoch napsal na obálku Enidinu adresu. „Umíš číst?“

„Ne.“

„A čísla poznáš?“

„Jo.“

Murdoch ukázal na obálku. „Je to Sackville Street, číslo tři jedna čtyři. Ten dům má hnědá vrata. Ptej se po paní Jonesové. Je to jasné?“ Murdoch ho jemně pleskl po hlavě. „Když zjistím, žes ten dopis nedoručil, vrátím se a najdu si tě. Jsem policejní důstojník. Detektiv.“

Chlapec si pečlivě zastrčil dopis pod kabát. „Je to teda úřední záležitost?“

„Na tom nesejde. Běž. No tak!“

Hoch se otočil a odklusal pryč.

„Hej, prcku, počkej chvilku. Jak se jmenuješ?“

„Billy.“

„Jako William?“

„Asi jo.“

„Taky se tak jmenuji, William Murdoch.“

„Vážně?“

V tom, jak se na Murdocha podíval, bylo cosi znepokojujícího. Na tom klukovi nebylo nic milého.

„Tak běž, Billy. Dělej svoji práci.“

Murdoch ho sledoval, dokud mu nezmizel z očí, a pak pokračoval směrem k Mutual Street. Byl zvyklý na kluky, kteří se snažili vydělat si nějaké peníze, jak to dělal tenhle uličník, prodáváním novin nebo tak, že drželi koně, zatímco jejich majitelé šli na návštěvu anebo nakoupit. Ve škole je nemohli udržet, protože výdělek potřebovala jejich rodina, skoro vždycky početná a často jen v péči matky. Nevěděl, proč by měl dnes s jedním z nich soucítit víc, ale bylo tomu tak. Připadal si jako lakomec, že dal tomu klučinovi jenom deset centů, i když věděl, že většinou mu lidé dají jednou za čas jen pár centů. Slunce se snažilo probojovat skrze mraky a na obloze se objevily kousky modré plochy. Usmíval se při tom pohledu jako blázen. Je úžasné, jak skvělé a velkorysé pocity vzbuzuje v muži milostné spojení se ženou.

Patrick Pugh nemohl uvěřit tomu, jaké má štěstí. Mířil dolů po Church Street, aby podal hlášení, když si všiml, jak se Murdoch baví s nějakým klukem. Zpomalil a narazil si klobouk hluboko do obličeje, a když Murdoch pokračoval v cestě, vydal se za tím hochem.

Na Murdochovo zaklepání se téměř okamžitě objevil starší sluha, jehož způsoby byly tak vybrané, že by si ho člověk mohl snadno splést s pánem domu.

„Dobré jitro, pane.“

Murdoch mu podal vizitku. „Jmenuji se William Murdoch a jsem detektiv z policejní stanice číslo čtyři. Rád bych si s doktorem Semplem promluvil v jisté profesní záležitosti.“

„Jste objednán, pane?“

„Ne, obávám se, že ne.“

„Prosím, pojďte dál. Zjistím, jestli má pan doktor čas.“

Murdoch vešel dovnitř. Vestibul byl dobře osvětlený nástěnnými plynovými lampami a velkým lustrem uprostřed.

Sluha se brzy vrátil. „Doktor Semple pracuje ve své laboratoři, ale může si s vámi krátce pohovořit. Můžeme za ním hned jít. Vezmu vám kabát a klobouk. Dnes ráno je chladno, že?“

Murdoch přisvědčil a svlékl si dlouhý kabát a klobouk z perziánu a znovu se trochu zastyděl, že jsou oba kusy už notně obnošené. Sluha se svým dokonalým chováním nedal ani v nejmenším najevo, že si toho všiml. Murdoch uvažoval, odkud ten člověk asi pochází.

Když sluha řádně pověsil jeho svrchní oděv na věšák, vedl ho halou a uctivě zaklepal na dveře vpravo. Neměly žádné závěsy a svým honosným mosazným kováním by se klidně hodily na nějaký zámek. Ve vzduchu se vznášel nepříjemný zápach a na okamžik se Murdoch obával, že to vychází z jeho tuleního pláště. Uvědomil si ale, že ta vůně je příliš štiplavá a příliš blízko. Také připomínala spíše hnilobu než rybinu.

„Vstupte.“

Murdoch byl uveden do laboratoře doktora Semplea.

Zaútočil na něho zápach rozkládající se tkáně. U pracovního stolu, zády ke dveřím, stál vysoký hubený muž v plátěném plášti. Zapisoval si něco na papír a otočil se, aby Murdocha pozdravil.

„Dobré ráno, inspektore. Promiňte mi, že vás přijímám poněkud neformálně, ale jsem v časové tísni a nemohu vám věnovat příliš času.“ Navzdory tomu, co říkal, zněl jeho hlas přátelsky. „Ani vám nepodám ruku. Vrtám se v mrtvolách, a to byste asi za nehty mít nechtěl.“ Neurčitě mávl rukou. „Předpokládám, že tohle místo smrdí jako rasův pytel, viďte? Ale když tu chvíli jste, zvyknete si. Všiml jsem si, že vás to trochu vyvedlo z konceptu, když jste vešel.“

„Musím přiznat, že je tu poněkud silný odér.“

„Provádím zrovna pitvu, to proto.“

Ukročil dozadu a Murdoch spatřil, co jeho tělo zakrývalo. Na malý okamžik si myslel, že se dívá na panenku, ale pak poznal, že je to nemluvně. Kůže z temene hlavy byla stažena dolů přes tvář, která vypadala jako rudá maska, z níž vystupují šedé mozkové závity. Hrudní dutina byla rovněž otevřená. Zbylá část těla měla popelavě bílou barvu. Chlapeček.

„Mladá žena je obviněna z vraždy. Obvyklá historie. Naivní dívka přišla do jiného stavu a bála se to říct, aby neztratila místo. Dítě se zřejmě narodilo předčasně, nacpala ho do cestovní tašky a nechala ho pod stromem na kraji nedalekého pole. Ona tvrdí, že se chlapeček narodil mrtvý, ale já to musím potvrdit nebo vyvrátit. Je možné, že ho hned po porodu udusila. V žaludku není žádné mléko, ale v plících zbyl nějaký vzduch. To samozřejmě nemusí být nezvratný důkaz. Víme, že za jistých okolností novorozenec dýchá, i když je ještě v děloze. Podívejte, co si myslíte o tomhle?“

Na laboratorním stole ležela malá hromádka něčeho, co připomínalo čerstvá telecí játra. Doktor z ní kousek uřízl a hodil ho do skleněné nádoby s vodou, která stála před ním. Kousek plicní tkáně se chvilku vznášel na hladině a pak začal pomalu klesat ke dnu. Semple sáhl do vody a stiskl tkáň mezi ukazovákem a palcem. „Vidíte, žádný vzduch. Přikláním se k tomu, že to dítě nedýchalo. Ve střevech je také mekonium, což je pro mrtvě narozené typické.“ Jeho hlas zněl zvučně jako hlas člověka, který je zvyklý přednášet. Murdoch věděl, že doktor učí na torontské lékařské fakultě. Najednou zaznamenal, že na polici po pravé straně je několik skleněných tubusů s naloženými embryi. Semple si všiml, kam se dívá.

„Každý z těchto vzorků ukazuje plod v různých stadiích vývoje v děloze. Tenhle maličký vypadá tak na šest měsíců, což odpovídá tomu, co řekla jeho matka, a je to stav neslučitelný se životem.“

Opřel se klouby prstů o stůl, zvyk přednášejícího. „Ovšem, některé ženy jsou velmi mazané a schopné zabít prostředky, které prakticky nejsme schopni odhalit.“ Doložil svá slova tím, že nadzvedl své vlastní oční víčko. „Když zasunete jehlu sem anebo sem,“ ukázal si na bederní část páteře, „způsobíte tím okamžitou smrt. Nicméně nevidím žádné známky, že tomu tak bylo v tomto případě, není tu ani podezření na udušení či na zlomený vaz.“

Murdochovy pocity musely být vidět, protože Semple se zazubil.

„Pardon, omlouvám se. Nechal jsem se na chvíli unést. Příliš mnoho času trávím v posluchárnách.“ Odřízl další kousek plic a hodil ho do vody. Tentokrát tkáň skoro ani neplavala.

„Tak a je to. Ulevilo se mi. Nerad bych poslal nějakou ženu na šibenici, pokud nemám stoprocentní jistotu.“ Začal si utírat ruce do hadříku. „Porota by asi rozsudek smrti oběšením stejně nevynesla. Ženám se obvykle dostává až příliš mnoho soucitu. Opravdu škoda,“ dodal dvojsmyslně.

Najednou se otočil kolem své osy a sundal z vysoké stoličky stoh papírů.

„Ulehčete trochu nohám.“ Poklepal na sedátko.

Doktor Semple mluvil trochu s irským přízvukem a měl typické znaky Kelta – světlou pokožku, modré oči a černé vlasy, které si sčesával tak, aby zakrývaly předčasnou pleš. Hustý knírek potřeboval zastřihnout, jeho konečky vypadaly na to, že si je ve chvílích hlubokého zamyšlení cucá. Byl asi tak stejně starý jako Murdoch.

„Tak, inspektore, jak vám můžu pomoci? Říkal jste, že přicházíte v urgentní věci.“

„Nejsem inspektor, doktore Semple, pouhý vyšetřující detektiv. Chtěl jsem si jen ověřit pár detailů jednoho případu, u kterého jste vypovídal jako odborný znalec.“

„A to proč?“ zeptal se Semple a jeho hlas zněl najednou ostře.

„Obviněný popírá svou vinu a já jsem souhlasil s tím, že se znovu podívám na důkazy.“

„Skutečně? To je trochu neobvyklé, že?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, o jaký případ jde?“

„Ten muž se jmenuje Henry nebo Harry Murdoch. Letos čtvrtého srpna ho obvinili z vraždy. Byl uznán vinným a odsouzen k trestu smrti oběšením, který má být vykonán v pondělí.“

Semple se zamračil. „Nejmenujete se Murdoch, anebo jsem špatně rozuměl? Jste k němu v nějakém vztahu?“

„Ten obviněný je můj otec, pane. Zjistil jsem to teprve teď.“

„Smůla. Doufám, že nechcete prokázat, že jsme se my všichni mýlili. Mrhání časem.“

Nebyl to nepřátelský, jen velice zaměstnaný muž.

„Nemám žádný zvláštní cíl kromě toho ujistit se, že všechny důkazy jsou, jak říkáte, nezvratné.“ Chviličku zaváhal, ale líbilo se mu Sempleovo seriózní jednání, a proto dodal: „Jak si asi umíte představit, spalo by se mi lépe, kdybych věděl, že jsem udělal vše, co bylo v mých silách.“

„Naprosto. Co byste tedy chtěl vědět ode mě?“

„Doufal jsem, že se mnou znovu projdete svoji výpověď. Že mi přesně vysvětlíte, proč jste došel k závěru, k jakému jste dospěl.“

Semple zacvakal zuby. „Dobře. Případ Armstrongová je stejně uzavřen.“ Přehodil přes mrtvé dítě plachtu. „Musím si ale připravit jeden pokus pro svou dnešní odpolední výuku. Bude to jen chvilička.“

Větší část jedné zdi laboratoře tvořila vysoká okna bez závěsů. Na každé straně stálo několik proutěných klecí se dvěma nebo třemi vrabci. Nehýbali se, ani se nepokoušeli ve svém stísněném vězení létat, seděli na bidýlku s hlavou schovanou v peří. Semple otevřel skříňku pod stolem a vytáhl láhev s nápisem CHLOR. Odšrouboval víčko a štiplavá vůně způsobila, že se Murdoch okamžitě rozkašlal. Semple nalil plnou odměrku do prázdné kádinky a láhev uzavřel.

„Jak jste právě na vlastní kůži zjistil, tento plyn má značný dráždivý účinek na dýchací cesty. Když je ho příliš velké množství, zabíjí. Bez obav, pro vás to byl jen závan. Já jsem vůči němu už zřejmě odolný. Lidé mohou pracovat ve vzduchu nasyceném chlorem bez obav, získají vůči němu imunitu. Vždycky ovšem začnou ubývat na váze a zůstanou štíhlí. Nevíme tak docela, proč tomu tak je.“

Do další kádinky odměřil trochu vody, vzal z otevřené krabičky na stole injekční stříkačku a natáhl jehlou trochu chloru.

„Teď jenom přidám vodu v poměru jedna ku dvěma stům a je to.“ Odložil injekční stříkačku a sáhl do jedné z klecí. Vrabci poletovali a rozštěbetali se, jednoho chytil a vytáhl ven. „Musím demonstrovat, jak reaguje krev na chlor. Promiň, kamaráde,“ řekl ptáčkovi, který tiše otvíral zobáček. Zkušeným pohybem mu Semple vpíchl roztok chloru a vrátil tvorečka opatrně do klece. Podíval se na velké hodiny vedle sebe a zapsal si do notesu nějakou poznámku.

„Nemělo by to trvat ani pět minut.“

Pak prošel na opačný konec místnosti k velké kovové kartotéce a vytáhl jednu ze zásuvek. Murdoch nedokázal odtrhnout oči od vrabčáka, který teď zřetelně lapal po dechu. Ostatní se posunuli na větvi dál od něho.

„Tady to máme, Královna versus Henry Murdoch.“

Otočil se zpátky na Semplea, který držel v ruce nějakou složku.

Murdoch slyšel z klece jemné lomození a viděl, jak ptáček spadl na dno a leží na boku, nožky natažené jako nějaká dřevěná hračka. Byl mrtvý.

Semple se podíval na hodiny. „Hmm, to netrvalo moc dlouho. Jen si zapíši čas a hned se podíváme na ten váš spis.“

Murdoch si otočil stoličku, aby tu klec už neměl na očích.

Murdoch poslal z pracovny doktora Semplea telefonický vzkaz, že přijde do věznice, a Harry už na něho čekal v místnosti pro návštěvy. Okamžitě zaznamenal v otcově tváři neskrývaný výraz takového zoufalství a smutku, až ho bodlo u srdce. Nicméně Harry zvedl hlavu a usmál se na něho.

„Už jsem si myslel, že nepřijdeš, Wille.“

„Jsem tu, jak nejdřív to šlo.“ Kývl na dozorce. „Přinesl jsem pár špalíků tabáku. Nedáte si, pane Barkere?“

„To neodmítnu, pane.“

Murdoch mu podal malý balíček tabáku Jolly Tar a dozorce se dotkl na znamení díků čepice. „Nechám vás tu o samotě. Budu hned za dveřmi, kdybyste potřeboval.“ Odešel.

Murdoch vytáhl z kapsy další balíček a dal ho Harrymu. „Dneska jsem vzal Bull Durham.“

„Ten je dobrý,“ řekl Harry. „Legrační je, že už jsem si skoro odvykl. Nemyslel jsem si, že ještě budu kouřit. Dám si později.“ Přisunul po stole kousek papíru. „Víš, kdo to je?“

Byla to kresba ženské hlavy, napůl z profilu. Usmívala se na květinu, kterou držela v ruce. Byla nezaměnitelná.

„To je matka.“

„Tady je mladá, samozřejmě. Takhle jsem ji zahlídl poprvé. Zapomněl jsem už, na co se dívala, a tak jsem jí nakreslil květinu.

Byla to tenkrát opravdu moc hezká holka. Úplně jsem ztratil hlavu.“

Pokud si Murdoch pamatoval, otec se nikdy nezmínil o svých citech k jeho matce. Nedokázal skrýt údiv či znechucení. Harry si vzal obrázek zpátky.

„Máš napsáno ve tváři, co si myslíš. Ale já jsem ji měl doopravdy rád, Wille.“

„Vážně? Možná by byla šťastnější, kdybys to dal najevo.“

Harry na to nereagoval. „Vím to a je mi líto, jak jsem se choval.“ Poškrábal se na hlavě, teď už známým gestem. „Kolikrát to ještě budu muset opakovat?“

Murdoch na něho chtěl vyštěknout: Ještě desetkrát? Stokrát? Neustále? Nicméně se ovládl, když viděl otcovu bolest.

„Pojďme k věci. Přišel jsem ti sdělit, co vím nového.“

„Zřejmě nic, co už by se ke mně nedoneslo.“

Murdoch pokrčil rameny. „Dosud nic nového na světlo nevyšlo. Nejdřív jsem šel do rokle, abych se tam porozhlédl.“

„Mluvily s tebou stromy, Wille?“

Harry se trochu pousmál, aby dal najevo, že to myslel jako žert, a Murdoch si najednou vzpomněl, jak si z něho jako malého kluka dělali legraci, protože zarputile trval na tom, že dokáže mluvit se stromy.

„Vychovávám slečinku a ne kluka,“ řekl tenkrát Harry.

„Kéž by. To bychom měli jasno, že? No, ale je tu něco, na co se tě chci zeptat. Hned se k tomu vrátím. Potkal jsem Waltera Laceyho, toho nádeníka…“

„Ach ano. Tvářil se znechuceně. To mému případu vůbec nepomohlo.“

„Neřekl jsem, že jsme příbuzní, jen že vedu soukromé vyšetřování.“

Harry souhlasně přikývl. „Tak je to lepší.“

„Mluvil jsem s Newcombem. Nic nového mi neřekl. Když jsem tam byl, přišel pan Pugh s panem Craigem. Vyrozuměl jsem, že jeho syn se opět dvoří slečně Delaneyové. Newcombe mi řekl, že její otec jim předtím zakázal se stýkat.“

Harry se naklonil dopředu. „O tom jsem neslyšel.“

„Pochybuji, že to má nějaký význam. Podle soudního zápisu vypověděla slečna Craigová pod přísahou, že její otec i bratr byli ten večer doma od čtvrt na devět a nikam neodešli.“

„Mohla lhát.“

„Měl jsi ten dojem?“

„Upřímně? Nedával jsem skoro pozor. Kdybych věděl, že James se uchází o tu Delaneyovic holku, asi bych pozor dával.“

„Nechytejme se hned na vějičku. Newcombe si myslí, že James nebyl z toho zákazu až tak mrzutý. Ale slečna Delaneyová ano.“

„Možná se potkala s otcem a pohádala se s ním. Kruci, proč po tom Clement nešel? Říkal jsem ti, že mě odsoudili hned na začátku.“

„Zapomínáš, že na lavici svědků seděla i paní Delaneyová. Prohlásila, že její syn i dcera zůstali celý večer doma. Dcera s matkou vyráběly prošívanou přikrývku. Ale předpokládám, že i ona mohla lhát, aby chránila svoji dceru.“

Viděl, jak u toho Harrymu cuklo ve tváři. „To není vyloučený, Wille. Zdá se, že spíš přijmeš to, že lžu já, než fakt, že by mohly lhát ty ženské.“

Murdoch to nechal bez povšimnutí. „Dnes ráno jsem byl u doktora, který dělal pitvu. Můžeme si znova projít jeho výpověď? Zaprvé, podlitina na tvé tváři, krev na pravém rukávu od košile a na manžetě…“

„Ta byla od mýho psa.“

Murdoch to nekomentoval. Semple mu řekl, že nedokáží rozlišit lidskou krev od zvířecí ani pomocí těch nejlepších mikroskopů. „Ale dokážeme rozlišit vlákna, rozpoznáme lidský vlas od zvířecí srsti. Podívejte, ukážu vám to.“

Byl pyšný na svůj mikroskop a ujistil Murdocha, že je to ten nejlepší a nejmodernější, jaký lze koupit. Trval na tom, aby se Murdoch díval do okuláru, zatímco pod něj vsunul vzorek.

„Tady vidíte tři různé pramínky. Ten první je psí. Druhý z koně. Všimněte si, že je mnohem širší a drsnější. To třetí jsou lidské vlasy. Vidíte, že ty příčné čáry jsou mnohem jemnější.“

V té chvíli se Semple odmlčel. „Tohle považuji za nejprůkaznější z důkazů, které jsem nasbíral. I když byl ve vodě, pár vlasů zůstalo na Delaneyho košili a voda je nevzala. Našel jsem je, vysušil a zvětšil. Tenhle vlas, jak vidíte pouhým okem, je tmavý. Vlasy Henryho Murdocha jsou docela tmavé. Delaneyho vlasy jsou světlé, vlastně šedivé. Ale tady, podívejte se. Pod mikroskopem vidíte, že každý vlas má ještě i kořenový váček. Z toho usuzuji, že ti dva muži se rvali, a to brutálně, až tak, že Delaney vytrhl Henrymu vlasy i s kořínky.“

Murdoch to vyprávěl svému otci, který to tiše poslouchal. „Ano, ty žvásty jsem už slyšel. Neustále opakoval všechny důkazy, ale když na to dojde, co vlastně mají? Modřinu na mý tváři, skvrny od krve, kousky vlasů. Můžou patřit komukoliv.“

Harry se škrábal na hlavě tak energicky, jako by měl hnidy. Murdoch věděl, že se přesně takhle jistě choval i u soudu, a všiml si, jak je odpudivý. Bylo by velice těžké přesvědčit porotu o tom, že je nevinný.

„Ukazoval mi fotografie toho mrtvého, které pořídil. Zranění naznačují, že ty rány šly zřejmě směrem dolů. Útočník byl tedy vyšší než Delaney.“

Harry najednou praštil pěstí do stolu. „Ne, Wille, k čertu s tím! Nejsem totální debil. Na tomhle ho můj obhájce chytil a on připustil, že Delaneyho mohli srazit k zemi. I kdyby jen klečel na jednom koleně, ty rány by pak dopadaly pod tím úhlem. Jeho vrah nemusel bejt vyšší než on. Semple souhlasil. Řekl ti o tom, anebo ses rozhodl, že to nebudeš brát v potaz?“

Ve skutečnosti řekl doktor Murdochovi o všech možnostech, které přicházely v úvahu.

Odsunul židli, přešel podél stolu, zastavil se a studoval fotografii Jejího Veličenstva. Zády k Harrymu poznamenal: „Jak se říká mezi policisty, dej mi příležitost a motiv, a já ti najdu pachatele. Zdá se, že v tvém případě měli oboje.“

„Připouštím, že jsem byl na Delaneyho pořádně naštvanej, ale to neznamená, že půjdu a chlapa zabiju. Na světě by nezůstalo moc lidí, kdyby se věci řešily takhle.“

Murdoch se vrátil na místo. „Požádal jsi mě, abych udělal všechno, co je v mých silách, a pomohl ti. Ale jak?“ Podíval se otci do očí. „Pořád mi lžeš. Dokud mi neřekneš čistou pravdu, budu muset ukončit veškeré další vyšetřování.“

„Já…“

„Samozřejmě, že ses s Delaneym porval. Šel jsi schválně do rokle a čekal tam na něho. Neměl jsi jiný důvod tam jít. Když procházel okolo po cestě, pohádali jste se, a během bitky tě uhodil do tváře a nejspíš taky chytil za vlasy.“

Harry zrudl. „Tak je to teda. Ty si myslíš, že jsem vinnej, že?“

„To jsem neřekl. Žádám tě jenom o trochu upřímnosti. Pral ses s Delaneym? Ano, nebo ne?“

„Ale já to nevím!“ vykřikl Harry. Chvíli na Murdocha zíral a potom rychle odvrátil oči. „Nedávno jsem si na něco matně vzpomněl. Přemejšlel jsem o tom tolik, že dokážu stěží říct, co je pravda a co sen, ale vybavuju si jeho tvář, jak stál nade mnou. Myslím, že mi jednu vrazil. Potom mám už v hlavě úplně vymeteno. Trochu si pamatuju, že jsem se plazil po čtyřech do houští, ale to je všecko. A pak se nade mnou sklání nějakej chlap a říká, že Delaney je po smrti. Udělali povyk z toho, co jsem řekl, ale myslel jsem si, že to byla nehoda. Ještě pořád jsem nebyl ve svý kůži. To, co jsem řekl, nic neznamenalo.“

„A to se ti právě vybavilo?“

Další odmlka, zatímco Harry uvažoval, co na to říct. „Ne, právě teď. Věděl jsem to, když jsem byl před soudem, ale to už jsem předtím rvačku popřel, a tak jsem si myslel, že bude moudřejší nic neříkat.“ Pokrčil rameny. „Stejně by to asi nic nezměnilo.“

Murdoch sáhl po papíru. „Můžu to použít?“

„Posluž si.“

Vytáhl plnicí pero, obrátil papír a rychle něco nakreslil.

„Tohle je lávka na dně rokle. Tady je potok a cesta, která zatáčí doprava. Tebe našli tady, Delaneyho tělo leželo vodě, zrovna tadyhle, pár metrů od tebe. Co dělal na té cestě? Jeho dům je na druhé straně. Předpokládám, že bys ležel a čekal na něj u mostu.“

Harry si pozorně prohlížel kresbu. „Kéž bych mohl říct, že si na to vzpomínám, ale nevím víc, než co jsem ti řekl. Možná jsme se hejbali a strkali se, ale nevím.“

„Ještě je tu pár dalších věcí, které bych si rád vyjasnil. Tys obvinil Delaneyho, že rozptyloval tvého psa během zápasu tím, že na něho pískal. Ale on u sebe žádnou píšťalku neměl. Měl prázdné kapsy.“

„Ach, tak v tomhle mám naprostý jasno. Existujou speciální píšťalky na psy, říká se jim ústní píšťalky. Používají je na ovčácký psy ve Skotsku. Vyrábí se z kosti, mají trojúhelníkovitej tvar a jsou malý. Velice snadno se dají schovat. Vím, že Havoca rozptyloval.“

„Nemohl to být někdo jiný?“

„Nikdo jinej neměl důvod. Flash vedl. Stačila ještě jedna krysa a vyhráli bysme. Proto to udělal.“

„Dobrá. Pro tuto chvíli to necháme být. Vypustil jsi Havoca z přepravky, když jsi šel do rokle?“

„Cože?“

„Newcombe mi řekl, že jsi dal psa do bedny a odešel z hospody. Ale pan Pugh tvrdí, že Havoc byl na volno a štěkal na něho, a právě proto tě našel.“

„Nepamatuju se. Občas se Havoc dostane ven sám. Je to mazanej chlapík. Je to důležitý?“

„Nejspíš ne. Jen další nedořešená věc, kterou se snažím vyřešit.“

Harry vzhlížel k synovi s nefalšovaným obdivem. „Jseš důkladnej, Wille. Myslel jsem si, že takovej jednou budeš. V tomto směru jseš po mně. Mimochodem, našel jsi mýho psa?“

„Ano, staral se o něho Newcombe. Momentálně je u jednoho mého známého, milovníka psů.“

„To rád slyším.“

Zdálo se, jako by se Harry chystal probírat budoucnost svého psa. Murdoch se nechtěl dostat k tomu, co se asi Havocovi přihodilo, a proto rychle pokračoval dál.

„Ty peníze, co chyběly v Delayneyho váčku. Žádné další vágní vzpomínky na něco, cos ještě nezmínil?“

„Nic.“

„Jsi si jistý, že sis nevzal to, co jsi považoval za peníze, které ti právem patří?“

„Kdybych to udělal, kde jsou?“ Harry se otráveně usmál. „Ani kdybych byl totálně namol, nedokážu si představit, že bych vzal prachy a pak je nechal ulítnout ve větru.“

„Mohl jsi je někde schovat.“

„Nemyslím si, že jsem byl schopnej takový námahy. Ale taky mě to napadlo. A proč by nemohl Delaney někomu pár bankovek dát předtím, než potkal mě?“

„Nikdo se nepřihlásil.“

„Copak by se přihlásil ten, kdo ho zabil?“

„To ovšem znamená, že by se s tou osobou musel setkat až po té hádce s tebou.“

Harry se znovu poškrábal na hlavě. „Správně. Nemyslí mi to. Ale řekněme, že ten někdo se cítil podvedenej jako já. Postaví se tváří v tvář Delaneymu a chce po něm prachy. Delaney mu něco dá, ale není to dost. Další hádka a ta osoba ho praští a pak odkutálí jeho tělo do potoka.“

„Nějací kandidáti? Tys byl na tom zápase. Kdo nesl špatně prohru? Kromě tebe?“

„Nikdo neprohrál moc peněz, jenom já a Pugh. Vypláznul nejvíc. Nestěžoval si, to ne, ale mohl to skrejvat.“

„Má slušné alibi. Byl po celou dobu s Newcombem.“

Harry si povzdychl. „Chodíme pořád dokola v kruhu.“

„Nasadil jsem někoho na člověka jménem White. Jak víš, i ten má alibi. Šel s Craigovými.“

„Slyšel jsem to, ale proč by se nemohl vrátit a sledovat Delaneyho?“

„Proč by to dělal? Neprohrál peníze.“

„Ale ani nevyhrál. Možná čekal něco víc. Nebyl jedinej, kdo do sebe házel chlast. Rozpumprlíkovanej mohl klidně po Delaneym jít. Zvlášť jestli si myslel, že je Delaney podvodník.“

„Budeme vědět víc, až ho najdeme. Pokud ho najdeme.“

Harry si vzal balíček tabáku a začal si cpát dýmku. Murdoch počkal, až si zapálí a potáhne. Když mluvil, jeho hlas zněl nevýrazně, ale Murdoch věděl, že se do toho nutí.

„Říkal jsi něco o tom, žes přestal.“

„Z čehož plyne, že jsem zase začal. Nevím, jestli je to tak.“

Harry si odložil dýmku na stůl a odsunul židli dozadu. „Nemůžu tu jen tak sedět, když si ze mě děláš škodolibou legraci, Wille. Jestli se vrátíš, budu rád. Jestli ne…“ Nedokončil, ale vstal, připraven jít ke dveřím.

Murdoch cítil, jak se mu žene krev do tváří. To, co řekl jeho otec, byla pravda. Užíval si toho zvláštního pocitu moci nad tím mužem, který kolem něho způsobil tolik hrůz. Zároveň se ale sám za sebe styděl. Připadal si, jako by zápasil s mrzákem. Harry mu to nemohl vrátit. Jedinou naději vložil do svého syna.

„Počkej!“

Harry se otočil.

„Omlouvám se. Uvědomuji si, že na mě spoléháš.“

„Jistě, spolíhám.“

„Otevřeně, neznám pravdu, ale slibuji ti, že udělám všechno proto, abych ji zjistil.“

Harry se vrátil ke stolu, natáhl ruku a zmáčkl Murdochovo rameno.

„Jsem ti vděčnej, Wille. Neznám nikoho, komu bych věřil víc než tobě.“

Murdoch krátce poklepal otce po ruce. Připadal si skoro nesnesitelně trapně s tímto novým laskavým pocitem.

Vstoupil dozorce. „Musíme jít na dvůr, Harry.“

„Vrátím se co nejdřív,“ slíbil Murdoch.

Barker vzal Harryho za paži a vyvedl ho z místnosti. Murdoch zůstal sedět na místě.

Murdoch urazil cestu domů ve stavu, který se dal nazvat jedině transem. Jen napolo vnímal, že ho ostrý vítr řeže do tváří a že venku není moc lidí, ale když odbočoval do Ontario Street, uvědomil si, že vůbec neví, jak se tam dostal. Choval se jako starý kůň, který se vrací stále stejnou cestou do stáje a nepotřebuje, aby ho někdo vedl.

„Pane Murdochu! Pane Murdochu, počkejte chvilku!“

Ten hlas se ozýval za ním, otočil se a spatřil Samuela Quinna, jak uhání ulicí. Vedle něho klusali na vodítku dva psi. Havoc se k Murdochovi nehlásil, ale Princezna byla okatě šťastná, že ho vidí, a oznamovala to pisklavým štěkotem. Murdoch se zastavil, aby ho došli, a natáhl ruku k fence, která nadšeně táhla na vodítku.

„Ahoj, Princezno, ahoj!“

Zasypala mu tvář sentimentálními psími polibky.

„To stačí, holka. Vždyť mě utopíš.“ Odsunul ji a dotkl se Havoca. Rychle ho poškrábal po hlavě, než se pes odtáhl. Opět zvedl pysky a zavrčel, ale Murdochovi se zdálo, že ledabyleji než dřív.

„Jak se mu daří?“ zeptal se Quinna.

„Dobře. Absces se pěkně hojí. Princezna ho učí, jak se má chovat, a jde mu to. Že jo, kluku?“

Sklonil se a uličnicky poplácal psa po čenichu. Havoc radostně zavrtěl ocasem.

„No tohle. Se mnou to nedělá,“ řekl Murdoch.

„Bude. Musí vás jenom poznat. Rád si hraje.“

Quinn vytáhl z kapsy starou roztrhanou koženou rukavici a zamával s ní Havocovi před nosem. Pes po ní skočil a chvilku se přetahovali.

„Pusť!“ poručil Quinn a Havoc okamžitě rukavici pustil. Oči mu svítily a divoce mával ocasem. Princezna mezitím využila příležitosti a prozkoumala Murdochovy boty a manžety kalhot. Quinn si zastrčil rukavici zpátky do kapsy. „Jsem rád, že jsem vás potkal, pane Murdochu. Mám pro vás pár zajímavých informací.“

Sám sobě navzdory pocítil Murdoch vzrušení.

„Sem s nimi.“

Quinn vešel za Murdochem do domu a psy táhl za sebou. Paní Kitchenová vyběhla z kuchyně, aby je pozdravila.

„Ale ne, takoví krásní psíčci.“

„Paní Kitchenová, to je pan Quinn. Už jsem se o něm zmínil.“

„Těší mě, madam,“ pozdravil Quinn a staromódně se uklonil, čímž si Beatrici okamžitě získal.

„Tohle zlobidlo je ta slavná Princezna, a tady ten kus rohože je Havoc,“ pokračoval Murdoch v představování.

„Pozdrav,“ nařídil Quinn fence a Princezna si poslušně sedla a zvedla tlapku. Paní Kitchenová se dala do smíchu a potřásla fence tlapkou.

„Mohl bych vás poprosit o konvici čaje, paní Kitchenová? A nějaké sušenky, jestli máte?“

Možná se mu to jenom zdálo, ale Samuel vypadal hladově. Podobaný obličej mu zrudl zimou, což mu dodávalo trochu divoký výraz, ale to bylo v naprostém rozporu s jeho veselou povahou.

„Můžete jít do salonu,“ řekla paní Kitchenová. „Nechci vás urazit, ale oba vypadáte jako rampouchy. A psy můžu vzít do kuchyně a dát jim pár sušenek.“

„Děkuji vám, madam, ale musím vás varovat. Tady Princezna je bezedná jáma.“

Při vyslovení svého jména zavrtěla fenka ocasem, ale zdálo se, že neomylně pozná dárce, a klusala předsíní za paní Kitchenovou. Havoc šel také.

„Dejte mi svůj kabát a klobouk, pane Quinne,“ řekl Murdoch.

Quinn odmotal dlouhou šálu a bezmyšlenkovitě si otřel nos do rukávu saka.

„Pořádná zima.“

Murdoch ho zavedl do salonu, který působil radostně s plápolajícím ohněm v krbu a rozžatými lampami. Quinn se posadil na kraj nejbližší židle a dal se do vyprávění.

„Poptával jsem se kolem, jak jste říkal, pane Murdochu, a trefil jsem zlato, dřevo, a jak byste řekl, cín.“

„Moment, prosím, jen si to zapíšu“ Murdoch vytáhl svůj notes a plnicí pero. „Pokračujte, prosím.“

„Nejprve dřevo. To jest surové, nelakované.“ Jak mluvil, odškrtával si prsty. „Tak zaprvé, šedí mopsli patří jednomu anglickému gentlemanovi a jeho synovi. Nejsou tu ještě moc dlouho, ale kdykoliv mají příležitost, sázejí. Dobří psi, nic zvláštního. Někdy vyhrají, někdy ne. Majitelé nikdy nesázejí moc. Stabilní sázky, to je ten správný výraz. Zatím se o nich nic nešušká. Manšesterští teriéři, Flash a Tripper, se cení vysoko. Každý, kdo se vyzná, by chtěl štěně z jejich spojení. Newcombe je mezi pejskaři dost známý a věří mu i ti, kdo nevěří skoro nikomu.“

„Co se povídá o Johnu Delaneym? Podváděl? Rozptylovat psa, který mohl vyhrát?“

Quinn o té otázce pečlivě přemýšlel. Mezi hazardními hráči byla velmi důležitá.

„Jeho čokl byl tak moc dobrej, že se nikdy nemusel před někým sklonit. To s sebou ale občas nese trable – nikdo nechce, aby ho jiný sesadil z jeho bidýlka. Pane Murdochu, váš, ehm, váš otec, tam byl nedávno taky. Dobrý pes, ale…“

Quinn zaváhal.

„Pokračujte, mě neurazíte. Co říkal o Harrym?“

„Neumí prohrávat. Mockrát vsadil vysoko, ale jeho pes je dobrej, takže dost často taky dostal prachy zpátky.“

V tu chvíli vstoupila paní Kitchenová s tácem a on čekal, než nachystá šálky, talířky a čajové náčiní.

„Koláčky jsem právě vytáhla z trouby. Kdybyste ještě něco potřebovali, dejte mi vědět,“ řekla a nechala je o samotě.

Quinn se zakousl do jednoho teplého koláčku. Murdoch se nemýlil, měl hlad, ale nejdřív koláček ochutnal se zvědavostí profesionála.

„Trochu moc jedlé sody,“ poznamenal, ale nacpal si koláček do pusy. Murdoch počkal, až si uvolní ústa natolik, aby mohl pokračovat, a upil ze svého čaje, blahořečil tomu silnému a sladkému nápoji. Připadal si, jako by měl v žaludku kus ledu.

„Dobře, Same. Prosím, pokračujte.“

„Další je cín. Trochu zklamání, obávám se. Ten pan White. Můj kámoš si na něho ihned vzpomněl. Má malého čokla. Je to určitě švihák, z města, a můj přítel říká, že s pravděpodobností dvě ku jedné je to právník, čtyři ku jedné dává na lékaře a deset ku jedné na bankéře. Používá různá jména, White, Green, Brown.“ Quinn se ušklíbl. „Nemá velkou fantazii, co? Podle kámoše je to nabeton hazardní hráč. Sází na cokoliv, na koně, psy, vsadil by i na blechy, kdyby běhaly dostihy.“ Quinn si setřel z knírku drobky a sáhl pro další koláček. „Není ale moc mazaný a prohrává spousty peněz. Nezdá se, že by ho to odradilo, takže se musel narodit se stříbrnou lžičkou v puse. Bohužel, ten můj kámoš nezná jeho pravé jméno, ani neví, kde ho hledat.“

„Nic jiného?“

„Bojím se, že ne.“ Quinn se zasmušil, snažil se přijít na něco dalšího, ale nic nevěděl. „Je mi líto.“

„To je v pořádku. Aspoň něco, od čeho se mohu odrazit. Zkusím projít matriky. Tak co je to zlato?“

Quinn se naklonil dopředu, rukama se opíral o kolena.

„Můj kámoš má bratra, který je chovatelem. Nic ve velkým, jenom dvě feny a jeden pes. Buldoci. Podle toho bratra za ním ten zmetek přišel letos v létě. Tvrdil, že pracuje pro nějaké noviny v Americe a že zrovna píše článek o buldocích. Zajímal se třeba, jak reagují na krysy a jestli by si mohl takového psa pronajmout. ‚Kdepak‘, řekl mu bratr, ,nedám vám svýho šampióna, aby ho dokousaly a infikovaly nějaký krysy.‘ ‚Ale ne,‘ povídá ten chlap. ‚Zaprvé to není žádný šampión.‘ Což je pravda, pane Murdochu. ‚Zadruhé, zaplatím všechny škody, které byste mohl utrpět, a k tomu ještě pěknou sumu za to, že mi ho na jeden den půjčíte.‘ A byla to pěkná sumička, bratr to nemohl odmítnout. A tak odešli, a ten pes – Gargoyle se jmenuje, hnusná bestie – se vrátil zdravý a živý, ale ne na druhý den, jak bráchovi ten chlap slíbil. ‚Zdrželi jsme se,‘ povídal ten chlápek a vyklopil prachy navíc. ‚Dostal jste, co jste chtěl?‘ zeptal se bratr. ‚Naneštěstí ne,‘ odpověděl ten chlápek. ‚Hned jsem vám říkal, že to není zápasník,‘ na to bratr. ‚Ukažte mu medvěda a bude se rvát do krve, ale hlodavci ho nezajímají.‘ Ten chlápek na to nic. ‚Napíšete ten článek?‘ zeptal se bratr. ‚Ne, nenapíšu,‘ odpověděl, ‚ale tady je dolar navíc za vaše trable a ještě jeden, když si to necháte pro sebe. Jde mi o čest.‘ Bratr netušil, co je tak hroznýho na tom, vzít někam psa na práci, na kterou nestačí, ale co tě nepálí, to nehas, jak se říká.“

„Udal ten člověk svoje jméno?“

„Ano a ne. Bratr považuje za moudřejší v jisté situaci raději veškeré informace zapomenout.“

„Jinými slovy, neřekl, jak se ten muž jmenuje.“

„Přesně tak.“

Murdoch poklepával konečky prstů jedné ruky na konečky prstů druhé. „Kdy došlo k tomu zapůjčení a vrácení psa?“

„V létě. Začátkem srpna. Přesný den nevím, ale šel jsem a mluvil jsem s tím bratrem sám a říkal, že co si pamatuje, tak to byla první neděle v měsíci.“

„Dokázal by toho muže popsat? Anebo je to něco, co taky nechce udělat?“

„Tohle mu nevadilo. Říkal, že to byl typ chlápka, co se těžko popisuje. Ne moc vysoký, dost podsaditý, asi tak něco přes třicet. Říkal, že těžko povědět, jestli to byl dělník nebo ne. Jemné ruce a docela slušné šaty.“

„Nezmínil pramen bílých vlasů vepředu?“

„Ne. Jak jsem řekl, bylo těžké ho přimět k tomu, aby toho muže vůbec nějak popsal. ‚Mdlý jak pudink,‘ tak to přesně řekl. Až na jednu věc… Na prostředníku mu chybí jeden článek. Na levé ruce. Prej strčil prst do pasti na krysy.“

Murdoch se zamračil. „Rád bych věděl, jestli za Pugha někdo vyjednával. Určitě Newcombeovi namluvil, že ten pes je jeho. Říkal, že ho má teprve dva týdny.“

„Tak to je blbost. Bratr by toho psa nikdy nedal. Za žádnou cenu. Pronajmout ho, to prosím, ale prodat? Nikdy.“ Quinn se napil čaje. „Řeknu vám, co si o tom myslím, pane Murdochu. Jestli chcete znát můj názor, samozřejmě.“

„Samozřejmě, že chci.“

„Vždycky se najdou nějací střelení chlápci, kteří chtějí za každou cenu vyhrát, ale nechce se jim dělat tu opravdovou práci – vychovat psa a vycvičit ho. Tohle není jenom instinkt, víte. Musíte naučit psa, aby se hejbal rychleji, než je pro něho přirozené, a taky musí ignorovat ty krysy, které už zabili. Pro teriéra to není přirozené. Chlápci jako tenhle by klidně přihlásili do pohárového dostihu osla, aby běžel s plnokrevníky, jenom proto, aby mohli říct, že to udělali. Ale to je jenom můj názor.“

„Nejspíš to tak bude. Zřejmě mu vůbec nevadilo, že prohrává.

Řekl bych, že ta historka, kterou vyprávěl vašemu příteli, může být taky pravdivá.“

„Popravdě, bratr tomu vůbec nevěří. Řekl, že sázel se stejnou možností výhry na obou stranách, takže prachy prostě jen tak vyhodil, aby se vlk nažral a koza zůstala celá.“

„Prosím?“

„Pardon, pane Murdochu. Myslel jsem tím, aby to prostě vypadalo.“ Otřel si rty a vrátil šálek s talířkem na podnos. „Půjdu. Musím být v poledne v práci.“

„Moc vám děkuji, Same. Vážím si vaší pomoci.“

„To nestojí za řeč. Je to jen třešinka na dortu. Nezapomínejte, že vám vděčím za svůj život. Co teď budete dělat?“

„Nejsem hazardní hráč, ale zkusím štěstí. Jestliže si váš přítel myslí, že pan White je právník, začnu tam. A řekl bych, že nejlepší místo, kde hledat právníka, je u soudu.“

Quinn si pleskl na nohu. „Hotel Rossin není daleko od soudní budovy. Zastavte se za mnou. Jestli si chcete dopřát trochu luxusu a najíst se, určitě chtějte jako číšníka Josepha. Řeknu mu o vás. Něco mi dluží. Udělá vám dobrou cenu.“

„Díky, Same. Myslím, že požádám Vince Newcombea z Manchesteru, aby šel se mnou. Ví, jak White vypadá.“

„To je chytré.“ Quinn vstal. „Čas nečeká na nikoho, a tím méně na pekaře. Ne, zůstaňte sedět. Já najdu cestu ven. Jen si vyzvednu psy. O Havoca si nedělejte starosti. Ještě si ho užijete. Přivedu ho, až bude úplně v pořádku. Můžete se u mě kdykoliv zastavit, když budete potřebovat nějakou radu.“

Potřásl mu srdečně rukou a odešel. Murdoch chvíli seděl a zíral do ohně, pozoroval, jak plameny tancují okolo uhlí. Měl pocit, jako by se nehnul z místa. Informace o Pughovi a najatém psu se mu zdály důležité. Na druhou stranu věděl, že při každém vyšetřování je lepší sledovat lži, stejně jako když jde barvář po stopě. Vždycky se z toho dá něco získat.

Vstal a snažil se setřást pocit zoufalství. Nebylo toho moc, čeho by se mohl nějak chytit. Ať tak či onak, chtěl mít jistotu, zda jeho otec Johna Delaneyho zabil. Ne, „chtěl“ bylo příliš vágní slovo. On to musel zjistit.

Všichni se shromáždili okolo Margaretiny postele, jako by to bylo její úmrtní lože. Pod hlavou měla vysoko nastlané polštáře, ležela s očima zavřenýma. Adelia pohlédla na vyzáblý obličej, na zkřivené ruce spočívající na ohřívací láhvi s teplou vodou, která ležela na pokrývce. Jak by si přála, aby její otec nevytvářel zdání, že se Margaret aktivně podílí na rodinných záležitostech. Už mnoho let se stále více nořila do svého vlastního světa, hnána stálou bolestí a vypěstovanou závislostí na opiátech. Hodně se lišila od oné hezké a temperamentní ženy, kterou si Adelia pamatovala ze svého dětství.

Na nočním stolku stála křehká lampa z malovaného porcelánu, z níž se teď začalo nepříjemně kouřit. Charles se zastavil uprostřed věty a zadíval se na ni.

„Ten cylindr potřebuje pořádně vyčistit, Carmelo,“ řekl laskavě.

„Ano, udělám to,“ odpověděla mu švagrová. Nechtěla si stěžovat, jak moc má práce, ale tu výčitku bylo možné v jejím hlase jasně rozpoznat. Seděla u postele naproti Adelii, která se vyhýbala pohledu na ni, jak jen mohla. Carmel byla Margaretina o šest let mladší sestra. Měla sklon k tloustnutí a její světle hnědé vlasy měnily barvu v myší šeď. Jakákoliv podobnost mezi sestrami už dávno zmizela, až na jejich oči, které měly zvláštní zelenomodrou barvu. Adelia soudila, že její tetě v mládí až příliš lichotili a pěli ódy na její hezké oči, protože stále často a nevhodně vrhala koketní pohledy na jakoukoliv osobu v kalhotách, jež přišla na návštěvu. Jak ráda říkávala, mohla si mezi nápadníky vybírat, ale obětovala radosti manželského života službě rodině. Když ještě ani ne čtyřicetiletou Margaret oslabila vážná artritida, Carmel k nim přijela, aby pečovala o ni i o její nebohé děti a manžela. A už tam zůstala nadobro.

„Možná by ses mohla o lampy postarat ty, Adelio. Tetě by to trochu ulehčilo její práci,“ řekl Charles.

„Ne, švagře, ani nápad. Moje neteř toho má na starosti dost, a vždycky mi ráda pomůže, když ji o to požádám.“

Adelia zrudla. To, co říkala její teta, rozhodně nebyla pravda. Nenáviděla domácí práce a pomáhala neochotně. Raději trávila dny nacvičováním recitace. Navíc věděla, že teta Carmel se tváří laskavě jen před jejím otcem.

„Dobrá, tak si tedy zrekapitulujeme situaci a probereme možnosti, které máme,“ vyzval je otec.

Adelia byla ještě podrážděná předchozími poznámkami a mluvila nezvykle přímo. „Mám za to, že jsi říkal, že nemáme žádné možnosti, tati.“

Netrpělivě mávl rukou. Neměl rád, když ho někdo přerušoval v jeho soudech.

„Uvidíme, uvidíme. Jamesi, vyprávěj nám to znovu.“

Craig junior si přinesl misku ústřic a sklenici portského, kterou si dával po obědě. Než odpověděl, pořádně se napil.

„Byl jsem v hudebním salonku, jak tomu říká paní Delaneyová, a doprovázel jsem slečnu Kate na flétnu, když vešel. Vysvětlil nám, že přišel s Newcombem podívat se na psa, ale já jsem ho hned poznal.“ James vypadal rozpačitě. „Byl u soudu, když jsem tam byl i já. Není to ten typ člověka, na kterého snadno zapomenete.“

„Ach, Jamesi, jaké jsi nám jenom způsobil trable,“ ozvala se Adelia.

Její otec zvedl varovně prst. „O tom už jsme mluvili. Jsem přesvědčený, že se James poučil.“

Adeliina asertivita zmizela, jako když škrtne zápalkou.

„Jsi si jistý, že tě ten policajt nepoznal?“ zeptala se Carmel.

James zaváhal. „Nejsem si tak úplně jistý. Choval se tak, ale zdálo se mi, že v jeho pohledu něco problesklo, když mě spatřil.“

„A ty jsi nedal najevo nic?“

James se zazubil. „Nehnul jsem brvou. Ani sám pan Irving by to nesvedl líp.“

„Pokud tedy nepřišel jen tak nevinně, jak tvrdí, co tam pohledával?“ zeptala se tiše Adelia.

„Rád bych, abys mluvila víc nahlas, Addie,“ řekl jí bratr značně podrážděně. „Musíme neustále napínat uši, abychom tě vůbec slyšeli. Rozčiluje mě to.“

„Adeliina otázka je velmi příhodná,“ přerušil ho Charles. „Skutečně, tohle je otázka. Proč vlastně nějaký policista navštíví Delaneyovy tak pozdě?“

Margaret otevřela oči. „Charlesi, budeme se muset zase stěhovat?“

„Nevím jistě, miláčku. Právě o tom diskutujeme.“

Otočila hlavu a ten pohyb jí působil takovou bolest, až sebou škubla. „Pokud ano, ráda bych někam, kde je teplo.“

„Já vím, drahoušku. Vezmeme to samozřejmě v úvahu.“

Craig pokračoval, jeho hlas zněl odměřeně a vážně, jako by hloubal o nějaké delikátní filozofické otázce, což dělal, když studoval v Oxfordu.

„V tuto chvíli můžeme na danou otázku říci jen to, že nevíme, proč tam byl. Sleduje Newcombea? Kvůli takové nicotnosti, jako jsou sázky? Anebo je to něco vážnějšího? Týká se nás to nějak?“

„To bych nepředpokládala, tati,“ namítla Adelia. „Určitě nic neví. Prosím tě, nenuť nás zase se stěhovat. Připravuji se na vánoční večírek. Opravdu nesnesu to pomyšlení, že bych měla zrovna teď odejít.“ Hlas se jí třásl zadržovaným pláčem a Craig se zamračil.

„Nesmíš být tak sobecká, Adelio. Musíš myslet i na ostatní. Tvé matce by udělalo teplejší klima, třeba na Floridě, dobře. Navíc nemůžeme riskovat, že po nás ten policista opravdu jde. Souhlasíš, Jamesi?“

„Myslím, že takhle musíme uvažovat. A jestli jde o falešný poplach, můžeme se vždycky vrátit.“

„Carmel?“

„Taky si myslím. Jak to vidím, nemáme na vybranou.“

„Přesně.“

Charles se naklonil a poklepal dceru po ruce.

„Netrap se, moje malá. Neodjedeme hned. To by vypadalo velmi nápadně. Navrhuji, abychom okamžitě odjeli my dva, já a James. Rozhlásíme, že moje matka těžce onemocněla. Margaret, obávám se, že ty tu budeš muset zůstat, dokud nezjistíme, jak se věci mají. Ale slibuji ti příští rok přinejmenším dlouhou dovolenou na slunci.“

„Děkuju ti,“ zamumlala jeho žena. Zdálo se, že odplouvá do snů.

„Nemůžete jet sami,“ namítla Carmel. „Oba jste nemohoucí jako jehňata, pokud jde o to, postarat se o sebe. Pojedu s vámi. Adelia se dokáže o svou matku postarat.“

Craig se na švagrovou široce usmál. „To je od tebe velice šlechetné, Carmel. To by bylo určitě nejlepší. Nemusíme teď Margaret zneklidňovat a Adelia může jít na ten svůj večírek. Souhlasíš s tím, dítě?“

Adelia držela pevně sepjaté ruce v klíně, ale měla za sebou už mnoho let tréninku, než aby dala najevo, co doopravdy cítí, jak je naštvaná a jak se jí to dotklo.

„Škoda, že mě neuvidíte při představení,“ odpověděla.

Craig vstal a sklonil se nad ní, aby ji políbil na temeno.

„A mluvím za nás za všechny, když říkám, že nás to taky mrzí. Musíš nám to předvést aspoň doma.“

„Ano, tati.“

„Takže jsme domluveni. Jamesi, zajdi do města na nádraží a zařiď, co je třeba.“

„Ano, papá.“

Adelia zvedla hlavu a podívala se na bratra. „A co řekneš chudákovi Kate Delaneyové? Už jednou byla kvůli tobě špatná. Pošleš ji tentokrát přímo do hrobu?“

James se zasmál: „Nebuď tak melodramatická, Addie. Napíšu něžný dopis, ve kterém jí oznámím, že moje milovaná babička v Americe vážně onemocněla a že ji jedeme s otcem navštívit. Za krátký čas se sice babičce trochu uleví, ale její zdraví je vrtkavé. Budu jí psát dopisy stále méně a nakonec Kate sdělím, že moje srdce získala jiná, a tím to skončí.“

„Ne, to nebudeš,“ přerušil ho ostře Craig. „Jeden dopis, v němž oznámíš, že odjíždíme, a konec. Dopisy mohou sledovat.“

„Ano, zajisté. Promiň, papá.“

„Jak můžeš být tak krutý, Jamesi?“ vybuchla Adelia. „Lámeš dívkám srdce, jako když malí kluci rozbíjí ptačí vejce, jen aby viděli, co je uvnitř.“

„No tak, no tak, snad mi nechceš říct, že ses do někoho zakoukala, Leilo? To proto se po mně tak vozíš? Získal pan Pugh tvoje srdce? Vidím, že ano. Podívej, jak se červená, papá.“

Craig pozorně sledoval svou dceru. „Je to pravda, Adelio? Proto jsi tak neústupná?“

„Ne, tati. Jsem znechucená z toho, že můj bratr se chová jako starý kocour.“

James se rozchechtal, pobaven jejími slovy. „Ona lže, papá. Je zamilovaná do toho drzého Pugha.“

Adelia neodpověděla, ale klouby prstů jí zbělely, jak pevně je svírala.

Craig mluvil konejšivě. „Opravdu nemáme na vybranou, Adelio. Je dost pravděpodobné, že ten policista tvého bratra poznal. Co když se zabývá tím případem? Co by bylo s tvou matkou, kdyby nás odhalili a zažalovali? Jak by se vyrovnala s tím, že její milovaný manžel a syn sedí ve vězení? A nezapomeň, moje dítě, že jakkoliv se to tvé duši jeptišky nelíbí, i ty jsi do toho zapletená. Předpokládám, že nechceš skončit ve věznici Mercer, s ženskými, které patří k té nejhorší spodině.“

Vždycky se vyjadřoval takto složitě a Adelii to připadalo jako zlatý prýmek na špinavém kabátě. Prohlížela si svoje štíhlé bledé prsty a z hloubi duše ho nenáviděla.

„Tak tedy ujednáno. James a já odjedeme prvním vlakem. Zamíříme do Chicaga a pošlu ti telegram na poštu, obvyklá šifra.“

„Desky necháte tady?“ zeptala se Adelia.

„Samozřejmě. Jestli ten policajt po nás jde, bylo by velice nerozumné, abychom je já nebo James tahali s sebou.“

„Co když budou chtít prohledat dům?“

„Jsou dobře schované na obvyklém místě, nikdy je nenajdou. A v tom vysoce nepravděpodobném případě, že by je našli, budete dělat, že o ničem nevíte. Ani náznakem nedáte nic najevo. Vyjádřil jsem se dost jasně, Adelio?“

Mrzutě přikývla.

„Napíšu ti, až bude bezpečné je přestěhovat.“

„Máme dost peněz, abychom nějak vyžili?“ zeptala se Carmel.

„Na chvíli ano.“ Craig se znovu trochu napil vína. „Ale zvažuji, že je nejvyšší čas, aby si některé z mých dětí našlo dobrou partii. Třeba bohatou americkou dědičku. Co ty na to, Jamesi?“

Jeho syn pokrčil rameny. „Nemám nic proti. Pokud bude hezká a nebude nudná, ožením se s ní. Problém je v tom, že se nikde nezdržíme dost dlouho, abych se mohl někomu dvořit.“

„Nevšiml jsem si, že by tě to nějak omezovalo, Jamesi. Řekl bych, že dokážeš upevnit přátelství pozoruhodně rychle.“ Pohlédl na dceru. „Teď o tom nebudeme mluvit, Adelio, ale i ty musíš přemýšlet, co se sebou. Když chceš, dovedeš být velmi přitažlivá. Chci, abys příští rok chodila do společnosti častěji než teď. Jak říká básník, ‚proč být skromnou fialkou, kterou nikdo nespatří… v poušti?‘“

„A co teta Carmel?“ vybuchla Adelia. „Je ještě svobodná. Mohla by si vzít bohatého vdovce.“

„Nebuď směšná, dítě. Carmel se takových myšlenek už dávno vzdala. Nemám pravdu, švagrová?“

„Strašně dávno, bratře Charlesi. Nepřeju si nic jiného než se postarat o sestru a její děti, dokud mě budou potřebovat.“

Ve vzduchu se vznášela lež, hustá a sytá jako ten kouř z petrolejové lampy. Adelia měla pocit, že se udusí.

Murdoch skoro klusal do Church Street, kde chtěl chytit tramvaj jedoucí na sever. Také se nemohl dočkat, až si promluví s mladým Billym. Hoch stál na svém stanovišti, a když uviděl Murdocha, zavolal na něho.

„Další dopis, pane?“

„Ne. Jen jsem se chtěl ujistit, zda jsi doručil ten, který jsem ti dal.“

„Jasně. Žádný kecy. Udělal jsem přesně, o co jste mě prosil.“ Drze se zašklebil. „Když vám řeknu, jak se tvářila, dáte mi další niklák?“

„Možná. Záleží na tom, jestli ta informace za to stojí. Ale čistou pravdu. Žádné lhaní. Měla radost?“

„Ano a ne. Když jsem jí řekl, že ten dopis je od vás, poplašilo ji to. Víte, jako kdybyste psal něco špatnýho, co nechtěla slyšet. Ale pak si ho přečetla a vypadala šťastně, a pak zase zesmutněla.“

Billy dělal grimasy, aby ilustroval svoje slova, a to Murdocha rozesmálo, i když ho netěšilo, že Enid byla smutná.

„Nic neříkala?“

„Pěkně mi poděkovala za to, že jsem jí dopis přinesl. Mluví docela legračně, že? Jako kdyby zpívala ,Děkuji vám, mladý muži, jsem vám zavázána.‘“ Napodobil Enidin velšský přízvuk tak dokonale, že se Murdoch znovu zasmál.

„Hej, chovej se slušně, kamaráde.“

Hoch si ho vychytrale prohlížel. „Měl bych vám ale říct, pane Murdochu, že máte soka, takovýho frajírka.“

„O čem to mluvíš?“

„Je to tak. Musel vás vidět, jak mi dáváte to psaníčko. Sotva jsem na rohu zabočil, už byl za mnou. Nabídl mně pětadvacet centů, když mu prozradím, kdo jste.“

„A prozradils?“

„Já ne. ‚Proč to chcete vědět?‘ ptám se.“ Zamrkal na Murdocha. „Chcete vědět, co říkal?“

„Ven s tím!“

„Tak jo, nemusíte se hned čílit. Povídá: ,Protože mám důvod si myslet, že je ten člověk podezřelá osoba, a jestli mu děláš poslíčka s dopisem, mohl by ses dostat do problémů se zákonem.‘“

„Cože? Kdo k sakru je ten chlápek?“

„Jak jsem řek, chce vás vystrnadit a namluvit si vaši dámu. To o tý podezřelý osobě, to byly jenom kecy.“

Murdoch se zamračil. „Dal jsi mu moje jméno?“

„Jasně že jo. Povidám: ‚To jste úplně vedle, pane. Protože on sám je zákon. Je to detektiv a jmenuje se Murdoch.‘“

Chlapec se na Murdocha vítězně zubil.

„Nech toho, Billy, proboha!“

„To ho hnedle zarazilo. ‚Můžu mrknout na to psaní?‘ ptá se, a to jsem poznal, že jde po té vaší. ‚Ani náhodou,‘ povídám mu. ‚To je jenom pro její oči.‘ ‚Dobrá,‘ řekl, ‚asi jsem se ve svém podezření zmýlil,‘ a šel pryč.“

Murdoch zíral na chlapce, který okamžitě uhnul pohledem.

„Ty jsi malý lhář. Tys mu ten dopis ukázal, že jo?“

Billy uhnul před zdviženou rukou. „Ne, neukázal. Přísahám, pane.“

Murdoch ustoupil o krok dozadu, zahanben tím, jak nad sebou náhle ztratil kontrolu.

„Můžeš mi ho popsat?“

„Nic zvláštního. Menší než vy. Hnědej knírek. Měl na sobě takovej ten pršiplášť s kapuci. Žádnej štramák, ale nevypadá ani na švorcáka. Docela jemnej hlas.“ Hoch nervózně pozoroval Murdocha. „To je všecko, čeho jsem si všimnul, vážně.“

„Nejspíš jsi koukal po jeho penězích, tak proto.“

Billy zrudl a Murdoch se za sebe znovu zastyděl. Chytil hocha lehce za paži.

„To je v pořádku. Na tvém místě bych se nechoval jinak.“

„Ještě jsem si na něco vzpomněl,“ dodal Billy. „Sundal si rukavici, aby mi zaplatil, a chyběl mu poslední článek jednoho prstu. Tohohle.“

Ukázal na prostředník levé ruky. Murdoch na hocha zíral.

„Neděláš si ze mě srandu, že ne?“

„Ne, pane. Přísahám, že jsem to viděl. Tenhle prst to byl.“

„Dobrá, věřím ti. Kdyby ještě přišel a vyptával se na mě, dej mi okamžitě vědět. Můžeš přijít na stanici. Přijmou od tebe vzkaz. Nebuď tak nervózní. Jestli máš čisté svědomí, nic se ti nestane.“ Murdoch vylovil z kapsy pár drobných. „Na, připiš si to k zisku.“

V té chvíli zastavil u chodníku kočár, z okénka vyhlédl starší muž a luskl na hocha prsty, aby umetl cestu ke dveřím hotelu.

„Ano, pane. Hned to bude, pane.“

Billy vyskočil jako na povel, Murdoch ho nechal a sám pokračoval v cestě. Pokud ve městě není nějaká epidemie amputovaných prostředníčků, pak usoudil, že to musí být stejný muž, který chtěl najmout Gargoyla pro pana Pugha. Sam Quinn zřejmě prozradil, proč se vyptává. Zastavit šíření klepů mezi sázkaři bylo stejně nemožné jako zakázat blechám, aby skákaly z jednoho psa na druhého.

Přemýšlel, jak ho ten člověk našel. Také se cítil trapně, když si pomyslel, že někdo jiný četl jeho nejněžnější myšlenky, a nebylo pochyb o tom, že mu ten hoch dal dopis přečíst. Jak by mohl odolat nabídce, která pro něho znamenala nocleh? Na druhou stranu to mohla být jen náhoda, pokud se jedná o ty psy, a ten muž je skutečně jeho sok. Pokud věděl, celou tu dobu, co bydlela Enid u Kitchenových, ji nepřišel nikdo navštívit, a vypadalo to dost nepravděpodobně. Takže buď se ten cizinec „mdlý jak pudink“ zajímá o Murdocha, protože je nápadníkem Enid, anebo proto, že vyšetřuje ten Delaneyho případ. Obě možnosti mu dělaly vrásky.

Vstupní halu soudní budovy zaplnil opar modravého kouře, jak si mnozí z diváků krátili čas během přestávky soudního projednávání dýmkou či doutníkem.

„Podívejme se na vývěsní tabuli,“ navrhl Newcombe a razil si cestu davem k jednomu z masivních betonových pilířů uprostřed vestibulu, na němž visely tabule. Navzdory tomu, že se snažil tvářit přiměřeně vážnosti situace, se hostinský bavil. Murdochovo pozvání velice ochotně přijal s tím, že se do města nedostane tak často.

„V soudní síni A se projednává nějaký případ, to je tahle napravo. Můžeme klidně začít tam.“

Protlačili se masou lidí a vešli do síně.

„Támhle. Tady je místo ve třetí řadě, vedle lavice obžalovaných.“

Murdoch ho následoval a oba vklouzli na lavici. Murdoch se rozhlížel okolo. Síň s holými stěnami a obyčejnými dřevěnými lavicemi se rozhodně nedala nazvat majestátní. Nejhezčí na ní byla vysoká okna vedoucí na sever do Adelaide Street a na západ do Toronto Street. Ze stropu viselo nové elektrické osvětlení, ale ve srovnání s paprsky, které sem dopadaly okny, bylo bledé. Zimní slunce se snažilo ze všech sil.

„Hej, to jsou naše místa,“ zahřímal kdosi za nimi. Hleděli na ně dva muži, jeden z nich rozložitý se širokými rameny, vypadal jako nějaký předák. Newcombe se nenechal ani v nejmenším zastrašit. „Našli jsme je, jsou naše,“ řekl vesele. Muž s tváří ošlehanou větrem vypadal, jako by chtěl vyvolat hádku, ale naštěstí v tu chvíli vstala nějaká žena na konci řady a uvolnila své místo.

„Můžete si sednout sem, já odcházím.“

„Ještě jste neslyšela výrok poroty,“ namítl další divák.

Pokrčila rameny. „On z toho vyvázne. Vždycky je to tak.“

Trochu vztekle zašustila sukní a odešla.

„Chce si na to někdo vsadit? Dvě ku jedné na jeho nevinu,“ řekl jeden z mužů, chlapík se špičatým nosem, který vypadal, že by si vsadil i na smrt vlastní matky, kdyby s ním do toho někdo šel.

„Beru,“ odpověděl nějaký muž před ním. Další sázkaři už nebyli, ale zato neochotné šoupání nohou, jak se řada snažila udělat místo pro statného muže, který protestoval proti Newcombeovi.

Murdoch seděl vmáčknutý mezi tělnatou růžolící ženu po levé ruce a Newcombea po pravé. Žena měla tak široký klobouk, že ho prakticky škrábal po tváři, a pocítil soucit s mužem, který seděl za ní a který, jak viděl, se houpal dopředu dozadu, aby něco zahlédl.

Murdoch byl několikrát předvolán k soudu jako svědek, a protože věděl, že by ho mohli poznat, vzal si raději hnědou fedoru namísto perziánového klobouku, a stáhl si ji hluboko do čela. Do šály se zamotal až po nos. Věděl, že mnozí z diváků sem chodí pravidelně, zejména když šlo o nějaký senzační případ jako tento, jak se domyslel. Všude okolo něj panovala táž atmosféra očekávání a vzrušení, jakou najdete v divadle těsně předtím, než jde opona nahoru. Nikdo si netroufl plivat nebo louskat ořechy, protože je pozoroval soudní konstábl, ale kdyby mohli, dělali by obojí.

Murdoch si stáhl rukavice a otřel si čelo pod krempou klobouku. Už se potil. Soudní síň vytápěla veliká kamna na dřevo, a protože tu byla spousta lidí v zimních šatech, všichni namačkáni jeden na druhého, vzduch se skoro nedal dýchat. Nebyl si jist, jak dlouho vydrží ve svém maskování.

Newcombe do něho dloubl. „Začínáme,“ řekl.

Dveře na vzdálenějším konci místnosti se otevřely a vstoupil soudní úředník, drobný obrýlený mužík v černých šatech. Za ním šel šouravým krokem vysoký muž v černém taláru s bílým límečkem a vázankou, jaké nosí advokáti.

„No tohle,“ vykřikl Newcombe. „Podívejme se, koho to tu nemáme.“ Kývl směrem na právníka. „To je sám pan Clement. Obhajoval Harryho Murdocha.“

Murdochovo srdce se rozbušilo a trochu se narovnal, aby na toho muže lépe viděl. Harry o něm mluvil trochu s despektem a Murdoch pochopil proč. Clement nepůsobil zrovna impozantně. Neměl vousy, ale dlouhé chomáčovité licousy a vlasy, kterými se bláhově snažil zakrýt pleš, vypadaly umaštěně. Černý talár mu příliš nepadl, jako by si ho vypůjčil od někoho menšího. Posadil se za stůl právníků naproti porotcům a začal listovat ve svých papírech.

Prostřední uličkou vešel nenápadně zezadu nějaký muž a sedl si na lavici obžalovaných, která stála vedle nich. Murdoch usoudil, že to je obviněný v tomto případu. Určitě ho propustili na kauci a on se písemně zavázal, že se dostaví k soudnímu jednání. Vypadal elegantně, dobře oblečený v tmavě šedém dopoledním obleku a střízlivé kravatě. Na rozdíl od svého advokáta měl upravené vlasy i bradku. Byl dost blízko, aby Murdoch ucítil vůni jeho pomády.

Korpulentní dáma šťouchla Murdocha loktem do žeber. „To je stěžovatelka. Ta žena v hnědé pláštěnce.“

Ukázala na lavici za panem elementem. Na ženě bylo poznat, že je ve stresu, pohrávala si s vlasy a neustále se snažila jejich pramínky nacpat pod klobouk se širokou krempou. Nebylo snadné ji nějak zařadit. Příliš křiklavý klobouk ozdobený stužkami jí nepřidával na úctyhodnosti, ale šaty měla docela vkusné.

Dveře naproti nim se znovu otevřely a dovnitř vkráčeli dva další advokáti. Newcombe nadšeně strčil do Murdocha.

„Trefa, hned napoprvé! To je on! Ten vpředu. To je náš pan White.“

Předák to samozřejmě slyšel a pohrdavě si odfrkl jako ten, kdo pozná ignoranta.

„Ne, nené. To je pan Blackstock. Je to mladší obhájce.“

Murdoch se podíval na Newcombea, jestli je to pravda, a hostinský pokýval hlavou. „To je ten, kterého hledáme. Nezáleží, jak si říká, ale je to naprosto určitě on.“ Muži seděli u jednoho stolu.

„Jsou tedy on a Clement partneři?“

Předák odpověděl místo Newcombea. „Ano, jsou, i když většinou vede vyšetřování pan Blackstock starší. Je ostrý jak břitva. Clement podle mě napolo spí.“

Newcombe zavrtěl hlavou. „Velmi podivné. Při tom soudu nebylo po panu Blackstockovi alias Whiteovi ani vidu, ani slechu.“

„O jakém soudu to mluvíte?“ přerušil ho soused. „Byl jsem skoro na všech. Nemůžu pracovat, protože jsem si poranil záda. Chodím sem, když mám čas. Aspoň mám co dělat.“

Murdoch se rozhodl, že hodí návnadu a počká, jestli se něco chytí.

„Viděl jste případ Její Veličenstvo versus Henry Murdoch? Byl obviněn z vraždy Johna Delaneyho ve strži u Shaftesbury Road letos v srpnu. Pan Clement byl jeho obhájcem.“

„Murdoch? Je to ten vysoký chlapík, kost a kůže, skoro holohlavý? Mrzout?“

„Ano, to by mohl být on,“ potvrdil Murdoch.

„Ten případ jsem sledoval.“ Podíval se na hostinského. „Hej, teď když se na vás dívám zblízka, vy jste taky svědčil. Jste hospodský.“ Poklepal si ukazovákem ze strany na nos. „Tváře si vždycky pamatuju.“

„Ano, to jsem já, Vincent Newcombe. A kdo jste vy?“

„George Rogerson, k vašim službám. A váš přítel?“

„Williams,“ odpověděl Murdoch.

„Viděli jsme se už? Připadáte mi povědomý. Byl jste tu jako svědek?“

„Ne, myslím, že jsme se ještě neviděli. Každou chvíli tohle slyším. Zřejmě mám tuctový obličej.“

Všichni si navzájem potřásli rukama.

„Proč vás ten Murdochův případ zajímá?“

„Jenom ze zvědavosti. Pokud vím, existovaly pochyby, jestli je vinen nebo ne.“

Rogerson pokrčil rameny. „Nevím, odkud to máte. Jasný od začátku až do konce. Mám radši případy, který jsou aspoň trochu napínavý. Jako, je tenhle chudák obviněn neprávem? Ano, je, ne, není. Rozhodněte se, protože mu natáhnou oprátku. Ale ten chlap byl od začátku napůl mrtvej. Zkároval se, jak zákon káže, a pak praštil chlapa, o kterým si myslel, že ho podvedl. Dejte na mě, stává se to každou chvíli. Měl to uhrát na zabití. Dostal by lehčí trest.“

Murdoch pocítil absurdní touhu vymazat Rogersonovi z obličeje ten vědoucí výraz.

„Řekl byste, že pan Clement odvedl dobrou práci?“

„Ne tak špatnou, vzhledem k tomu, že se neměl čeho chytit. Ale prokurátor byl lepší. Nějakej pan Greene. Dotáhne to daleko, tenhle mládenec. Jde po povýšení jak hladověj žralok. A porotci si ho váží. Nepřesvědčuje je, ani se k nim nechová moc přátelsky. Pan Clement huhňá, což podle mě není pro právníka to nejlepší. Člověk si myslí, že neví, o čem mluví.“

Pan Blackstock alias White se bavil na lavici obžalovaných se svým klientem. Na advokáta byl dost mladý, měl střední postavu, tmavé husté vlasy a bujný knír. Nevšímal si diváků, jako kdyby vůbec neexistovali, potřásl si rukou s obžalovaným a usedl vedle pana Clementa. Murdoch věděl, že se Newcombe nemýlí. Blackstock odpovídal popisu, který mu dal Harry. Nedokázal skrýt svůj vlastní pocit sebejistoty a výjimečnosti. Byl to švihák, o tom není pochyb.

Najednou, v reakci na nějaký signál, kterého si Murdoch nevšiml, soudní úředník zvedl ze stolu zvonek a rázně jím zazvonil.

„Pozor, pozor, pozor. Povstaňte. Soud zasedá, předsedá Jeho Ctihodnost soudce Falconbridge.“

S velikým šoupáním a hlučením se diváci postavili, když vplul dovnitř soudce, impozantní postava v dlouhém černém taláru. Vystoupal po schůdcích na svou lavici, která stála na vyvýšeném pódiu. Zde se zastavil, přehlédl soudní síň, pokynul hlavou a posadil se.

Úředník zvolal: „Můžete si sednout.“

Znovu hluk a šoupání nohou, když všichni usedali. Murdoch byl teď ještě víc namačkaný na svého souseda, protože diváci na jeho lavici využili příležitosti a udělali si pro sebe víc místa. Soudce naznačil úředníkovi, aby zavolal porotu, a do místnosti brzy napochodovalo třináct mužů. Všichni byli pěkně upravení a Murdoch se dohadoval, že jsou to převážně obchodníci, jeden či dva možná dokonce intelektuálové. Advokát obhajoby vybral tuto porotu velmi dobře. Porotci zasedli ve svých lavicích po Falconbridgeově levici, kolmo k divákům.

Úředník měl panovačné manýry horlivého člověka. „Předsedo poroty, prosím, vstaňte. Dospěli jste společně k závěru?“

„Ano.“

„A vy tedy, prosím, promluvte za své kolegy porotce. Jak zní výrok? Shledáváte obžalovaného vinným či nevinným z trestného činu znásilnění?“

Předseda poroty se usmál. „Shledáváme obžalovaného nevinným.“

V síni začali všichni brebentit a klábosit, na což soudce okamžitě reagoval klepáním kladívka. Z toho hluku ovšem Murdoch usoudil, že jde o očekávaný a lidmi schvalovaný výrok. Muž na lavici obžalovaných dokonce malinko zamával rukou na znamení díků. Murdoch si však všiml, že žena reagovala, jako by jí někdo uštědřil políček. Pak pomalu vstala. Muž sedící v první řadě přihlížejících šel k ní a vzal ji za paži. Neutěšoval ji a ona ho o to ani nežádala. Ohlédla se na svého právníka, který jí něco řekl a pak se otočil a sbíral své papíry. Kráčela uličkou k východu. Murdoch měl dojem, že kdyby nebyli u soudu, mnozí z mužů by se jí vysmívali a pokřikovali na ni.

„Z čeho ho obvinila?“ zeptal se Rogersona.

„Z pohlavního zneužití. Je to doktor a ona tvrdí, že s ní při vyšetření šukal.“

„A?“

Muž si zatahal za konečky kníru. „Nejspíš jo, ale zajímalo by mě, proč s tím ona leze na veřejnost? Kdyby to byla moje žena, nedovolil bych to. Udělala ostudu celý rodině. A vidíte, co se stalo. Dostal se z toho. Nemůžete obvinit doktora a čekat, že to vyjde. Byla víc než hloupá, že to vůbec zkusila.“

Kolem doktora se vytvořil docela velký dav lidí, kteří mu gratulovali, ale Murdoch pozoroval mladého Blackstocka, jak míří k zadním dveřím.

„Pojďme, Vincente, promluvíme si s panem Whitem.“

„Říkal jsem vám, jmenuje se Blackstock,“ opravil ho jejich soused.

Murdoch netušil, jak se dostane k Blackstockovi bez toho, aniž by soudnímu úředníkovi – a tedy také Newcombeovi – neprozradil, kdo doopravdy je. Naštěstí nějaký gratulant zdržel advokáta v soudní síni. Murdoch se nemilosrdně prodral davem blíž k němu. Newcombe mu šel v patách.

„Pane Blackstocku, na slovíčko, prosím.“

Mladý muž se zastavil. Podíval se na Murdocha docela zdvořile, očekával další gratulaci, ale pak spatřil Newcombea a tváří mu přelétl výraz naprostého zděšení. Murdoch se chopil své šance a natáhl ruku.

„Jmenuji se Williams.“ Kývl přes rameno. „Myslím, že pana Newcombea už znáte. Mohli bychom si promluvit v soukromí?“

Blackstock mu neochotně stiskl ruku a krátce pokynul Newcombeovi. Jeho myšlenky byly až komicky čitelné. Přemýšlel, zda nemá zapřít fakt, že hostinského zná, uvažoval, jak odmítnout audienci a zmizet do své kanceláře. Rychle si uvědomil, že Newcombe určitě ví, kdo je, a hledá ho z nějakého důvodu. Podle jeho znepokojení to není neškodný důvod.

„Ano, samozřejmě. Pojďme do mé kanceláře. Děkuji, pane. Mnohokrát děkuji.“

Poslední poznámka byla určena dalšímu z příznivců. Chovali se, jako by Blackstockovi vyhráli nějaké mistrovství, a oni zatím dosáhli pochybného vítězství předsudku nad pravdou. Murdoch ho rád následoval dveřmi do klidného vestibulu.

„Moje kancelář je tady,“ řekl a ukázal na dveře vpravo. Vešli do místnosti za ním.

Pan Clement měl buď jinou kancelář anebo se ještě zdržoval v soudní síni, protože tam, k Murdochově radosti, nebyl. Stejně jako soudní síň i kancelář byla strohá. Žádné ozdobné táflování nebo přepychové závěsy. Podlaha z prken, malý a skrovný krb a okna s plátěnými roletami. V rohu stál stůl a otlučená knihovna přecpaná papíry vedle dveří. Byla tu dvě křesla, obě v horším stavu než Murdochovo v jeho místnůstce na stanici.

Blackstock našel útočiště za stolem a mávl na ně, aby se posadili. Otevřel dřevěnou krabici a vytáhl doutník. Dodatečně nabídl krabici i svým dvěma hostům.

„Ne, děkuji,“ odmítl Murdoch, ale Newcombe si dychtivě nabídl.

„Co pro vás mohu udělat, pane… ehm… Williams jste říkal?“ Nedíval se na Murdocha, ale věnoval se rituálu střihání a zapalování doutníku. Newcombe udělal totéž a vzduch se rychle zaplnil aromatickým kouřem.

„Vím, že jste byl na zápase s krysami, po kterém našli jednoho z účastníků, Johna Delaneyho, v potoce mrtvého.“

„Ach, tak vy víte? A kdo vám to řekl?“ Ani teď se nedokázal zcela oprostit od chování advokáta.

„Já, pane,“ vložil se do rozhovoru Newcombe. „Přišli jsme sem hledat pana Whitea, a našli jsme pana Blackstocka. Ale je to jedna a táž osoba, pokud ovšem nemáte dvojníka.“

Uchichtl se a Blackstock se nervózně usmál. „Ne, aspoň o žádném nevím.“

Z ničeho nic si vytáhl z vnitřní kapsy červený hedvábný kapesník a otřel si čelo. „Jak vidíte, jsem jedna a táž osoba.“

„Proč jste se nepřihlásil, pane?“ zeptal se Murdoch. „Policie vás hledala prostřednictvím inzerátů. Jeden muž byl obviněn z vraždy.“

„Správně. Vlastně jsem žádnou z těch výzev neviděl. Jistě, četl jsem o té vraždě, šokující záležitost, ale vraha okamžitě zadrželi, a tak jsem ani neviděl důvod, proč by mě někdo mohl potřebovat.“

„Byl to trestní případ, pane Blackstocku.“

„Toho jsem si vědom, ale jak říkám, zdálo se, že se mě to netýká.“

Znovu si rychle otřel čelo a Murdoch viděl, že to není pouhý rituál. Blackstock se silně potil. Najednou, jako by si uvědomil, co Murdoch dělá, se zakabonil. „Proč jste tady? Z jakého titulu mi kladete takové otázky?“

Murdoch zaváhal, ale Newcombe mu poskytl čas. „Pana Williamse si najala rodina odsouzeného, aby provedl další šetření a ujistil se, že spravedlnosti bylo učiněno zadost.“

„O čem to mluvíte? Nebyl tu ani stín pochybnosti. Já sám jsem viděl zlou krev mezi Harrym Murdochem a Johnem Delaneym.“

Murdoch jim skočil do řeči. „Jste muž zákona, pane Blackstocku, a přesto zcela záměrně ignorujete žádost, abyste podal svědectví v případu vraždy. Považuji to za trestuhodné.“

„Už jsem vám říkal, že jsem o tom nevěděl.“

„A přesto byl váš partner v tom případu na straně obhajoby. Podle Harryho Murdocha se nabídl, že se toho případu ujme, pro bono. Řekl bych, že normálně berete jen případ, za který dostanete dobře zaplaceno, jako ten doktorův dneska. Proč jste souhlasil s tím, že budete obhajovat někoho, kdo nemá ani cent?“

„My s Clementem všechno neprobíráme. Pracujeme samostatně. Pokud chce pracovat zadarmo, je to jeho věc.“

Blackstock seděl velmi tiše a zíral na Murdocha jako beránek, který pozoruje vlka, jak kolem něj krouží.

„Není pravděpodobnější, že jste mu nařídil, aby ten případ vzal, a vy jste tak věděl z první ruky, co se děje? Clement není nijak mimořádný právník. To proto jste ho přiměl, aby ten případ vzal? Aby se z toho obviněný nedostal?“

Blackstock odsunul židli od stolu, co nejdál od Murdocha.

„To je absurdní. Skutečně trvám na tom, abyste odešel, pane. Celé tohleto kázání je urážka.“

„Urážka se ani zdaleka nevyrovná oběšení, pane Blackstocku. Můžete se cítit pohoršený, jak chcete, ale vy nebudete do týdne mrtvý, ať už uražený či ne.“

Murdoch cítil, že jen tak tak ovládá svůj hněv. Doopravdy si odplivl a na Blackstockově bradě se leskla slina. Newcombe zasáhl.

„Pánové, myslím, že bychom to měli probrat v klidu. Možná, že pan White, tedy… pan Blackstock, teď když si je vědom vážnosti a bezodkladnosti celé záležitosti, bude chtít učinit nějaké prohlášení, samozřejmě důvěrně.“

Snad proto, že považoval hostinského za člověka níže postaveného, dokázal Blackstock sebrat opět trochu důstojnosti. Otřel si bradu.

„Opakuji, nemám nic, co by mohlo nějak změnit rozsudek v tomto případu.“

„Pokud by nešlo o doznání,“ řekl Murdoch.

„Co tím, proboha, myslíte?“

„Přesně to, co říkám. Delaneyho jste mohl zabít klidně vy sám.“

„Naprostý nesmysl.“ Blackstock zvedl stříbrný zvonek, který ležel na stole. „Tohle nehodlám dál poslouchat. Nechám vás okamžitě vyvést, pane.“

Dříve než mohl zazvonit, Murdoch se naklonil přes stůl a chytil ho za ruku.

„Ještě jsme neskončili naši konverzaci k mé spokojenosti.“

„Vyhrožujete mi, pane?“

„Když myslíte. A zajdu ještě dál, bude-li třeba. Pane Newcombe, zamkněte, prosím, dveře.“

I když vypadal hostinský trochu nesvůj z daného vývoje událostí, poslechl a zůstal stát u dveří. Murdoch pustil Blackstockovo zápěstí.

„Nechci nic víc než odpověď na několik prostých otázek. Jestliže máte čisté svědomí, nemusíte se ničeho obávat.“

„Ovšemže mám čisté svědomí. Proč bych neměl mít?“

„No, opravdu, proč? Tak tedy. Pokud vím, odešel jste z hospody společně s panem Craigem a jeho synem.“

„Ano. A potvrdili to pod přísahou.“

„Řekli pouze, že šli domů a vy jste zřejmě šel dál, směrem k Yonge Street. Nicméně, nebyl by pro vás problém otočit se a jít do rokle. Neodešel jste o moc později než Delaney. Nedohnal jste ho? Když jsou ve hře vysoké sázky, není nic snazšího než se naštvat kvůli podvodníkovi. Hrozil jste mu, přestal jste se ovládat, a když se k vám otočil zády, udeřil jste ho kusem dřeva. Padl k zemi. Co nejrychleji jste utekl. A počkal, jestli neuvidíte někoho jiného, na koho padne vina.“

Blackstock zíral na Murdocha s otevřenými ústy. „Zbláznil jste se? Nic takového jsem neudělal!“

„Není to tak za vlasy přitažené, nepředstírejte, že ano. Jste vážená osoba, ale jste také gambler. To odpoledne jste pil. Možná to ovlivnilo váš úsudek. Možná jste si ani neuvědomil, že je Delaney po smrti, když jste utíkal.“

„Nebuďte směšný.“

Murdoch zvedl zvonek. „Přihlásíte se jako svědek a učiníte prohlášení?“

„Není důvod. Případ je uzavřen. Co se mne týče, viník byl zadržen. Jakákoliv výpověď, kterou bych učinil, by nijak neovlivnila výrok poroty.“

Murdoch hleděl Blackstockovi upřeně do očí. Věřil mu. Blackstock vycítil změnu jeho postoje a trochu se mu ulevilo.

Vstal a šel ke komodě pod oknem za ním. „Omluvte mě, pánové. Musím si vzít svůj lék.“

Nalil si z láhve plnou sklenici a najednou ji vypil. Poklepával si po ústech a znovu si sedl.

„Říkáte, že vedete vyšetřování jménem rodiny odsouzeného?“

„Ano.“

„Pak tedy musíte pracovat pro Murdochova syna. Uvedl, že má dceru, která je v klášteře, a syna, který naposledy pracoval jako dřevorubec.“

Murdoch se vyhnul odpovědi. „Takže přiznáváte, že jste s případem dobře obeznámen?“

Na chvíli zavládlo ticho a Murdoch pozoroval konflikt na advokátově tváři. Blackstock se znovu utřel. „Vlastně, rád bych v této věci vyšel s pravdou ven.“

Murdoch se posadil. „Prosím, udělejte to.“

„Když jsem se dočetl o vraždě a o zadržení toho muže, Murdocha, řekl jsem si, že to nejmenší, co mohu udělat, je zajistit mu spravedlivý proces. Ne, počkejte, pane! Není to vůbec to, co jste mi právě teď dával za vinu. Nechtěl jsem, aby vyšlo najevo, že jsem byl ve vašem zařízení, pane Newcombe, ale tím končí moje odpovědnost. Navrhl jsem Clementovi, aby se toho případu ujal. Není příliš efektní, ale navzdory tomu, co si myslíte, je schopný. Pomáhal jsem mu, jak nejlépe jsem mohl, když to potřeboval. Nicméně vás musím, pane Williamsi, ujistit, že případ nebyl složitý. Myslím, že příliš nezáleželo na tom, kdo pana Murdocha zastupuje.“

Blackstock vzal ze stolu zarámovanou fotografii a podal ji Murdochovi.

„Je mi jasné, že vám musím připadat jako ničema, ale neberu ohled jen na sebe. Ta krásná žena je moje manželka, Emmeline. To dítě je můj syn, Algernon třetí.“

Murdoch si vzal obrázek. Byla to fotografie pořízená v ateliéru. Blackstock, neposkvrněnost a čistota sama, stál vedle své ženy, která seděla, v náručí dítě v šatičkách, jaké se nosí na krtiny, a v čepečku. Byla velmi mladá, ne víc než dvacet let, s blond vlasy vyčesanými do zdobného účesu, v elegantních šatech podle poslední módy.

„Jak si dokážete představit, pane Williamsi, já…“

Nedostal šanci větu dokončit. Ozvalo se rezolutní zaklepání na dveře.

„Algie, otevři.“

Newcombe odemkl dveře a dovnitř vplula Emmeline Blackstocková osobně.

„Proč se zavíráš na klíč, Algie?“ Zastavila se, když uviděla manželovy hosty, ale Murdoch si pomyslel, že to bylo zaváhání na efekt, malý ústupek společenské etiketě. „Omlouvám se, nevšimla jsem si, že pracuješ.“

Blackstock jí přispěchal naproti a vzal ji za ruku. „Za okamžik jsme hotoví, miláčku. Počkej na mě v kočáru.“

Ale roztomilá paní Blackstocková se nenechala odbýt tak snadno. Věděla, kdo je důležitý a kdo ne. „Malý Nonny naříká jako meluzína. Tak moc chce vidět tatínka.“

Otočila se, aby Murdochovi věnovala půvabný úsměv. Viděl, že Newcombe je připraven zmizet ze dveří, ale něco na madam Emmeline ho rozčílilo. Nebyla nijak výjimečně krásná, ale nikdy předtím neviděl nikoho tak skvěle oblečeného. Přepychová pštrosí pera se pohupovala na svůdném kloboučku a vycházkový kostýmek byl ušitý z měkkého zlatého sametu a obroubený tmavou kožešinou na lemu sukně a v pase. Na prsou byla vložena kůže v barvě slonoviny a vypadalo to, že je přichycena drobnými drahými kameny. Jen tento kousek jejího oděvu stál víc, než kolik Murdoch vydělal za čtvrt roku, a to byl umírněný odhad.

„Obávám se, že Nonny bude muset ještě chvilku plakat, madam,“ řekl. „Dosud jsme neskončili.“

Z jejího šokovaného výrazu by člověk hádal, že si Murdoch začal znenadání rozepínat kalhoty. Na druhou stranu, Blackstock najednou zareagoval jako liška zahnaná do kouta. Využil situace.

„Pan Williams má naprostou pravdu, drahoušku. Prosím, počkej na mě v kočáře a já za chvilku přijdu.“

Téměř ji vystrčil z místnosti a ona při tom upustila elegantní kožešinový rukávník. Murdoch jej zvedl a podal jí ho. Ať tam viděla cokoliv, zdálo se, že ji to znepokojilo, a už nekladla odpor. Blackstock za ní zavřel dveře a vytáhl kapesník. Zprvu si Murdoch neuvědomil, že si Blackstock neotírá jen pot, ale také slzy. Podíval se na Newcombea, který v rozpacích pokrčil rameny. Murdoch chtěl, aby se Blackstock ještě chvilku smažil ve vlastní šťávě, a proto nic dalšího neříkal, jen čekal, až se znovu uklidní.

„Co jste říkal, pane? Jak si dokážu představit…“

„Já, ehm, viděl jste ji…“

„Všiml jsem si, že vaše paní je zvyklá na luxus. Předpokládám, že by neschvalovala žádné chování, které by mohlo ohrozit její životní styl. Tohle jste mi chtěl říct?“

„Ano,“ zašeptal Blackstock.

Otec LeBel si pevně přidržoval klobouk se širokou krempou, protože hrozilo, že mu ho poryvy větru odnesou z hlavy. Litoval, že nechytil na King Street tramvaj, ale snažil se šetřit i na maličkostech. Jeho farnost nebyla příliš velká ani bohatá, patřili do ní zejména koželuhové francouzského původu, již tvořili komunitu v blízkosti jeho kostela. Neměli dokonce ani svůj vlastní svatostánek, ale využívali kostel, který patříval církvi metodistů a který metodisté vyměnili za mnohem honosnější katedrálu na Church Street. Otce LeBela tento fakt nikdy nepřestal trápit a každému opakoval, že si připadá jako nějaká kukačka, která je příliš líná postavit si vlastní hnízdo a snáší svoje vajíčko do hnízd ostatních ptáků. Kongregace věřících naslouchala jeho kázáním na toto téma nečinně. Žili skromně a v danou chvíli byli spokojeni, že se mohou modlit ve starém kostele, hlavně poté, co sem přijel biskup z Montrealu a toto místo vysvětil.

Slunce se objevilo na obloze jen krátce, pak zase zmizelo, a odpoledne bylo šedivé a chladné. Otec LeBel potkával venku méně kolemjdoucích než obvykle. Nikdo se nevydal na vycházku, jako to dělávali za dobrého počasí, aby obdivovali výlohy elegantních obchodů, jež lemovaly dolní část King Street. Nicméně na ulici stály dva nebo tři kočáry. Otec LeBel se nesouhlasně zamračil. Koně se leskli a vypadali dobře živení, ale podupávali a z nozder jim vycházel dech bílý jako kouř. Podle jeho názoru bylo příliš chladno na to, aby ta nebohá stvoření stála bez pohybu, zatímco se jejich paničky nechávaly hýčkat a rozmazlovat prodavači. Vozkové se choulili zabalení od hlavy až k patě v těžkých kožešinových pláštích, ale on litoval koně. Rozhodl se, že o tom promluví tuto neděli ve svém kázání, i když mezi jeho farníky nebyl ani jeden, kdo by měl dost peněz na to, držet si koně a kočár. Mohl by to uvést jako příklad hříšné marnivosti, i když o ní mluvil teprve nedávno.

Když se blížil na roh Church Street, musel na chvíli zastavit, jednou rukou přidržoval klobouk a druhou se snažil přitáhnout plášť víc k tělu. Vítr se do něj prudce opíral. Po pravé ruce měl katedrálu svatého Jakuba, měděná špička jeho věže v tom šeru nevypadala nijak zářivě. Otec LeBel odříkal rychlou modlitbu za duše nekřtěnců, kteří tam chodili. Kostel ho rozčiloval tím, co považoval za flagrantní napodobeninu římskokatolického chrámu. Ďábel na sebe často bere přitažlivou podobu, aby svedl věrné ke hříchu. Přidal do kroku.

Jednou za dva nebo tři dny bylo jeho úkolem zajít na hlavní poštu v Toronto Street a vyzvednout zásilky. Mnoho lidí z jeho farnosti udávalo kostel jako svoji adresu, protože si to jejich příbuzní snadno zapamatovali. Také si nemuseli dělat starosti s tím, zda se jim na ubytovnách, kde jich řada bydlela, vzácné dopisy a balíčky neztratí.

Kněz měl hlavu skloněnou tak hluboko, že neviděl, kam jde, a téměř vrazil do nějaké ženy, která vycházela z jednoho obchodu. Okolo tváře měla omotaný stříbrný kožešinový šál, na rameni jí seděla malá liščí hlava.

„Pardonnez moi, madame,“ omlouval se, ale všiml si jejího vylekaného výrazu. Věděl, že v dlouhém černém plášti a širokém klobouku musí v jejích očích vypadat poněkud bizarně.

Obchod, z něhož vyšla, se jmenoval Zlatý lev. Krásné vysoké prosklené výlohy byly obrácené do King Street a nad obloukem vstupních dveří se skvěl v mosazi vyvedený přikrčený lev. Nad ním se nacházela dvě patra a na vrcholu frontonu si sebejistě vykračoval další obrovský lev. Byl pozlacený a v letním slunci se leskl jako ze zlata. Otec LeBel nechápal, proč si někdo vybral lva za symbol obchodu s galanterií, a ani toto neschvaloval. Ovšem vysoko umístěné stanoviště druhého lva znamenalo, že je už z dálky vidět, a přitahoval tak mnoho zákazníků. Lidé, kteří přijeli navštívit město, obvykle zašli i do zdejšího obchodu, takže se tento skvostný příklad torontského blahobytu měl proč vychloubat.

Pokračoval v cestě s nepříjemným vědomím, že ta žena, se kterou se téměř srazil, si přitáhla kožešinu ještě těsněji k bradě, jako by se chtěla ubránit před morem. Otec LeBel odříkal další modlitbu, aby se ochránil před nenávistnými myšlenkami těch, kdo jsou mimo skutečnou víru.

Zabočil na sever do Toronto Street a namířil si to k poště na konci ulice. Navzdory nepříjemnému počasí chodil kněz pro poštu rád. Budova pošty mu vždy připomněla jeho rodný dům v Paříži s vysokými dvojicemi sloupů, zapuštěnými okny a kupolí připomínající kostel. Nad frontonem byl hezký reliéf, ale na něm výjev anglické královské armády, a proto se na něj nepodíval. Nalevo se skrýval pod širokou zdobenou stříškou postranní vchod do budovy. Když před rokem přijel poprvé do Toronta, nechtěně vešel právě těmito dveřmi a zjistil, že vedou na ženské toalety. Mezi úsměvy zabarvenými pohrdáním spěšně zmizel a v ruce držel a nadzvedával sutanu, aby se neušpinila.

Dnes vešel hlavním vchodem a byl rád, že je v teple. Pospíchal halou k přepážce, za níž seděl poštovní úředník a čekal na zákazníky. Kněz pocítil úlevu, když viděl, že má službu pan Langley, kterého znal.

„Rád bych poštu pro kostel, prosím vás,“ řekl a snažil se pečlivě vyslovovat, aby nikoho neurazil.

Úředník zkontroloval jednu ze schránek, které byly za ním. „Dnes tu máte balík, otče, z Montrealu.“

Otec LeBel převzal několik dopisů a podepsal stvrzenku. „Někdo bude mít radost,“ řekl pan Langley.

Ukázalo se, že Quinnův přítel Joseph je vysoký číšník se zády rovnými jako prkno a vážným chováním připomínajícím hrobníka. Měl na sobě černé sako s elegantním bílým motýlkem a černé kalhoty. Murdoch ho vzal stranou, a tak aby to Newcombe neslyšel, mu vysvětlil, kdo je. Číšník pokývl hlavou.

„Očekával jsem vás, pane. Udělám, co bude v mé moci.“

Zavedl je ke stolu u okna, podržel Murdochovi židli, aby si sedl, pak obešel stůl a udělal totéž pro Newcombea. Pak, s téměř neslyšným zamumláním „Přinesu jídelní lístek“, se vyplížil a zmizel za zástěnami na opačném konci místnosti.

„Kdyby si sundal zástěru, mohl by se vydávat za právníka,“ poznamenal Murdoch. Hostinský se tomu uchechtl a trochu se uvolnil.

Murdoch potlačil Newcombeovy protesty a trval na tom, že jej doprovodí do hotelu Rossin House na rohu York Street a King Street.

„Bude nás to stát týdenní výdělek,“ protestoval Vince.

„To je mi jedno. Proč bychom se pro jednou nepodívali, jak si žijí světáci. Moje peníze voní stejně jako jejich. Kromě toho mi slíbili slevu. Třeba to budou jen tři denní platy.“

Newcombe se neochotně podvolil, ale nenápadně poznamenal, že vždycky chtěl ochutnat, jestli jsou ty jejich proslavené vepřové kotlety tak dobré jako Mariino pečené vepřové.

V tu chvíli musel Murdoch bojovat se svými vlastními rozpaky. Hotel Rossin House patřil k těm nejlepším, jaké mohlo město nabídnout. Jídelnu tvořila dlouhá místnost plná světla, které sem propouštěla vysoká okna, jež vyplňovala jednu stěnu. Na stěně naproti nim visela stejně vysoká zrcadla, a tak se velikost a světlost místnosti násobila. Naleštěná dubová podlaha se leskla ve světle plynových lamp. Murdoch se podíval do zrcadla a zašklebil se. U vchodu jim vzali pláště i klobouky, ale jeho hnědý oblek vypadal obnošeně a věděl, že pod bradou má na límečku skvrnu od krve. Newcombe si ovšem na výlet do města vzal svoje nejlepší šaty, a i když by si ho rozhodně nikdo se švihákem nespletl, v tmavěmodrém obleku s hedvábnou proužkovanou kravatou působil úctyhodně.

„To je ten nejvíc nóbl podnik, v jakém jsem kdy byl,“ zašeptal Vince, jako kdyby seděli v kostele.

Murdoch se rozhlédl okolo. Pod každým zrcadlem byla mramorová police a na ní modrá porcelánová váza s rákosem. Na všech stolech zářily bílé damaškové ubrusy a masivní stříbrné karafy. Jídelna byla docela plná, měkký šepot hlasů se mísil se zvuky smyčcového kvarteta. Netušil, kde hudebníci sedí. Nejspíš za tou zástěnou.

Musím sem vzít Enid, umínil si, ačkoliv se obával, že mu dá ještě více práce přemluvit ji než přesvědčit Vincenta.

Joseph se vrátil a nesl cosi, co připomínalo městské vyhlášky vázané v kůži se záložkou s hedvábnými zlatými střapci. Každou z nich otevřel a podal Murdochovi a Newcombeovi. Pak se diskrétně vzdálil.

Newcombe zíral na menu. „To máme tohle všecko sníst?“

„To si nemyslím. Z každé nabídky si můžeme vybrat, co chceme.“

V úvahu přicházela POLÉVKA A RYBY.

„Mám rád ryby. Myslím, že si dám pro začátek polévku na želví způsob.“

Newcombe se zasmál. „Ale to není z ryb. Bůhví proč tomu říkají na želví způsob. Dělá se z dušené telecí hlavy. Když se uvaří dobře, může být docela chutná.“

„Hmm. V tom případě si dám lososového pstruha s ústřicovou omáčkou.“

Newcombe si vybral to samé. Následovala VAŘENÁ A PEČENÁ MASA a po nich PRVNÍ CHOD. Murdoch se rozhodl pro jehněčí kýtu s kaparovou omáčkou a Newcombe zvolil pečené hovězí se zelím. K jeho velkému zklamání chybělo v nabídce vepřové, a tak se oba shodli na srnčím řízku naloženém ve víně.

„Začínám si připadat jako lord,“ zašeptal Newcombe. „Budu házet kosti otrokům.“

„Otrokům!“ vykřikl Murdoch.

Oba se zasmáli a přilákali tím k sobě pohledy muže a ženy, kteří seděli opodál. Murdoch někde četl, že do hotelu Rossin House často chodívají zámožnější američtí turisté. No nic, alespoň mají možnost pozorovat dva domácí příslušníky nižší třídy.

„Pokračujeme, Vinci. Ještě nejsme ani v polovině. Co si dáme jako hlavní chod?“

„Nevím. Co třeba bizoní jazyk décoré au verdure?“

„Jazyk bývá plesnivý, ale oni to umí zamaskovat. Raději si dejte zvěřinový koláč à la surprise.“

„Doufám, že to bude příjemné překvapení.“

Joseph se vrátil.

„Mohu vám doporučit krocana s pastinákem a vařené brambory?“

„Můžete a my to akceptujeme,“ odpověděl Murdoch a nadiktoval číšníkovi další části objednávky. Joseph si od nich vzal jídelní lístky a znovu odešel.

„Myslel jsem, že si ho můžu nechat,“ řekl Newcombe. „Chtěl jsem to ukázat Marii.“

Murdoch předpokládal, že budou na jídlo čekat dlouho, ale mýlil se. Joseph se brzy vrátil s ohromným tácem a položil ho na vyřezávaný dřevěný stolek u zdi. Pak se naklonil nad Murdochem a sundal z číše na vodu elegantně složený těžký damaškový ubrousek. Pohybem hodným toreadora jej přehodil Murdochovi přes kolena. Chystal se obejít stůl a obsloužit stejným způsobem i Newcombea, ale ten ho předešel, chňapl po ubrousku a dal si ho do klína. Murdoch skryl svůj úšklebek.

Pstruh chutnal výtečně, maso se odlupovalo od kostí jedna radost. Oba ho rychle snědli.

Joseph musel mít zřejmě v té zástěně nějaké kukátko, protože Murdoch sotva odložil vidličku a už ho měl po boku. Položil před ně čisté talíře.

„Zvěřinový filet,“ zamumlal uctivě.

Spořádali ho, i když tento chod jim tak nechutnal.

„Chtělo by to trochu cibule, v tom je ten problém,“ řekl Newcombe.

„Tohle prokleté služebnictvo muselo toho srnce honit příliš dlouho. Proto je tak tuhý,“ dodal Murdoch.

Celý oběd trval určitě skoro hodinu. Na základě nevyslovené, ale vzájemné dohody nemluvili o schůzce s Blackstockem. Potřebovali na to víc soukromí a číšník nebyl nikdy daleko. Projedli se svými chody až ke krocanovi s pastinákem.

Newcombe si diskrétně rozepnul knoflíky u vesty.

„Mám pocit, že už nepozřu ani sousto,“ řekl Murdochovi.

„Budete muset. Ještě přijde pudink a moučník a můj přítel by mi nikdy neodpustil, kdybych neochutnal jeho cukroví.“

V tom okamžiku se vrátil číšník s vozíkem, na němž byl výběr exotických moučníků. Vařená tapioka s vinnou polevou, koláč s citronovou náplní, vánoční švestkový pudink politý brandy a tři druhy ovocných koláčů.

Murdoch si vybral malinový koláč, který mu připadal ze všeho nejlehčí. Newcombe se rozhodl, že ochutná vánoční pudink, protože ten Mariin byl nejlepší v celém okrese a on jí to chtěl říct.

„Potíž je v tom, že po tomhle všem dostanu chuť na doutník,“ řekl Murdochovi.

Číšník to zaslechl. „Hned vedle jídelny máme pánský kuřácký salonek, pane. Velmi rád vám donesu doutník a sklenku tmavého šery, budete-li si přát.“

Murdoch věděl, že číšníkova uctivost je zaplacena, ale ten muž byl příliš dobře vyškolený, než aby dal najevo nějaké známky diskriminace vůči očividně ne příliš movitým zákazníkům. A objevil se tu jakýsi záblesk sebeironie, který se mu líbil, i když byl skrytý.

„Půjdeme si zahrát na gentlemany, Newcombe?“

„Rozhodně ano.“

Trochu rozpačitě vyšli za číšníkem z jídelny. Murdoch si všiml mnoha párů očí, které je sledovaly, několik žen v širokých nazdobených kloboucích a v draze vypadajících vycházkových šatech společně obědvalo. Nikde žádný muž, a proto si Murdoch pomyslel, že to bude nejspíše nějaká delegace sufražetek.

Kuřácký salonek byl prázdný, a tak obsadili křesla u krbu. Jak jim slíbil, číšník donesl krabici vybraných kubánských doutníků, pomohl jim doutníky oříznout a zapálit, a potom odešel.

Murdoch čekal, dokud si nevychutnali luxusní voňavý kouř.

„Co říkáte na toho Blackstocka?“ zeptal se.

„Popravdě řečeno to probíhalo skoro tak, jak jsem čekal. Ten člověk byl bez sebe strachy, aby nevyšlo najevo, že je gambler. Jistě, mohl se otočit a jít za Delaneym, ale myslím si, že to neudělal.“

Murdoch souhlasil. Bylo těžké uvěřit tomu, že by prohra v několika sázkách vyprovokovala Blackstocka, aby vraždil. Mužům jeho druhu protékají peníze mezi prsty jako jemný písek. Vždy vědí, že jich mají mnohem víc. A skutečně to vypadalo tak, že se mladý advokát snažil ulevit svému svědomí tím, že zaplatil Clementovi, aby Harryho obhajoval.

„Stejně tak se mohl jeden z Craigů nebo oba dva vrátit stejnou cestou do strže. Možná byl mladý James naštvaný, že mu Delaney zakázal dvořit se Kate.“

Newcombe odmítavě zavrtěl hlavou. „Craigova dcera svědčila pod přísahou, že byli ve čtvrt na devět doma.“

Murdoch nechtěl vyvádět hostinského z jeho omylu a víry v ženskou polovinu populace, a proto jeho slova nijak nekomentoval. Kromě toho právě vypouštěl kroužky kouře.

„Co teď hodláte udělat?“ zeptal se Newcombe.

Murdoch pokrčil rameny. „Půjdu s vámi a znovu se podívám kolem té rokle. Člověk nikdy neví, třeba mi něco padne do oka.“

Ve skutečnosti si chtěl promluvit s paní Bowlingovou, ale považoval za moudřejší neprozrazovat všechno ani tak čestnému muži, jakým se zdál být Newcombe.

Zatímco přemýšlel, hleděl upřeně do roztančených plamenů v krbu.

Newcombe se na něho podíval. „Doufám, že se na mě nebudete hněvat za to, co vám teď řeknu, Wille, ale myslím si, že je lepší říct to než mlčet. Vodíte mě tak trochu za nos, že? Nevyšetřujete z pověření rodiny. Vy jste jeho rodina, viďte? Jste syn Harryho Murdocha.“

Jeho široká načervenalá tvář se leskla lehkou patinou potu, který způsobilo teplo v místnosti a bohaté jídlo. Murdoch si uvědomil, jak moc si Newcombea oblíbil. Smutně se usmál

„Ano, jsem. Promiňte mi, že jsem vám lhal, ale myslel jsem si, že tak z lidí vylákám odpovědi snáz.“

„To určitě. Lidi by mlčeli jako ňoumové, kdyby věděli, kdo doopravdy jste. Ale musím přiznat, že jste až dosud odváděl skvělou práci. Kéž by přinesla lepší výsledky.“

„Měl bych odvádět dobrou práci. Jsem detektiv, přesněji řečeno vyšetřující detektiv. Stanice číslo čtyři.“

Vincent se radostně plácl do kolena. „Já to věděl! Musím říct, že jste jeden z nejpříjemnějších poldů, co jsem kdy potkal.“

Potřásli si na to rukama. Murdoch si uvědomil, že na oba působí silné portské, které popíjeli poslední půl hodiny.

Newcombe se naklonil blíž. „Jak jsem to mohl přehlédnout? Honilo se mi hlavou všechno možné, ale nevěděl jsem, kam vás zařadit. Teď, když se na vás dívám, opravdu mi připomínáte vašeho otce. Tady, kolem očí, a možná trochu i ústa máte jeho. Ano, jistě. To je Harry.“

Murdoch odvrátil oči. Nebyl si jistý, zda má z toho radost či ne.

Ozvalo se lehké zaklepání a vešel Joseph s novou karafou portského.

„Ještě skleničku, pánové?“

Murdoch mávl zamítavě rukou. „Pro mě už ne. Nevyšel bych odtud rovně.“

„Já si ještě trochu dám, pokud vám to nevadí, Wille.“

„Samozřejmě, že ne.“ Ale Murdoch se začal trochu obávat, jak vysoký účet dostane. Než odešel z domu, vzal si peníze z plechovky, kde měl hotovost. Ne celý, ale skoro týdenní plat.

Joseph položil na stolek kus papíru. „Pan Quinn vás pozdravuje, pane. Lituje, že za vámi nemůže přijít, ale má teď plné ruce práce.“

„Prosím, vyřiďte mu, že ten koláč byl fantastický.“

„Vyřídím. A doufám, že vašemu společníkovi bude brzy lépe.“

Murdoch i Newcombe zírali nechápavě na číšníka, který, stále s vážnou tváří, mrkl tak rychle, že se jim to mohlo jen zdát.

„Vidím, že docela ztratil chuť.“

Murdoch se zazubil a v duchu blahořečil Quinnovi. „To je pravda.“

Joseph odešel a Murdoch se rychle podíval na účet. I když platil jen za jednu osobu, dělalo to čtyři dolary a padesát centů. Přidejme spropitné a je to skoro tolik, kolik si vydělá za čtyři dny.

„Vychutnejte si každou kapku, Vincente.“

„Chystám se vylízat skleničku, kamaráde,“ odpověděl hostinský, a jak řekl, tak udělal.

Newcombe se rozhodl, že se ve městě ještě chvíli zdrží a využije čas k tomu, aby koupil Marii dárek k Vánocům. Murdoch mu slíbil, že se uvidí později, v jeho hostinci, a zamířil zpět do Shaftesbury Avenue.

Nemyslel si, že objeví nějaký nový důkaz, ale navzdory tomu si připadal překvapivě šťastný. Netušil, zda jeho otec opravdu Delaneyho v opilosti zabil ani, zda to bude někdy vědět najisto, ať tak či onak. Nicméně mezi nimi existovala náklonnost. Už dávno se vzdal naděje, že ještě někdy zažije to, co považoval za synovské city. Vědomí, že by dokázal svého otce milovat, se pro něj stalo zdrojem rostoucí radosti. A k tomu ještě očekávání, že se za několik krátkých hodin opět setká s Enid Jonesovou.

V tramvaji, která se kymácela a řinčela do pozvolného kopce směrem k St. Clair, se jeho nálada opět změnila. Harry byl rozhodně ve velmi kritické situaci. Projdi si to znovu, řekl si Murdoch sám pro sebe, ale tentokrát to vnímej tak, jako by Harry mluvil pravdu. Jako by se všechno odehrálo přesně tak, jak tvrdil. Možná hádka s Delaneym, rána, úkryt v křoví, kde ležel, dokud ho nenašel Pugh. V době, kdy doktor Semple prováděl soudní pitvu, byl Delaney už nějakou dobu mrtvý. Ze stavu posmrtného ztuhnutí mohl určit jen tolik, že zemřel někdy mezi půl devátou a půl desátou. Je možné, že zemřel velmi krátce předtím, než objevili jeho tělo, ačkoliv Semple připustil, že určit čas smrti přesně bylo velice obtížné, protože Delaney ležel ve vodě. Logicky zde tedy existují dvě možnosti. Jedna, že ho někdo pronásledoval a zabil nedlouho po oné krátké rvačce s Harrym. Druhá, že Delaney pokračoval dál, ať už mířil kamkoliv, a potkal svého vraha na zpáteční cestě. Došel až k Yonge Street? A proč? Policisté ze stanice sedm byli skálopevně přesvědčeni, že mají svého muže, a proto neprováděli žádné zevrubné pátrání kromě toho, že uveřejnili výzvu v novinách. Pokud měl Delaney nějakou tajnou schůzku, nikdo to nepřiznal. A i kdyby takovou schůzku skutečně měl, neznamená to, že na ní bylo cokoliv zločinného, ani že měla něco společného s jeho smrtí. Ale zase, za předpokladu, že Harry absolutně nelhal, jak mohly zmizet ty peníze? To, že chyběla jen část výhry, naznačovalo nějakou platbu. Murdoch začal dokonce uvažovat o tom, zda tu skrýš, kterou našel na cestě k Laceyho domu, nevyužíval Delaney. Předtím myslel na někoho mladšího, ale to doupě bylo dost velké na to, aby se tam pohodlně vešel dospělý člověk. Byl snad Delaney zamilovaný? Čaroval se žábami? Jestliže ano, do koho se zamiloval? Jessica Laceyová se nezmínila, že by Delaneyho ten večer viděla, proto se Murdoch domníval, že nešel až k jejich domu, pokud ovšem nebyl voyeur a nesledoval ji potají. Nelze to stoprocentně vyloučit. Řekněme tedy, že, čistě teoreticky, do té skrýše opravdu šel. Cestou zpět mohl potkat někoho, kdo ho nenáviděl dost na to, aby ho praštil do hlavy. A ta osoba musela stát za ním, protože ji Delaney buď neviděl přicházet a byl zaskočený, anebo se k té osobě otočil zády, protože nečekal úder, což by znamenalo, že se svého útočníka nebál. Murdoch si vzdychl. Nezdálo se mu to o nic jasnější než předtím.

„Neměl byste tak vzdychat, mladý pane.“

Podíval se překvapeně na protější sedadlo, ze kterého ho starostlivě pozorovala starší žena v černém vdovském klobouku.

„Prosím, madam?“

„Kdykoliv si někdo povzdychne, ztratí tím kapku krve. A vy jste si povzdechl už víckrát za tu dobu, co tu sedíte.“

„Ach, božíčku, neuvědomil jsem si to…“

Nečekaně se na něho usmála, milý úsměv, při němž se jí udělaly vrásky kolem očí. „Máte problémy s manželkou?“

„Ehm… ne. Neměl jsem ještě to štěstí oženit se.“

Nahnula se blíž, aby si ho mohla lépe prohlédnout. „Musím přiznat, že to nechápu. Máte moc hezké rysy ve tváři.“

„Děkuji, madam.“

„Ale to není u mužů tak důležité, nebo ano? Ne tak jako u dámy. U mužů se počítá hlavně charakter.“

Nevěděl, jak na to odpovědět, obával se, že jeho staromládenecký stav by mohl svědčit o vážném povahovém nedostatku.

„Charakter a bankovní konto, nemyslíte, madam?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, to si nemyslím. Můj zesnulý manžel byl chudobný jako kostelní myš, když jsme se brali, ale byl velice pracovitý, a když se náš Pán rozhodl vzít ho k sobě, zůstala jsem dobře zabezpečená.“

V bleděmodrých očích se zaleskly slzy a Murdoch se cítil provinile, že ji svou poznámkou rozesmutnil.

„To rád slyším,“ řekl upřímně a byl odměněn sladkým úsměvem.

V tu chvíli průvodčí zavolal: „Příští zastávka St. Clair Avenue. Konečná. Všichni vystupovat.“

Starší dáma vstala a lehce zavrávorala, když se tramvaj pohnula. Murdoch vyskočil, aby jí pomohl. Když zastavili, doprovodil ji až do zadní části vozu, kde vystoupili. On šel první a nabídl jí ruku, když scházela po schůdcích.

„Mnohokrát děkuji, mladý muži. Slibte mi, že už nebudete vzdychat.“ Poplácala ho lehce dlaní po tváři. Měla světlé kožené rukavičky, už trochu obnošené. Možná bylo její tvrzení o tom, že je dobře zabezpečená, malinko přehnané, napadlo Murdocha. Anebo je to jen otázka pohledu.

„Pokusím se.“ Pozoroval ji, jak pomalu odchází, a měl skoro chuť rozběhnout se za ní a pokračovat v seznamování. Neznal své prarodiče, protože zemřeli ještě dříve, než se narodil. Jeho otec neměl žádné žijící příbuzné a matka měla jenom sestru, tetu Weldonovou, která zůstala starou pannou. Neměl žádné bratrance ani sestřenice. Teď odešli i jeho bratr a sestra a zůstal mu jen otec. Navzdory přání staré dámy si povzdychl tak hluboce, že musel ztratit přinejmenším půl litru krve.

Přidal do kroku. Krátký zimní večer se rychle chýlil ke konci a měl strach, že než se dostane do rokle, bude už příliš tma.

Cesta vedoucí k potoku nebyla tak kluzká, jak se obával, a proto mohl k lávce klusat. V těchto místech byl vzduch vlhčí a vznášely se tu obláčky mlhy. Směrem na západ viděl siluety korun stromů, které stály proti růžové obloze, jež se pomalu měnila v temnotu noci.

Pokračoval po cestě napravo a znovu šplhal po stupních k domu Laceyových. V půli výstupu se zastavil, aby si prohlédl skrýš. Krabice s kostrou žáby zmizela.

Posledních pár stupňů bylo velice strmých, a když dospěl na vršek kopce, řádně se zadýchal. Těsně u okraje strže byl plot, který ohraničoval pozemek náležející k domku. Otevřel branku a vešel. Zeleninová zahrada teď vypadala pustě, ale vykazovala známky toho, že je o ni dobře pečováno. Z místa, kde stál, viděl do domu. Svítila lampa a závěsy nebyly zatažené. V kuchyni zpozoroval mladou ženu, zřejmě Jessicu Laceyovou. Chvíli stál, neměl v úmyslu špehovat nic netušící ženu, ale byl na ni zvědav. U soudu nesvědčila. Lékař prohlásil, že její zdraví je velice chatrné, a přednesl jednoduchou výpověď místo ní. Paní Laceyová v ten večer, kdy došlo k vraždě, nic neslyšela ani neviděla. Její dítě onemocnělo a ona s ním šla dolů za Mariou Newcombeovou. Zůstala v hostinci Manchester až do příštího rána, protože policie prohledávala rokli.

Jessica se pohybovala pomalu jako žena, kterou něco bolí. Z háčku na stěně vzala konvici, napustila do ní trochu vody a postavila ji na kamna. Murdoch nevěděl, jak jí dát najevo svou přítomnost, ale nemohl jen tak stát u branky a dopustit, aby ho přistihla. To by ji skutečně vylekalo. Zavolal: „Haló, paní Laceyová, haló!“ a kráčel dál po cestičce a mával u toho co nejpřátelštěji rukou. Uslyšela ho, otočila se a vyhlédla ven oknem. Stále ještě bylo venku dost světla na to, aby ho rozpoznala, a proto se stále usmíval a mával na ni. Její strach byl přímo hmatatelný, ale nevěděl jak jinak ji uklidnit, a proto pokračoval v tom, co dělal.

„Mohu dál?“ zakřičel. Nevěděl najisto, jestli ho slyšela, ale nechtěl jí zmizet z dohledu. Přišla k oknu a prudce je otevřela. Zblízka spatřil zděšení v její tváři ještě zřetelněji. Byla to mladá a za normální situace zřejmě také milá žena s bujnými tmavými vlasy a ušlechtilými rysy. Měla modré oči a viděl, jak je nemoc podbarvila tmavými stíny.

Usmál se co nejkonejšivěji a dotkl se klobouku na pozdrav. „Paní Laceyová, jmenuji se Williams. Omlouvám se, jestli jsem vás polekal, ale rád bych si s vámi promluvil.“

„O čem?“

„Včera jsem v hostinci Manchester potkal vašeho manžela, Waltera. A vaši dceru, která je, jak teď vidím, hezká po vás.“

Ta lichotka bila do očí, ale snažil se dělat všechno možné, jen aby ji uklidnil. Nedařilo se mu to.

„Nezmínil se vám o mně?“ zeptal se.

„Ne.“

„Vyšetřuji případ Delaney. Doufal jsem, že si s vámi budu moci minutku či dvě pohovořit.“

Vypadala ještě vystrašeněji.

„Jaké vyšetřování?“

Murdoch se cítil trochu trapně, když se tak bavil s ženou přes okno, ale bylo mu jasné, že ho dovnitř nepustí.

„Najala si mě… ehm… rodina muže obviněného z toho činu. Chtějí mít jistotu, že nedojde k justičnímu omylu, že je skutečně vinen.“

„Byl souzen a odsouzen.“

„To je pravda. Snažím se jen všechny jednou provždy uklidnit.“

„Jak v tom mohu pomoci já? Už jsem všechno řekla konstáblovi.“

„Já vím, madam, a znovu se omlouvám, že vás ruším. Mohu se vás zeptat na jednu dvě věci?“

„Jaké věci?“

„Pokud vím, pronajímáte si tento dům od pana Delaneyho, teď bych měl správně říci, od paní Delaneyové.“

„Ano, to je pravda.“

„Bydlíte tu už dlouho?“

„Od března.“

„A předtím?“

„Předtím jsme žili v Albertě, ale skutečně nechápu, proč to potřebujete vědět.“

Ve skutečnosti Murdoch kroužil okolo, snažil se ji přimět, aby o sobě řekla něco víc.

„Znala jste pana Delaneyho dobře?“

„Ne, jednala jsem s paní Delaneyovou.“

„Podle vašeho názoru, madam, byl to člověk, který by si mohl nadělat nepřátele?“

„Co tím myslíte?“

„Snažím se zjistit, jestli tu není ještě jiná osoba, kromě nyní odsouzeného muže, jež by mohla mít k vraždě pana Delaneyho motiv.“

Trochu se uklidnila a působila sebejistěji. „To nevím. Na každý pád měl na pohřbu spoustu lidí. Určitě ho měli rádi.“

„Vy sama jste na pohřbu nebyla?“

I v šeru si všiml ruměnce, který jí polil tvář i krk.

„Nemohla jsem. Nebylo mi dobře.“

Vzpomněl si, že krátce po té vraždě potratila, a litoval, že jí tu otázku položil.

„Je mi zima, pane.“

„Jen ještě jednu otázku, paní Laceyová. Neslyšela jste v tu noc nic? Výkřik? Štěkot psa? Cokoliv?“

„Už jsem řekla, že ne. Onemocnělo mi dítě. Nic jiného mě nezajímalo.“

„Víte, kolik bylo hodin, když jste odcházela do Manchesteru?“

„Ne, nevím.“

Ustoupil o krok dozadu. „Mockrát vám děkuji, madam. Cením si toho, že jste se mnou mluvila.“

Než dokončil větu, zavřela okno, stáhla dolů roletu a nechala ho tam stát a zírat do prázdného okna. Moc daleko se nedostal.

Obešel dům a pak se vydal po cestě, která vedla kolem vrcholu rokle.

Brzy spatřil dům Delaneyových, hned na opačné straně svahu. Neměl okna bez záclon, kterými by bylo vidět dovnitř. Všechny žaluzie byly stažené, ze škvír oken v poschodí vycházelo světlo. Rozeznal zpěv a usoudil, že to asi nacvičuje Kate. Flétnový doprovod ale nezaslechl. Šel dál a ve vzduchu ucítil pach žrádla pro prasata.

Zrovna když se blížil k domu paní Bowlingové, zaslechl pláč.

Zněl nezvykle, ne tak docela jako dětský, ani jako pláč bolesti. Zněl rytmičtěji a opakoval se, jako by plačící ztratil víru v to, že ho někdy někdo uslyší. Teď si všiml, že před domkem paní Bowlingové stojí nějaké děvče. Bušilo na dveře a znovu spustilo nářek, ten pláč, který slyšel už před chvílí.

„Haló, ty tam,“ zavolal a dívka se rychle otočila. Hlavu měla zamotanou v bezvýrazně hnědé šále, byla bez kabátu a bez rukavic a Murdoch viděl, jak jí ruce zčervenaly zimou. Její věk se dal stěží odhadnout, snad něco mezi patnácti a šestnácti.

„Ahoj,“ pozdravil znovu. „Zabouchla sis dveře?“

Ušklíbla se na něho, a teď, když ji viděl zblízka, si uvědomil, že je na ní něco divného. Oči měla prázdné a rty povadlé.

„Přišel jsem navštívit paní Bowlingovou,“ pokračoval a dívka energicky přikyvovala.

„Je vzadu a krmí kuřata“ Mluvila pomalu a pečlivě, jako by jí správná výslovnost působila bolest.

„Jak se ti to stalo, že sis zavřela dveře?“ zeptal se Murdoch.

Dívka pokrčila rameny. „Je čas na čaj. Máma na mě musela zapomenout.“ Najednou si Murdoch všiml, že je uvázaná ke sloupku u dveří jako pes. Kolem kotníku měla kožený obojek, od kterého vedl provaz. Zaznamenala jeho ohromený pohled a nadzvedla si sukni až ke kolenům. Neměla boty ani punčochy.

„Chcete vidět víc?“ zeptala se a on nedokázal rozpoznat, jestli je to otázka nevinného dítěte anebo zkušené kurvy. Od odpovědi ho zachránila paní Bowlingová, která vyšla zpoza domu.

„Nan, okamžitě toho nech!“

Dívka pustila sukni a roztřásla se strachy. Paní Bowlingová se obrátila na Murdocha.

„Co si přejete?“

„Dobrý den, madam, viděli jsme se včera. Byl jsem tu s panem Newcombem.“

„Ach ano, už vás poznávám.“

„Rád bych si s vámi chvilku promluvil, madam.“

„Právě se chystám nakrmit slepice. Budete muset se mnou dozadu.“

A dala se tím směrem. „Paní Bowlingová, ta mladá žena si zabouchla dveře. Je to vaše dcera, že?“

Paní Bowlingová se otočila, vypadala, jako by tomu, co řekl, nehodlala věnovat pozornost, pak si to rozmyslela a vrátila se na verandu.

„Ano, to je Nan, můj kříž, který nesu na svých bedrech. Jak vidíte. Možná se vám zdá kruté, že jsem ji takhle přivázala, ale kdybych to neudělala, klidně by šla bůhvíkam a dostala se do problémů. Nemohu si dovolit najmout někoho, kdo by ji hlídal každou minutu, a jak víte, pracuju.“

„Je jí zima. Měla by jít dovnitř.“

„Čerstvý vzduch jí jen prospěje,“ odpověděla paní Bowlingová mrzutě, ale odepnula obojek, otevřela dveře a pustila děvče dovnitř. Dívka vkráčela poslušně do domu a věnovala Murdochovi pohled. V těch očích nebyla ani špetka inteligence. Nan by patřila do nějakého ústavu, kde by se jí určitě dostalo lepší péče, pomyslel si Murdoch. Jako by četla jeho myšlenky, paní Bowlingová řekla: „Lidi mi pořád opakují, že bych ji měla dát do ústavu, ale to nebohé dítě je tak připoutáno k domovu, že by zhynulo smutkem. A tak snáším její prohnané kousky a snažím se pro ni udělat, co je v mých silách. Pán mě odmění v nebi.“

Murdoch potlačil svůj hněv. „Podle toho, co jsem viděl včera, máte vy a paní Delaneyová podobný úděl.“

„Není to vůbec to samé. Její syn byl až do té nešťastné nehody naprosto normální. A většinou se chová normálně i teď. Ona to s ním neumí.“

„Na rozdíl od vás, madam.“

Stroze se na něho podívala, snažila se vyhodnotit skrytý smysl jeho slov. Tvářil se neutrálně.

Pokrčila rameny: „Život vás naučí.“

Vydala se směrem dozadu, za dům, a on šel za ní. Nan je pozorovala oknem. Usmál se a zamával jí. K jeho údivu vyplázla jazyk a ukazovákem začala kroužit okolo prsní bradavky.

Vedle kurníku se krčilo asi šest hubených odrostlých kuřat a klovalo do tvrdého, ztuhlého bahna. Paní Bowlingová zvedla kbelík a nasypala do žlabu rozdrcené zrní. Slepice se k němu rozběhly kdákajíce nadšením. Mezi nimi si razil cestu veliký kohout s lesklým zelenozlatým peřím a jasně červeným lalokem, aby se dostal blíž ke zdroji potravy. Paní Bowlingová nabrala trochu zrní do dlaně.

„Na, Chanty.“

Kohout jí zobal z ruky a ona se na něho zářivě usmívala, jako by to byl psí mazlíček. „Chytrý chlapec. Uděláš mamince pár dobrých vajec?“

Murdoch si všiml slepice na kraji hejna, která měla na krku rudé šmouhy od krve.

„Co se jí stalo?“ zeptal se a ukázal na ni.

„Nechala se poklovat. Měla štěstí, že jsem šla kolem, jinak by ji zabily. Jakmile vidí krev, jdou po ní. Blbej pták. Prostě tam jen tak stála a nechala je.“

„Panebože, proč to dělají? Vždyť je jedna z nich.“

Paní Bowlingová hladila kohouta po hřebínku. Zdálo se, že se mu líbí, co dělá, a ani se nehnul.

„Vycítí slabost a zatouží po krvi,“ popotáhla. „Psi jsou stejní. A lidi taky, podle mě. Vycítí zranitelné místo, jakoukoliv slabost, a jdou po vás. Ničit. Hlavně chlapi.“

Její hlas zněl tak hořce a cynicky, až to Murdocha dopálilo.

„Určitě nejsou takoví všichni, viďte že ne, paní Bowlingová?“

„Že ne? Bůh vyhnal Adama a Evu z ráje kvůli podstatě naší povahy, a od té doby ho neposloucháme.“

Z ničeho nic jedna slepice přiběhla ke zraněné družce a tvrdě ji klovla do hrudi. Vytryskla sprška krve. K první slepici se připojila druhá a v okamžení obě klovaly do nešťastného kuřete, přitahovány krví. Jejich oběť stála jako přikovaná, neutekla. Paní Bowlingová se nehýbala.

„Ššššš!“ okřikl je Murdoch a vběhl mezi útočníky tleskaje rukama. Skoro na ně šlápl, než si ho konečně všimly. Zvedl zraněného ptáka.

„To ničemu nepomůže,“ řekla paní Bowlingová. „Jedině že byste si ji vzal s sebou domů. Jsou při chuti a půjdou po ní tak dlouho, dokud ji nedostanou.“

„Nemůžete ji od nich nějak oddělit, než se uzdraví? Přece pro vás má nějakou cenu.“

„Nepřijde nazmar. Bude z ní dobrý vývar.“

„Tak to si ji tedy raději vezmu“

„Budete za ni muset zaplatit.“

„Na tom nesejde.“

Nebohá slepice mu zakrvácela celý kabát, ale jemu to bylo jedno. Zalovil v kapse a vytáhl dolar.

„Tu máte.“

„To je málo za dobrou nosnici.“

„A hrnec vývaru je za padesát centů, takže na tom vyděláte.“

Ať byl důvod jakýkoliv, zatvářila se potěšeně, jako by měla z té slovní potyčky radost. Zastrčila si peníze do kapsy na zástěře.

„Pochybuji, že jste sem vážil takovou cestu jenom proto, abyste zachraňoval moje slepice. Co chcete?“

Slepice v jeho rukou slabě odporovala. „Můžete s tímhle něco udělat?“ požádal ji.

„Nestojí to za to. Jedna z útočnic ji zasáhla přímo do srdce. Vidíte?“

Murdoch viděl hluboký vpich, z něhož vytékala krev. Věděl, že se chová vůči tomu nebohému stvoření sentimentálně, ale nedokázal si pomoci.

„Nemáte nějaký hadr, abych jí to ovázal? Cokoliv?“

Paní Bowlingová si otřela ruce do svého kabátu, dlouhého pánského kostkovaného převlečníku.

„Pojďme dovnitř. Je tu zima.“

Otočila se na patě a Murdoch pospíchal za ní. Dlouhý ptačí krk mu visel přes loket, zobák se otevíral.

U zadního vchodu vytáhla jeho neochotná hostitelka z kapsy klíč a vešla dovnitř. Murdoch ji následoval a skoro se mu obrátil žaludek ze smradu v pokoji, kyselého pachu smíšeného se štiplavým kouřem, jenž vycházel z kamen na dřevo. Nan seděla na židli, kterou si přitáhla blíž ke kamnům v rohu pokoje. Svítila jen jedna malá lampa a knot byl stažený hodně nízko.

„Copak se stalo tomu kuřátku?“ Vstala a šla k nim, ale matka ji vzteklým gestem odehnala.

„Nan, nevšímej si ho. Sedni si na gauč a seď, dokud ti neřeknu.“

Dívka odcupitala ke kanapi u protější zdi. Velikostí a půdorysem se dům zdál stejný jako stavení Laceyových, ale zatímco u Laceyů bylo čisto a hezky, tenhle pokoj byl špinavý a zařízený polámanými židlemi ve stylu každý pes jiná ves. Na podlaze ležel béžový koberec, který vypadal tak nacucaný prachem, že se Murdochovi chtělo kýchnout už jen při pohledu na něj.

„Dejte toho zatracenýho ptáka támhle do dřezu,“ poručila paní Bowlingová. Vzala ze skoby špinavý pruh látky a uvázala ho slepici pevně okolo hrudníku. Pták krátce mávl křídlem, ale to bylo vše.

„Přežije to?“ zeptal se Murdoch.

„Nejspíš ne. Ale chtěl jste, abych s ní něco udělala.“

Položila raněnou slepici na odkapávací desku vedle dřezu a Murdoch si chvíli myslel, že paní Bowlingová vezme nůž a utne jí hlavu. Vzala však z okenního parapetu čajník.

„Dala bych si šálek čaje, vy taky, ne?“

Neřekla to zrovna zdvořile, jen ze slušnosti, ale přijal nabídku a tiše doufal, že nechytí nějakou chorobu ze špíny. Na plotně bublala konvice, nalila trochu vařící vody do čajníku, maličko s ním zamíchala a vodu vylila. Pak do něj dala tři plné lžíce černých čajových lístků z plechovky a připravila čaj. Murdoch si všiml, že čajník je z kvalitního porcelánu, a vzpomněl si, že stejný viděl i u Delaneyů. Když se rozhlédl po místnosti, uviděl dva svěže zelené sametové přehozy, jeden na gauči a druhý na židli. Vypadaly nové.

Nan pozorovala jeho i matku. Když se setkali očima, usmála se a Murdoch se na okamžik lekl a uvažoval, co bude následovat. Tentokrát ale její úsměv připomínal úsměv dítěte, trochu stydlivý a docela roztomilý.

Paní Bowlingová nalila čaj do porcelánového šálku a podala mu ho bez talířku.

„Nemáme mlíko a cukr dochází. Doufám, že to vypijete i tak.“

„Samozřejmě. Děkuji.“

Neřekla mu, aby se posadil, ale šel ke stolu a sedl si na dřevěnou židli. Napil se trochu čaje. I když si do čaje obvykle dával mléko a měl ho rád sladký, chutnal mu. Svěží a silný.

„Vidím, že máte stejný servis jako paní Delaneyová,“ poznamenal a zaťukal u toho na šálek.

„Dárek.“

„Máte štědrou zaměstnavatelku,“ řekl a ukázal na přehozy. „Zřejmě vám věnovala i ty hezké deky.“

Paní Bowlingová se zakabonila. „Ano, je to tak. Zasloužím si to. Je to velký dům na práci. A paní Delaneyová chápe, jaký kříž musím nést.“ Zůstala stát opřená zády o dřez. „Takže, co chcete? Jaký je důvod vaší ctěné návštěvy? Doufám, že nesháníte psa. O psech nic nevím. To si musíte promluvit s Vincem.“

A znovu! Ten potutelný náznak, že mezi ní a hostinským existuje zvláštní vztah.

„Pokračuji ve vyšetřování smrti pana Delaneyho.“

Pozorovala ho přes okraj svého šálku. Měla bystré oči.

„Co myslíte tím pokračováním ve vyšetřování? Myslela jsem, že už to skončilo. Ten chlapík Murdochů bude brzy viset, ne?“

„Snažím se dořešit hluchá místa, pro jistotu. Přece bychom nechtěli, aby zemřel nevinný člověk, že?“

Zamračila se. „Pán je náš soudce, ne my. V soudný den se všichni dozvíme, co vědět máme.“ Hlasitě si lokla. „Kdo jste? Z pověření koho jednáte?“

„Jsem detektiv a jednám na soukromé přání rodiny odsouzeného.“

„Opravdu?“ Znovu se na něho bystře podívala. „Co to má co společného se mnou?“

„Rád bych se vás zeptal na pár věcí. Všiml jsem si, že jste u soudu nesvědčila.“

„Nikdo mě o to nežádal. Jednou se mnou mluvil konstábl, ale dospěl k závěru, že mu nemám co říct.“

„Byla to pravda?“

„Zřejmě ano.“

Murdoch viděl, že okolo slepičích prsou se šíří světle rudá skvrna, ale pták stále ještě dýchal.

„Mohla byste mi zopakovat, co jste řekla konstáblovi?“

„Ptal se mě, jestli jsem ten večer něco neslyšela a kde jsem byla.“

Znovu se odmlčela. Bylo to nesnesitelné a Murdoch se snažil nedat najevo svou netrpělivost.

„A co jste mu odpověděla, paní Bowlingová?“

„Byla jsem ve svém domě. Nic jsem neslyšela, jenom vítr a ptáky ve větvích.“

„Kdy jste se dozvěděla, že pana Delaneyho zabili?“

„Ten kravál jsem dobře slyšela. To bylo později, když to přišli oznámit paní. Řvala jak opařená kočka.“

„A v kolik to bylo hodin?“

„To nevím. Chodíme s Nan do postele hned, jak se setmí. Ušetříme za svíčky. Řekla bych, že to mohlo být tak uprostřed noci.“

Murdoch odložil šálek na stůl, rozepnul si kabát a z kapsy u vestičky vytáhl hodinky. „Když mluvíme o čase, nesmím se moc zdržet. Kolik je na vašich hodinách, paní Bowlingová?“

Jeho vlastní lest mu připadala průhledná, ale ona pokrčila rameny. „Nemám hodiny. Nepotřebuji je. Chanty nás každé ráno vzbudí, ať prší nebo svítí slunko, a jak jsem už řekla, hned po večeři si chodíme lehnout.“

Murdoch předpokládal, že paní Bowlingovou nikdy nikdo nenaučil poznávat hodiny. Zastrčil hodinky zpět do kapsy.

„Pokud vím, paní Laceyová šla s dcerkou okolo vašeho domu kolem deváté ten večer. Holčičce se udělalo špatně a ona s ní šla do hostince Manchester, kde pracuje její muž.“

„To je možné. Neviděla jsem ji, ani neslyšela.“

Nan ji přerušila: „Ne, mami. Sally plakala.“ Nan napodobila dětský pláč, překvapivě nahlas. „Šly dolů po cestě.“

„Nebuď blázen, Nan. To muselo být jindy.“

„Ne, mami, pamatuju si to. Bylo to tu noc, kdy umřel Philipův táta. Pamatuju si to.“

Byla na sebe pyšná, že může podat tak důležitou informaci.

Murdoch pohlédl na paní Bowlingovou. „Nebude vám vadit, když se zeptám na to samé i Nan?“

„Bude mi to vadit. Přece vidíte, že je opožděná. Nerozumí vám a naštve se.“

Nan nadšeně odpověděla: „Můžu odpovídat, mami? Dovol mi odpovědět na otázky. Prosím, mami, dovol mi to.“

„Ne, s tebou to nemá nic společného, a co to vlastně děláš? Sedíš tady a posloucháš, co se tě netýká. Běž nahoru.“

Vypadalo to, že se Nan každou chvíli rozpláče. Murdoch znovu sáhl do kapsy.

„Paní Bowlingová, můj klient by byl vděčný za jakoukoliv informaci týkající se toho případu. Chápu, že vám to působí nepříjemnosti, a doufám, že vám mohu ten čas nějak vynahradit.“

Položil na stůl dolarovou bankovku. Necítil se ani trochu dobře. Připadal si, jako by platil kuplířce.

„Kromě toho si myslím, že Nan bude ještě víc rozčílená, když se jí na nic nezeptám.“

Paní Bowlingová se peněz nedotkla. Znovu zapátral v kapse a přidal dvě pětadvaceticentové mince.

„Dělejte, jak teda myslíte,“ řekla, „ale varuju vás, ona nemá rozum.“

Murdoch šel k dívce a sedl si před ní na paty.

„Nan, pamatuješ si, co se stalo panu Delaneymu?“

Velmi energicky přikývla hlavou. „Samozřejmě, že ano. Tak dlouho mu někdo tiskl krk, až umřel.“

Murdoch nevěnoval pozornost chechtání, které se ozvalo za ním. „Víš, kdy se to stalo? V kterém ročním období?“

Dala hlavu na stranu a položila si ukazováček na bradu v groteskní imitaci upejpavé mladé ženy z lepší společnosti.

„Bylo horko. Když je horko, tak to znamená, že je léto.“

„Dokážeš říct, v kterém měsíci?“

Tvář se jí svraštila, jak se snažila soustředit. „Duben, myslím.“

„Ach, Nan, jak jen jsi hloupoučká,“ ozvala se matka za Murdochovými zády.

Murdoch se na děvče usmál. „Vím, že v dubnu může být velmi teplo. Ale mě víc zajímá ten večer, kdy zemřel pan Delaney. Můžeš mi o té noci něco povědět? Tvoje maminka říká, že potom, co jste šly spát, se venku ozval velký hluk, který vás vzbudil. Pamatuješ si na to?“

„Paní Delaneyová plakala, protože si pan Delaney zkroutil krk. Máma šla nahoru podívat se, co se stalo, ale já jsem zůstala tady a neodporovala jsem. Stejně mi to nevadilo, protože jsem tu měla na hraní Flashe. Už jste viděl Flashe? Je to Philipův pes, ale mě má radši.“

„Nelži, Nan,“ vyštěkla na ni matka, „žádného psa jsi tu neměla. Spala jsi jak to dřevo, kterým taky jsi.“

Nan vypadala zmateně. „Ale já jsem Flashe viděla, mami. A toho druhého psa taky. Philip sem přišel, abych si s nima mohla hrát. Nemohla jsem spát, takové bylo vedro. Hráli jsme si moc a moc dlouho, protože Philip byl smutný a potřeboval vylepšit náladu. Jeho otec ho uhodil a on vypadl z vozu a zranil si hlavu.“

„Nan!“

Murdoch se snažil paní Bowlingovou ignorovat. „Kdy se to stalo, Nan?“

„Minulý týden.“

„Vidíte? Co jsem vám říkala?“ přerušila je paní Bowlingová.

„Philipův táta umřel. Myslím, že se to nemohlo stát minulý týden, Nan.“

„Já vím. Bylo to dávno, hodně dávno. Philip má milou, ale jeho táta se strašně rozzlobil a uhodil ho.“

Aniž by se otočil, vytáhl Murdoch z kapsy dalších pětadvacet centů a zvedl je v ruce. Paní Bowlingová držela jazyk za zuby.

„Jeho táta ho uhodil, protože měl nějakou dívku?“

Nan energicky zavrtěla hlavou. „Ale ne! Ne kvůli tomu. On o tom neví. Philip je můj bratr, a on mi všecko říká.“

„To má štěstí, že má někoho, komu se může svěřit. Měl jsem sestru, ale odešla do nebe.“

Nan se naklonila a políbila ho vlhkými rty na tvář. „To jste určitě smutný. Philip byl moc smutný, když přišel, ale já jsem ho znova utěšovala a hráli jsme si se psy. Ten druhý nebyl tak hezký jako Flash.“

„Co to bylo za psa, Nan?“

„Zapomněla jsem, jak se jmenuje, ale chtěl mě kousnout.“

Paní Bowlingová se už nedokázala dále ovládnout a přišla k nim. „Říkala jsem vám, že nemá kouska rozumu.“

„Není to tedy pravda? Philip Delaney tady tu noc nebyl?“

„Ovšem že ne. Zajde sem občas. Je stejné děcko jako ona. Kamarádí se. Nan si myslí, že to z nich dělá bratra a sestru. Má ráda jeho psa a hrávají si spolu. Ale má to všechno popletené. Stává se to.“

Aby svá slova dokázala, naklonila se k dceři. „Nan, řekni tady pánovi, jaký je dnes den?“

Dívka se zazubila, šťastná, že je středem pozornosti. „Je desátého března. Za sedm dnů bude mít narozeniny náš Pán Ježíš Kristus, který se narodil pátého prosince před víc než dvaceti lety.“

„A přišel tě tento týden navštívit Philip s Flashem?“

„Byl tady včera.“

Paní Bowlingová odmítavě zavrtěla hlavou. „Už tu pěkných pár dní nebyl.“

Nan se podívala na matku, ve tváři měla potutelný výraz. „Tys ho neviděla, mami. Spalas. Byl tady včera. Donesl štěně, malého pejska. Hráli jsme mikádo a Flash ukradl všechny špejle.“

„To musela být legrace,“ řekl Murdoch. „Viděl jsem Flashe, rád běhá. Ale to nebylo to štěně, které jsi spatřila v létě, že?“

„Ne.“

„Jakou barvu měl ten druhý psík, kterého Philip přivedl? Ten nehodný?“

„Ona neví,“ skočila jim do hovoru paní Bowlingová.

„Vím, mami. Vypadal jak popel. Říkala jsem mu Popel, ale nejmenoval se tak.“ Podívala se vážně na Murdocha. „Máma mi už nedovolí, abych si hrála v lese. Říká, že jsem moc velká. Hrávala jsem si tam celé dny. Dostávala jsem bonbony.“

Ať tím řekla cokoliv, její matku to rozhněvalo. „A už je to tady zas. Zase lže. Nikdy jsem ji nenechala, aby si hrála někde sama. Musí mít pořád dohled. Co by to bylo za matku, která by nechala tak velikou holku bez rozumu se jen tak toulat?“

Dívka se znovu schoulila na gauči a upřeně pozorovala matku. Murdoch vstal. Nemyslel si, že by ještě mohl získat nějaké další informace, a nechtěl udělat Nan ze života ještě větší peklo, než už měla.

„Děkuji ti, žes odpověděla na otázky, Nan. Moc jsi mi pomohla. Děkuji i vám, paní Bowlingová.“

Šel zpátky k dřezu a všiml si, že peníze už na stole neleží.

Zraněná slepice lapala po dechu a on ji něžně zvedl. Paní Bowlingová i Nan ho sledovaly. Dotkl se na pozdrav okraje klobouku a odešel.

Než došel k úpatí kopce, pták zemřel, a on ho pochoval pod hromadou ojíněného listí.

Ačkoliv hostinec Manchester otevřel teprve před malou chvílí, lokál byl už skoro plný. Na rozdíl od domu Bowlingových vůně tady byla zdraví prospěšná – hořící dřevo smíšené s vepřovou pečení. Svícny na stěnách zářily a v krbu praskal oheň. Murdoch se na chvíli zastavil ve dveřích, ale Vince Newcombe, který stál u okénka, si ho všiml a nahlas ho pozdravil.

„Wille, pojďte dál.“

Ozval se skromný potlesk, který ho na okamžik zneklidnil, dokud mu nedošlo, že nepatří jemu, nýbrž panu Patricku Pughovi stojícímu u krbu. Nacházel se uprostřed kruhu několika hostů. Zřejmě právě dokončil některý ze svých kouzelnických kousků.

Newcombe naznačil Murdochovi, aby si sedl na jednu z lavic poblíž krbu, a on ho poslechl. Razil si cestu skupinkou ochmelků, kteří byli v tuto chvíli ještě přátelští a střízliví. Hostinský natočil džbán piva a nesl ho ke stolu.

„Pane Clarry, uhněte laskavě svým zadkem o pár centimetrů, ať si může pan Williams sednout.“

Postarší muž s tváří zcela skrytou pod staromódní bradkou a houštinou licousů se dobrosrdečně posunul kousek dál a Murdoch se vmáčkl vedle něho.

„Přeju dobrý večer,“ pozdravil.

„Nápodobně,“ odpověděl starý pán.

Newcombe postavil džbán před Murdocha. „Vypadáte, že by vám tohle mohlo přijít vhod.“ Kývl hlavou směrem k muži u krbu. „Tady pan Pugh se nás rozhodl trochu pobavit.“

Pugh ho slyšel a místo pozdravu se zašklebil. Ve světle plamenů vypadal pramen bílých vlasů na jeho spáncích zvlášť nápadně.

Oslovil Murdochova souseda. „Pane Clarry, slyšel jsem, že jste si včera stěžoval, že máte co dělat, abyste nějak vyšel s penězi. Je to pravda?“

„To si piš. Mládí je pryč. Nemůžu pracovat.“

Navzdory tomu, co řekl, se v jeho hlase objevilo něco samolibého, co jeho slovům odporovalo.

„Utahujete si z nás, pane Clarry. Řekl bych, že jste určitě bohatý člověk.“

Pugh natáhl ruku a strčil ji pod mužův plnovous. Vytáhl lesklý stříbrný dolar. „No tohle, trošku zvláštní místo, kde schovávat úspory… A copak to máme tadyhle?“

Zpoza Clarryho pravého ucha vykoukla zázračně další mince. „Propána, máte tam nacpané nejmíň dva dolary,“ řekl Pugh a vyndal další minci. K pobavení všech si Clarry zatahal za ušní lalůček, jako by šlo o nějaké vemeno, ze kterého se dá nadojit stříbro. „Uf, a tady je další,“ pokračoval Pugh a z Clarryho levého ucha vytáhl čtvrtou minci. Obrátil se ke svému publiku. „Řekl bych, že by pan Clarry neměl mít problém zaplatit rundu, co vy na to?“

Ozvalo se sborové ano a hvízdání. „Tak mi ty peníze dejte,“ navrhl starý muž. „Rád se postarám.“

„Je mi líto, to nemůžu. Já je našel, jsou moje. Ale něco vám povím, když ty mince najdete, jsou vaše.“

Zdálo se, že Pugh si uložil mince do kapsy. Slyšeli zacinkání, když je tam dával, ale obrátil kapsy naruby a byly prázdné. Clarry vstal. „Jdu si vás teda proklepnout. Pusťte mě.“ To patřilo Murdochovi, a ten se trochu odsunul stranou. Murdoch viděl, že pan Clarry nemá zrovna radost z toho, že si z něho někdo dělá legraci.

Pugh ukročil dozadu. „Něco vám povím. Ten, kdo vyhraje v dalším triku, bere všechno. Vyhrajete, platím já. Vyhraju, platíte vy. Souhlas?“

„O co jde?“

„Chci se s vámi vsadit, že přeříznu vaše zápěstí, maso i kost, tímhle hedvábným kapesníkem. Ukažte mi je.“

Clarry natáhl ruce před sebe. Měl hrbolaté klouby, kožovitou pokožku a silná zápěstí. Pugh otočil mužovu pravou ruku, aby si prohlédl dlaň. „Vidím, že jste farmář.“

„Správně.“

„Jdete tedy do toho?“

„Pokud zůstanou moje koule neporušené. Moje žena by nebyla ráda, kdyby se jim něco stalo.“

Ostatní hosté se nahlas rozchechtali. „Hohó! To jsou pohádky, Jonahu. Ta je neviděla už celý roky,“ vykřikoval jeden z mužů. S bradkou a drsnou farmářskou pokožkou vypadal jako Clarryho dvojče.

„No tak, chlapi. Dejte mu šanci,“ překřičel je Newcombe, pozorný hostitel. „Podívejme se na to kouzlo.“

Pugh se otočil kolem dokola. „Mohl by mi někdo z vás půjčit hedvábný kapesník? Raději čistý. Vy, pane. Ten váš se mi líbí.“

Na protější lavici seděl mladík. Měl na sobě manšestrové sako a kalhoty a černý klobouk se sklopenou střechou. Okolo krku měl uvázaný zářivý modrožlutý kapesník. Mládenec se zarazil. „Co s ním budete dělat? Právě jsem si ho koupil.“

„Bez obav. Vrátím vám jej nedotčený, pane, anebo vám zaplatím dvojnásobek jeho ceny.“

Pugh se nenechal odmítnout, a tak si mladý muž rozvázal kapesník a podal mu jej. Ukázalo se, že pod šátkem je červená flanelová košile bez límečku.

„Kolik stál? Dvanáct centů?“ zeptal se Pugh.

„Ne! Pětadvacet!“

Pugh promnul kapesník v prstech. „To vás okradli, pane. Ale nevadí. Stačí. Tak kdepak mám svou ob…, chci říct svého pomocníka. Pane Clarry, ukažte mi zápěstí. Jedno které.“

Clarry nastavil pravou ruku a vytáhl si rukáv, aby odhalil zápěstí. Pugh udělal z kapesníku provaz a začal ho omotávat okolo Clarryho zápěstí.

„Musím vám, pánové, prozradit, že jsem tento trik předváděl v té nejlepší anglické společnosti. Asistoval mi sám princ Albert.“

Muži, kteří ho sledovali, bručeli a bušili do stolu na znamení toho, že mu nevěří.

„Nějakej jinej bys neměl, Pughu? Jseš ukecanej jak stará štětka,“ poznamenal jeden z nich.

Pugh pokračoval rychle a udělal na kapesníku pevný uzel.

„Sepněte, prosím, ruce, pane, aby bylo zřejmé, že nepodvádím.“

Clarry poslechl a ostatní ztichli. Pughův hlas zněl panovačně.

„A teď protáhnu pomocí kouzla tento šátek skrz vaše tělo. Držte ruce těsně u sebe, pane.“

Pugh vzal do každé ruky cíp kapesníku. „Jedna, dvě… ne, počkejte, toto je skutečně nesmírně obtížné kouzlo. Potřeboval bych, abyste mi s tím trochu pomohli. Počítejte se mnou. JEDNA, DVĚ.“ Muži se připojili v halasném: „TŘI.“ Pugh přetáhl kapesník, stále zavázaný, výš na Clarryho zápěstí. „Ha!“ Zamával jím ve vzduchu a všichni se roztleskali. Pak hodil kapesník jeho majiteli.

Clarry si prohlížel zápěstí. „Jak to k čertu dokázal?“

Murdoch neodpověděl. Během toho triku si poprvé všiml, že tomu chytrému panu Pughovi chybí na prostředníku levé ruky poslední článek prstu! Napil se piva. Co to jenom znamená? Nevěřil tomu, že by se v jeho okolí vyskytovali dva naprosto stejně zmrzačeni muži. Ale Billy přísahal, že ten člověk, který sledoval Murdocha, byl bledý a těžko popsatelný, spíše tlustý a s knírem. Zprostředkovatel zapůjčení psa vypadal podle Quinna stejně. Pozoroval Pugha, který hasil žízeň z jednoho z krýglů, které mu teď jeho obdivovatelé nabízeli. Byl hladce vyholený a štíhlý, v hnědém saku a tmavých kalhotách. Ovšem pořídit si falešný knírek a vatování není nic těžkého. Musí to být jeden a týž člověk. Ale co to sakra dělá? K čemu všechna ta kamufláž?

Najednou se na něho Pugh podíval a jejich oči se setkaly. Na chvíli Murdocha napadlo, zda neumí také číst myšlenky.

„Poslyšte, vy notorici. Ještě jeden kousek. Za rundu. Mozek versus muskulatura. Pane Newcombe, mohu si posloužit a vzít si vaše dobré koště?“

„Jasně. Poslužte si.“

Pugh si vzal koště opřené o krbovou římsu. „Předvedu vám úžasné kouzlo. Jak vidíte, nejsem zrovna vysoký. I s botama jenom nějaký metr šedesát. Ale požádám o pomoc mnohem vyššího a silnějšího muže a uvidíme, jestli mě dokáže tím koštětem povalit na zem. Vy, pane, vedle pana Clarryho. Pan Williams, že? Vypadáte jako zdatný muž. Půjdete sem a zkusíte to?“

„Proč ne,“ odpověděl Murdoch a vstal. Snažil se chovat nenuceně, ale cítil napětí a vztek. Pokud to půjde, nenechá tu malou krysu vyhrát.

Okamžitě se začaly uzavírat sázky, na stolech zvonily mince a šustily dolarové bankovky. Murdoch je slyšel vyvolávat.

„Tři ku jedné na kouzelníka. Pět proti.“

Murdoch měl neurčitý pocit, že v něm moc lidí favorita nevidí.

„Držte koště vodorovně na hrudi. A teď vám to trochu usnadním. Budu vám klást odpor jenom jedním palcem, takhle.“

Pugh se palcem lehce dotkl násady koštěte. „Tak, teď mě, pane Williamsi, zkuste povalit. Jestli to dokážete!“

Murdoch vší silou zatlačil koštětem proti Pughovi. Věděl, že je v tom nějaký chyták, ale bylo mu to jedno. Udělalo by mu radost, kdyby viděl toho domýšlivého kohouta na zemi. To se ale nestalo. Pugh zůstal vzpřímený a palcem se dotýkal koštěte. „Přidejte, pane Williamsi. I mladé dámě by to šlo líp.“

Murdoch cítil, že rudne, a znovu zatlačil. Z druhé strany koštěte cítil silný odpor. Pugh si začal vesele pohvizdovat, nehnul se ani o píď. Murdoch to zkusil znovu. Byl pyšný na svoje silné nohy a záda. Odfrkl si a zapojil i záda, ale odpor byl dokonce ještě větší.

Muži ho pobízeli: „Do toho! Shoď ho na zem! Makej!“

Nakonec se musel Murdoch na chvíli zastavit, aby popadl dech. Udělal krok dozadu, lapaje po dechu.

„Vzdáváte se?“ zeptal se Pugh.

„Ne. Ještě jeden pokus.“

„Velmi dobře. Ještě vám to ulehčím. Budu stát jen na jedné noze.“ Udělal, jak řekl, a opřel si levé lýtko o pravé. „Tak a do toho.“

Murdoch se zhluboka nadechl a zatlačil, co nejvíc mohl. Nic. Pugh se ani nehnul. Muži hvízdali. Musel na chvíli přestat.

„Vzdáváte se?“

„Ne!“

V tu chvíli se do celé věci vložil Newcombe. „To spíš bude v pekle mrznout, než by se tenhle člověk vzdal. No tak, pane Williamsi, poctivě jste byl poražen. Anebo nepoctivě. Dobře jsme se pobavili a příští runda jde na účet hospody.“

Ukázal na Waltera Laceyho, který se vykláněl z okénka a pozoroval dění v lokále.

„Tady Walt vám naplní džbánky. Jenom jednou, abyste si nemysleli, že je můžete hodit do sebe a jít si pro další.“

V místnosti bylo naráz rušno, jak se všichni hrnuli doplnit své džbánky a sklenice. Newcombe poklepal Murdochovi na rameno. „Už jsem to viděl. Je to trik, ale vem mě čert, jestli vím, jak to dělá. Odolal i statnějším chlapům, než jste vy.“

Pugh do sebe hodil sklenku whisky a otřel si ústa hřbetem ruky. Zašklebil se na Murdocha. „Možná byli větší, ale nikdo tak tvrdohlavý. Podejme si na to ruce, pane.“

Napřáhl ruku. Murdoch se tvářil, jako že chce nabízenou ruku přijmout, ale místo toho chytil Pugha za druhé zápěstí a otočil mu ruku dlaní nahoru. „Vidím, že jste měl nehodu, pane.“

„Ach, ano. Díkybohu nic vážného.“

Odtáhl ruku a vztyčil zkrácený prst. „Jako kluka mě kousl had. Skočil jsem mezi něho a moji maličkou sestřičku, která se batolila v trávě.“

„Jó?“ zvolal jeden z pijanů, který stál vedle nich. „Mám pocit, že jste minulej tejden říkal něco o tom, že na vás šlápl bizon. Dostal jste se doprostřed splašenýho stáda, když jste zachraňoval štěně. Říkal to, že jo, Vinci?“

Pugh mu nedal šanci odpovědět. „Obojí je pravda, kamaráde. Přišel jsem o článek prstu při dvou různých příležitostech.“

„Jestli takhle budete pokračovat dál, za chvilku z vás nic nezůstane.“

Ozval se další smích a Pugh se na znamení díků uklonil. Murdoch cítil obrovské rozpaky a snažil se ze všech sil ovládat. Nevěděl, jak rozbít tu Pughovu zdánlivou vyrovnanost, a hořel touhou to udělat. Kdyby ho napadla nějaká záminka, s radostí by ho vyzval, aby si to s ním šel ven rozdat, ale uvědomoval si, že je to nesmysl. Dav se rozdělil na menší skupinky a Murdoch se vrátil na své místo na lavici. Pugh si sedl z druhé strany vedle pana Clarryho. Newcombe donesl tři džbánky s pěnovou čepicí.

„Pozornost podniku.“

„Kdepak je dnes večer pan Craig?“ zeptal se Pugh a utíral si hřbetem ruky pěnu ze rtu.

„Ještě jsem ho neviděl. Ani Jamese. Mají zpoždění.“

„Copak vy jste to neslyšel?“ ozval se muž sedící poblíž. „Dneska odpoledne jsem tam rozvážel zboží. Matka pana Craiga je na tom špatně. Žije kdesi v Americe a on se synem jeli za ní.“ Hlas mu zvážněl. „Možná se nedožije soboty.“

„Odjeli všichni? Celá rodina?“ zeptal se Pugh a Murdoch rozpoznal v jeho hlase náhlé napětí.

„Ne, jenom pan Craig se synem a s tetou, která u nich bydlí. Paní taky není dobře a slečna Adelia zůstala, aby se o ni měl kdo postarat.“ Muž na Pugha šibalsky zamrkal. „Jestli vás zajímá tohle.“

Pugh pokrčil rameny. „No, je to setsakramentsky hezká mladá dáma.“

Vstal a ze zvyku hledal v kapse nějaké drobné. „Myslím, že bych už měl jít a navštívit ji. Vyjádřit svou účast.“

Vzal si klobouk z háčku u dveří a odešel.

Pekař mrkl na ostatní. „Řekl bych, že je pěkně zabouchnutej, nezdá se vám? To byl jeden z nejrychlejších odchodů, jaký jsem kdy viděl, od tý doby, co můj pes dole na cestě zachytil stopu feny. Pughův nástroj málem nadzvedl stůl.“

„Dej si pozor na jazyk, Driscolle,“ přerušil ho Newcombe. „Nepřeju si, aby se takhle mluvilo o slušných ženách.“

„Uklidni se, Vinci. To se tý mladý dámy netejká. Měl jsem na mysli jenom našeho rychlého přítele.“

„To je sice možné, ale já tu nehodlám tolerovat vulgární řeči, a ty to víš. Co kdyby vešla moje Maria a slyšela tě?“

Driscoll klidně pokrčil rameny. Bylo jasné, že si myslí, že vulgarismy k danému prostředí patří, a jestliže mají hospodu, musí s tím počítat.

Murdoch zhltnul trochu piva výrazné chuti. Zneklidnilo snad Pugha pomyšlení, že by slečna Craigová mohla odjet? Jestliže se dvoří jí, určitě neběhá i za Enid Jonesovou. K čertu. Nevěděl, jestli za ním nemá jít. Ale když půjde, co pak?

Najednou se jeho oči setkaly s očima Waltera Laceyho, který ležel v okně výčepu. Murdoch si uvědomil, že ho barman bedlivě pozoruje. Murdoch se domníval, že dokáže lidem z tváří vyčíst, co si myslí, ale výrazu Laceyho obličeje se nemohl dostat na kloub. Nezračila se v něm nenávist, ale pozoroval ho, jako když vlk sleduje svou kořist. Pocítil příval hněvu, že je objektem jeho pozorování, a ťukl si zlehka prstem do čela. Lacey odvrátil oči a rychle utíral nějaké neexistující rozlité pivo na pultě.

Murdoch vstal a šel ke vzdálenějšímu stolu, ze kterého Newcombe sbíral prázdné sklenice.

„Vinci, můžeme si promluvit mezi čtyřma očima?“

„Hned?“

„Byl bych rád.“ Podíval se na něho. „Jde o paní Bowlingovou a její dceru.“

„Hned to bude. Jenom odnesu ty sklenice Walterovi. Můžeme jít do salonku.“

Newcombe se neuměl zrovna přetvařovat a Murdoch si všiml, jak ho ta prosba znervóznila.

Hostinský vešel do salonku za Murdochem a otočil klíčem v zámku.

„Občas se sem někdo zatoulá,“ vysvětloval a kývl směrem k výčepu. „Prosím, posaďte se.“

Problém nespočíval v tom, najít nějakou židli, ale prodrat se nábytkem k některé z velkého počtu židlí. Místnost byla plná malých stolků a na každém z nich trůnila prosklená krabice, v níž se ukrývala buď vycpanina některého ze členů psí rodiny anebo zástupce jejich kořistí. Nechtěl dopustit, aby mu Newcombe začal vyprávět historii každého z exponátů, a proto zůstal stát a šel přímo k věci.

„Vinci, jdu rovnou z návštěvy u paní Bowlingové, kde jsem se setkal i s její dcerou. Nan mi sdělila pár znepokojujících věcí, ale nejsem schopen říct, jestli je to pravda nebo ne.“

„Určitě to není pravda. Ta ubohá dívka to nemá v hlavě v pořádku, jak jste si všiml.“

„Jistě, vypadala popleteně, ale ne úplně mimo realitu.“

Newcombe ho pozoroval s neklidem. „Co říkala?“

„Že Philip Delaney byl tu noc, co jeho otec zemřel, u nich v domě. Ale podle Philipova svědectví a svědectví jeho matky šel po zápase rovnou domů, kde zůstal až do té doby, než ho matka poslala pro otce.“

Bylo jasné, že Newcombe očekával něco jiného, a Murdoch tušil, že se mu ulevilo.

„Philip opravdu chodí na návštěvu k Nan, aby si pohrála se psem. Nejspíš si popletla dny.“

„Tvrdila, že Philip měl s sebou dva psy, Flashe a šedého psa, kterým mohl být podle jejího popisu jedině Havoc.“

„Ne, Wille, to ne. Chápu, jak nezvyklá je vaše situace, ale chytáte se stébla. Pokud jde o události, Nan si plete čas. Nezapomeňte, že ten teriér byl na volno, když pan Pugh našel Delaneyho. Možná se ten čokl zatoulal až k domu Bowlingových a Nan ho zahlédla, pak si to v hlavě spojila s Philipovou návštěvou, která se ale odehrála někdy jindy.“

„Nepřipadala mi tak zmatená, Vinci. V tomto rozhodně ne.“

Newcombe si sedl do křesla u krbu. „Promiňte mi, že to řeknu takhle, Wille, ale já znám to děvče líp než vy. Nemůžete spoléhat na nic, co poví. A kromě toho, i kdyby v těch nejdivočejších představách měla pravdu a Philip ji ten večer skutečně navštívil, co to dokazuje?“

„Že ten hoch lhal. Nebyl doma.“

Newcombe se škrábal na hlavě, jako by se ji snažil vyleštit. „Dobrá tedy, ale ani Philip Delaney není příliš spolehlivý. Nemá nejlepší paměť.“

„Nan říkala, že má nějakou milou. Opravdu?“

„O tom nic nevím. Je to chlapec v mužském těle, na to nezapomínejte. Nemyslím, že by si s ním nějaká spořádaná mladá žena něco začala.“

„Stejně tak i Nan je dívka v ženském těle, ale my muži nejsme vždycky tak zásadoví.“

Newcombe sebou trhl, jako by mu zubař právě ťukl do bolavého zubu. Vstal a narovnal jednu z půltuctu fotografií, které visely v řadě na zdi.

„Zatracená práce,“ řekl dvojsmyslně.

„Vinci, poslouchejte mě. Nemám čas na jemnůstky. V sázce je příliš mnoho. Proč mám pořád dojem, že přede mnou něco skrýváte? A nemyslím tím vaši dobročinnost s pivem pro paní Bowlingovou.“ Chytil Newcombea za paži a donutil ho, aby zůstal stát. „Pícháte Nan? Je tohle ten skutečný důvod, proč do toho domu chodíte? To proto nechcete, aby o tom věděla vaše žena?“

Newcombe na něho vyděšeně zíral. „Můj Bože, ne! Jak vás to vůbec napadlo?“

„Protože jsem tu dívku viděl. Chová se jako kurva. Některým mužům se to líbí.“

„Mně ne. Přísahám vám, mně ne.“

„Tak tedy jde o její matku? Je ta nevrlá paní Bowlingová vaše milenka?“

Newcombe setřásl Murdochovu ruku. „Ne, není. Kdybyste mě znal líp, ani byste to nevypustil z pusy. A kdybyste znal moji Mariu.“

„Tak o co teda jde? Řekněte mi to, protože vím, že mezi vámi a paní Bowlingovou něco je.“

Hostinský se od něho odtáhl a sedl si na okraj jednoho z křesel. „Máte pravdu, ale přísahám, že to není z mé strany. Ucilla je takhle příjemná pořád.“

„Tak proč za ní tedy pořád chodíte?“

„Už jsem vám říkal, je mi jí líto. Ta holka je pěkné kvítko.“

„Nevěřím vám, Vinci.“

„Nejde o to, jestli mi věříte nebo ne. Navíc to nemá nic společného s případem vašeho otce.“

„To nechejte na posouzení mně.“

Newcombe na něho chvíli civěl a pak znovu žuchl do křesla. „Slíbíte mi, že si to, co vám teď řeknu, necháte jen pro sebe?“

„Záleží na tom, co mi řeknete. Pokud to není nic relevantního, zapomenu na to.“

Newcombe zvedl menší schránku a otáčel s ní, aby co nejlépe viděl dovnitř. Byla v ní vycpaná lasice.

„Moje Tripper ji dostala, když měla teprve rok.“

„Vinci, teď ne, prosím.“

„Dobrá, dobrá.“ Vrátil lasičku na místo. „Znal jsem Ucillu Bowlingovou před mnoha lety. Přesně před patnácti. Zrovna jsem přijel do Kanady. Nejdřív jsem jel do Peterboroughu. Byli jsme s Mariou zasnoubení, ale ona zůstala ještě v Anglii… Stydím se sám za sebe a nikdy se stydět nepřestanu, ale je to otřepaný příběh. Cítil jsem se osamělý. Potkal jsem Ucillu, která byla celá dychtivá ukázat mi, jak přátelské umí Kanaďanky být. Podlehl jsem. Celá aférka netrvala déle než dva týdny, řekl jsem jí, že v tom nemohu pokračovat. Odstěhoval jsem se do Toronta a dostal práci v hotelu. Nezdálo se, že by ji můj odchod nějak trápil, a nečekal jsem, že ji ještě někdy uvidím. Pak se zhruba před rokem objevila tady. Táhla za sebou dceru.“ Kývl hlavou na Murdocha. „Vidím, že čekáte, co bude dál. Řekla, že Nan je moje. Nikdy se nevdala a nepochybuji o tom, že její postelí prošla pěkná řádka jiných mužů. Ale co jsem mohl dělat? Nežádala ode mě mnoho, jen tu a tam trochu peněz. Nechtěl jsem Marii říct, že jsem jí byl nevěrný, a chtěl jsem něco udělat pro to děvče.“ Natáhl ruce jako by v úpěnlivé prosbě. „Tak tady to máte. Říkal jsem vám, že se to k vašemu případu nevztahuje.“

Murdoch chvíli pozorně sledoval Vincův obličej. „Má Nan ve zvyku toulat se po lese?“

Newcombe odvrátil oči a Murdoch si znovu všiml toho neklidného výrazu. Ten muž byl dobře čitelný a Murdoch si pomyslel, že Maria ví nejspíš víc, než jí Vince připisuje.

Šel blíž. „Vinci, proč pokaždé, když se dostaneme k té dívce, vypadáte jako pytlák přistižený s bažanty u pasu? Nevěšte mi bulíky na nos. Tomu, co jste mi teď řekl, věřím…“

„Zaplaťpánbůh…“

„Ale neřekl jste mi všecko, že? Co skrýváte?“

„Nic… Já, ehm…“

„Odpovězte mi, prosím, na otázku. Matka ji přivazuje za nohu jako psa. Proč?“

Newcombeova ramena naráz poklesla. „Nan začala utíkat z domu. Ucilla se ráda napije a ta malá umí být pěkně mazaná. Vyklouzla z domu vždycky, když matka usnula. Donesly se ke mně klepy, opravdu drsné, většinou když byli chlapi v náladě… Zkrátka vypadalo to, že se chová spíš jako lehká ženská než jako mladé děvče. Díkybohu, nikdo toho nevyužil, aspoň co já vím. Dal jsem jasně najevo, že jestli se někdo opováží, vyřídím si to s ním. Ale bylo mi jasné, že je jen otázka času, než ten zákaz někdo poruší. Upozornil jsem na to matku a já sám se snažím na ni dávat pozor.“

„Byl mezi těmi muži Delaney? Vídával ji dost často. Vzrušovala ho?“

Newcombe si vzdychl. „Ano, vzrušovala. Na jaře jsem šel jednou odpoledne navštívit Ucillu. Narazil jsem na něho a na Nan. Snažil se to popřít, ale vím, že se chystal to s ní dělat. Varoval jsem ho.“

„Řekl bych, že je dobře, že máte pro dobu vraždy alibi, Vinci.“

„Panebože, snad si nemyslíte, že já… Nejsem takový druh chlapa. Rázně bych si s ním pohovořil anebo ho i praštil, ale nikdy ne tak…“

„Dobrá, dobrá. Jak jsem řekl, máte alibi. Ledaže byste se s panem Pughem kryli navzájem.“

Newcombe vypadal tak vyděšené, že ho už Murdoch nechtěl déle trápit.

„Mluvím jako policista, Vinci. Jsou chvíle, kdy podezříváte každého. Nicméně, to, co jste mi řekl, nemusí být tak bezvýznamné, jak se domníváte. Zatraceně, tohle mělo u soudu vyjít najevo!“

„Wille, to nic nemění.“

„Porota nemusela být vůči Harrymu tak nepřátelská, kdyby tohle o Delaneym věděli. Ne tak úplně bezúhonný křesťan, jak se zdálo.“

Newcombeův hlas teď zněl laskavě. „Ale oni to věděli. Žijí tady a mluvilo se o tom. Ale musím zdůraznit, že jsem ho s Nan přistihl jenom jednou. Kdyby tohle vyšlo najevo, nevedlo by to k ničemu jinému než k tomu, že by se životy několika lidí vláčely blátem.“

„Zatímco takhle se pošpiní život jenom jednoho člověka. Ovšem člověka, kterého oni neznají. Jak praktické.“

„No tak, Wille. Chápu vaši hořkost, ale dosud jste mě nepřesvědčil o tom, že Johna Delaneyho zavraždil někdo jiný než váš otec.“

Ozvalo se klepání na dveře a Lacey zavolal: „Pane Newcombe, můžete? Pan Clarry chce platit.“

„Hned přijdu, Waltře.“ Newcombe se otočil. „Budu se muset vrátit.“ Stiskl Murdochovi paži. „Mrzí mě to. Všechno.“

Šel ke dveřím, odemkl a pustil Murdocha ven. Lacey na ně čekal.

„Je všechno v pořádku, pane Newcombe?“

„V pořádku, děkuji, Waltře. Ukazoval jsem panu Williamsovi sbírku.“

Enid nesfoukla svíčku na nočním stolku a měkké světlo jí barvilo nahá ramena a paže dočervena. Ležela na zádech s očima zavřenýma, on na boku tváří k ní. Nikdy si nedokázal ani představit, že by ženské tělo mohlo být tak měkké. Tentokrát bylo milování s Enid, jestli je to vůbec možné, ještě smyslnější. Už se tolik nebál, že nebude vědět, co dělat, či, ještě hůře, že nebude schopen intimního styku. Když pracoval v dřevorubeckém táboře, večer se povídání často stočilo na věci kolem sexu. Posíleni silným pivem, které se v táboře vařilo, se muži chvástali, zatraceně pyšní na svoji pozoruhodnou sexuální výkonnost. Murdochovi bylo teprve osmnáct, o těchto záhadách neměl ani tušení, ale ani za nic by to nepřiznal, protože dobře věděl, že by si z něho jako z bažanta dělali nesnesitelnou legraci a šikanovali by ho. A tak předstíral, že ví, o co jde, moc toho nenamluvil a získal tak pověst člověka, který je skoupý na slovo. Uměl se rozhněvat, a když na to přišlo, neváhal použít své pěsti. Nicméně na konci dne se nedalo jít jinam než do jídelny, a tak, ať chtěl nebo ne, dostalo se mu v tomto směru určitého vzdělání. Netušil, kolika různými způsoby spolu mohou muž a žena souložit ani kolik výrazů existuje pro označení těch poloh. „Roztřepaná kolena“ u zadní zdi hospody, „rychlovky“ s oblečenými ženami. Dřevaři měli rádi to, čemu říkali „nadržené kozy“, což byly ty vzácné ženy, které dychtily po styku stejně jako muži. Mnozí z nich se nakazili kapavkou, ale chápali to jen jako další příležitost k chlubení, jako by šlo o jakousi známku mužství, a ne hřích, nemluvě o bolestech. Murdoch brzy přišel na to, že tihle muži se bojí méně nemanželského dítěte než impotence, a jejich nenávist k sodomitům, kteří to strkají do zadku, byla naprosto zničující. Murdoch se naštěstí spřátelil s ženatým mužem, který, jak se zdálo, svou ženu miloval a vážil si jí. Občas se spolu bavili o kouzlu pohlavního spojení a Nedův pohled na ně byl osvobozením, hojivou mastí ve srovnání s nenasytnými choutkami, které projevovali ostatní dřevorubci.

Murdoch odešel z tábora a přestěhoval se do Toronta, kde potkal Elizabeth Milnerovou a zamiloval se do ní. Brzy změnila jeho názor na ženy k lepšímu a zahájila to, čemu říkala se smíchem nové vzdělávání. Byla nadšenou ženou nové doby, jak je nazývali, občas s opovržením, za nímž se ukrýval strach. I když Eliza trvala až do svatby na zdrženlivosti, nesnažila se ani trochu skrývat své touhy. „Budeme to sdílet spolu jako manželé, Williame Murdochu,“ opakovala mnohokrát. Vzdychl si. Nepřestával cítit bolest nad její ztrátou. Přisunul se trochu blíž, aby lépe viděl Enidinu tvář. Měla tmavší pokožku než Eliza, širší čelist, plnější rty, hezkou tvář, i když ne krásnou.

Enid otevřela oči a podívala se na něho. „Jste příliš tichý, Williame Murdochu. O čempak to asi přemýšlíte?“

Uhnul očima, cítil se provinile, že leží nahý vedle jedné ženy a touží po jiné. „Promiň, Enid. Zasnil jsem se.“

Skoro nikdy nezmiňovala mrtvého manžela a Murdocha v tu chvíli napadlo, jestli ho s ním v duchu nesrovnává.

„Děkuji za vynikající pochoutku, Enid.“

Usmála se. „Předpokládám, že máš na mysli rybí maso s kaší.“

Cítil, jak se červená, a byl rád, že se na něho nedívá. Zasmál se, když mu došla ta dvojsmyslnost jeho slov. „Samozřejmě.“

Ve skutečnosti skoro nemohl tu večeři, kterou mu připravila, ani dojíst. Byl tak rozpálený touhou, že si připadal jako v horečce. Bál se, že jí jeho rudé tváře a dychtivé oči prozradí, na co myslí, a ji to odradí. Ale zůstala láskyplná a vlídná. Snažil se soustředit na bramborovou kaši a myslel si, že se zadusí.

Udělala citronový pudink, který mu připadal příliš trpký, ale předstíral, že ho jí s chutí. Pak bylo po večeři a na hodinách teprve osm. Do konverzace se musel nutit a zlobil se za to na sebe. Hned zpočátku, aby to měl za sebou, se jí zeptal, zda nezná nějakého muže jménem Pugh. Popsal jí obě varianty zevnějšku pana Pugha i jeho kouzelnické vlohy, ale ona popřela, že by ho znala. Rád jí uvěřil. Zeptal se na její práci a ona mu s nadšením odpověděla. Její pověst rychlé a výkonné písařky na stroji se rychle šířila a dostala stálé zaměstnání. Pak ho požádala, aby jí vyprávěl o Susanně. „Škoda, že jsem ji neznala,“ řekla a on žasl nad tím, že by chtěla poznat jeptišku. Neoplatil ji stejným. Nebyl si jist, jestli by jeho sestra chtěla poznat baptistickou, chvalozpěvy pějící velšskou rodinu. Vyptávala se, jak pokračuje jeho vyšetřování, ale byla to ta poslední věc, o které by se mu chtělo mluvit. „Nijak zvlášť. Nevím si s tím rady,“ bylo vše, co mohl říct, a ona na něho dál nenaléhala. Hodiny odbíjely devět, gong pomalu odezníval, odrážel ozvěnou ticho, jež se mezi nimi rozhostilo. Vstal a šel ke gauči, kde seděla, objal ji a nejprve ji líbal pomalu, a pak už ne tak pomalu. Nakonec se od něho odtáhla.

„Myslím, že bychom měli jít ke mně do pokoje. Bude to mnohem pohodlnější,“ šeptala mu do tváře. A šli, přijala jeho vášeň. Dokonce si pamatoval, že ho to provokovalo.

Teď to byla ona, kdo ho bedlivě pozoroval.

„Copak? Jsem tak cizí území, tak rozdílné od Walesu?“

„Ano, někdy. Máš velice tmavé oči a já v nich nevidím o nic víc, než bych viděla na dně horské tůně. Jako děti jsme se v nich koupaly. U hladiny byly prohřáté sluncem, ale už kousek pod hladinou studily jako led.“

„Och, miláčku, to není zrovna lichotivé přirovnání.“

„Ta voda nepotřebovala nic, jen aby na ni déle svítilo slunce.“

Políbil ji, konečky prstů lehounce kopíroval linii její šíje, kousek nad vlnou jejích plných ňader. „Máš tak hebkou a měkkou pokožku, jako by ses koupala v sametu.“

S povzdechem rozkoše znovu zavřela oči. Pokračoval ve svém průzkumu a jeho prsty se posouvaly níž. Připadal si jako sochař, který se snaží najít kostru, jež je oporou těla. Tady je prsní kost, a tady křivka žeber. Musel přitlačit trochu víc, aby je přes maso cítil, ale dával pozor a vyhýbal se prsům. Šetřil si je na později. Vracel se po cestičce zpět k jejímu krku, postupoval podél pravé klíční kosti k ramennímu kloubu.

„Co to provádíš?“ zašeptala. Oba mluvili tiše, vědomi si toho, že Alwyn spí ve svém pokojíčku.

„Poznávám tvoje tělo. Co kdyby všechny svíčky zhasly a já tě musel hledat mezi všemi těmi ostatními těly…“

Otevřela oči. „Jaká jiná těla? Jsme snad v harému?“

„Jen to ne! Trochu moc přelidněno.“

„Tak tedy pokračuj.“

Dříve, než ji mohl poslechnout, se otevřely dveře. „Mami!“

Alwyn, oči vykulené údivem, stál ve dveřích a zíral na ně.

Murdoch se okamžitě otočil na záda a přitáhl si deku. Enid řekla chlapci něco velšsky. Ten odpověděl přívalem slov, kterým Murdoch nerozuměl, ale jejichž význam jednoznačně vycítil.

Enid mu ještě něco řekla a Alwyn se k nim neochotně otočil zády. Vyskočila z postele a oblékla si župan.

„Je mu špatně,“ vysvětlovala Murdochovi.

Přistoupila k chlapci a položila mu ruku na čelo. „Máš horečku,“ řekla anglicky. Odpověděl jí velšsky. Enid zavrtěla hlavou.

„Pan Murdoch byl unavený, a tak jsem mu nabídla, aby se tu dnes vyspal. A teď si vzpomeň na dobré vychování a jdi ho pozdravit.“

Alwyn rozmrzele dovolil matce, aby ho přivedla k posteli.

„Ahoj, mladý muži,“ pozdravil ho Murdoch a měl co dělat, aby potlačil nutkání a nezačal se smát.

„Dobrý večer, pane Murdochu. Není mi dobře.“

„To je mi líto.“

„Jdeme, Alwyne. Zpátky do postele.“

Oči se mu naplnily slzami a rozplakal se. Znovu mluvil na matku jejich mateřštinou, a tím Murdocha efektivně vyloučil z konverzace. Enid chlapce objala a konejšila ho.

„Obávám se, že je velmi rozrušený. Má trochu horečku,“ řekla Murdochovi.

„Znamená to, že nepůjde zpátky do svého pokoje?“

Vypadala zaraženě. „Když má teplotu, nespí.“

„Což znamená, že je v této posteli a ne ve své.“

„Mrzí mě to, Wille. Je to prostě tak, že je zvyklý mít mě jenom pro sebe.“

Alwyn pozoroval Murdocha uslzenýma očima. Jeho bolest byla nefalšovaná a Murdocha to vnitřně rozpoltilo. Na jednu stranu byl na chlapce šíleně naštvaný, a na druhé chápal, jak musí být vyděšený.

„Stejně už musím jít. Alwyne, podej mi kalhoty ze židle.“

Chlapec ho poslechl, Enid nervózně přešlapovala poblíž. Podala Murdochovi zbytek jeho šatstva a ukázala mu, aby se oblékl za zástěnou.

Když vyšel zpoza paravánu, Alwyn už seděl v posteli, polštáře nastlané pod sebou, a matka ho hladila po hlavě. Murdoch se zašklebil. Měl pocit, že není prvním mužem v dějinách, který se stal svědkem toho, jaké pouto existuje mezi matkou a synem, a který se tímto svazkem cítí vyloučen.

Ulice byla liduprázdná, chodník vypadal ve světle pouličních lamp černý a kluzký. Z náhlého popudu se vydal Murdoch po Gerard Street k věznici. Už se tam zastavil dřív, když šel z Manchesteru, ale dozorce ho odmítl pustit dál.

„Návštěvy jen do šesti hodin.“ Murdoch tohoto dozorce neznal. Chvíli přemýšlel o tom, že se s ním bude přít, ale nakonec tu myšlenku zavrhl. Popravdě nevěděl, co by vlastně Harrymu řekl. Že Delaney nebyl takový vzor svatosti? To by jistě Harryho nepřekvapilo. Návštěvu u paní Bowlingové a zpověď hostinského si ještě musí sám přebrat. V této fázi nechtěl Harrymu říkat o svých zjištěních nic, aby nezvýšil jeho neoprávněné naděje.

Dvě křídla budovy, v nichž se nacházely cely, tonula ve tmě, a příjezdovou cestu osvětlovala jediná plynová lampa. Rád by věděl, zda jeho otec na tvrdém kavalci bdí, aby neztratil ani trochu z toho času, který mu ještě zbývá.

Murdoch si nebyl jist, jak dlouho stál před věznicí, ale najednou si uvědomil, že začal drkotat zuby. Otočil se a zamířil domů. Nebyl ani zdaleka tak bezstarostný jako včera, na tom měl podíl Alwyn, ale u srdce ho stále ještě hřálo teplo, které ho chránilo před ostrým mrazivým větrem, jenž sténal ve větvích stromů. Stále si uvědomoval onu velkou překážku mezi ním a Enid, kterou představovala jejich rozdílná víra, ale napadlo ho, že je to možná nic v porovnání s neskutečně žárlivým hochem. Murdoch se sám pro sebe usmál. Chudák špunt. Nemohl mu to mít za zlé. Slíbil si, že se bude víc snažit, aby si ho získal. Každý kluk potřebuje tátu. A to poznání ho tak bodlo u srdce, že vdechl studený vzduch, který mu vešel až do duše.

Uháněl po Wilton Street, jako kdyby spěchal do práce. Měl zpoždění, protože nemohl najít svůj límeček. Ve spěchu si kolem holého krku uvázal šátek a doufal, že si toho inspektor nevšimne. Z ničeho nic uviděl přímo před sebou Elizu. Pomalu si vykračovala a prohlížela si výkladní skříně, jak to v životě nikdy nedělala. Naplnila ho velká radost, rozběhl se k ní a zavolal: „Proč jsi mi neřekla, žes nezemřela?“ Pokrčila rameny s takovou lhostejností, až ho bodlo u srdce. „Potkala jsem jiného,“ odpověděla a po jejím boku se najednou objevil nějaký muž. Podíval se na Murdocha samolibě, jistý si svým vlastnickým právem. Murdochovo nadšení z toho, že Eliza je naživu, se okamžitě změnilo ve vztek. „Ne!“ zakřičel, ale z hrdla mu nevyšel žádný zvuk, a ona i její doprovod se k němu otočili zády a pokračovali v chůzi. „Ne!“ zaječel, ale jeho křik zněl tak přidušeně, že ho nikdo neslyšel.

Murdoch se probudil. Netušil, jestli skutečně nahlas křičel nebo ne. Pod roletou na okně pronikal bledý proužek denního světla. Sedm hodin deset minut. Překvapilo ho, že spal tak dlouho. Poslouchal. Ze zadního pokoje v přízemí sem doléhal Arthurův kašel. Snažil se podle toho zvuku odhadnout, jak na tom Arthur je. Špatně. Studený a vlhký vzduch mu nedělá dobře. Zaslechl Beatrice, jak něco říká. Hlas měla jako obvykle klidný a konejšivý. Nikdy, ani na okamžik nepropadala beznaději, a od té doby, co u nich Murdoch bydlel, nevzdávala se naděje na to, že najde nějaký způsob léčby, který ho uzdraví. Murdoch byl přesvědčený, že Arthur by zemřel už před mnoha měsíci, kdyby se o něho Beatrice nestarala.

V jeho pokoji se v noci ochladilo. I když mu bylo pod peřinou příjemně teplo, chtěl utéci trápení, které mu přivodil jeho sen. Vstal a co nejrychleji se oblékl. Přemýšlel, zda je Enid už vzhůru, a jestli ano, co dělá.

Sešel po schodišti a namířil si to do kuchyně. Ze dveří vyšla Beatrice s podnosem. Ve vzduchu se linula lahodná vůně opečené slaniny.

„Dobré ráno, pane Murdochu. Právě vám chystám snídani.“

„Děkuji. Ukažte, vezmu to.“

Předala mu podnos. Arthurovou snídaní byl džbán smetany a mísa vajec. Šlo o obecně uznávanou léčebnou kúru, které se podroboval už delší dobu. Šest čerstvých vajec rozmíchaných ve sklenici mléka se silnou vrstvou smetany. Beatrice ukázala na malou hnědou lahvičku.

„Zkusíme i tohle. Je to jód od lékárníka. Paní O’Gradyová mi říkala, že prý to dělá zázraky.“

Otevřela dveře od místnosti, kterou Kitchenovi používali zároveň jako ložnici i obývací pokoj. Malý salonek vepředu teď sloužil jako jídelna pro podnájemníky. Tedy potom, co se odstěhovala paní Jonesová, jen pro Murdocha. Věděl, že Beatrice si často ustele v kuchyni, ale do rána je vždy všechno uklizeno.

Zápach dezinfekce v kyblíku naplnil celou místnost, v níž bylo velice chladno. Okno zůstávalo stále otevřené, aby měl Arthur čerstvý vzduch.

Seděl ve svém proutěném křesle, zabalený v dece. Na hlavě měl noční čepičku a dnes i rukavice, aby mu nebyla zima.

„Dobré ráno, Wille. Vítejte na Sibiři.“

„Cože? Vždyť je tu úplný hic.“

Chabý pokus o humor, ale Arthur ho odměnil úsměvem.

„To tedy musíte hořet, když si tohle myslíte. Prý je na postupu cosi, čemu říkají velšská horečka. Docela vysilující. Měl byste si dávat pozor.“ Podíval se na něho rošťácky.

„No tak, Arthure! Nedobírej si ho,“ okřikla ho Beatrice, ale i ona se potutelně usmívala.

„Pokud tu něco takového opravdu řádí, musím říct, že to nepostihlo paní Jonesovou, která se těší pevnému zdraví.“

„To ráda slyším. Tady máš, Arthure.“

Nalila do misky smetanu, přidala syrová vejce a pár kapek jódu.

Arthur tu směs vypil několika velkými loky. Jinak to ani nešlo.

Dnes ráno měl tvář šedou, pokožka se napínala na jeho lícních kostech. S tím, jak hubnul, mu začaly vystupovat dopředu zuby a obrysy jeho lebky se stávaly viditelnější. Nekontrolovatelně se rozkašlal a Beatrice vzala z nočního stolku čistý kus plátna. Vyplivl do něj hleny a ona rychle zahodila zkrvavenou látku do kbelíku.

Arthur se opřel o polštář. Hruď se mu prudce zdvihala, jak se snažil dýchat. Beatrice vzala jeho ruku do dlaně.

„Právě chystám panu Murdochovi snídani. Já…“ Přerušilo ji zaklepání na vchodové dveře. „To bude asi pekař. Chodí každý den o něco dřív.“

„Jdu otevřít,“ nabídl se Murdoch.

Pravda byla, že rád využil příležitosti a odešel z pokoje. Občas stěží unesl pohled na utrápeného Arthura. Jako by vás nutili pozorovat tonoucího, zatímco vy stojíte pár centimetrů od něho, ale nemůžete mu nijak pomoci.

Zaklepání se ozvalo znovu a on trochu podrážděně otevřel. Na prahu stál konstábl, jehož obrovitá postava vyplňovala celý prostor dveří. Byl to jeho kolega George Crabtree.

„Georgi! Co tu děláte v tuhle hodinu?“

„Dobré ráno, pane Murdochu. Omlouvám se, že vás v takovou dobu a tak časně ráno vyrušuji, ale inspektor Brackenreid vás prosí, abyste v jisté urgentní záležitosti přišel na stanici.“

„V jaké urgentní záležitosti?“

„To mi, bohužel, neřekl, pane. Pouze mě požádal, abych vás ihned přivedl.“

„Mohu se nasnídat?“

„Obávám se, že ne, pane Murdochu. Řekl, že vás chce vidět u sebe v kanceláři za čtvrt hodiny.“

„No, tak to si tedy musíme pospíšit. Nerad bych našeho drahého inspektora zklamal. Má o nás skutečně vysoké mínění, když věří, že lze dojít ze stanice sem a zpátky za tak krátký čas. Jen to řeknu paní Kitchenové.“

Murdoch se otočil, ale jeho bytná vešla do haly a on jí vysvětlil, o co jde.

„Žádný z mých podnájemníků nepůjde do tak studeného rána bez teplé snídaně. Aspoň minutu ještě můžete počkat.“

Vrátila se do kuchyně.

Murdoch si mezitím oblékal kabát a klobouk. „Nemáte ani tušení, co chce, Georgi?“

„Brzy ráno za ním zřejmě někdo přišel. Byl jsem vzadu a neviděl jsem tu osobu přicházet, ale seděl v kanceláři, když na mě zazvonili. Inspektor neřekl, kdo to je ani proč vás v tak brzkou dobu volá, ale určitě s tím má ten člověk něco společného.“

Paní Kitchenová se vrátila se sendvičem zabaleným v papíru nepropouštějícím mastnotu a podala jej Murdochovi.

Poděkoval jí, zastrčil si balíček do kapsy a odešel s Crabtreem. Hned se dali do rychlého poklusu.

„Jak ten chlapík vypadal?“

„Moc jsem si ho neprohlížel. Stál ke mně zády a díval se z okna.“

„Vysoký? Malý? Tlustý?“

„Lituji, pane Murdochu, byla to jen chvilka. Řekl bych, že docela štíhlý a spíš malý.“

„Podle obvyklých měřítek, Georgi, anebo ve srovnání s vámi?“

Crabtree se uchichtl. „Podle obvyklých měřítek.“

Dorazili na stanici. Lampy svítily do šedivého rána a Murdoch při tom pohledu cítil známou příjemnou reakci. Uvědomil si, že se vrací do práce rád.

„Chviličku, Georgi. Jen co popadnu dech. Nechci, aby měl inspektor uspokojení z toho, že lapám po dechu. Mohlo by to ještě zesílit pocit jeho vlastní důležitosti.“

Rád by si kousl do sendviče, ale věděl, že je mastný, a nechtěl, aby ho Brackenreid viděl s tváří celou od slaniny.

„V pořádku, konstáble Crabtree. Můžeme čelit Caesarovi.“

Vešli na stanici. Pozdravil je seržant Seymour, policista v recepci se střízlivou tváří. „Čeká na vás,“ řekl s úšklebkem, kterým naznačoval, že je Brackenreid ve své typické náladě. Nebylo to neobvyklé, měnila se jen intenzita. Vždycky hrozilo, že se bude stanice otřásat v základech kvůli jeho nesplnitelným požadavkům a udělování pokut a trestů za malicherné poklesky.

„Dejte mi ten sendvič, uložím ho do tepla a připravím trochu čaje,“ řekl Crabtree. „Přijďte se napít, až skončíte.“

„Počkejte chvíli. Mám tu pro vás nějaký balíček,“ ozval se Seymour. Sáhl pod stůl. „Přinesl to takový divný chlápek. Vypadal jako kněz, neuměl ani pořádně anglicky.“

Murdoch si balík zvědavě prohlížel. Vepředu byly insignie kláštera.

„Nechejte mi to tady. Kdybych se nevrátil, přeji si, abyste předal moje ostatky mé bytné.“

Pověsil si kabát a klobouk na jeden z řady háčků na stěně a šel nahoru do inspektorovy pracovny ve druhém poschodí. Schody pokrýval obyčejný běhoun, ale přede dveřmi kanceláře byl luxusní axminsterský koberec. I když celá stanice potřebovala zrenovovat, Brackenreid to odmítl vzít na vědomí a investoval peníze do zařízení, které dodávalo lesk jeho vlastnímu postavení.

Murdoch zaklepal. Cítil, jak se mu zrychlil tep. Co může být k sakru důvodem pro takový spěch?

„Vstupte!“

Vešel dovnitř. Brackenreid seděl za psacím stolem a jeho návštěvník v jediném křesle naproti němu. Tvář měl skrytou za novinami, což Murdoch považoval za poněkud teatrální. Vzduch byl modrý a pronikavě voněl štiplavým kouřem doutníků. Vypadalo to tu spíše jako v nějakém pánském klubu než v kanceláři policejního inspektora.

„Volal jste mě, pane?“ řekl Murdoch.

Než odpověděl, potáhl Brackenreid ze svého doutníku. Mávl rukou směrem k druhému muži.

„Pokud vím, pana Pugha už znáte.“

Murdoch nemohl říct, že by ho to nějak zvlášť překvapilo.

Jakmile se ujistil, že Pugh není Enidin nápadník, podezříval ho, že také sám vede svoje malé vyšetřování. Napadlo ho, že je to skutečný novinář, který se připravuje, že napíše něco šokujícího, až Harryho pověsí.

„Dobré ráno, pane Murdochu. Doufám, že se na mě nehněváte.“

„A proč?“ zeptal se Brackenreid.

„Kvůli jednomu malému zápolení mezi panem Murdochem a mnou. Ujišťuji vás, pane, že celé to tajemství spočívá ve fyzice. Používám vaší váhy proti vám tak, že ve skutečnosti tlačím hůl dolů.“

„Pokud jde o mě, nemám nejmenší potuchy, o čem to mluvíte, pane Pughu, ale prosím, vraťme se k našemu problému, ano?“ Zamračil se na Murdocha, jako kdyby to byl on, kdo odbočuje od tématu. Mračit se na Murdocha ovšem patřilo k jeho zvykům.

„Poslal jsem pro vás, protože tady pan Pugh přišel s velmi vážnou záležitostí.“ Setřásl trochu popela ze saka. „Jsem si vědom toho, že jste, jaksi, pod určitým tlakem, nicméně jsem považoval za důležité, abychom vyjasnili jisté věci. Vyšetřoval jste na vlastní pěst, Murdochu, a já chci vědět proč.“

„Nevím, o čem to mluvíte, inspektore.“

Ať už to bylo kvůli Murdochovu tónu anebo vzpomínkami na předchozí spory, Brackenreid považoval za moudré obrátit se na Pugha.

„Možná byste to mohl vysvětlit vy.“

„Zajisté, pane Murdochu, musím přiznat, že jsem k vám nebyl zcela upřímný.“ Ušklíbl se. „Ale my oba jsme se skrývali pod cizí identitou, není to pravda, pane Williamsi?“

Murdoch kývl hlavou a čekal. Pugh si odkašlal. „Inu, věci se mají tak, že nejsem knihkupec, za kterého jsem se vydával. Stejně jako vy i já jsem detektiv, soukromé očko, a pracuji pro Hoskinovu agenturu. Možná jste o nás už slyšel?“

„Ano, slyšel.“

Murdoch už nedodal, že to, co dosud o agentuře slyšel, jí nijak nepřidávalo na renomé.

Pugh vytáhl ze saka kožené desky a z nich dvě bankovky.

„Pane Murdochu, podívejte se na tyto dvoudolarovky. Jedna je pravá, druhá falzifikát. Rozeznáte, která je která?“ Podržel mu je před očima, showman jako vždy.

Murdoch přistoupil blíž. Na obou bankovkách byl na lícové straně portrét markýze a markýzy z Lansdowne a obě byly zmačkané a špinavé. Vybral tu špinavější.

„Tohle je padělek.“

Pugh nedokázal skrýt rozmrzelost. „Ano, správně. Ale přiznejte, že jste si je musel prohlédnout velmi pečlivě. Na první pohled není patrné, že se jedná o podvrh. Při normální transakci v obchodě by si toho nikdo nevšiml. Je to dílo skutečného mistra rytce.“ Vrátil bankovky do desek. „Poslední rok pracuji pro pana Cockburna z banky Dominion. Zjistili stále rostoucí počet falešných peněz, všechno dvoudolarovky, které se dostaly ve městě do oběhu. Jak si dokážete představit, je velmi složité vystopovat zdroj falešného oběživa, protože než se zjistí jejich nepravost, projdou doslova desítkami rukou. Nicméně jsem nakonec zjistil, kde je primární zdroj jejich distribuce. Jinými slovy, našel jsem samotné rytce. Právě jsem se chystal je zatknout, když mi ptáčci uletěli. Frnk! Vyplašil je prohnaný lišák, který takříkajíc pytlačil na mém pozemku. Všechna práce vniveč.“

Znovu se odmlčel, doutník držel ve vzduchu. Murdoch pokrčil rameny.

„Pane Pughu, jste skvělý kouzelník, ale možná to ovlivňuje vaši schopnost hovořit přímo k věci. Nemám nejmenší ponětí, o čem to mluvíte.“

Pugh se usmál, ta slova se ho nijak nedotkla. „Zcela správně, pane Murdochu. Rozvláčnost projevu se mi dostává do krve. Tak tedy k věci. Chci říci, že toto léto jsem zúžil oblast, v níž jsem pátral. Nebudu vás nudit detaily o tom, jak jsem našel stopu, postačí, když řeknu, že mě dovedla do hostince Manchester…“

„To je absurdní.“

„Pročpak, pane Murdochu?“

„Vince Newcombe není žádný podvodník.“

„Musím připustit, že vypadá na veselého, dobrosrdečného chlapíka, ale, pane, jako policista víte nejlépe, že peníze mohou svést na scestí i ty nejúctyhodnější muže.“

„Kde by je tiskl? Nemá tiskařský lis. Tedy pokud ho pozoruhodně dobře někde neukrývá.“

„Vy jste mě předběhl, pane.“

Brackenreid je přerušil. „Nechte ho, ať vám to dopoví. Uděláte dobře, když budete bedlivě naslouchat.“

Murdoch by si rád sedl. Zatímco ti dva seděli, on se cítil jako nějaký školák, kterého kárají. Pugh si musel jeho neklidu všimnout, protože vstal a přešel k oknu. Opřel se o parapet a potáhl z doutníku.

„Musím přiznat, že nějakou chvíli jsem nevěděl, zda ty bankovky pocházejí z jeho hostince, protože je tu značný obrat peněz, ani zda v tom hraje nějakou přímou roli. Pan Newcombe, jak víte, příležitostně pořádá psí zápasy. Předstírá, že jsou to přátelská utkání jen tak pro radost, ale ve skutečnosti je tomu samozřejmě jinak. Muži sázejí, a proto mezi pejskaři koluje značné množství těchto bankovek. V srpnu jsem si opatřil psa, abych se mohl takové soutěže sám zúčastnit, a sledoval jsem, jaké peníze kdo předává. Jak se ukázalo, moje podezření bylo oprávněné. Delaney měl u sebe jedenáct dvoudolarových bankovek, z nichž osm bylo falešných.“

Otočil se, ale zády stál proti světlu, takže se ocitl ve stínu a výraz v jeho tváři nebylo možné pozorovat.

„Když nepočítám sebe, dali do oběhu dvoudolarové bankovky jen dva další. Označil jsem všechny peníze, které jsem vyměnil, takže jsem pak jednoduše zjistil, odkud falešné oběživo pochází.“

Neodolal a udělal krátkou pauzu před rozuzlením. Murdoch mu nedopřál to uspokojení a nezměnil svůj lhostejný výraz.

Pugh pokračoval. „Zkrátka, James Craig přispěl pěti bankovkami a jeho otec třemi. Všechny byly falešné. Jak možná víte, Craigovi si vydělávají vydáváním letáků a plakátů. Takže mají přístup k tiskařskému lisu. Od té chvíle jsem je pozorně sledoval a brzy jsem zjistil, že falešné bankovky se objevují tehdy, když otec se synem pracují dlouho do noci ve své tiskařské dílně. Ano, pane Murdochu, vím, co chcete říct. Rozhodně to nejsou dostatečné důkazy. Potřeboval jsem je přistihnout se štočky v rukou. Pak bych je mohl zatknout. Velký zářez na mé pažbě, jak jistě chápete. Ovšem než jsem mohl pokračovat, vyplašili se. Šup! A jsou fuč! Slečna Craigová buď neví anebo mi nemůže říct, kde jsou.“

Vrátil se ke křeslu. „Zjistil jsem také, pane, že nejste žádný novinář ani soukromý detektiv, ale policista z této stanice. Domnívám se, že Craigovi se taky nějak dozvěděli, že jste policejní detektiv, a zmizeli, protože předpokládají, že po nich jdete.“

„Co to k sakru, Murdochu, děláte?“ přerušil Pugha Brackenreid. „Máte být na dovolené a ne pobíhat okolo a pytlačit v cizím revíru.“

„Nepytlačil jsem, pane. Neměl jsem nejmenší tušení, o co panu Pughovi jde. Náhodou jsem se ale setkal s mladým Craigem. Už jednou stál před magistrátním soudem. Tehdy si říkal Carey a byl obviněn ze svedení. Ten den jsem byl v soudní síni. Myslel jsem si, že mě nepoznal, ale vypadá to, že poznal.“

„To je smůla. Vlastně, Murdochu, tady pan Pugh nám nabízí, naší stanici, laskavost. Cítí, že není připraven provést zadržení těch osob, a nechce odkrýt své inkognito.“ Otočil se k Pughovi. „Myslíte si, že slečna Craigová vás má docela ráda, a chcete toto přátelství dále rozvíjet, rozumím tomu dobře?“

Pugh kývl hlavou na souhlas, trochu v rozpacích.

„Odvedl všechnu tu náročnou práci a my ji můžeme zúročit. Dobré pro obě strany. My získáme tolik potřebnou oblibu u veřejnosti a pan Pugh dostane své zasloužené peníze.“

„Nejsem si jist, že chápu, co tím chcete naznačit, pane,“ řekl Murdoch.

„Je to docela jednoduché. Pan Pugh navrhuje, abychom prohledali dům Craigových. Když najdeme štočky, slízneme smetanu. Když ne, pan Pugh zůstane nadále v utajení a může pokračovat ve vyšetřování.“

Brackenreid otevřel zásuvku a vytáhl dopisní papír. „Sepíši příkaz. Čím dřív se do toho dáte, tím lépe.“

Začal čmárat na papír. Pugh zůstal u okna.

„Mimochodem, Murdochu,“ řekl inspektor, „když už jste nestrkal nos, do čeho nemáte, co jste dělal? Proč jste udával falešné jméno? Pan Pugh tvrdil, že jste se vydával za novináře či co.“

Než mohl Murdoch odpovědět, skočil jim do toho Pugh. Atmosféra mezi nimi se znenadání změnila. Pugh se už nechoval, jako by běželi závod o zlatá jablka, která jim hodí banka Dominion. Ve skutečnosti vypadal, že by co nejraději rozhovor ukončil.

„Inspektore Brackenreide, jsem nakonec velmi rád, že pan Murdoch nešel po stejné stopě. Chápu jeho situaci. Můžeme na to zapomenout.“

Murdoch vnímal, jak Pugh najednou znervózněl, a trochu šokovaný si uvědomil proč. Udělal krok směrem k Pughovi.

„Vy jste vzal mrtvému Delaneymu ty peníze, že?“

„Nerozumím, pane.“

„Chyběly mu nějaké peníze, část jeho výhry, dvaadvacet dolarů. Vy jste si je vzal, když jste našel jeho tělo.“

„Murdochu, co je to s vámi? O čem to tu melete?“ vyprskl Brackenreid.

Murdoch se otočil na inspektora. „Ptal jste se, po čem jdu, pane. Nuže, vedl jsem své vlastní vyšetřování. Chtěl jsem se stoprocentně ujistit, že můj otec skutečně spáchal zločin, za který má viset.“

„Proboha, Murdochu. Přišel jste o rozum? O čem to mluvíte?“

„Copak vám to pan Pugh neřekl? Můj otec, Harry Murdoch, byl odsouzen za vraždu Johna Delaneyho, k níž došlo vzápětí po tom zápase, na kterém se sázelo a o kterém mluvil Pugh. Mají ho oběsit za dva dny.“ Obrátil se tváří k Pughovi, který o několik kroků ustoupil. „Skutečnost, že mrtvému chyběly peníze, byla použita pro rozsudek o vině proti Harrymu. Předpokládalo se, že je ukradl. Další hřeb do jeho rakve. Proč jste nevypovídal a neřekl, že to tak nebylo? Že jste ty peníze vzal vy?“

Pugh si prohlížel svoje boty. „Nebylo to důležité.“

„Už mě unavuje to poslouchat. Není snad na porotě, aby posoudila, co je relevantní a co ne? Není snad celý ten náš prokletý právní systém založený právě na tom?“

„No tak, no tak, Murdochu,“ snažil se ho utišit Brackenreid, „uklidněte se. Prosím, uvědomte si, že se o vaší situaci dozvídám teprve teď. Přinejmenším je velmi nezvyklá.“

„Uvědomuji si to, pane. Ale tento muž ve skutečnosti zatajil informaci, která mohla ovlivnit výsledek soudního řízení.“

Brackenreid byl možná prchlivý jako Napoleon, ale ve své funkci policejního důstojníka si zachoval jistou hrdost. Teď se zamračil na Pugha.

„Je to pravda, pane? To, z čeho vás obviňuje pan Murdoch?“

„Ujišťuji vás, že jsem u soudu popravdě zodpověděl všechny otázky.“ Pugh se snažil nepříliš úspěšně podívat Murdochovi do očí. „Je mi líto vaší situace, ale váš otec Delaneyho napadl a to je pravda.“

„Skutečně? Tak vy nejste jenom kouzelník, pane Pughu, ale taky Bůh? Vidíte mu do srdce s tak naprostou jistotou?“

„Prosím, ovládejte se, Murdochu. Pane Pughu, je pravda, že jste vzal peníze od toho mrtvého, toho pana Delaneyho?“

Pugh pokrčil rameny a poprvé mu jeho maska žoviálního baviče spadla. „Inspektore, to vyšetřování vedu už déle než rok. Na tom případu jsem strávil už bezpočet hodin. Potřeboval jsem ty bankovky zkontrolovat. Nenapadlo mě, že to přijde u soudu na přetřes.“

„Ale když k tomu došlo, neřekl jste ani slovo.“

„Pan Murdoch je pochopitelně přetažený, ale říkám vám upřímně, že ta záležitost s chybějícími penězi byla ve srovnání s ostatními důkazy proti jeho otci maličkost. Ty důkazy byly dost průkazné.“

„Nicméně, pro klid svědomí na to musíme upozornit soud.“

„Jestliže to uděláte, vystavujeme se nebezpečí, že ztratíme všechny výhody, které teď máme.“

Brackenreid se ve své židli zaklonil. „Rozumím tomu tak, že vy sám ztratíte veškeré výhody.“

„Zamítáte mi tedy tu prohlídku v domě?“

„Padělání je těžký zločin. Samozřejmě se chci dále zabývat veškerými informacemi, které jste mi sdělil. Ovšem ta druhá záležitost má přednost.“

Murdoch stěží věřil tomu, co slyší. Kdyby měl ke svému nadřízenému jiný vztah, okamžitě by vyskočil a stiskl mu ruku.

Brackenreid se na něho vlídně podíval. „Pane Murdochu, navrhuji, abyste šel a okamžitě o této schůzce informoval správce věznice.

Já sám za ním zajdu a osobně s ním pohovořím. Vás, pane Pughu, žádám, abyste laskavě zůstal zde, rád bych od vás slyšel podrobnosti o událostech onoho večera. Zapíši si je.“

Pugh vypadal, jako by přemýšlel, jestli nemá zmizet, ale rozmyslel si to. Sáhl do kapsy a nonšalantně vytáhl stříbrný dolar a začal mincí kroutit mezi prsty.

„Zajisté, inspektore.“

„Děkuji, pane,“ řekl Murdoch, a protože nevěřil sám sobě, že by vydržel vedle Pugha ještě o minutu déle, odešel a pospíchal dolů do vestibulu stanice.

Seymour si všiml výrazu jeho tváře. „Wille, co se stalo? Jste bledý jako stěna!“

Murdoch se slyšel, jak těžce oddychuje, jako by běžel závod na dlouhou trať. „Teď nemám čas.“

Mířil ke dveřím, když za ním seržant zavolal.

„Počkejte moment. Zapomněl jste si tady ten balík.“

Oběhl stůl a podával balík Murdochovi.

„Wille…,“ začal znova, ale Murdoch si vzal balík, popadl z věšáku kabát a klobouk a dal se do běhu. Byl tak zoufalý, že to skoro nemohl snést, věděl, že musí mluvit se svým otcem.

Jessica dala do dřevěné bedny dva měděné hrnce. Pak vytáhla znovu ten horní. Bude ho potřebovat, aby ohřála mléko pro Sally. Holčička měla ráda svoji „dobrotku“, hrnek teplého mléka s medem. Jessica se podívala ke krbu, kde seděla dívenka na podlaze. Svou nejoblíbenější panenku, Min-min, položila do krabice, která jí sloužila jako postýlka. Mluvila si tiše sama pro sebe, ale Jessica slyšela, jak říká: „Běž spinkat jako hodná holčička. Nezlob maminku. Maminku bolí srdíčko.“

Minulý týden se Sally matky zeptala, co jí je, proč pořád jenom leží v posteli a spí. „Maminku bolí srdíčko,“ odpověděla jí Jessica a Sally to teď opakovala pořád dokola. Uvázala panence okolo hlavy kousek plátna, zaměnila bolení hlavy za bolení srdce. Jessica měla chuť jít k ní a pevně ji obejmout, ale jako by se nemohla ani hnout, jako by její končetiny příliš ztěžkly. A tak jen stála a chvíli děvče pozorovala, pak se vrátila ke své práci. Sbalila tři cestovní kabely, víc Walter ani nedovolil.

„Jen tolik, kolik uneseme, Jess. Všechno ostatní, co budeš potřebovat až později, dej do kufrů. Donesu nějaké krabice na nádobí a na hrnce.“

Zamrkala. Stála u dřezu a dívala se oknem ven, ale nic neviděla. Jak dlouho? V ruce držela talíř, který balila do holandského plátna, které jí Walter rozstříhal na malé kousky. To nádobí dostala po matce, když zemřela. Její starší sestra, Catherine, se kvůli tomu zlobila, protože si myslela, že na ně má větší právo, když se o matku starala v posledních dnech její nemoci. „Vezmi si ho,“ řekla jí Jessica, ale její sestra jenom našpulila rty a dál si hrála na mučednici. „Ne, bylo to její přání, musíš si je vzít ty.“ Ale jejich vzájemné city poté ještě více ochladly. Jessica věděla, že ji měla matka ze všech dětí nejradši, poslední dítě, nejmladší dcera. Nechtěla se stěhovat pryč, ale Walter neměl stání, a jak si myslela, nemohl se dočkat, až ji dostane od její rodiny někam, kde ji bude moci mít jenom sám pro sebe. A tak se odstěhovali do Ontaria a pronajali si tento domek, ze kterého mívala takovou radost.

Nemohla se vrátit do Alberty, ne k chladné a neustále vyčítající Catherine, a včera, když Walter navrhl, aby se přestěhovali dál na východ, souhlasila. Bez nadšení, ale taky beze strachu. Velké city už neznala. Pohltila je, jako inkoust pohltí savý papír, její letargie, její lhostejnost ke všemu, co se děje kolem ní, včetně vlastního dítěte.

Otevřely se dveře a vešel Walter, spolu s ním pronikl do místnosti závan chladného vzduchu. Nedokázal skrýt svůj úlek, když ji viděl.

„Jess! Ty ještě nejsi hotová? Nemáme moc času.“

Rozhlédla se okolo, viděla poloprázdnou krabici a hrnce na podlaze. Hromada talířů, už zabalených, stála ještě na stole.

„Pojď, pomůžu ti,“ navrhl.

Sally vyskočila a běžela k němu. Cucala si palec, panenku nesla pod paží.

„Fuj! To je špinavé,“ řekl a vytáhl jí palec z pusy. Začala natahovat moldánky.

„Nech ji na pokoji, Waltře. Zase se rozzlobí, a předtím si tak hezky hrála.“

Sally se chystala dát do pláče. Jessica zvedla talíř, na kterém byla přilepená včelí plástev. Mouchy se jí nepodařilo nikdy úplně vymýtit a jedna či dvě lezly po talíři. Jessica je shodila, odlomila kousek plástve a podala ho Sally. Dítě okamžitě ztichlo a nacpalo si to sladké sousto do pusy.

„Běž si ještě chvilku hrát s Min-min, buď hodná holčička.“

Sally vrhla na otce nevlídný pohled, v němž bylo cosi vítězného, a ten si podrážděně vzdychl.

Začal skládat nádobí do krabice, kterou už předtím vystlal hoblinami.

„Maria slíbila, že nám to pohlídá, než se pro věci vrátím.“

„Říkala něco?“

„Ne, ani ne.“ Na chvíli zaváhal. „Řekl jsem jí, že tě k sobě pozvala tvoje sestra, abys u ní bydlela, než se dáš do pořádku.“

„Catherine se ke mně prakticky nezná.“

„Ale to Maria neví, Jess.“ Snažil se, aby v jeho hlase nebyla znát netrpělivost, ale ona ji vycítila a odvrátila se od něho. Dívala se z okna.

„Začíná sněžit,“ řekla.

„Ano, hodně se ochladilo. Tam, kam jedeme, bude tepleji,“ odpověděl a snažil se, aby jeho hlas zněl veseleji.

Neotočila se a mluvila tak tiše, že ji sotva slyšel.

„Jsi si jistý, že děláme správnou věc, Waltře?“

Vstal, šel k ní, objal ji a položil si hlavu na její rameno. „Samozřejmě, drahoušku. Začneme znovu. Bez špatných vzpomínek. Uvidíš. Než se naděješ, budeš zase svěží jako májový deštík.“

Na chvilku si opřela tvář o temeno jeho hlavy. „Myslíš? Někdy mám pocit, že už nikdy nebudu šťastná.“

„Ale Jess. Máš Sally. Budeme mít syny, sedm, jestli do toho můžu nějak mluvit.“

Položil dlaně na její prsa a hladil je přes šaty. Trhla sebou a on cítil, jak jí tělo ztuhlo. Pustil ji a udělal krok dozadu.

„Měl bych se dát do toho balení. Pomůžeš mi?“

Aniž by se na něho podívala, šla ke dveřím a vzala si šál. „Jsem hrozně unavená. Myslím, že trocha čerstvého vzduchu mě probere.“

„Jess…“

„Prosím tě, dej pozor na Sally. Hned se vrátím.“

„Mami!“ Když Sally viděla, co matka dělá, vzlykla a utíkala za ní. Walter ji chytil.

„Sally, přestaň. Maminka se vrátí. Jde se projít. Můžeš mi pomáhat.“

„Ne! Já chci za ní. Já chci taky!“

Jessica za sebou zavřela dveře a skoro utíkala k brance. Slyšela vyděšený křik své dcerky, ale přitáhla si šálu ještě těsněji k hlavě, aby k ní ty zvuky nedoléhaly. Nevěděla, kam jde. Věděla jenom, že nesnese jeho přítomnost. Ta přetvářka mezi nimi jí sžírala vnitřnosti jako kyselina. Její chuť k životu neničila jen ztráta nenarozeného syna, ale i okolnosti, které vedly k potratu. Okolnosti, o nichž už nikdy znovu nemluvili, a proto měla pocit, že se zblázní. Jako kdyby spolkla nějaký jed, který musí vyzvracet, pokud chce zůstat naživu.

Klouzala dolů z kopce, sníh a bláto vysoko na jejích holínkách ji studily do holých nohou. Chytila se jednoho ze stromů a zastavila se. Držela se ho vší silou a tiskla líc na drsnou kůru. Začala nanovo plakat. „Tys mi lhal. Vím to. Lhal jsi mi.“

Kůže na tváři jí začala krvácet.

Dozorce odemkl dveře a pustil Murdocha do haly.

„Je tu správce věznice? Potřebuji s ním mluvit v jedné bezodkladné záležitosti.“

„Není tady. Odjel do centrální věznice na schůzku s tamním správcem projednat metody vedení věznice.“

Usmál se, snažil se Murdocha pobavit. Ale ten neměl náladu na žerty.

„Kdy se vrátí?“

„Asi tak do hodiny.“ Zvědavě si Murdocha prohlížel. „Chcete dnes mluvit s vězněm?“

Murdoch přikývl.

„Teď je u něj kněz, zpovídá ho nebo něco takového. Tak asi půl hodiny. Chcete, abych ho přivedl?“

„Ne, to je v pořádku. Počkám.“

Šel za dozorcem do hovorny.

„Prosím. Udělejte si pohodlí. Správce Massie nařídil, že se můžete zdržet, jak dlouho budete chtít, vzhledem k…“

Zmlkl. Chtěl říci, že je to vzhledem k tomu, že je to možná naposledy, kdy Murdoch uvidí svého otce živého.

Tyler odešel dveřmi na opačné straně místnosti, které vedly k celám, a Murdoch si sedl ke stolu. Hodiny na zdi dýchavičně ševelily. Ještě nebylo jedenáct. Opřel se lokty o stůl a položil si hlavu do dlaní. Skoro ho překvapilo, že má studené čelo. Když mu bylo asi tak deset, dostal spálu. Živě si pamatoval, jak ho poslali ze školy domů a jak mu všechno kolem připadalo divné – barvy sytější, zvuky hlasitější. Den předtím byla hrozná bouřka, a jak kráčel po pobřeží směrem k jejich domu, viděl, že se krajina změnila. Molo bylo našikmo a písek pohřbil některé útesy a odvál kameny dál. Snažil se to pochopit, ale v tom horečnatém stavu to nešlo. Cítil se jen divně a jakoby někde jinde.

I když ho teď žádná nemoc netrápila, měl úplně stejný a podivný pocit nenormálnosti. Hlavou mu bzučela slova „relevantní“ a „irelevantní“ jako mouchy v zavařovací sklenici. Ne že by se nestávalo, že někdo zavraždí dobrého člověka, stávalo se to. Nicméně to, co mu Newcombe řekl o Johnu Delaneym, mohlo celkový obraz změnit. Murdoch se zašklebil. Najednou se okruh podezřelých rozšířil. Když se na to tak díval, byla jich docela dlouhá řada. Co když se jeho žena nechtěla smířit s Delaneyho chováním? Nebo jeho syn či dcera? Anebo paní Bowlingová? Nebo někdo jiný, o kom ještě neví a kdo se stal obětí Delaneyho chlípnosti? Zprávy o Craigových a jejich přidružené výrobě také pořádně rozvířily bahno v rybníce. Co když se o jejich činnosti Delaney dozvěděl a snažil se je vydírat, anebo je chtěl poctivě udat? Nic snadnějšího než přinutit dceru, aby u soudu lhala, a tak jim poskytla alibi, zejména když i ona by tím odhalením utrpěla. Relevantní? Irelevantní? Bzzz, bzzz.

Byl tu ovšem problém s časem. Murdoch potřeboval mnohem více času, aby mohl přezkoumat tyto možnosti, a nebyl si jistý, jestli mu bude potřebný čas dopřán. Aby Massie odložil popravu, musí být přesvědčen, že nyní existují ve věci Harryho viny dostatečné pochyby. Existují?

V místnosti bylo horko, z naftových kamen sálal teplý vzduch, a Murdoch si svlékl kabát. Skoro zapomněl na balíček, který mu předal seržant Seymour. Alespoň se něčím zabaví. Vytáhl balíček z kapsy a roztrhl balicí papír. Uvnitř byl deník. Usmál se, poznal ho. Dal jej sestře k narozeninám, když byli ještě malí. Otevřel horní desky potažené červeným sametem, na nichž byly vyryty zlaté květy. Vzpomněl si, jak si lámal hlavu, jaký deníček vybrat, až se nakonec rozhodl pro tento okázalý kousek.

Velkým dětským písmem nakloněným doprava se skvěl první zápis. Neuměla tehdy ještě moc psát perem a tento první zápisek jí zabral tři stránky. Pomáhal jí s pravopisem, ale zdálo se, že ani on v tom nijak zvlášť nevynikal.

18. prosince, Léta Páně 1872

Dneska mám osum. Tento deník jsem dostala od Williama Murdocha, svého bratra. Mám bratra, jmenuje se Albert. Je o rok mladší než já a je zaostalí. Moje máma my dala modrou stuhu do vlasů.

Murdoch hladil stránku konečky prstů. Susanna měla ráda hezké věci, ale dostávala jich málo. Pokračoval ve čtení.

10. ledna, Léta Páně 1873

Můj táta se zlobyl na Bertieho. Taky se zlobý na Willa. Na mě se tak nezlobý, protože jsem holka, ale máma nás má všechny radši.

Neděle. Všichni jsme šli na mši a Otec Maloney nám požehnal. Táta nešel. Bertie byl hodný.

Otočil stránku. Na další straně byl jediný zápis, nad kterým se mu na chvíli zastavilo srdce.

12. Března

Máma odešla do nebe.

To odpoledne pomáhal panu Mitchellovi v obchodě s galanterií. Dával na podlahu čerstvé piliny. Ještě dlouhá léta potom si vždy, když ucítil vůni pilin, vzpomněl na ten den. Na následujících stránkách byly jen dva krátké zápisky, oba se týkaly návštěvy v kostele. A pak další s námahou psaný záznam.

28. listopadu 1873

Bertieho, mého bratra, si k sobě vzal Ježíš. Mněl zlomené srdce.

Murdoch se znovu dotkl stránky. Po smrti jejich matky se Bertie stáhl do svého vlastního světa. Nesmál se, a ať se snažili se Susannou sebevíc, nechtěl si s nimi už hrát. To ráno si stěžoval na bolesti v hrudníku, ale nikdo ho nebral vážně, protože si neustále stěžoval na nějaké bolesti, a oni to považovali jen za projev toho, jak se na sebe snaží upoutat pozornost. Harry odešel na svou loď, Will do školy a Susanna zůstala doma, aby uklidila a nachystala večeři. Když se Will vrátil domů, v obývacím pokoji byla jejich sousedka, která bydlela kousek dál po cestě. Seděla vedle gauče a otírala Bertieho tvář. Susanna ji zavolala, protože Bertie se zhroutil a ona ho nemohla probudit. Murdoch o něho převzal péči, ale všechno bylo marné. Nakonec přijel doktor ze vsi, ale jen oznámil, že Bertie utrpěl srdeční záchvat. Odporným pedantským hlasem jim sdělil, že u dětí jeho druhu je docela obvyklé, že mají slabé srdce. „S tím nikdo nic nenadělá,“ řekl. Bertie ho poslechl a v tom okamžiku v jejich přítomnosti zemřel. Malý nádech, povzdychnutí, a odešel.

Ta vzpomínka stále bolela. Murdoch svého bratra miloval, i když se na něho někdy zlobil, protože nedokázal udělat něco, co jemu připadalo jako hračka. Zdálo se ale, že jeho otec Bertieho nenáviděl od té chvíle, kdy se ukázalo, že není úplně v pořádku. Jako by to snad mělo něco společného s jeho mužskou zdatností. Nikdy se k němu nechoval jako ke svému synovi a často ho nemilosrdně bil za naprosté maličkosti. Murdoch se snažil vždycky zasáhnout a schytal to pak sám.

Hodiny opět zasípaly. Čtvrt na dvanáct. Přemýšlel, jestli si nemá ten deník dočíst až později. Vzpomínky, které v něm probouzel, byly velmi palčivé. Nechtěl, aby tyto vzpomínky zabarvily poslední chvíle s otcem, hlavně ne poté, co se stalo při jejich posledním setkání. Možná by neměl šťourat do vosího hnízda. Nicméně nedokázal odolat a pokračoval ve čtení.

Prosinec 1873

Will a já teď bydlíme u naší tety Emily Weldonové, máminy sestry. Je přísná. Má hezký dům. Jsme tu jeden týden. Když si Bertieho vzal Ježíš, táta byl dost rozzlobený. Byl krutý k Willovi. Pak mě Will jednou uprostřed noci probudil. Byla velká tma. Trvalo nám dlouho, než jsme došli na nádraží. Will musel prodavači zalhat, ale prodal nám jízdenky. Byl hodný a dal mi rybízový koláček. Teta Weldonová byla překvapená, že nás vidí. Bála jsem se, že nás pošle domů, ale Will s ní mluvil. Musel jí ukázat ruku, která nevypadala pěkně tam, kde ho táta udeřil. Slíbil, že bude pilně pomáhat. Já se naučím šít.

Murdoch si sáhl na levé předloktí. Od lokte až po zápěstí se táhla dlouhá a klikatá jizva. Další zápis, provedený o rok později, byl už napsán mnohem hezčím rukopisem a nezabíral ani tolik místa.

12. prosince 1874

Dneska mám deset let. Teta mi dala obrázek Ježíše, který je můj Spasitel. Will mi dal nový hrot do psacího pera.

Bydleli u tety další čtyři roky. Nebyla to zrovna šťastná doba. Jeho teta učila v jednotřídce hned vedle katedrály svatého Jana. Neměla chuť starat se o dvě malé děti. Dostávala malý plat a muselo to pro ni být těžké. Několik měsíců po jejich příjezdu přišel dopis od otce, ve kterém se ptal, kde jsou. Rozhodla se tehdy, že je nepošle zpátky, a ten okamžik byl jedním z mála, kdy pocítil z její strany vřelost. Teď chápal, že je měla oba ráda, ale on to tenkrát necítil, vnímal jen neustálé kritizování a stížnosti. Harry se o ně dál nestaral a Murdoch ho od té doby neviděl, ani o něm neslyšel. Až doteď.

Začal deníkem zběžně listovat. Susanna nebyla příliš pilná a každý rok přidala jeden či dva zápisy, většinou o narozeninách. Zastavil se u zápisku z roku 1878, kdy bylo Susanně čtrnáct a odešla do klášterní školy. Psala nyní velmi úhledně, klepání přes prsty, kterým ji častovala jejich teta, přineslo ovoce.

7. září ’78

Začala jsem chodit do školy Sester od Svaté Anny. Jsem na pokoji s dalšími pěti dívkami. Jsme všechny stejně staré, ale Emilie je nejstarší. Je jí skoro patnáct. Plakala jsem, když Will odešel. Teta Weldonová nepřijela, protože je moc nemocná na tak dlouhou cestu. Byla bych ráda zůstala doma a starala se o ni, ale ona a Will si myslí, že takhle je to pro mě nejlepší, protože škola má dobré jméno.

JMJ

V záhlaví stránky nakreslila malý kříž. Dalších pár zápisků, většinou o škole anebo o dopisech, které dostala od Willa nebo od tety. Protože Murdoch toužil po svobodě, odešel od tety a rozjel se na západ. Cestou bral všechny možné práce, aby si vydělal na jídlo. Byly to drsné a těžké časy, často zůstal o hladu. Nicméně si pamatoval, že byl šťastný. Poprvé v životě byl nezávislý a začínal se cítit jako opravdový muž. Vyrostl a namáhavá práce mu vybudovala pevný hrudník a široká ramena.

Poslední zápis vznikl toho večera, kdy se Susanna zaslíbila a stala se novickou.

Zítra řeknu sbohem tomuto světu a vstoupím do nebe kláštera. Kéž jsem toho hodna.

Zavřel deník. Nevšiml si předtím obálky se svým jménem, která byla zastrčená vzadu. Otevřel ji. Ležely v ní dva dopisy, jeden krátký od matky Rafaely.

Milý pane Murdochu,

posílám Vám soukromé věci Vaší sestry Susanny Murdochové, naší sestry Philomeny. Nedokážu ani vyjádřit své hluboké znepokojení a lítost nad obsahem jejího dopisu, a mnoho dlouhých hodin jsem strávila modlitbami a úvahami o tom, zda Vám ho mám vůbec poslat. Jak vidíte, rozhodla jsem se, že ano, a dopis přikládám. Moc Vás ale prosím, aby Vaše srdce zůstalo otevřeno milosti Našeho Pána, na němž leží veškerá spravedlnost a odplata. Pokud byste si přál se mnou hovořit, určitě Vám budu k službám.

Ve jménu Božím

matka Rafaela

Murdoch zvědavě rozložil druhý list papíru.

Walter stál a díval se z okna, Sally se ho držela za nohu jako klíště a fňukala. Jess byla pryč už přes hodinu. Snažil se pokračovat v balení nádobí, ale jako by se nakazil její letargií, šlo mu to pomalu, ačkoliv musí chytit vlak v sedm hodin. Opřel si hlavu o studenou okenní tabuli. Problém spočíval v tom, že odtud nepotřebovali zmizet, ale potřebovali zapomenout na minulost. Nevěřil příliš, že to stěhování s sebou přinese nějakou podstatnou změnu, ale nevěděl, co jiného dělat. Doufal, že bez neustálého připomínání toho, co se stalo, se zlepší Jessiina nálada, že se k němu vrátí.

„Sally, přestaň fňukat. Jdeš mi na nervy.“

Samozřejmě, že jeho drsný tón způsobil jen to, že dítě se rozplakalo hlasitěji. Výčitky svědomí ho přiměly, aby ji vzal do náručí.

„Dobře. Už je dobře. No tak, no tak.“

„Kde je máma?“

Walter utřel rukávem své košile uslzenou tvářičku.

„Půjdeme ji hledat, ano? Možná si s námi jen hraje na schovávanou.“

Sally se tvářila pochybovačně, ale nedal jí šanci, aby znovu začala plakat. Postavil ji na zem a šel jí pro kabátek. Neměl ani tušení, kam mohla Jess jít, ale připadalo mu lepší něco dělat než jen stát a čekat.

„Běž se obout, Sally.“

Mluvil na dcerku vesele a snažil se na ni usmát, ale žaludek se mu svíral strachy. Nechtěl čelit své vlastní předtuše.

„Zatracený mizera.“ Murdoch udeřil pěstí do stolu. „Ten hnusný, zatracený mizera.“

Bušil do stolu znovu a znovu, až si udělal na ruce modřinu. Najednou se otevřely dveře vedoucí k celám a vešel Barker s jeho otcem.

„Co se děje?“ zeptal se dozorce.

Murdoch mu neodpověděl, ale sáhl do kapsy a vytáhl všechny peníze, které měl u sebe. Nebylo to mnoho, necelé dva dolary. Vstal a šel k dozorci. Harry ho ostražitě pozoroval, ale nic neřekl, šel ke stolu a sedl si. Murdoch podal peníze Barkerovi.

„Potřebuji si s ním promluvit v naprostém soukromí. Necháte nás o samotě? Je to naše poslední možnost.“

„Nehodláte se na něj vrhnout, že ne?“

„Vůbec ne. Nemusíte se bát.“

Barker se díval Murdochovi do tváře, zmatený tím, co tam vidí, a čemu tak docela nerozuměl.

„Dobrá. Deset minut, ale pak se musím vrátit a zkontrolovat vás.“

Murdoch si vzpomněl, že má ve vnitřní kapse ještě jeden dolar, vylovil ho a položil dozorci do dlaně.

„Ocením, když to bude až za dvacet minut.“

„Pak se vrátím.“

Odešel a zavřel za sebou dveře na klíč.

Harry pohlédl na Murdocha.

„V tvé tváři vidím nenávist, synu. Co se stalo?“

Murdoch mu strčil dopis pod nos. „To je od Susanny. Mimochodem, zemřela. Ještě jsem ti to neřekl. Tohle napsala. Přečti si to.“

Harry se papíru ani nedotkl. „Kdy zemřela?“

„Teď, ve čtvrtek. Měla nádor a nikomu o tom neřekla. Napsala mi ten dopis, než složila svůj slib věrnosti, a já jsem ho právě dostal od matky představené. Přečti si ho.“

Harry pokrčil rameny. „Zapomněl jsi, že neumím číst.“

Murdoch chňapl po dopisu. „Pak ti ho přečtu já…“

„Ne! Nechci to slyšet. Co se stalo, stalo se, a je to zapomenuto.“

„Ne, není. Nikdy, pokud jde o mě.“

Harry naráz vstal. „Chceš se prát, že?“

„Učil jsem se u mistra.“

„Tak tedy máš mít, co chceš.“

Murdoch viděl přicházet ránu a zachytil ji levým předloktím. Pravou pěstí trefil otce tak tvrdě, až Harry zavrávoral dozadu.

„Ty zatracenej šmejde,“ řekl Murdoch, udeřil ho znovu a srazil ho na podlahu.

Harry ležel na zádech, z nosu mu tekla krev a sopel.

Murdoch obešel stůl a zůstal stát nad mužem na zemi. „Probudilo to tvoji paměť? Jestli ne, možná bychom měli pokračovat tak dlouho, dokud se ti vzpomínky neoživí.“

Shlížel dolů na svého otce. Tolikrát si tuhle konfrontaci představoval, ale teď, když k ní konečně došlo, vítězství nic neznamenalo.

Harry si dal načas, než vstal. Murdoch se připravil na odvetu, přivítal by ji, ale jeho otec se jenom opřel o zeď a otřel si rukávem nos. Na lícní kosti se objevila červená skvrna. Jeho hněv vyprchal, vypadal poraženě.

„Zřejmě jsi měl pocit, že máš pádnej důvod to udělat.“

„To určitě.“

„Řekni mi, co ti napsala sestra. Rád bych to věděl.“

„Opravdu?“

Murdoch cítil v ústech trpkou příchuť, styděl se za to, že se přestal ovládat. Šel na opačnou stranu stolu.

Harry zvedl židli a posadil se. „Už jsem ti říkal, že mě mrzí, jak jsem se choval. Dal bych svoji pravou ruku, kdybych to mohl vrátit a změnit svoje chování vůči vám všem, jenže to už nejde.“

Jeho hlas zněl pevně a upřímně, ale na Murdocha měl stejný efekt, jako když přileje oleje do ohně.

„To, že tě to mrzí, nestačí, Harry! Teď, když máš za pár hodin viset, můžeš říkat ‚mrzí mě to‘, ale lítost nevymaže to, cos udělal.“

Murdoch mluvil nahlas a zachytil zvědavou tvář dozorce, který nakukoval okénkem. Barker je ale nepřerušil a kráčel dál chodbou.

„Susanna říká, že byla u toho to odpoledne, kdy matka zemřela.“

Bedlivě pozoroval otce, doufal, že zahlédne alespoň nějakou známku nepokoje, nějaký záblesk pocitu viny, ale nic z toho neviděl.

Harry se naklonil dopředu, ruce měl složené za opěradlem židle, jako by ho bolela záda.

„Proč nejdeš rovnou k věci, Wille?“

„K věci! Tohle není nějaká diskuse, kdy já něco přednesu a ty to můžeš vyvrátit… Susanna píše, že tě viděla, jak jsi uhodil mámu. Upadla a hlavou se uhodila o sporák. Točila se jí hlava. Ale tys trval na tom, aby už šla na pobřeží, protože jsi nemohl být bez těch svých zatracených surmovek. Už se ti to vrací, Harry? Vzpomínáš si, jak jsi byl na svoje surmovky pyšný, ne?“

Harrymu přestala téct z nosu krev, opíral se o lokty a hlavu držel v dlaních.

„No? Už se ti to vrací? Měla si jít lehnout, možná jít za doktorem Curtisem, ale tys jí to nedovolil. Tys musel mít chutnou a čerstvou večeři.“

Viděl, že Harry pláče, ale nedokázal přestat.

„Matka už neměla sílu se s tebou přít. Poslechla jako vždycky. Šla na břeh a uklouzla na kamenech, protože měla závrať – protože jsi jí dal facku. Co ty na to, Harry? Řekl bych, že se to rovnalo vraždě, ty ne?“

Tentokrát Harry zareagoval. Prudce se nadechl. „Já… rád bych popřel, že se to stalo, ale když Susanna říká, že to je to, co viděla, pak věřím tomu, že to tak bylo. Dal bych svoji pravou ruku, kdybych mohl Mary vzkřísit a prosit ji za odpuštění.“

„Obávám se, že jsi už pravou ruku jednou obětoval,“ poškleboval se mu Murdoch. „Radši nabídni levou. A pak nejspíš i nohy, protože podle mě byl Bertie taky tvojí obětí. Umřel, protože máma zemřela, a on věděl, že ho nenávidíš. Měl bys ho přidat na svůj seznam pokání. Nevrazil jsi jim nůž přímo do srdce, ale jako bys to udělal.“

Harry zasténal a zavrtěl hlavou jako zraněný medvěd.

Murdoch pokračoval. „Nepamatuješ si, co? Jak pohodlné. Stejně tak si nepamatuješ, žes zabil Johna Delaneyho.“

Tvář jeho otce se zkřivila žalem. „Možná je tohle odplata za všechno, co jsem doopravdy udělal, ale je určitě na našem Bohu, aby rozhodl, ne na tobě či dokonce na mně. Setkám se s ním tváří v tvář v soudnej den a on rozhodne, jestli si zasloužím odpuštění nebo ne. Anebo bys raději to rozhodnutí vzal do svejch rukou?“

Harry najednou vypadal šedivý a křehký, jako by z něj vyprchala veškerá životní síla. Murdoch se cítil, jako by byl rozervaný na dvě poloviny. Jeho hněv pominul, ale nenastoupilo po něm odpuštění, na to bylo ještě příliš brzy, nýbrž mučivá, nesnesitelná lítost. Jeho otec by mohl plakat a litovat z celého srdce toho, co udělal, ale nic z toho, co se stalo, by to už nezměnilo. Životy jeho matky i bratra tento muž zkrátil. Zničil je, dokud byli ještě naživu, a nic to nemohlo změnit.

Dveře za ním se otevřely a vešel správce věznice. Viděl Harryho zkrvavený obličej.

„Proboha, co se tu stalo?“

Harry mu rychle odpověděl: „Upadl jsem a praštil se do hlavy, pane.“

„Jak upadl?“

Murdoch je přerušil: „Pravda je, že jsme se poprali a já ho udeřil.“

„Vy jste se pral s vlastním otcem?“

„Ano, pane. Lituji, ale je to tak. Lituji, ne proto, že jsme příbuzní, ale proto, že jsem mladší a zdatnější, a ten zápas byl nerovný.“

Massie se podíval z jednoho na druhého a potom na protější dveře. „Kde je Barker?“

Právě v tu chvíli se objevila dozorcova tvář v okně. Když viděl správce, okamžitě vešel do místnosti.

„Pane Barkere, prosím, odveďte pana Murdocha do jeho cely. A ošetřete mu tu podlitinu na tváři. Nechci, aby si duchovní myslel, že jsme to udělali my. Až skončíte směnu, chci s vámi mluvit ve své kanceláři.“

„Ano, pane.“

Barker položil ruku Harrymu na rameno. Neodporoval, ale stál jako náměsíčný. U dveří se otočil a podíval se na Murdocha. „Děkuji ti za všechno, cos pro mě udělal, Wille. Věřím, že jsem připravenej setkat se se Stvořitelem. Ale znova ti říkám, rozhodovat o trestu za mý hříchy, mý nejtěžší hříchy, ti nepřísluší.“

Barker ho odvedl. Murdoch měl pocit, že ho už nohy dál neunesou. Stěží dýchal, jako by mu v hrudi uvízl výkřik a zadržoval v těle všechen vzduch.

„Posaďte se na chvíli, pane Murdochu.“ Uvědomil si, že kousek od něho stojí Massie.

„Proč jste se vy, policejní důstojník, pral s vězněm, který je v mé péči, to je záležitost, kterou mi vysvětlíte později. Nicméně, je tu něco naléhavého, co musíte vědět.“

Murdoch na něj tupě zíral, neschopen pochopit, co mu to vlastně říká.

„Nechtěl jsem o tom mluvit před vaším otcem, protože by to mohlo zvýšit jeho naděje. Obdrželi jsme telefonickou zprávu z policejní stanice číslo sedm. Vypadá to, že manželka Waltera Laceyho se pokusila o sebevraždu a přiznala se, že zabila Johna Delaneyho.“

Massie položil Murdochovi ruku na rameno. „Ta žena je naživu. Její manžel ji našel právě včas a odnesl ji do hospody. Majitel hostince trval na tom, aby pro vás poslali. Zřejmě tedy ví, že Harry je váš otec.“

„Ano, ví to.“

„Pane Murdochu, jsem správcem věznice už dlouho a viděl jsem snad všechny projevy lidské zkaženosti i lidské hlouposti. Bohužel jsem se setkal s mnoha případy takových přiznání, která se vždy ukázala jako falešná. Může vás to svést k tomu, abyste se na takové doznání upjal jako na poslední naději prokázat nevinu vašeho otce. Ale neradil bych vám to.“

Murdoch si zatlačil konečky prstů na spánky. Přepadla ho nesnesitelná bolest hlavy.

„Pane Murdochu? Co chcete dělat?“

Murdoch zvedl hlavu. „Musím zjistit, o co vlastně jde. Hned tam jdu.“

„Tušil jsem, že se rozhodnete takto. Dám vám k dispozici svůj kočár. Čeká na příjezdové cestě.“

„Pane Massie, pokud se ukáže, že je to doznání pravdivé, jak mám postupovat dál?“

„Nechci, aby to znělo nejapně, ale poradil bych vám, abyste postupoval co nejrychleji. Pokud mi dáte přesvědčivý důkaz toho, že Delaneyho zavraždila ta žena, pak budu moci odložit exekuci. Nicméně,“ ušklíbl se, „je zřejmé, že její život visí na vlásku. Je vysoce pravděpodobné, že než se k ní dostanete, bude v Pánu.“

Spontánně, navzdory správcově přítomnosti, se Murdoch pokřižoval.

„Dobrý Bože, uchovej její duši.“

„Amen,“ dodal Massie.

„A když nebude naživu?“

„Na to vám nemůžu odpovědět, dokud nebudu znát všechny okolnosti. Proboha, pospěšte si!“

Správcův kůň byl mladý a dobře se o něj starali, takže vozka ho udržel ve cvalu od věznice až k hostinci Manchester. Dostali se na místo ani ne za půl hodiny. Murdoch si v duchu stále dokola přehrával svůj výstup s Harrym. Výraz být na bodu varu platil stoprocentně pro jeho tělo. Zpráva o Jessice Laceyové ho překvapila. Prošel si seznam místních lidí, když hledal odpovědna otázku „Když ne Harry, kdo tedy?“, ale ji nikdy nepodezříval. Na okamžik si Murdoch nebyl jist, jestli si přeje, aby to byla pravda nebo ne. Ale i když se hněval, nedokázal strávit možnost, že by Harry visel za zločin, který nespáchal.

Vozka zastavil koně, ze kterého se kouřilo, před vchodem do hostince. Seskočil ze svého sedátka a otevřel dvířka kočáru stejně uctivě, jako by byl Murdoch správcem věznice.

„Mám na vás počkat, pane?“

„Ano, prozatím.“

Když Murdoch vystoupil, otevřely se vchodové dveře a zamával na něj Newcombe.

„Slyšel jsem kočár,“ vysvětloval. „Prosím, tudy.“

Murdoch šel za ním. „Jak jí je?“

„Je velmi slabá. Ztratila hodně krve.“

„Dostane se z toho?“

„Doktor to vidí optimisticky.“ Zavedl Murdocha do haly. „Je v salonu. Walter ji přinesl z rokle a uložili jsme ji tam.“

„Mohu s ní mluvit?“

„Doktor říkal, aby za ní nikoho nepouštěli, ale vzhledem k okolnostem vám to možná dovolí.“

„Musím s ní mluvit, Vinci. Vy to víte.“

Murdoch se chystal vejít do salonku bez ohledu na námitky, ale vtom se objevil sám doktor.

„Doktore Moore, to je detektiv Murdoch. Říkal jsem vám o něm.“

Lékař byl vysoký hubený muž, a jak se ukázalo, s pacienty to uměl. Napřáhl ruku a energicky stiskl Murdochovu.

„Ano, ano, nemusíte mi svou podivuhodnou situaci vysvětlovat. Vyslechl jsem celý příběh a chápu, že s tou mladou ženou chcete mluvit. A tak vám to dovolím, ale ne příliš dlouho. Zapsal jsem všechno, co mi řekla, jak přikazuje zákon, a dokonce tu výpověď i sama podepsala, takže v tomto ohledu si nemusíte dělat starosti.“

Murdoch ze sebe nemohl vypravit ani slovo a musel mávnout rukou, aby dal jako němý najevo, že chce jít do salonku.

„Dejte mi ještě deset minut a pak můžete dál. Bude docela v pořádku,“ pokračoval doktor a vběhl zpátky do pokoje. Vince zatahal Murdocha za rukáv.

„Mohl byste si mezitím promluvit s Walterem. Je s konstáblem ve výčepu.“

„Vinci, ví Lacey, kdo jsem?“

„Ano, musel jsem s pravdou ven. Jinak by pro vás seržant neposlal.“ Zaváhal. „Chcete si nejdřív poslechnout, co se vlastně stalo?“

„Ano, to bych rád.“

„Pojďme tedy do kuchyně. Necháme dveře otevřené, abychom viděli, až doktor vyjde ven.“

Vešli do kuchyně.

„No nazdar!“ vykřikl Newcombe, rychle otevřel troubu a vytáhl z ní pekáč s masem. „Úplně jsem na to v tom rozrušení zapomněl.“

Položil pekáč na stůl a bez ptaní vzal čajovou konvici a nalil dva hrnky čaje. Čaj se luhoval tak dlouho, že do hrnku téměř napochodoval, ale Murdoch ho vděčně vypil.

„Dobrá, tak mi tedy povězte, co se stalo.“

Newcombe si sedl za stůl. „Právě jsme s Mariou večeřeli, zrovna tady, když jsme zaslechli, že na nás za oknem volá Walter. Podíval jsem se a spatřil ho, jak tam stojí s Jess v náručí. Nesl ji celou cestu z rokle. Přeřezala si obě zápěstí a vypadalo to, že umírá. Oba jsme vyběhli ven za ním, abychom mu pomohli, a on nám řekl, že ji našel v nějaké skrýši poblíž jejich domu. Díkybohu, byl tak duchapřítomný, že roztrhal svoji košili a podvázal jí tepny na rukou. A děkuji Bohu za Mariu. Hned se o všechno postarala. Odnesl jsem Jess rovnou do salonku.“ Ukázal na podlahu. „Podívejte, ještě jsou tu stopy od krve. Crčela z ní proudem. Maria pobrala ručníky a pevně jí ovázala zápěstí. Walter vypadal, že se brzy zhroutí, ale Maria ho nějak přivedla k rozumu a poslala ho zpátky pro holčičku, která šla za ním. Slyšeli jsme ji, jak venku pláče. Běžel jsem co nejrychleji pro doktora Moorea, který bydlí naštěstí hned za rohem. Bál jsem se, že to děvče umře, než se vrátím, ale ona stále dýchala a vypadala trochu líp. Maria do ní vpravila trochu brandy. Doktor Moore se chopil svých povinností, ale je pravda, že Maria udělala všechno, co se udělat dalo. Zašil jí rány, ale teď se musíme jen modlit a čekat.“

„A kdy řekla Jessica, že zabila Delaneyho?“

„Zhruba před hodinou. Znovu nabyla vědomí, dost na to, aby mohla mluvit, a doktor se jí samozřejmě zeptal, proč provedla něco tak hrozného? Odpověděla mu, že je to kvůli tomu, že zabila Johna Delaneyho, a bude za to viset nevinný člověk.“ Poplácal Murdocha po paži.

„Pokračujte, jsem v pořádku.“

„Požádala, aby mohla mluvit s Mariou o samotě, ale moje žena byla natolik rozumná, že nechtěla být jediným svědkem. Vzala papír a přiměla doktora, aby všechno, co Jess říkala, zapsal. Maria se jí zeptala, proč Delaneyho zabila, jestli je to tedy pravda. ‚Protože mě chtěl znásilnit. Odstrčila jsem ho a on přepadl přes plot‘, vyprávěla Jess.“ Newcombe si otřel tvář do rukávu od košile. „Celou tu dobu se Walter choval jako splašený kůň. Jenom vybuchnout. ‚Tys ho nezabila. Říkal jsem ti to.‘ Ta nebožačka se při těch slovech strašně vyděsila a vypadalo to, že odejde mezi duchy přímo tady a hned. Doktor zakázal další rozhovor. Dal Jess podepsat papír, na který to všechno zapsal, a pak mi řekl, abych odvedl Waltera jinam. Což jsem udělal, i když nechtěl. Připadal jsem si, jako bych plaval ve vodě, která je pro mě moc hluboká, a proto jsem se ho už na nic neptal. Vyšel doktor Moore a řekl, že potřebuje svoji sestru, a abych taky zašel na stanici a přivedl konstábla. Pověděl jsem jim, aby vás vyhledali a přivedli sem. Seděl jsem s Walterem.“ Newcombe zkřivil obličej. „Řeknu vám, Wille, byla to jedna z nejdelších hodin v mém životě. Nikdo z nás neřekl ani slovo. Nepovažoval jsem to za rozumné. Byl jsem opravdu moc rád, když jsem ho předal konstáblu Stanworthovi. Připraven?“

Murdoch přikývl. Dopili čaj a šli halou do výčepu.

Walter Lacey seděl v koutku u krbu, schoulený v křesle. Přes ramena měl deku, na sobě jen nátělník a kalhoty. Vypadal jako trosečník, kterého vyvrhly vlny na břeh. Konstábl Stanworth stál u okna. Zasalutoval a navzájem se s Murdochem představili.

Murdoch šel k Walterovi a sedl si naproti němu.

„Pane Lacey. Vím, že je to pro vás velice těžká chvíle, ale je naprosto nezbytné, abych vám položil několik otázek. Vím, že vám pan Newcombe řekl, kdo jsem.“

„Dovolte, abych to objasnil. Moje Jess toho ďábla nezabila, i když pro to měla setsakramentsky dobrý důvod. Ani Bůh by ji za to neodsoudil. Ona si jen myslí, že ho zabila, a to tíží její svědomí.“

„Prosím, povězte mi, co se stalo.“

Lacey zamrkal. „Mohlo být tak okolo deváté večer. Všichni odešli, kromě pana Pugha. Byl jsem venku, tam vzadu, a uklízel tu psí arénu, když přiběhla Jess. Nesla naši malou a byla bílá jako křída. Sally ječela, jako by ji na nože brali. Nejdřív jsem Jess vůbec nerozuměl, strašně se třásla, nemohla skoro mluvit. Pak mi došlo, co to říká…, že Delaney přišel k nám domů a pokusil se ji znásilnit. Tvrdila, že po ní pase už nějaký čas, ale ona mi to nechtěla říct.“ Zaťal pěsti a oči mu hořely vztekem. Murdoch rozuměl tomu, proč si to jeho žena nechávala pro sebe.

„Pokračujte, prosím, pane Lacey.“

„Delaney používal toho psa jako záminku. Vím, že tam s ním zašel poslední dobou častěji, ale myslel jsem si, že to dělá proto, aby si s ním mohla Sally hrát. Jenže on šel po Jess.“ Znovu zmlknul a snažil se ovládnout. Newcombe a konstábl přešlapovali neklidně opodál. „Ona by mi to ani všecko neřekla, ale Sally to všechno viděla. Delaney jí pohrozil, že dítěti ublíží, když mu Jess nebude po vůli. A chtěl přivázat Sally k židli. Ale Jess ji popadla a vyběhla ven. Utíkal za ní, jako když liška nahání zajíce. Další, na co si vzpomíná, bylo, že ji chytil za vlasy. Ale ona má kuráž, to teda ano, moje Jess, a začala se s ním prát. Je rychlá a vysmekla se mu. Nějak se oba otočili, takže se zády opřel o zadní plot. Praštila ho, jak nejsilněji mohla, a on upadl dozadu a skutálel se z kopce dolů.“ Lacey začal namáhavě dýchat, jako kdyby se pral on sám. „Podle Jess narazil do stromu. Pořádně si toho ani nevšimla, jak prchala, ale říká, že ležel bez hnutí, a ona si myslela, že si zlomil vaz. Vzala Sally a utíkala co nejrychleji druhou cestou dolů do hospody. Řekl jsem jí, že musíme zavolat Mariu, ale to ji znova vynervovalo. Nechtěla, aby se to někdo dozvěděl, ani Maria ne. Řekl jsem jí, že se o všecko postarám. Běžel jsem zpátky do rokle. Po tom bastardovi, živém nebo mrtvém, nebylo ani vidu, ani slechu. Vrátil jsem se a řekl jí to. Že se musel zvednout a jít, takže si vaz nesrazil, bohužel. Trochu se uklidnila, ale musel jsem jí slíbit, že nikomu nic neřeknu, ani se nebudu Delaneymu mstít. Tvrdila, že by hanbou umřela. Řeknu vám otevřeně, byl jsem bez sebe, ale myslel jsem si, že nejlíp bude počkat, co se z toho vyvrbí. Zavolal jsem Mariu, aby se o Jess i o Sally postarala.“ Odmlčel se a pohlédl na Newcombea. „Umírám žízní, Vinci. Mohl bych dostat kapku kořalky?“

Hostinský pospíchal za pult a nalil panáka whisky. Murdoch čekal trpělivě, zatímco Lacey do sebe nalil trochu alkoholu. Rozklepal se jako muži, kteří už nějakou dobu neměli ten oheň v žaludku.

„Právě se jí vracela trochu barva do tváří, když vtom přijde Philip Delaney a shání se po tátovi, no a zbytek už znáte. On a pan Pugh našli Delaneyho v potoku. Byl mrtvý, kéž shoří v pekle. Jeden bastard zabitý druhým bastardem.“

„Tím myslíte Harryho Murdocha?“

„Přesně tak. Lhal bych, kdybych řekl, že je mi to líto. Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Ale Jess, ona… Soužilo ji to tak, že se od té doby trápí. Hned příští den přišla o dítě. Od té doby není v pořádku. Pak slyšela rozhodnutí poroty, že odsoudili Harryho Murdocha, a to byla ta poslední kapka.“

Murdoch se nahrbil, aby viděl muži naproti sobě do tváře. „Pane Lacey, ví vaše žena o tom, že i koroner prohlásil, že Delaney byl zabit poblíž místa, kde ho našli? Sešel po cestě dolů sám. A i kdyby tomu tak nebylo, i kdyby si Delaney pádem zlomil vaz, žádná porota na světě by Jess nemohla obvinit za to, že se bránila.“

„Nebyla s to jít na to přelíčení, ale já jsem jí to řekl, a taky jsem jí řekl, že není za jeho smrt zodpovědná. Ale ona z toho byla zmatená. Nevěřila mi.“

„A proč jste s tím vy, vy sám, nepředstoupil před soud?“ zeptal se Murdoch.

„Jste ženatý?“

„Ne, nejsem“

„Pak tomu nemůžete rozumět.“

„Vím, co je to milovat ženu. Není to výsada ženatých.“

„Je to něco jiného, když je to vaše manželka. Nutit ji mluvit o tom, co se stalo, bylo jako sundávat obvaz někomu, kdo se spálil při lesním požáru. Nemohl bych jí to udělat, a už vůbec ne na veřejnosti. Bylo jasné, kdo je skutečný vrah. Nemělo smysl ničit Jess a Sally ještě víc.“

Murdoch se zhluboka nadechl. „Pane Lacey, já si myslím, že jste lhář. Že jste pořádný zbabělec a že přes všechna vaše vyznání lásky vám jde ve skutečnosti jen o to, zachránit si vlastní kůži. Že byste kvůli tomu dovolil, aby nevinného člověka oběsili za zločin, který nespáchal, a dokonce byste dovolil, aby si vaše milovaná žena vzala život, protože si myslí, že ten zločin spáchala ona.“

Lacey vyskočil ze židle, a jen proto, že se před něj včas postavil Newcombe, se nevrhl Murdochovi po krku. Konstábl musel přiskočit a usadit ho zpět na židli.

„Uklidněte se, Waltře,“ řekl Newcombe. „Všichni jsme pod tlakem.“

„On ne. Není to jeho žena, kdo skoro umřel!“

„Ne, to není!“ zakřičel na něj Murdoch. „Ale Harry Murdoch je můj otec, a není pochyb o tom, že zemře – přesně v pondělí v sedm hodin ráno pokud se nedozvím pravdu.“

„Jakou pravdu? Oddělal Delaneyho.“

„Opravdu on? Anebo jste to byl vy?“

„Hovadina!“

„Skutečně? Já si myslím, že to vy jste potkal Delaneyho, když jste utíkal zpátky do strže. Byl jste na něho rozzuřený za to, co udělal vaší ženě. Vzal jste ho po hlavě a pak jste skutálel jeho tělo do potoka a doufal, že to bude vypadat, jako by se utopil nešťastnou náhodou…“

„Ne!“

„Své ženě jste řekl, že jste Delaneyho nikde neviděl, ale já se domnívám, že ona ví, že se ji snažíte ochránit. Je to čestná žena, a nemůže snést pomyšlení, že by nevinný člověk zemřel za něco, co udělala ona. Ale vám je to jedno, že? Vy necháte klidně zemřít oba, hlavně když vy zůstanete naživu. Není to pravda, pane Lacey?“

Laceymu stékaly slzy po tvářích a přes štkaní skoro nemohl ani mluvit. Murdoch si připadal jako tyran.

„Podívejte se, pane, jestli si myslíte, že bych tohle Jess udělal, tak to jste na velkém omylu. Radši bych umřel na skřipci, než bych zachránil sebe, a ne ji…“

„Tak mi tedy povězte pravdu. Zabil jste Johna Delaneyho?“

„Přísahám, že ne. Naposledy jsem ho viděl živého tady, v hospodě.“

„Odpřisáhnete to na Bibli?“

„Ano.“

Lacey chytil Murdocha za zápěstí. „A vy? Odpřisáhnete mi, že neexistuje možnost, že by byla Jess obviněna ze smrti toho hajzla?“

„Tím jsem si jist.“

„Pak vám tedy povím pravdu.“

Murdoch se podíval přes rameno na Newcombea. „Můžete nám ihned přinést Bibli?“

Newcombe šel k barovému pultu, sáhl pod něj a vytáhl malou Bibli. Murdoch podal knihu Laceymu.

„Držte ji v pravé ruce… Přísahejte, že svědectví, které se chystáte vydat ve věci smrti Johna Delaneyho, bude pravda, jenom pravda a nic než pravda, a k tomu vám dopomáhej Bůh?“

„Přísahám.“

„Pane Newcombe a konstáble Stanworthi, zaznamenejte vše, co pan Lacey řekne, a zapamatujte si to. Já sám to zapíši. Prosím, dejte se do toho, pane.“

Lacey položil Bibli na lavici vedle sebe. „To, co teď řeknu, se až tak významně neliší od toho, co jsem vám už pověděl. Kdyby se ten člověk objevil přede mnou, s radostí bych ho byl zabil holýma rukama. Jenže se neobjevil a já to neudělal.“

„A co jste udělal?“

„Jak jsem už říkal, jakmile mi Jess řekla, co se stalo, utíkal jsem do rokle. Čekal jsem, že najdu Delaneyho tělo, a to se taky stalo. Ležel napříč cesty rovnou támhle u lávky. Viděl jsem, že je mrtvý. Napadlo mi, že ho opravdu zabila. Jak jsem si taky mohl myslet něco jiného, podle toho, co mi řekla? Neměl jsem žádný plán, ale odkutálel jsem ho do potoka, jak jste říkal, a myslel jsem si, že to bude vypadat, jako že tam slítl nešťastnou náhodou.“

„Kopl jste do toho těla? Nezapomínejte, že jste pod přísahou.“

Lacey hleděl na Bibli, která ležela vedle něho, jako by se na něho chystala vyskočit a kousnout ho. Neochotně připustil: „Ano, kopl jsem do něj. Mrzelo mě jenom, že to necítí.“

„A pak?“

„Běžel jsem zpátky rovnou sem. Jess vypadala tak zoufale, že jsem se rozhodl, že jí to hned neřeknu. Tak jsem jí pověděl, že po něm není nikde ani vidu, ani slechu. Nečekal jsem, že poblíž najdou Harryho Murdocha, ani jsem nevěděl, že se s Delaneym poprali.“ Otřel si zvlhlou tvář hřbetem ruky. „Ten večer nemohla vůbec mluvit, tak jí bylo zle. A den nato potratila… našeho prvního syna. Než se dala dohromady, aby mohla mluvit o tom, co se stalo, už jsem toho vyslechl dost na to, abych ji přesvědčil, že pachatelem je Harry Murdoch, a že není třeba, aby u soudu svědčila. Ona Delaneyho nezabila, to Harry. Poté, co potratila, měla hrozné deprese, ale myslel jsem si, že se z toho dostane. Ale ten soud, který proběhl minulý týden, byl na ni příliš, jak vidíte.“

Murdoch obrátil v bloku čistou stránku. „Kolik času uběhlo mezi tím, kdy přišla za vámi do stodoly, a než jste našel Delaneyho?“

„To moc přesně nevím. Všecko jako by se zrychlilo. Ale tam i zpátky jsem utíkal, a jedna cesta trvá tak deset minut.“

„A pár minut k tomu, než jste odkutálel tělo do vody. Zhruba pětadvacet minut. Připočítejme k tomu ještě nejméně deset minut, než se paní Laceyová dostala sem. Určitě s vámi mluvila minimálně dalších deset minut. To všechno dohromady nám dává nějakých pětačtyřicet minut od chvíle, kdy Delaney přepadl přes zábradlí, až do okamžiku, kdy jste ho našel. Sahal jste na něho? Bylo tělo ještě teplé?“

„Nevím. Nepřemýšlel jsem. Byl mrtvý, to je všecko, co k tomu můžu říct.“

„Předpokládejme, že ten první pád ho ani neomráčil. Vstal a pokračoval dolů po schodech. Musel vidět paní Laceyovou, jak běží druhou cestou. Kdoví, možná ji chtěl chytit u lávky. Nicméně když sešel z kopce dolů, potkal někoho jiného. Ta osoba ho udeřila zezadu, nejméně dvakrát a tak silně, že mu prorazila lebku. A pak zmizela.“

Lacey se zachmuřil. „Nešla daleko. Schovala se v keřích. Ten člověk byl odsouzen.“

„Snad vám nemusím, pane Lacey, připomínat, že porota dospěla ke svému rozhodnutí bez toho, aniž by jí byly předloženy veškeré důkazy.“

„To na věci moc nemění.“

„Ale mohlo by! Kromě toho, o tom je snad celý náš zatracený právní systém, ne? Necháme porotce vyslechnout všechno a oni pak rozhodnou.“

Newcombe se přisunul trochu blíž a Murdoch se snažil uklidnit.

„Bude se ten případ znovu projednávat?“ zeptal se Lacey.

„Uvidíme, až předám všechny tyto nové informace správci věznice.“

„Když proběhne nové přelíčení, Jess bude muset předstoupit na lavici svědků, viďte?“

„Ano, obávám se, že ano.“

Laceyho tvář se křečovitě stáhla žalem. „Svědčila by, kdybych na tom trval. Ale nesnesl jsem pomyšlení, že by musela znova procházet tím utrpením…“

Přerušila je Maria Newcombeová, která vešla do místnosti. „Promiňte, pánové, ale Jess si přeje mluvit s Walterem.“

Vyskočil. „Jak jí je?“

Maria se trochu usmála. „Jsem přesvědčená o tom, že se uzdraví. Ale teď jen na chviličku. Myslím, že si dělá starost o Sally.“

Lacey vyšel za Mariou z pokoje, deku na zádech.

Murdoch dlouze a zhluboka vydechl. „Co si o tom myslíte, Vinci? Říká ten člověk pravdu?“

„Jsem o tom přesvědčen, Wille.“

„A vy, konstáble?“

Mladý muž se začervenal, potěšený tím, že se ho Murdoch ptá na jeho názor.

„Zdá se mi přesvědčivý, pane.“

Najednou se zpoza zástěny ozvalo tiché kňučení. Objevila se Tripper, v tlamě držela za zátylek jedno ze štěňat. Newcombe šel k ní. „Běž, vrať se.“ Jeho hlas zněl laskavě. Zvedl oba psíky a vrátil je do bedny. „Vždycky když dáme štěně k Delaneyům domů, chce přestěhovat ty ostatní jinam. Nechci, aby ho někam zašantročila. Možná bych ji měl uvázat.“

Murdoch si právě pročítal své zápisky a poslouchal jen na půl ucha. Ale v tu chvíli se mu v mysli něco pohnulo, jako když ve stereoskopu naskočí do hledáčku nový obrázek. Šel k Newcombeovi a vzal ho za obě ruce.

„Vinci, co jste to právě řekl?“

„O Tripper? Jen že chce přestěhovat štěňata…“

„A že byste ji měl uvázat?“

„Ano…“

Murdoch ho pustil. „K čertu, můj vlastní hněv mě zaslepil. Od začátku jsem předpokládal, že Harry lhal anebo si prostě nic nepamatoval. Že je vinen. Ale co když se to všecko stalo přesně tak, jak říkal? Jde k mostu, upadne a uhodí se do tváře. Smůla pro něj, že Delaney taky někoho praštil. Pro tuto chvíli předpokládejme, že někoho jiného. Pak Harry klopýtá dál po cestě a omdlí. Říkal mi, že si mlhavě uvědomuje, jak nad ním Delaney stál. Předpokládali jsme, že se prali. Harrymu se často stává, že si na své hádky nepamatuje. Ale co když tohle není ten případ? Co když na něj Delaney narazil buď cestou k Laceyho domku anebo potom? K ničemu jinému nedošlo. Mohu si o svém otci myslet jen to, že byl příliš opilý, aby byl vůbec schopen se s někým poprat. Řekněme tedy, že ho Delaney nechal tam, kde byl. Pak se vrátil na cestu, kde se setkal se svým vrahem. A zřejmě tehdy si Delaney odřel kotníky prstů. Ten člověk ale zvedl těžký kus dřeva, a když se Delaney otočil zády, vší silou ho udeřil. Koroner dospěl k závěru, že ty rány směřovaly dolů a že je musel uštědřit vysoký muž, tedy Harry, ale tak to vůbec nemuselo být. Když vás srazím na kolena a pak vás praštím, ty rány budou směřovat také shora. Nemám pravdu?“

Newcombe ho nejistě pozoroval. „Ano, myslím, že ano.“

„A Vinci, tohle všechno se stalo, když byl Havoc stále ve své přepravce.“

„Je to důležité?“

„Začínám si myslet, že je to přímo klíčové. Podívejte se, také jsem se domníval, že ta dívka je příliš zmatená, než aby mluvila pravdu anebo aby věděla, co se stalo. Ale co když se mýlím? Co když mi řekla naprosto přesně, co se stalo?“

„Myslíte Nan?“

„Ano. Nemohu vám to teď vysvětlovat, Vinci, je to na dlouhé povídání. Pojďme, musím mluvit s paní Laceyovou.“

Murdoch kývl na konstábla. „Venku čeká kočár. Jeďte za správcem Massiem do věznice Don Jail. Vyřiďte mu ode mě, že mám nový důkaz, ne, řekněte nezvratný důkaz, a že musí proběhnout nový soudní proces. Přijedu za ním, jakmile budu moci. Musíte mu to říct osobně, do očí. Musíte ho najít, i kdyby byl ve své soukromé kanceláři. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

Murdoch okamžitě vyšel z výčepu.

Murdoch si nedokázal vzpomenout, zda někdy viděl někoho živého, kdo by byl tak neuvěřitelně bledý. Jessica Laceyová ležela na gauči, zápěstí omotaná silnou bandáží. Tmavé vlasy splývaly volně na polštáři a ještě zdůrazňovaly bělost její tváře. Oči měla ale otevřené, a když přistoupil k lůžku, dívala se přímo na něj. Doktor Moore poslal Waltera, aby se postaral o dcerku, a Maria Newcombeová seděla na stoličce vedle gauče.

„Jen dvě minuty, pane Murdochu,“ upozornil ho lékař.

Maria ukázala na volnou židli vedle sebe a Murdoch se posadil.

„Paní Laceyová, jsem policejní důstojník… Váš manžel mi řekl, co se stalo tu noc, kdy zemřel Delaney.“ Odmlčel se, protože sebou cukla, jako by se jí dotkl něčím horkým. „Chci zdůraznit, že vy nenesete na této vraždě nejmenší vinu. Naprosto žádnou. Paní Laceyová, nyní to vypadá, že Harry Murdoch ten zločin nespáchal. Já se snažím odhalit důkazy, které nebyly předloženy soudu.“ Znovu viděl to škubnutí, ale tentokrát již ne tak patrné jako předtím. „Prosím, abyste si ani na okamžik nemyslela, že váš manžel má tento čin na svědomí. Jsem si jistý, že ani on jej nespáchal. Nicméně vám opravdu lhal. Narazil na cestě na Delaneyho tělo a byl to také Walter, kdo je skutálel do potoka. Bál se vám to říct, a když jste onemocněla, rozhodl se, že to tak nechá, protože si myslel, že vrahem je Harry Murdoch.“

Jessica zavřela oči a Maria si znepokojeně poposedla víc dopředu. Jessica však zřejmě jen sbírala síly, protože promluvila a její hlas byl lehký a křehký jako uschlý list.

„Co chcete?“

„Mrzí mě, že musím hovořit o těch strašných událostech onoho večera, ale je to nutné. Nemusíte mluvit, jestli je to pro vás příliš namáhavé. Postačí jen kývnutí hlavou.“

„Když k vám domů ten večer Delaney přišel, měl s sebou svého psa?“

Kývla hlavou a zašeptala: „Už tam byl předtím. Flash mu sloužil jako záminka. Sally ho měla ráda.“

„Co dělal s tím psem? Vzal ho dovnitř?“

Murdoch viděl, jak se na něho Maria mračí, nerozuměla, proč jsou tyto otázky tak důležité. Jessica si olízla rty.

„Ne. Pršelo a já jsem právě umyla podlahu. Požádala jsem ho, aby nechal psa venku. Přivázal ho k plotu.“

„A když jste vzala Sally a utíkala tou druhou cestou dolů, byl ten pes ještě pořád uvázaný?“

„Nejsem si jistá…, ale ano, ano byl. Štěkal.“

Murdoch něžně položil svou ruku na její. „Děkuji vám, paní Laceyová. Musím se vás zeptat ještě na jednu věc. Byl do vás Philip Delaney zamilovaný?“

Tentokrát neodpověděla, a její kývnutí bylo téměř nepostřehnutelné.

Murdoch vstal. „To je všechno, co jsem chtěl vědět. Prosím, buďte nyní již klidná.“

Doktor Moore mířil ke gauči. „Chystám se jí dát sedativum. Paní Newcombeová, pomozte mi ji posadit, prosím.“

Murdoch je opustil a vešel do haly. Vince na něho čekal. „Mohu vám nějak pomoci?“

Murdoch nejdřív přemýšlel o tom, že požádá Newcombea, aby šel s ním, ale pak se rozhodl jinak. Jeho případ byl křehký jako domek z karet, a nemohl riskovat nic, co by ho mohlo shodit.

„Teď ne. Jdu si znovu pohovořit s paní Bowlingovou.“ Usmál se. „Pokud se nevrátím do setmění, jděte mě hledat.“

Jakmile vyšel z hostince, dal se co nejrychleji cestou do rokle. Nevěděl, jestli o sebevražedném pokusu paní Laceyové ještě někdo ví, a nemohl si dovolit ztratit ani minutu.

Krávy lhostejně pozorovaly, jak se žene okolo. Krátké zimní odpoledne se schylovalo ke konci a hořící svíčka v předním okně domku jasně blikala do šera. Za oknem seděla Nan, tvář přitisknutou na skle. Viděla ho přicházet a zamávala na pozdrav, jako děcko, které je šťastné, že vidí někoho, kdo by mohl rozptýlit nudu.

Usmál se a ukázal, aby mu otevřela dveře. Zatvářila se ustaraně a zavrtěla hlavou. Zkusil to ještě jednou, ale bylo zřejmé, že ho dovnitř nepustí. Vyšel po schůdcích a zaklepal hlučně na dveře.

„Otevřete, paní Bowlingová, tady je policie. Otevřete!“

Slyšel, jak se odsunuje závora, a dveře se s rachotem otevřely. Ale ven vykukovala Nan, ne paní Bowlingová.

„Nan, musím mluvit s tvojí matkou.“

„Spí.“

„Běž ji tedy vzbudit. Řekni, že je to naléhavé.“

Přemýšlel, jestli nemá do domu vejít, ale nechtěl dívku vylekat. Naštěstí se paní Bowlingová probrala sama.

„Kdo to tady tak rámusí?“ zaslechl její nevrlý hlas.

Tentokrát Murdoch vešel dovnitř.

„Promiň, Nan, ale musím dál.“ Ustoupila. V domě byla zima a tma, jediná svíčka stála na okně. Paní Bowlingová se rozvalovala v křesle. Napolo se posadila, když uviděla Murdocha, a přitáhla si na prsa špinavou deku.

„Co chcete?“

„Paní Bowlingová, jsem policejní důstojník.“

„Cože? Měla jsem za to, že jste novinář.“

„To jsem řekl, ale ve skutečnosti jsem detektiv a vyšetřuji vraždu pana Delaneyho.“

„Cože? Vždyť už to skončilo.“

„Neskončilo. V případu se objevily nové důkazy.“

„Cože?“

„Právě přicházím z hostince Manchester. Dnes odpoledne se Jessica Laceyová pokusila o sebevraždu.“

Odmlčel se a pozoroval její reakci.

„Chudák ženská. Vůbec mě to nepřekvapuje. Potrat takhle s některýma ženskýma zamává.“

„Udělala to proto, že tvrdí, že to ona zabila Delaneyho.“

Nan pochopila, co říká, a zatahala ho za rukáv.

„Odešla paní Laceyová do nebe?“

„Ne, neodešla, Nan. Uzdraví se.“

„Philip bude mít radost.“

„Má paní Laceyovou rád, že?“

Zazubila se. „Ona je jeho miláček. Dává jí veverky.“

„Neposlouchejte ji,“ okřikla Nan její matka. „Nemá to v hlavě v pořádku.“

Murdoch šel ke křeslu a dřepl si před paní Bowlingovou, takže ho od její tváře dělilo jen pár centimetrů. Její dech páchl vínem.

„Tak tedy budu poslouchat vás. Tu noc, co Delaney zemřel, jste byla tady, doma. Nan říkala, že Philip k vám přišel se dvěma psy. Jeden byl Flash, ten druhý, malý šedý psík popelavé barvy, patřil Harrymu Murdochovi. Nan si to nemohla vymyslet.“

„Ale mohla, a co na tom záleží?“

„Jeden z těch psů byl v přepravce, ten druhý přivázaný u plotu. Proč sem Philip ty psy přivedl?“

„Já jsem ho tady s žádnými psy neviděla.“

„Ano, mami, dva psi. Philip plakal, ale já jsem ho rozveselila.“

„Buď zticha, ty uličnice,“ řekla jí matka. „Všechno se ti to pomíchalo. To vůbec nebylo ten večer. Pane, ona vám ani nedokáže říct, co je dneska za den, natož co se stalo v srpnu. Podívejte. Nan, řekni mu, co je dneska za den. No, řekni mu to.“

„Úterý,“ ušklíbla se Nan.

„Vidíte?“

„Ano, dáváte si opravdu záležet na tom, abyste mě přesvědčila, že je Nan popleta.“

Paní Bowlingová pokrčila rameny. „Zkrátka je. Nemůžete na nic z toho, co řekne, spoléhat.“

Měl chuť ji popadnout za krk a zatřást s ní.

„Všiml jsem si, že jste od paní Delaneyové dostala některé velice pěkné dárky.“

„A co na tom?“

„Koupila si za ně vaše mlčení? Dala vám je, abyste nemluvila?“

„A o čem? Nemám, o čem bych mluvila.“

Naklonil se k ní blíž. „Takže vám je jedno, že mají pověsit člověka za zločin, který nespáchal? Vy víte, že je nevinen. Věděla jste od samého počátku, že je nevinen.“

„Pokud si myslíte, jestli jsem to věděla o Jessice Laceyové, tak ne, nevěděla. Kromě toho, žádné její doznání nebude nejspíš pravda. Není při jasném vědomí. Od té doby, co přišla o dítě, je vyšinutá.“

„Víte, paní Bowlingová, co bylo nejspíše skutečnou příčinou toho, že potratila?“

„To samozřejmě nevím.“

„John Delaney, úctyhodný občan a otec rodiny, se ji pokusil znásilnit. Už nějakou dobu jí nadbíhal. Nebylo to poprvé, co projevil tyto sklony. Byl to muž zmítaný chtíčem, paní Bowlingová. Snažila se před ním někam zacouvat, ale nebylo kam.“

„Ke mně se tak nikdy nechoval.“

„Nevěšte mi na nos bulíky. Vince Newcombe nachytal Delaneyho s Nan. Kdyby Vince nešel okolo, Delaney by ji dostal. Bezmocní jsou snadnou kořistí. Sama jste mi to říkala.“

„To jsem mluvila o slepicích.“

Murdoch se ohlédl na Nan, která seděla na židli a kývala se dopředu dozadu. Přehodila nohu přes opěradlo židle, takže jí byly vidět kalhotky. Všimla si jeho pohledu a usmála se, a on znovu viděl tu znepokojující, předčasně rozvinutou sexualitu.

Paní Bowlingová si všimla, co její dcera dělá. „Nan, sedni si pořádně a stáhni si sukni dolů.“

Murdoch se otočil zpět. „Ještě nemám to štěstí a nejsem otcem dcery, paní Bowlingová, ale kdybych ji měl a byla jako Nan, snažil bych se ji ochránit za jakoukoliv cenu a zabil bych každého chlapa, který by s ní jednal takovým způsobem.“

V pokoji byla příliš velká tma, než aby viděl jasně její výraz, ale cítil, že jeho slova na ni udělala dojem.

„Podle toho, co říkáte, si myslíte, že Johna Delaneyho jsem zabila já. Jako kdybych mohla!“

„Viděl jsem vás vláčet těžký hrnec. Nejste žádná pápěrka.“

Podívala se na Nan. „Zapal nějaké svíčky, buď hodná holka.“

Dívka se energicky zvedla ze židle. Paní Bowlingová ji chvíli pozorovala, jak nemotorně škrtá zápalkou. „Moje dcera je prostoduchá, jak vidíte, a vždycky se najde někdo dost zkažený, aby toho využil. Je ještě dítě, ale už se naučila, za co může dostat sladkosti.“

„To je mi líto.“

„Je to můj kříž, který musím nést.“

Nan rozžala svíčku, pak druhou. Jednu donesla na stranu stolu blízko Murdocha. Chvíli si ho prohlížela tak, jako to dělají malé děti.

„A váš tatínek taky umřel?“

„Ne, neumřel, Nan.“

„Philip je můj nejmilejší kamarád,“ řekla.

Její matka si vzdychla. „Ano, je. Díky Ježíši, že má na tom světě alespoň jednoho kamaráda.“

Murdoch cítil, že se nálada v místnosti opět proměnila. Momentální vlídnost byla ta tam. Paní Bowlingová byla ostražitá jako číhající kočka.

„Philip má taky svoje trápení,“ pokračovala. „Možná je to sblížilo, že jsou jako bratr a sestra. Moje Nan se na něj může spolehnout, a až tu nebudu, Bože chraň, postará se o ni.“

„Uhm, uhm.“

„Philipův táta ho praštil do hlavy,“ řekla Nan. „Tak mu zakroutil krkem, dokud nebylo po něm.“

„To stačilo. Nikdo na tebe není zvědavý.“

Murdoch šel k dívce trochu blíž, ale velmi opatrně, aby ji nevystrašil.

„Nan, když sem Philip přišel s těmi dvěma psy, říkal ti, že zakroutil svému otci krkem?“

Ochotně pokývala hlavou. „Dostal záchvat, a jeho táta odjel kočárem rovnou do nebe.“

Paní Bowlingová vyskočila z křesla a spěchala k dceři, ruku zdviženou, jako by ji chtěla uhodit. „Drž pusu, ty hlupačko!“

Murdoch ji včas zastavil. „Nechte ji být. Mám právo vás zatknout za narušování policejního vyšetřování a věřte mi, že nebudu váhat.“

„Nemůžete věřit všemu, co vám to děcko napovídá.“

„Ne? Uvidíme.“

Nan vypadala stále neklidněji s tím, jak v její matce narůstalo napětí, a Murdoch ji proto vlídně oslovil.

„Nan, co jsi myslela tím, když jsi řekla, že Philip dostal záchvat? Co udělal?“

„Zakroutil svému tátovi krkem.“

„A proč to udělal?“

„Jeho táta ubližoval Philipově milé. Philip byl ve skrýši. Postavili jsme si ji společně, a když mi máma dovolí hrát si v lese, trávím tam celé týdny i roky.“

„Viděl jsem tu skrýš, Nan, je moc hezká. Ale jak víš, Nan, že Philip zabil svého tátu? Řekl ti to?“

„Ano. Přišel ke dveřím…“

„Nan, proboha…“

„Paní Bowlingová, já jsem vás varoval. Budu ve výslechu pokračovat na policejní stanici, pokud jí nedovolíte výpověď dokončit.“

Ale Nan rychle ztrácela zájem o konverzaci a Murdoch viděl, že se své matky bojí.

„A dál?“ pobízel ji.

Vstala a šla ke komodě, která stála pod oknem, otevřela zásuvku a něco z ní vzala. Napřáhla ruku, dlaní vzhůru. Leželo na ní cosi trojúhelníkovitého tvaru vyrobené z kosti.

„Tohle mi dal Philip,“ řekla a strčila si tu věc do úst. Těsně sevřela rty k sobě a vydala tenounký vysoký hvizd. Potěšena Murdochovou reakcí, hvízdla znovu.

„Mohu se na to podívat?“ požádal ji.

Vyndala si píšťalku z pusy a podala mu ji.

„Psi to slyší líp než my. Flash zabíjel stovky krys, ale Philipův táta ho zastavil.“ Podívala se na Murdocha. „Zavřete Philipa do basy za to, že udělal něco špatného?“

Oči měla zalité slzami a spodní ret se jí třásl. Vypadala tak ztracená, že měl chuť vzít ji do náručí a utěšit ji, ale věděl, že to udělat nesmí.

„Musím si s ním jít promluvit, Nan. Jestliže Philip udělal něco špatného, určitě bys nechtěla, aby za to omylem trpěl někdo jiný, že ne?“

Bylo to pro nic moc složité na pochopení, a proto se rozplakala.

V tom pláči neslyšeli vrznout dveře a Murdoch nevěděl, že za ním někdo stojí, dokud nedostal ránu, která ho srazila k zemi. Instinktivně se odkutálel na bok.

Mosazná špička vycházkové hole Philipa Delaneyho se zapíchla jen několik centimetrů od Murdochovy paže.

„Nechte ji být!“ ječel Philip a znovu zatočil holí. Murdoch neměl šanci uniknout a rána dopadla na jeho předloktí. Ocitl se ve velice nevýhodné pozici, na čtyřech, a mohl se jen snažit nějak se posunout dozadu a krýt. Philipův obličej připomínal obličej šílence. Murdoch věděl, že paní Bowlingová stojí za nimi a je potichu. Zachránila ho Nan. Rozplakala se.

„Philipe, on je hodný. Už ho nebij. Je to můj přítel.“

Philip se zastavil uprostřed dalšího nápřahu.

Paní Bowlingová se ozvala: „Chtěl Nan ublížit.“

Philip upustil hůl, a dopřál tak Murdochovi dost času na to, aby se mohl zvednout ze země. Vrávoral, a než se mohl začít nějak bránit, Philip ho popadl za hrdlo. Murdocha to odhodilo dozadu, chytil útočníkova zápěstí a pokoušel se je sundat z krku. Ale Delaney měl divokou sílu šílence. Murdoch cítil, jak z něj mačká vzduch. Zatímco se oba muži potáceli v tom groteskním tanci, Nan vřískala. Murdoch Delaneyho pustil a ve stejnou chvíli se naráz celou váhou vrhl k zemi. Philipa překvapilo, že neklade odpor, a na okamžik uvolnil sevření. Murdoch zvedl ruce a uvolnil si krk. Vrhl se vpřed a hlavou vrazil do Philipovy brady. Philipovi začala vytékat z úst krev. Zaskučel a klesl na kolena. Murdoch byl v okamžení nad ním, chytil ho za paži a zkroutil mu ji dozadu. Philip upadl, tvář přitisknutou k podlaze. Rozplakal se jako děcko.

„Mrzí mě to, tati. Prosím tě, už mě nebij.“

„Dej za záda i druhou ruku.“

Philip poslechl a Murdoch ho držel za obě zápěstí.

„Paní Bowlingová, podejte mi ten šátek.“ Mluvil drsným a zastřeným hlasem.

„Už nic neudělá. Můžete ho nechat jít.“

„Podejte mi ten šátek. Pokud mě neposlechnete anebo způsobíte další rozruch, slibuji vám, že skončíte ve vězení.“

Rozmrzele sebrala Philipovu šálu, která spadla na podlahu, a podala ji Murdochovi. Ten ji ovázal těsně okolo Philipových zápěstí a pak opatrně vstal a přestal tlačit Philipovi na záda. Nan přicupitala a klekla si, hladila Philipa po hlavě, aby ho uklidnila.

Sehnul se a zatáhl za Philipovy svázané paže. „Vstaňte. Zatýkám vás za napadení policejního důstojníka. Pokud budete klást odpor, bude to mít pro vás neblahé důsledky. Rozumíte?“

Philipova brada byla od krve z prokousnutého rtu a teklo mu z nosu. Nemotorně se postavil, Nan kolem něho nervózně poskakovala. Zápal z boje na život a na smrt, který zaplavil Murdochovo tělo, začal pomalu opadat. Sáhl do kapsy, vytáhl kapesník a otřel Philipovi z obličeje krev a hleny. Jen před několika minutami ho chtěl tenhle mladík zabít, ale když se na něho díval, jak stojí se sklopenou hlavou, v kabátě od krve, a slzy mu tečou po lících, Murdoch cítil, jak ho jeho vlastní hněv opouští.

„Váš otec vám ublížil, je to tak?“

„Nemusíte odpovídat,“ ozvala se paní Bowlingová, ale zdálo se, že ji neposlouchá.

„Ubližoval paní Laceyové. Je to moje milá.“

„Viděl jste ho?“

Přikývl. „Byl jsem ve své skrýši. Slyšel jsem ji, jak křičí.“

„Co jste udělal?“

„Neodpovídejte. Nemá právo pokládat vám otázky.“

Murdoch se k ní otočil čelem. „Paní Bowlingová, už jsem vás varoval ve věci narušování vyšetřování.“

„A co s ním bude? A co bude s Nan, kdyby se Philipovi něco stalo?“

„Jediné, co chci znát, je pravda. Zákon chrání nevinné.“

Z Philipova rtu prýštila krev, olízl si ji.

Murdoch se ho zlehka dotkl. „Philipe, když vás odvážu, slíbíte mi, že zůstanete sedět na židli a nehnete se, dokud vám to nedovolím?“

„Slibuju.“

„Paní Bowlingová, vy si sedněte tady vedle Nan, ať vás mám na očích. Jestli ho budete nějak provokovat a k něčemu ho navádět, tím hůř pro něj.“

Čekal, než si sedne, a pak sundal z Philipových zápěstí šálu a podal mu kapesník. Nan vzadu za nimi houpala nohama a tiše si zpívala.

„Tak, Philipe, velmi by mi pomohlo, kdybyste odpověděl na moji otázku. Když jste zjistil, že váš otec ubližuje paní Laceyové, co jste udělal?“

„Zůstal jsem ve skrýši.“ Popotahoval. „Bál jsem se. Pak bylo ticho, jen Sally plakala. A taky Flash štěkal.“

„Šel jste pro Flashe?“

Vypadal zmateně. „Chtěl jsem nejdřív radši zůstat, kde jsem, ale pak šel táta po schůdcích dolů. Hrozně se rozčílil, když mě našel v té skrýši.“ Poškrábal se na hlavě. „Hrozně mě praštil, vidíte? Tady!“

„To muselo moc bolet.“

„Taky že jo.“

„A co bylo pak? Rozčílil jste se stejně jako teď tady?“

Philip se na něho rozpačitě usmál. „Nepamatuju si to.“

„Zkuste. Silně vás praštil. Co jste udělal?“

„Šel jsem pro Flashe.“

„A předtím? Vzal jste hůl a udeřil svého tatínka?“

Philip se na chvíli zamyslel. „Zapomínám.“

Další dva týdny Murdoch vypadal i mluvil jako nějaký boxer.

Žilky pod očima praskly, jak mu Philip tiskl hrdlo, a objevily se černé stíny. Hlasivky měl namožené. Paní Kitchenová okamžitě koupila vánoční husu, upekla ji a tukem mu mazala krk. Také dohlížela na to, aby polykal polévkové lžíce jakési olejovité kaše. Musel si vzít z práce volno na zotavenou, což si sice nemohl dovolit, nicméně si ho užíval.

Massie okamžitě zrušil výkon trestu oběšením a poté, co vyslechl Murdochovo hlášení, rozhodl, že existují důvody pro obnovení soudního řízení, které mělo začít po novém roce. Murdoch se poradil se Samem Quinnem, jenž mu doporučil obhájce, kterého označil za mazaného lišáka a kterého lze najmout za rozumnou cenu.

Murdoch se chtěl ovšem vyhnout setkání s otcem. Jednak se mu špatně mluvilo, jednak se s ním ještě neusmířil. Místo toho mu napsal dopis, v němž vylíčil, co se podle něho onu noc po psích závodech stalo. Když Jessica Laceyová utekla, Delaney se vzpamatoval a sešel dolů na cestu. V půli cesty se střetl se svým synem, který byl napolo šílený z toho, co slyšel. Zřejmě otce napadl, a ten ho udeřil. V ten moment se Philip přestal ovládat, nejspíš srazil otce na zem a udeřil ho do týla, a tímto úderem ho zabil. Pak šel chlapec nahoru a odvázal Flashe. Buď viděl Harryho a vypustil Havoca z jeho klece, anebo byl teriér už venku. Ať už tak či onak, Philip vzal oba psy a šel za Nan. Celou tu dobu ležel Harry bez sebe ve vysoké trávě, tak, jak říkal. Lacey tím, co udělal, částečně smazal stopy, ale nebylo skoro pochyb, že by Harryho obvinili i tak. Bude záležet na tom, jak porota interpretuje nové důkazy. Philipa ani Nan nebude považovat za důvěryhodné svědky, a paní Bowlingová udělá všechno, aby popřela to, že byl Philip u nich doma. Nicméně, Quinnův „mazaný lišák“ usoudil, že má dobrý případ.

Dnes večer se ovšem Murdoch snažil myslet na něco jiného. Paní Kitchenová pozvala Enid s Alwynem na večeři. Všichni si pochutnali na pečené huse a nacpali se tmavým hutným švestkovým pudinkem, který paní Kitchenová chystala celé týdny. Teď už byl stůl i židle u zdi, aby se vytvořil prostor, a všichni se shromáždili u vánočního stromečku. Paní Kitchenová připevnila na jeho větve malé svíčky, perníkové figurky a cukrovinky. Pod stromkem ležela pěkná hromada krabic a balíčků, na které se soustředil Alwyn. O nohy se mu otíral Havoc, jehož zdraví i chování se pozoruhodně zlepšilo. Teriér u nich zůstal a s chlapcem se okamžitě spřátelili.

„Pane Murdochu, doufám, že se zhostíte role zástupce Santa Clause,“ řekla paní Kitchenová. Arthur byl na opačné straně kruhu a Murdocha bodlo u srdce, když viděl, jak se jeho přítel snaží potlačit kašel.

„S radostí,“ řekl a vyskočil. Zvedl balíček ozdobený stužkami. „Tohle je adresováno panu Alwynu Jonesovi.“

„To jsem já,“ vyhrkl Alwyn. Havoc nadšením zaštěkal.

Alwyn nedočkavě rozbalil svůj dárek a vytáhl zbrusu novou stolní hru s názvem CESTA NA MARS. Murdocha těšilo, jakou má chlapec radost. Celé dny přemýšlel o tom, co mu koupit.

Enid pošeptala synovi něco velšsky.

„Děkuji, pane Murdochu,“ řekl, přistoupil k němu a dal mu pusu na tvář.

Murdoch ho zlehka poklepal po hlavě. „Brzy si ji zahrajeme.“

Chlapec se znovu posadil, nachystaný přijmout další dárek.

„Pro paní Kitchenovou,“ četl Murdoch. Krabice byla velká a Beatrice vypadala patřičně zaskočená. „Tohle je od samého Santy,“ řekl Murdoch. Pravda byla taková, že se domluvili s Arthurem a koupili jí společně speciální dárek. Neskutečně pomalu jej rozbalovala.

„Ach,“ vydechla. V červeném hedvábném papíru ležela pelerína z šedé tulení kožešiny. Vzala ji do rukou a hladila elegantní kožešinu. „Ach,“ opakovala, když viděla zimní čepici ze stejného materiálu. Murdoch se zazubil na Arthura. Byl to Enidin nápad a oba muži s ním ochotně souhlasili.

Murdoch se vrátil ke svým povinnostem. Paní Kitchenová ho překvapila knihou od Olivera Wendella Holmese, který, pokud věděl, nebyl katolík. Odhadl, že kapesníky s vyšitým monogramem mu věnovala Enid, a nemýlil se. To si zasloužilo polibek, i když cudný z úcty k paní domácí. Zdálo se, že Enid má radost z parfému ve flakonu z broušeného skla, který jí dal, a to mu vysloužilo další polibek. Enid koupila Kitchenovým stereoskop a tucet obrázků Egypta. Byl to skvělý nápad, protože pro Arthura bylo čtení namáhavé, ale stále se živě zajímal o dění ve světě.

Když rozbalili všechny dárky, nastalo najednou trochu trapné ticho. Dříve by Beatrice navrhla, aby všichni tři společně odříkali růženec, a Murdoch se obával, že to přijde i letos. Ovšem velmi taktně tak neučinila, a jen mumlala něco o tom, jak krásné svátky mají. Pozornost na sebe upoutal Havoc, který ukradl kus papíru a začal jej trhat na cucky. Murdoch ho vzal do náručí.

„Nech toho, ty čerte.“ Pes se dotkl studeným čenichem Murdochovy brady. „Dej mi pusu,“ poručil mu Murdoch.

Havoc ho místo toho štípl.

Všichni se dali do smíchu a Murdoch postavil psa zase na zem.

„Pojď sem, ty rošťáku,“ zavolala na psíka paní Kitchenová.

„Nebuďte na něj hodná, paní Kitchenová, je to potvora,“ řekl Murdoch a poklepal si na krvácející bradu.

Ale Havoc, stejně jako všichni psi, měl neomylný instinkt a věděl, kde ho čeká něžné pohlazení. Přicupital k Beatrice a olízl jí ruku.

„Nechtěl vám ublížit,“ řekla.

„Ale ublížil,“ poznamenal Alwyn. „Nemá ho rád.“

Murdoch si povzdychl.

Pokud jde o historická fakta týkající se viktoriánského Toronta, vždy se snažím být co nejpřesnější. Nicméně v jednom případě jsem fakta pozměnila, aby lépe vyhovovala fikci. J. M. Massie byl správcem věznice Central Prison a nikoliv Don Jail, jak uvádím ve své knize. K této změně jsem přikročila ze dvou důvodů. Věznice Don Jail ještě existuje a vy se na ni můžete zajít podívat (můžete ji vidět jen zvenku). Věznice Central Prison, která stála na Strachan Street, byla zbourána. Za druhé, pan Massie po sobě zanechal korespondenci a fascinující deník; obé jsem měla příležitost si přečíst. Něco z toho, co říká v mé knize, jsou jeho vlastní slova, a názory, které vyjadřuje, jsou v každém případě jeho.

Zejména při psaní historické fikce se nabízí spousta otázek a já jsem velmi vděčná všem, kdo mi pomohli odbornou radou a půjčili mi své drahocenné knihy.

Děkuji Sharon McKennaové a Janu Oddiemu za to, že mi svěřili svůj cenný majetek.

Maurice Farge vždy ochotně a trpělivě odpoví na mé otázky týkající se katolické církve, ať mu volám kdykoliv.

Cheryl Freedmanová si znovu udělala čas, aby si přečetla můj rukopis a poskytla mi skvělou a neocenitelnou zpětnou vazbu.

A jako vždy, má redaktorka Ruth Cavinová byla vtipná, laskavá a zlepšila, co se dalo.