Všechna práva vyhrazena.

Práva na český překlad zastupuje Amo Agency (amonoh@amoagency.com)

ve spolupráci s THE WILLIAM H MURDOCH CORP.

NIGHT’S CHILD

Copyright © Maureen Jenningsová

Translation © Bronislava Grygová

Copyright © Nakladatelství JOTA, 2011

ISBN 978-80-7217-931-2

Idenovi, jako vždy, a také Peteru Outbridgeovi,

který jako první přivedl postavu detektiva Murdocha k životu.

Nakladatelství JOTA zvláště děkuje

Kateřině Sovové, která významné přispěla

k tomu, že se Případy detektiva Murdocha

dostávají i k českému čtenáři.

„…je jen dítě noci.“

(o Tarquinovi, který unesl Lukrécii)

William Shakespeare, Zneuctění Lukrécie

PROLOG

Leonarda Simse nemohla vystát. Byl záludný a zlomyslný, nikdy nevynechal příležitost, aby ji nějakým způsobem nezesměšnil. I když nechtěla, často se rozplakala, a on se jí triumfálně vysmíval.

Hele. Máš páteř jak slimák. A jseš stejně slizká.

Nikdo si nedal tu námahu a neochránil ji před jeho neúnavnou krutostí, možná si toho ani nevšimli. To bylo pravděpodobnější, byla zvyklá na to, že si jí nikdo nevšímá. Když se dozvěděla, že je Leonard Sims po smrti, měla nejprve radost. Dobře mu tak, pomyslela si. Zašel moc daleko. Ale pak musela jít s nimi, jak nesli jeho tělo v kufru dolů, k zamrzlému jezeru. Potřebovali si najmout drožku a nejdřív nemohli žádnou najít, protože bylo už pozdě, hustě sněžilo a sníh foukal do tváří. Drožkář je nechtěl svézt, říkal, že kůň je už unavený a míří právě do stájí.

Ta nebohá dívka musí za svojí stařičkou tetou, která žije u jezera. Přece vidíte, jak je zmrzlá. Slitujte se nad ní.

Drožkář nakonec souhlasil, když mu zaplatili dvojnásobek.

Neobtěžovali se vysvětlit jí, co dělají, a ona se samozřejmě neptala. Když drožka odjela, musela tam zůstat stát, třásla se zimou ve svém tenounkém kabátku, a hlídkovala. Byla tak vyděšená, až se rozfňukala, ale vířící sněhové vločky ztlumily zvuky, když ti dva muži zmizeli ve tmě.

Nesli kufr pres zamrzlé jezero až ke krátkému ostrohu, který vybíhal ze břehu. Tam jej zřejmě zastrčili pod skalní převis. Trvalo jim skoro deset minut, než se doplahočili sněhem, jenž sahal až po kolena, tam a zpátky. Oba proklínali počasí.

Nevadí. Až led roztaje, ta zpropadená věc klesne ke dnu a už ji nikdy nenajdou. Sbohem, Simsi.

KAPITOLA PRVNÍ

Slečna Amy Sladeová seděla za svým psacím stolem a rozhlížela se po třídě. V tu chvíli bylo v místnosti ticho, až na škrábání křídy po břidlicových tabulkách. Podle pravidel měly děti psát do sešitu, ale slečna Sladeová vzala volné břidlicové tabulky z nižších ročníků a používala je na práci nanečisto. „Alespoň si nemusíte dělat starosti s tím, aby vaše práce byla dokonalá, protože jak víme, dokonalost neexistuje,“ vysvětlila svým žákům. Zachytila pohled Emmanuela Harta a zamračila se na něho.

„Kolikrát ti to musím připomínat, Emmanueli? Rozum je jako sval a musí se procvičovat, jinak je ochablý a netečný.“

Chlapec okamžitě sklonil hlavu nad svým úkolem z dělení. Byl to velký hoch, příliš starý na to, aby byl teprve ve čtvrté třídě, ale ve škole hodně chyběl a jeho čtení a psaní bylo sotva na úrovni mladších dětí. V jiné třídě by se choval jako tyran anebo by se stal terčem výsměchu. Ale tady ne. Slečna Sladeová, ač se nikdy nesnížila k tomu, aby použila rákosku, vládla ve své třídě pevnou rukou. Byla přísná, pokud šlo o to, co nazývala pravidly pořádku, která stanovila hned na začátku pololetí. Nemluvit, když se pracuje. Při zkoušení odpovídá jen jeden. Absolutně žádná šikana. Za jakékoliv porušení těchto pravidel bylo neposlušné dítě, skoro vždycky jeden z chlapců, posláno do oslovské lavice, která stála přímo před jejím stolem. Tam musel pachatel sedět a rozjímat nad svým chováním, zatímco ostatní si užívali her a soutěží, jež slečna Sladeová využívala k osvěžení výuky. „Učení musí být pro vás tou největší zábavou,“ řekla svým žákům. A toho se také držela. Na stole měla velkou sklenici plnou barevných sladkostí a bonbonů. Ten, kdo v nějaké soutěži zvítězil, si z ní mohl vybrat jednu dobrotu za odměnu. Dětskou oddanost však nezískala jen úplatky v podobě šťavnatých malinových cukrovinek, i když jí v tom hodně pomáhaly. Děti ovšem nejvíce respektovaly fakt, že slečna Sladeová byla spravedlivá. Rozdělovala chválu i občasné hubování naprosto rovným dílem, ať šlo o tak beznadějný případ, jako byl Emmanuel Hart, anebo o Mary, chytrou a vybraně oblečenou dcerku radního Blonga. Jedna či dvě dívenky, už teď přespříliš afektované na to, aby se ještě změnily, ji neměly rády a nevěřily jí, ale ostatní děti ji milovaly.

Na škole v Sackville Street učila slečna Sladeová třetím rokem, a bylo to její čtvrté místo. I když o tom žáci nevěděli, její smlouva byla nejistá. Její metody se zdály školské radě příliš radikální, a nebýt toho, že měla neustále skvělé výsledky, už dávno by ji propustili.

Ještě chvíli počkala, vychutnávala si škrk škrk, jak křída klouzala po tabulkách. Pak zatleskala.

„Výborně. Není nic hezčího než tiché soustředění inteligentní mysli při práci. Copak dělá tolik hluku? Kdo ví, ať zvedne ruku.“

Všechny paže vyletěly nahoru, ruce mávaly jak lístky ve větru.

„Dobře. Čekala jsem, že budete znát odpověď, protože jsem to řekla snad už tisíckrát. Koho jsem už dávno nevyvolala? Benjamine Fishere, tak nám to řekni ty.“

Tvář hubeného chlapce se rozzářila. „Nejvíc hluku dělá rachocení prázdných myšlenek v mozku, slečno Sladeová.“

„Ano, výborně. Můžeš si pak vybrat bonbon. A teď si všichni smažte svoje tabulky a schovejte je do lavic.“

Malá vlna horečné aktivity, zvedání víka lavic, jak děti udělaly, co si přála.

„Služba, otevřete, prosím, okna dokořán.“

Florence Birrellová a Emmanuel Hart rychle vstali a otevřeli okna. Do třídy, v níž bylo horko a vydýchaný vzduch, proudil chlad zvenku. Velká naftová kamna uprostřed místnosti vzduch vysušovala. Děvčata, která seděla nejblíže oknům, si zastrčila ruce pod zástěrky, aby jim nebyla zima, chlapci zůstali v klidu.

„Dobře! Postavte se všichni vedle svých lavic a zaujměte postavení pro procvičení hrudníku.“

Děti stály v uličkách, paty u sebe, prsty vytočené v ostrém úhlu ven.

„Pamatujte, že teď musíte přenést váhu dopředu, na špičky. Ukažte. Vypněte se.“

Jeden či dva chlapci schválně ztratili rovnováhu, aby se mohli vymluvit, zamáchat rukama a chytit se lavice.

„Georgi Strongithorne, nechej toho. Ještě jednou, a místo cvičení půjdeš do oslovské lavice. Jen se postav na špičky, dokážeš to. Dobře, děti, znovu se správně postavte.“

Slečna Sladeová začala procházet uličkami a kontrolovala své žáčky. V ruce držela ukazovátko, ne proto, aby jím některé z dětí přetáhla, ale jen aby opravila držení těla.

Benjaminova starší sestra, Agnes Fisherová, stála přímo u otevřeného okna a silně se roztřásla. Pod zástěrkou měla jen tenký bavlněný svetřík.

„Agnes, pojď dopředu. Je tu tepleji.“

Slečna Sladeová se otočila čelem ke třídě. „A teď všichni. Nadechněte se… a vydechněte, jako byste chtěli vyslovit slovo pár. Šeptem, prosím. Pááááár.“

Místností proletělo jemné povzdychnutí.

„Ještě dvakrát. Josephe, propána, ústa by měla být zavřená a ne dokořán, jako bys chtěl chytat mouchy.“

Třídou zašumělo hihňání.

Slečna Sladeová, která měla krásné držení těla, šla příkladem. „Vdechujte jen pravou nosní dírkou. A vydechujte levou.“

Henry Woolway byl pořádně nachlazený a při výdechu mu z nosu vyletěl sopel. Otřel si ho rukávem. Slečna Sladeová bez jediného slova vytáhla z kapsy čistý kapesník a podala mu ho.

Děti pokračovaly v dýchání, nejprve jednou nosní dírkou, pak druhou, drobné hrudníčky vystrkovaly dopředu a nahoru.

„Dobrá, uděláme si na chvíli přestávku. Isaiahu, stále necháváš všechno na ramenou. To je špatně. Zvedat se musí dolní část hrudníku.“

„Pardon, slečno Sladeová, ale když se nadechnu moc zhluboka, bolí mě na prsou.“

Isaiah trpěl chronickým suchým kašlem.

Dvěma prsty si silně poklepala na hruď. „Tohle musíš, Isaiahu, opakovat bezchybně každý den. Poklepávat si pět minut na prsa. Pak si pokropíš studenou vodou šíji a hruď a vysušíš se suchým nahřátým ručníkem. Za tři týdny bychom měli vidět nějaký pokrok.“

„Ano, madam.“

Isaiah měl čtyři mladší sourozence a ráno se dostal nejblíž k vodě, když mu matka podala vlhký hadr, aby dvěma z nich otřel pusu a uši. Zdálo se, že je jí jedno, jestli totéž dělá i sám pro sebe. Slečna Sladeová si četla v jeho obličeji.

„Teď mě napadlo, Isaiahu…, budeme takhle cvičit, když ráno přijdeš do školy, já na tebe dohlédnu.“

„Ano, madam.“

„A teď se všichni dáme do rychlého dýchání.“ Podívala se na hodinky, které měla řetízkem připevněné k živůtku. „Zkusíme to tři minuty. Až řeknu teď, nadechněte se co nejrychleji pravou nosní dírkou a vypusťte vzduch levou. Připraveni? Ramena dolů, ústa skoro zavřená. Začneme. Ztište se, prosím.“

Děti si chytily nos mezi palec a ukazovák, jak jim bylo řečeno, a začaly cvičit. Slečna Sladeová udávala rytmus jako nějaký kapelník. „A dovnitř… a ven… Nádech a výdech.“

Třída dýchala jako jeden muž, zvuk připomínal chroptění umírajícího zvířete. Právě uběhla druhá minuta, když vtom se Agnes Fisherová neslyšně sesula vzad, ladně a tiše, jak ztratila vládu nad svým tělem. Ležela klidně a víčka se jí chvěla.

„Proboha, Agnes,“ zvolala slečna Sladeová a běžela k ní. Klekla si a vzala dívčinu dlaň do své. Začala jí třít ruku. „Agnes! Agnes! Slyšíš mě?“

Dívčina tvář zbělela jako křída. Ostatní děti se seběhly kolem, tváře zasmušilé a ustrašené. Benjamin se díval na svoji sestru vyděšeně.

„To nic není, Bene. Jenom omdlela. Podívej, už přichází k sobě. Asi se moc nadýchala kyslíku.“ Slečna Sladeová vsunula své ruce pod dívčiny paže a pomohla jí posadit se. „Děti, vraťte se, prosím, na svá místa.“ Chvíli počkala, aby se ujistila, že její rozkaz byl splněn. „Agnes, nezranila ses někde?“

Dívenka si přiložila ruku na čelo. „Točí se mi trochu hlava, slečno Sladeová.“

„Zůstaň sedět, kde jsi. To přejde. Bene, dones bonbon ze sklenice. Tvrdý bonbon.“

Chlapec rychle udělal, jak mu řekla. Slečna Sladeová nabídla bonbon děvčeti.

„Strč si to do pusy a nech pomalu rozpouštět.“

Všimla si, že děvčátko má na zápěstí malé tmavé modřiny, a jednu větší, už žloutnoucí, nad obočím, kde ji skrývaly vlasy. Nebylo to poprvé, kdy slečna Sladeová něco takového zaznamenala.

„Dokážeš si sednout do lavice, co myslíš?“

„Ano, madam,“ zašeptala Agnes.

S pomocí učitelky pomalu vstala a vrátila se na své místo.

„Měla jsi něco k snídani, Agnes?“

„Ne, madam. Zaspali jsme.“

Slečna Sladeová se nemusela ptát, dobře věděla, jak se věci mají. Paní Fisherová zemřela víc než před rokem a děti se o sebe většinou musely postarat samy. Pan Fisher, jak zjistila slečna Sladeová, byl člověk poněkud neumírněný v pití.

Prohlížela si ustarané tváře před sebou.

„Děti, myslím, že je načase udělat si přestávku. Ano, vím, že je to o něco dřív než obvykle, Maud, ale myslím, že všichni potřebujeme na čerstvý vzduch. Florence a Mary, doprovodíte Agnes? Projděte se několikrát kolem hřiště. Nezapomeňte, hlavy nahoru a dýchat nosem.“

Položila ruku na dívčinu. „Už je ti trochu lépe?“

„Ano, madam, děkuji.“ Dívce se vrátil její obvyklý mdlý výraz. Patřila k nejméně přístupným žákům ve třídě slečny Sladeové.

„Tak se běž projít.“

Děti spěchaly k háčkům na zdi, kde visely kabáty a čepice. Florence a Mary se trochu pošťuchovaly kvůli tomu, která vezme Agnes za ruce. Mary vyhrála a s předčasně mateřským výrazem ve tváři vyváděla Agnes ze třídy. Benjamin se pomalu vlekl za nimi.

Slečna Sladeová si vzdychla. I když Fisherovi nebyli jediní, kdo chodil do školy s modřinami, zdálo se, že je mají častěji než ostatní.

Vstala a šla k svému stolu, na němž včera nechala kousek dortu. Slavila narozeniny, kdykoliv to šlo. Měla tak alespoň důvod donést dětem dort, který doma nemívaly. Vzala z hromádky připravených čistých kapesníků jeden, zabalila do něj kousek dortu a vrátila se k Agnesině lavici. Zvedla víko. Chtěla jí tam dát zákusek jako překvapení, ale uprostřed pohybu se zastavila. Vzadu si všimla zastrčené fotografie. Když ji vzala do ruky, objevila další. Byly celkem čtyři.

Ta horní byla fotografie ze stereoskopu. Ateliérový snímek mladého muže ve slavnostním obleku, který se chystal obejmout ženu v šatech služebné. Oba obličeje byly škrábanci vymazané. Služka stála zády k objektivu a byla nahá, až na šňůru od zástěry a punčochy s podvazky. Muž byl nahý od pasu dolů a silně sexuálně vzrušený. Dole stálo Pan Novomanžel se seznamuje s novou služebnou.

Slečna Sladeová nebyla nijak prudérní, ale nebyla to ani světaznalá žena, a cítila, jak v rozpacích zrudla. Nedokázala si vysvětlit, jak se taková fotografie mohla dostat do lavice jedné z jejích žákyň.

Podívala se na druhý obrázek, ručně kolorovanou fotografii krásně oblečeného děťátka v kolébce. Na první pohled se zdálo, jako by miminko klidně spalo, ale fotografie byla černě orámována, což naznačovalo úmrtí. Dole stálo POVOLÁN K JEŽÍŠI, Léta Páně 1895. Obrátila fotografii.

Někdo sem připsal slova, která ji donutila zalapat po dechu. Ani ona, ateistka, nezůstala imunní vůči tak šokujícímu rouhání.

Třetí fotografie ukazovala mladého muže, nahého, až na absurdně vypadající hedvábný turban se zdobnou broží vpředu. Rozvaloval se líně na turecké pohovce. I tato fotografie byla olemována černou barvou.

Poslední obrázek byl rovněž stereoskopický. Nadpis hlásal: Po čem pan Novomanžel doopravdy touží.

„To ne!“ zašeptala a šokovaná obrátila fotografii lícem dolů, aby ji neviděla.

KAPITOLA DRUHÁ

V kanceláři inspektora Brackenreida bylo jako obvykle živo a kouř z doutníků, zatuchlý i nový, plnil vzduch. Murdoch čekal, zatímco inspektor střídavě potahoval ze štiplavě vonícího doutníku a pil čaj, který obohatil špetkou brandy, aby „předcházel nachlazení“. Ani Murdochovi, ani konstáblu Crabtreemu nenabídl židli, a proto před inspektorovým psacím stolem stáli.

„Něco nového v případu Smithersových?“

„Ne, pane. Konstábl Crabtree a já jsme vyslechli služebnictvo a mluvili jsme taky se zaměstnanci pohřebního ústavu, ale všichni odpřisáhli, že tu brož nevzali.“

„Tak kde tedy může být?“

„Podle osobní služky paní Smithersové její paní poslední dobou často někam věci založí, hlavně potom, co zemřela stará paní Smithersová. Zdá se, že se pak později objeví na naprosto nečekaném místě.“

„Co si o tom myslíte vy, Crabtree?“

„Řekl bych, že ti lidé nelžou, pane. Sloužící jsou dost naštvaní, že je někdo obvinil, protože v rodině pracují už léta.“

Brackenreid pokýval hlavou. „Připadá mi, že ta žena ztrácí trochu soudnost. Podle jejích vlastních slov nestojí ta brož za víc než deset dolarů. Dělat kvůli tomu takový rozruch! Ona i její tchyně chodily do našeho kostela a podle mě byly obě potrhlé.“ Potáhl z doutníku, vzpomněl si na dobré vychování a dodal: „Budiž jí země lehká.“

Vyfoukl hustý obláček kouře, který se pomalu roztahoval, a než doplul přes stůl k Murdochovi, potlačil v sobě chuť píchnout do něj prstem, i když byl v silném pokušení.

„Tak či tak nechci, abyste s tím ztráceli čas.“

„Nebudeme, pane.“

Brackenreid jedním dlouhým lokem vyprázdnil hrnek.

„Crabtree, můžete jít. Murdochu, zůstaňte tu ještě chvíli.“

Murdoch pocítil neklid. Brackenreid se obvykle vyhýbal rozhovoru s detektivem mezi čtyřma očima. Když při nějaké vzácné příležitosti shledal v Murdochově chování provinění proti pravidlům jednání policejního důstojníka, raději mu vyčinil před ostatními. Přemýšlel, za co ho tentokrát asi potrestá.

Jakmile se zavřely za konstáblem dveře, přešel Brackenreid ke krbu. Vzal pohrabáč a tloukl do nepoddajného kusu uhlí, dokud nevzplálo plamenem. Murdoch čekal a pozoroval, jak si Brackenreid nahřívá svůj kyprý zadek.

„To, co vám teď ukážu, Murdochu, musí zůstat v naprosté tajnosti. Slibujete?“

Murdochovi vytanuly na mysli obscénní a nestydaté otázky, ale odpověděl dostatečně zdvořile, aby neurazil.

„Týká se to našeho pracovního vztahu, pane?“

„Cože?“

„Myslím tím, zda to má co činit s tím, že jste můj nadřízený?“

Brackenreid se začervenal. „Samozřejmě, co tím chcete naznačit?“

Ve tváři mu hrál onen až příliš dobře známý výraz, který znamenal, že si z něj chce utahovat. Murdoch si povzdychl.

„Nic nechci naznačit, pane. Jen vyjasnit věci.“

„Jednoho krásného dne zajdete příliš daleko, Murdochu.“

„A jak daleko to bude, pane?“

Ale uvědomoval si, že to tentokrát trochu přehnal. Brackenreid ho mohl potrestat za nekázeň bez nároku na odškodnění, kdyby chtěl.

„Omlouvám se, pane. Zdržuji vás. Chtěl jste mi ukázat něco, co má zůstat v naprosté tajnosti.“

Brackenreid se na něho zamračil, ale šel k psacímu stolu, otevřel zásuvku a vytáhl dva složené listy papíru. Podal je Murdochovi.

„Mrkněte se na to. Řekněte mi, co si o tom myslíte. Štve mě, že pomlouvají jednoho z mých důstojníků.“

Murdocha to překvapilo. Inspektor se tak často choval, jako by byl nějaký ochlasta, že si ho už dávno přestal vážit. Ovšem, občas se ukázalo, jakým mužem Brackenreid býval, než se stal obětí svého zlozvyku. Tohle byla právě taková chvíle.

„Ten nahoře přišel jako první.“

Murdoch vytáhl z obálky list papíru. Zpráva byla psaná strojem, bez podpisu.

20. ledna 1896

Inspektore Brackenreide, jakožto občan tohoto slušného města cítím, že je mou povinností upozornit vás na trestuhodné chování jednoho z vašich policistů. Mám na mysli seržanta Seymoura, jehož jednání, o němž zřejmě nevíte, je podlé a současně nezákonné. Měl byste se ho zeptat, jak tráví svůj volný čas.

Murdoch pohlédl na inspektora, který kývl hlavou. „Přečtěte si ten druhý.“

Pondělí, 27. ledna 1896

Inspektore, už jsem vás upozornil na protizákonné jednání jednoho z vašich policistů. Zdá se, že jste však neučinil žádná opatření, což považuji za trestuhodné. Dám vám ještě týden. Pokud toho ničemu nepotrestáte, informuji noviny a celý případ předložím vrchnímu konstáblovi. Ostudu bude mít vaše stanice i celá policie.

„Co na to říkáte?“ zeptal se Brackenreid.

Murdoch chvíli váhal. „Co mají sakra na mysli?“

„Copak vím? Může to být cokoliv, od toho, že si v neděli kupuje pivo, až po to, že chodí do bordelu. Záleží na tom, co si člověk představuje pod podlým a nezákonným chováním.“

„Už jste se seržantem mluvil, pane?“

„Ne. Popravdě řečeno, ten první dopis jsem považoval jenom za darebáctví, ale ten druhý je vážnější.“

„Myslím, že byste se ho měl přímo zeptat, pane. Dát mu šanci, aby se obhájil sám.“

„Proti čemu, Murdochu? Co dělá mimo službu, není moje starost. Nejsem žádný kněz, který chce slyšet o každém hříchu, jaký kdy spáchal. Měl jste dnes nečisté myšlenky, seržante? Zapomněl jste odříkat růženku?“

„Správně je to ‚růženec‘, pane.“

Murdoch věděl, že to měl nechat být. Brackenreid se ušklíbl a mávl pohrdavě rukou.

„Na tom nesejde.“

„Pisatel v druhém dopise použil slovo ‚protizákonné‘. To ukazuje, že viní Seymoura z něčeho většího než jen z pouhého hříchu, což, jak naznačujete, pane, může být z širšího hlediska relativně nevýznamné.“

„Všiml jsem si toho, Murdochu. Proto se s tím obracím na vás. Jaký na vás dělá Seymour dojem? Mám za to, že ze všech policistů na stanici se nejvíc přátelí s vámi.“

Murdoch se podivil, kdo mu to asi řekl. „Podle mě je seržant policistou nejvyšších kvalit. Je slušný a pracovitý.“

„Nevíte o někom, s kým není zadobře a kdo by ho chtěl pomluvit?“

„O nikom takovém nevím. Je dost uzavřený, ale myslím si, že si ho ostatní docela váží.“

„Zatracená práce.“ Brackenreid klepal prsty na stůl. „Něco dalšího, co byste mi k těm dopisům řekl?“

„Jen že mě to překvapilo. Zaprvé to, že jsou psány na stroji. A stylisticky na úrovni, když už ne jejich obsah. ‚Trestuhodný‘ není zrovna běžné slovo. Přišlo to obvyklou poštou?“

„Ano. Ten druhý byl v poště dneska ráno. Jak vidíte, i obálka je strojopisem a adresováno je to mně.“ Zachmuřil se. „Ten pisatel chce způsobit škodu, zná seržanta jménem a použil je. Možná je Seymour čistý jako padlý sníh, ale pokud to ten pisálek pošle do novin, rozvíří tím bahno a část z něho na nás ulpí.“

„Pokud se ta obvinění neukáží jako směšná.“

„Což je něco, o čem dost pochybuji, Murdochu. Tón těch dopisů… Myslím, že jejich autor to bere vážně. Jak říkáte, jsou tam slova jako ‚protizákonný‘ a ‚nezákonný‘.“ Brackenreid šel k oknu a podíval se ven. „Zase začíná sněžit. Už aby to počasí skončilo.“ Zvedl z krbové římsy malý zarámovaný obrázek. Murdoch věděl, že je na něm Brackenreidova manželka. Podle toho, co se na stanici povídalo, toužila paní Brackenreidová dostat se co nejvýš na společenském žebříčku torontské smetánky a dělala kvůli tomu manželovi ze života pěkné peklo. Brackenreid měl ve tváři poněkud zmatený výraz a Murdoch se dohadoval, zda se snaží pochopit, co se mu na ženě, kterou si vzal, mohlo líbit. Na druhou stranu mohl také přemýšlet o tom, zda podoba odpovídá a jestli za obraz nevyhodil peníze zbytečně.

„Kromě toho, není pravděpodobné, že by to přiznal.“

„Pardon, pane?“

„Seymour. Není pravděpodobné, že by s tím vyšel na světlo a přiznal, že se hrabe v blátě, ne?“

„To nevím, pane.“

„Jistě že ne. Ví, že by přišel o místo. Má tu vysoké postavení. Musí jít příkladem.“

Brackenreid s povzdychnutím vrátil obrázek na krbovou římsu. Otočil se.

„Seržant má dneska službu. Musím si s ním promluvit. Byl bych rád, kdybyste u toho mohl být a řekl mi, co si o tom upřímně myslíte.“

Murdocha tato role nijak netěšila. Měl Seymoura rád, za ta léta si vybudovali určitý druh přátelství, oba milovali cyklistiku. Loni v létě se zúčastnili několika vyjížděk s Torontským klubem bicyklistů, jehož členem Seymour byl. Patřil snad k těm, kteří vedou tajný život, jenž by ho mohl dostat do potíží? Murdochovi to připadalo nepravděpodobné, ale upřímně řečeno mnoho o tom muži nevěděl. Měl pocit, že byl kdysi ženatý, ale nevzpomínal si, kde o tom slyšel. Teď bydlel stejně jako Murdoch v podnájmu.

Brackenreid zatahal dvakrát za zvonek a vrátil se k psacímu stolu.

„Zvážil jste možnost, že ten dopis napsal někdo ze stanice, pane?“

Brackenreid se na něho zamračil.

„Nejsem imbecil. Samozřejmě, že mě to napadlo. Proto jsem to chtěl probrat s vámi. Má některý z chlapů sklon si stěžovat? Někdo přehnaně horlivý?“

„Musel bych se nad tím zamyslet, pane.“

Na stanici pracovalo čtyřiatřicet policistů všech čtyř stupňů a s většinou z nich se Murdoch jenom zdravil. Více znal jen ty, kteří s ním pracovali na jeho případech.

„Nejvíc se mi hnusí ta výhrůžka, že to dá do novin,“ řekl Brackenreid. „Věřím tomu, že mezi zdejšími muži je dost loajality na to, že kdyby se seržant choval špatně, přišli by rovnou ke mně a nahlásili mi to, a nevolili by tenhle tajuplný nesmysl.“

„Pokud to psal někdo z našich vlastních mužů, pak by mě zajímalo, odkud ví, čemu se Seymour věnuje v soukromí.“

I když se konstáblové třeba mimo službu přátelili, seržanti si vždycky udržovali odstup.

Murdoch se rozhodl nahodit mušku, aby viděl, zda se ta zkušená štika chytí.

Krátce před koncem roku přišel na stanici nový konstábl třetí třídy. Vzbudilo to docela rozruch, protože nahradil Philipse, mládence, jehož měli docela rádi a který byl z ničeho nic propuštěn. Odůvodnili to špatnou pracovní morálkou a vycházeli z toho, že Philips nepřišel tři dny po sobě do práce, protože měl chřipku. Philips nepředložil lékařské potvrzení, a proto ho Brackenreid označil za simulanta. Podle toho, co říkal nešťastný konstábl, mu bylo tak zle, že nemohl jít ani k lékaři a nemohl si dovolit zavolat doktora k sobě domů. Inspektor ovšem trval na svém a mladíka vyhodil. Den nato nastoupil na jeho místo Liam Callahan, Ir, který vystoupil rovnou ze zaoceánského parníku a nastoupil do zaměstnání. Okamžitě se začalo šuškat, že je s inspektorem v příbuzenském vztahu, i když to Callahan popřel.

„Zmínil jste loajalitu, pane, a to je dobrý postřeh. Všichni policisté tu pracují dva roky i déle. Až na konstábla Callahana.“

Brackenreid skrčil nos, jako by se Murdoch dopustil neslušnosti a ulevil si na veřejnosti.

„Je to moc dobrý mládenec. Nedělejme ukvapené závěry.“

„Nedělám závěry, pane, ukvapené ani žádné jiné. Jen jsem upozornil, že konstábl Callahan je tu docela nový. Šlo o loajalitu.“

„Ano, no…“

Ozvalo se klepání na dveře.

„Vstupte,“ zavolal Brackenreid a do místnosti vešel Seymour. Překvapeně pohlédl na Murdocha, který na něj povzbudivě kývl hlavou. Brackenreid si odkašlal.

„Seržante, dostaly se ke mně, ehm, poněkud nešťastné zprávy, které se týkají vás. Požádal jsem detektiva Murdocha, aby tu zůstal, protože celá věc má vliv na dobrou pověst naší stanice.“

„Ano, pane.“

„Podívejte se na tyhle dva dopisy. Jsou datovány.“

Podal dopisy Seymourovi. Murdoch ho pozoroval a připadal si jako nějaký zrádce.

Seržant ztichl a Murdochovi se zdálo, jako by se mu trochu roztřásly ruce. Ne že by to musel být důkaz jeho viny.

Brackenreid se zamračil. „Zakládá se to obvinění na pravdě, Seymoure? Pácháte něco v rozporu se zákonem?“

„Co by to mělo být, pane?“

„To nevím, seržante. Cokoliv. Sázíte? Chodíte za děvkama? Kradete jablka? Však víte, co to slovo znamená.“

Seržant sevřel hněvivě rty. „Jestliže mě někdo obviňuje ze zločinu, rád bych věděl, kdo mě tak obviňuje a z čeho konkrétně.“

„To bychom taky rádi věděli, seržante, to bychom taky rádi věděli. Proč si myslíte, že by někomu stálo za to psát takové dopisy?“

„Nevím, pane.“

Brackenreid si na chvíli položil hlavu na ruce. „Víte, jsem v zatraceně ošemetné situaci, Seymoure. Pokud je ten pisatel stejně rozhodný jako jeho slova, pak to pošle do novin, a nastane hotové peklo.“

„To si uvědomuji, pane. A zdá se, že jedinou alternativou je propuštění. Pokud mě tímto ovšem nežádáte, abych nepodal výpověď já sám. Abychom se vyhnuli nepříjemnostem.“

Murdoch jim skočil do řeči. „Mohu něco navrhnout, pane? Pisatel nám dává ještě týden. Možná bychom ho mohli vystopovat. Když zjistíme, kdo to je, můžeme s absolutní jistotou určit, o jaká obvinění mu jde, a přinejmenším budeme mít možnost se bránit.“

Seymour se ohlédl na Murdocha. Tvářil se sklíčeně. Jako člověk, který očekával, že už nad ním vynesli rozsudek.

Brackenreid si pohrával se svým knírkem, který nutně potřeboval zastřihnout.

„To by byl zajisté dobrý tah, ale ve městě žije dvě stě tisíc lidí. A ten dopis mohl poslat kdokoliv z nich.“

Murdoch neprotestoval proti tomu, že inspektor přehání. „Dovolíte mi, abych se pustil do vyšetřování, pane?“

„Ano, prosím. Zjistěte, co se dá.“ Brackenreid bubnoval prsty po stole. Vyhýbal se Seymourovým očím. „Mezitím, než přijdeme celé té záležitosti na kloub, vás požádám, seržante, abyste zůstal doma. Pokud je ten neznámý pisatel obeznámen s tím, jak to na stanici chodí, třeba ho to na chvíli uklidní.“

Seymour se taky vyhýbal inspektorovu pohledu. „Znamená to, že zůstanu bez platu, pane?“

„Ne, ne. Placený týden. Ale pokud, ehm, pokud jste, ehm, pokud se ukáže, že jsou ta obvinění pravdivá, budete muset peníze vrátit. Co vy na to?“

„Rozumím, je to nezbytné opatření. Ale rád bych vás o něco požádal, pane.“

Brackenreid kývl.

„Můžeme rozhlásit, že mám chřipku? Jak sám říkáte, bahno se snadno uchytí, a já si nepřeji, aby se o mně šuškalo, že se dopouštím něčeho špatného. Už bych pak třeba nikdy nedokázal své jméno očistit.“

Inspektor zaváhal a potom řekl: „Ano, to můžeme udělat. Budeme tomu říkat neformální vyšetřování. Sbalte si věci hned. Řekněte, že je vám zle. Pošlete pro Gardinera, ať za vás vezme službu. On a Hales to pár dní zvládnou. A Murdoch se může pustit do pátrání.“

„Děkuji, pane.“

Prkenně se uklonil směrem k Brackenreidovi a odešel. Poté, co přijal jeho nabídku, se na Murdocha už ani nepodíval.

Inspektor chvíli čekal. „Nuže, Murdochu, co si o tom myslíte? Zdál se mi dost otřesený.“

„Kdo by nebyl, kdyby čelil něčemu takovému?“

„Jistě, máte samozřejmě pravdu. Nemusí to ještě znamenat, že má ten chudák nečisté svědomí, že ne?“

„Ne, pane. Vůbec ne.“

„Tak tedy dobrá. Dejte se do toho. Zjistěte, co se dá.“

Murdoch vstal. Navzdory tomu, co před chvílí řekl, se cítil nesvůj. Seržant Seymour se sice skutečně zdál těmi dopisy otřesen, ale nevypadal překvapeně.

KAPITOLA TŘETÍ

Murdoch se vrátil do místnůstky kousek od zadní chodby, poblíž cel, které optimisticky říkal „kancelář“. Položil ty dva dopisy na stůl. Ze svého úkolu neměl ani trochu radost. Považoval seržanta za oddaného policejního důstojníka, jenž dělal svou práci poctivé, dodržoval přesně pracovní dobu, nepil, chodil čistý a upravený, a ke svým podřízeným konstáblům se choval spravedlivě. Určitě by nebyl takový blázen, aby riskoval ztrátu místa kvůli nějakému poklesku. Murdoch se zašklebil, když si uvědomil, na co myslí. Seymour měl pravdu. Nesejde na tom, je-li člověk čistý a bez poskvrnky, padající sníh teď zdobí město, ale zůstane po něm bláto.

Na zeď někdo zaklepal. Protože komůrka byla příliš malá na to, aby prostor zabíraly ještě dveře, Murdoch je nahradil rákosovým závěsem. Přes provazy viděl obrys postavy George Crabtreeho. Konstábl zaplnil celý prostor.

„Pojďte dál.“

Crabtree odhrnul závěs, aby mohl vstrčit dovnitř hlavu a ramena.

„Vpředu v hale na vás čeká nějaká dáma. Chce s vámi mluvit.“

„Kdo je to?“

„To nevím, pane. Nepředstavila se. Prý by vám její jméno stejně nic neříkalo.“

„Odmítla taky říct, co chce?“

„No… vlastně ano, pane. Zmínila jenom, že jde o osobní záležitost.“

„Georgi, tenhle výraz, co máte na tváři, už znám. Co je s ní? Potřebuji snad vaši ochranu?“

Crabtree se tvářil zaraženě. „To ne, pane. Jenom… no, je oblečená trochu divně. Ne tak, jak je to zrovna obvyklé. Ale velmi zdvořilá.“

„To mě zajímá. Jdu za ní.“

Zastrčil dopisy do složky a schoval je do zásuvky v psacím stole.

Část stanice přístupnou veřejnosti tvořila velká místnost, kterou nazývali vestibul. Jednu zeď lemovaly dřevěné lavice, kde lidé čekali, zatímco se vyřizovaly jejich stížností či prohřešky. Uprostřed stála velká kamna na dřevo, z nichž sálalo teplo do celé místnosti. Službu konající seržant seděl na vysoké židli za pultem, za ním stál stůl s telefonem a telegrafem, který momentálně obsluhoval mladý Callahan. Oba muži se bez většího úspěchu snažili nezírat na ženu před pultem. Byla spíš malé postavy, štíhlá, s hezkým obličejem a vlnitými blond vlasy. Nicméně, pozornost nebudily její rysy. Šlo spíše o její šaty. Měla na sobě volné hnědé tvídové sako stažené v pase opaskem a s knoflíky až ke krku. Končilo jí u kolenou a z něj vykukovaly široké nohavice upevněné okolo kotníků úzkými stuhami. Vysokým botám, střízlivému hnědému velurovému klobouku a příručnímu kufříku se nedalo nic vytknout.

Jakmile přišel Murdoch, hned se ozvala.

„Dobré odpoledne, vy musíte být detektiv Murdoch. Můžeme si promluvit mezi čtyřma očima? Je to skutečně naléhavé.“

„Samozřejmě, prosím, následujte mě.“

Vedl ji chodbou. Až na ten oděv to byla velmi atraktivní žena, a hádal, že ještě nemá ani třicet. A jak říkal Crabtree, vyjadřovala se na úrovni. Také ji něco velmi znepokojovalo.

Nadzvedl rákosovou záclonu, ukázal na židli a usadil se za psacím stolem. Znovu si v duchu přál, aby jeho kancelář nevyhlížela tak omšele. Železná kartotéka za ním vypadala jako z výprodeje železnic a čalounění židle, na níž seděla, se rozpadalo. Nikdy se mu nepodařilo smazat úplně všechny záznamy, jež si dělal křídou na zdi a na mapách, které zobrazovaly oblasti kolem jejich policejního okrsku. Nicméně se zdálo, že ta žena nejeví o své okolí žádný zájem. Sedla si na židli, narovnala záda a očima se vpila do jeho.

„Mohl bych znát vaše jméno, abych věděl, s kým mám tu čest?“ zeptal se.

Podala mu ruku trochu mužským způsobem. Měla pevný stisk. „Jmenuji se Amy Sladeová, učím na škole v Sackville Street.“ Mírně se naklonila dopředu. Připomnělo mu to člověka na skokanském prknu, který si není tak úplně jistý, zda se chce vrhnout do vody. Povzbudivě na ni kývl hlavou a ona se trochu uvolnila.

„Pane Murdochu, uvědomuji si, že to, oč vás chci požádat, je trochu neortodoxní.“ Poprvé za tu dobu se pousmála. „Ale jak sám vidíte, já nejsem zrovna ortodoxní člověk. Přišla jsem vás požádat o pomoc, protože jste policejní důstojník, ale musím vás poprosit o absolutní diskrétnost.“

Najednou se zdálo, že ztrácí svůj klid, a Murdoch cítil, že tohle není situace, s níž by se nějak často setkávala anebo si v ní libovala. Také čekala na odpověď.

„Madam, nemohu vám slíbit nic, dokud nebudu znát důvod vaší návštěvy. Zajisté budu diskrétní, pokud to okolnosti dovolí, ale rozhodnutí musíte nechat na mně.“

Chvíli si myslel, že snad dívka vstane a odejde. Bedlivě si prohlížela jeho tvář a nijak neskrývala, že ho hodnotí. Nemluvil, nechal ji, aby se sama rozhodla. Nakonec vzdychla a uvolnila ramena.

„Dobrá tedy.“ Sáhla pro kabelku, otevřela ji a vytáhla cosi zabalené v bílém kapesníku. Podala mu to. „Včera jsem tohle našla v lavici jedné ze svých žaček.“ Tentokrát nepozorovala jeho tvář, ale hleděla kamsi za něho. Na to, co viděl, nebyl připraven.

Na nízké židli seděla s roztaženýma nohama dívka oblečená jen v dámské košili. Dole stálo Po čem pan Novomanžel doopravdy touží.

Slečně Sladeové se třásl hlas. „Ta dívenka na fotografii je moje žákyně, Agnes Fisherová.“

Murdoch odložil fotografii na stranu stolu, aby neležela přímo mezi ním a mladou učitelkou.

„Jste si tím jistá?“

„Ano. Je, ehm, je samozřejmě zmalovaná skoro k nepoznání, ale není pochyb.“

„Ví o tom, že jste to našla?“

„Ví, okamžitě jsem šla pro ni a ukázala jí to. Nebyla schopná mi odpovědět. Tím, pane Murdochu, myslím, že doopravdy nebyla schopná. Oněměla. Nedokázala ze sebe vypravit ani slovo.“ Tentokrát se mu podívala do očí. „Měla bych dodat, že to, co je na té fotografii, vůbec neodpovídá povaze té dívky. Je to obvykle tiché, uzavřené dítě a obávám se, že s ní doma nezacházejí zrovna nejlíp. Nedokážu vám ani říct, pane, jak mě to děsí.“

„Naprosto vám rozumím, slečno Sladeová. Jde o mimořádně závažnou věc. Informovala jste o tom vedení školy?“

Odvrátila oči a on si všiml jejích rozpaků.

„Ne, neinformovala. Agnes jsem si oblíbila. Ovšem nevím, neumím si ani představit, jak bych tu fotografii vysvětlila, ale jsem si jistá, že pan Kippen by ji potrestal. Poslali by ji do Mercerovy polepšovny. Není to, abych tak řekla, zrovna laskavý či shovívavý člověk.“

Murdoch měl pocit, že navzdory věcnému tónu slečna Sladeová nedostatkem ředitelovy laskavosti trpěla. Vezme-li se v úvahu ten vyzývavý oděv, předpokládal, že její vztahy se školskou radou budou nejspíše napjaté.

„A rodiče toho dítěte?“

„Žije s otcem, vdovcem, a popravdě opilcem. Ještě jsem se nerozhodla, zda mu to říct. Obávám se jeho reakce.“

„Co po mně chcete, slečno Sladeová?“

„Chci, abyste zjistil, kdo tu fotografii udělal. Agnes k tomu určitě přinutili. Jiné vysvětlení pro to nemám. Ta osoba musí být obžalována.“

„Žádala jste mě o diskrétnost, ale když odhalím pachatele, bude vše probíhat podle zákona. Nemohu zaručit anonymitu.“

Vzdychla. „To je mi jasné. Jen věřím, že budete postupovat citlivě se zřetelem k potřebám mé žačky. Jestliže se to zveřejní, stejně ji nečeká žádná budoucnost.“

„Byla dnes ve škole?“

„Ne, nepřišla. Dělám si kvůli tomu starosti. Možná jsem měla jednat dříve, ale upřímně řečeno, nevěděla jsem, jak postupovat.“

Murdoch vytáhl z kapsy zápisník.

„Jmenuje se Agnes Fisherová?“

„Ano.“

„Kolik jí je?“

„Letos oslaví třinácté narozeniny. Má mladšího bratra, Benjamina, ten taky chodí ke mně do třídy. Agnes ročník opakuje, naneštěstí, proto jsou teď oba ve stejné třídě. Mají ještě starší sestru, která pracuje jako služebná. Nevím kde, ani jak se jmenuje.“ Znova zalovila v kabelce. „I tyto fotografie jsem našla v její lavici.“

Prohlédl si další tři obrázky.

„Tu smuteční fotografii musíte obrátit“ řekla. „Ale varuji vás, je to dost odporné.“

Bylo, až sebou škubl.

„Je to rukopis té dívky?“

„Tím jsem si jistá.“

„Proč by schovávala tyhle fotografie v lavici, kde je můžou ostatní snadno najít?“

„Určitě je to mnohem bezpečnější místo než její domov, a byly zastrčené hodně vzadu.“ Slečna Sladeová sklonila hlavu a podívala se do klína. „Na rozdíl od jiných učitelů, pane Murdochu, já svým žákům lavice neprohlížím. Trocha nepořádku může být důsledkem tvořivé mysli.“

Tohle mu ve škole jeptišky do hlavy nevtloukaly.

Slečna Sladeová mu podala složený kus papíru. „Napsala jsem vám tu Agnesinu adresu, bydlí na Sydenham Street. Kdybyste potřeboval, najdete mě ve škole.“

„Udělám, co se dá, slečno Sladeová.“ Vstal. „Dovolte, abych vás vyprovodil.“

Postavila se. „Ne, není třeba, tou krátkou halou projdu. Neztratím se.“

Murdoch počkal, až odejde, a pak vzal znovu do ruky fotografie. Přečetl si, co Agnes napsala dozadu na smuteční fotografii. Jak mohla vůbec znát taková slova? Doufal, že není obeznámena také s těmi sexuálními praktikami, které popisovala. Obrátil fotografii. Snímek mrtvého miminka měl jednoduché pozadí, jež tvořily draperie, modré, stejně jako kolébka. Dítě bylo oblečené v košilce lemované bílou krajkou a ve stejném čepečku. Oči mělo zavřené.

Něžnost tohoto obrázku byla v přímém protikladu k ostatním třem snímkům. Po čem pan Novomanžel doopravdy touží. Murdoch věděl, že tak zvané novomanželské série jsou velmi populární a že jejich příběh je většinou odvyprávěn pěti obrazy. Na prvním je mladá služtička a její zaměstnavatel, pan Novomanžel, v kuchyni. Muž, mladý a elegantní, vykřikuje: U Jóviše, nevěděl jsem, ze máme novou služku! Anebo podobná slova. Na druhém snímku služku objímá a na saku mu zůstanou otisky jejích zamoučených rukou, jež jsou vidět na třetí fotografii. Další obrázek ukazuje manželku, která vidí tyto důkazy manželova nevhodného chování a vykazuje služku z domu. Poslední obrázek se jmenuje Nová služka paní Novomanželky. Vždycky se jedná o ošklivou ženu anebo o barevné děvče, které má připadat chlípnému panu Novomanželovi nepřitažlivé.

Murdoch si prohlížel verzi, jež se běžně neprodávala a ležela na stole před ním. Dveřmi nalevo bylo částečně vidět do jídelny s vlněnými závěsy na stěnách a vzorovaným kobercem. Na polici stály porcelánové talíře a nad nimi visel obraz loveckých psů. Napravo byly velké hodiny, jejichž ručičky ukazovaly za pět minut pět. Na podlaze leželo pruhované voskované plátno.

Murdoch zvedl druhou fotografii, která byla kolorovaná. Nahý mladík měl na sobě jen zlatý turban vpředu zdobený broží, jež držela vějíř pštrosích per. Brož sama byla stříbrná, na okrajích zdobená jasně červenými drahými kameny. Původně bylo těch kamínků pět, ale dva chyběly. Chlapec měl rty namalované načerveno a víčka fialkovou barvou. Měl štíhlé hladké tělo a na první pohled vypadal jako dítě, ale Murdoch usoudil, že má příliš vrásčitou tvář a genitálie dospělého muže. Tipoval ho na sedmnáct, možná i na víc. Fotografie byla pečlivě orámována černým inkoustem.

Jako poslední si prohlédl Murdoch fotografii Agnes, rovněž kolorovanou. Na dívčiných tvářích a rtech zářila růž, vlasy měla rozpuštěné na ramena, ale neusmívala se a její obličej se zdál jako bez výrazu. Seděla na nízké židli, za ní viselo ne moc zručně namalované pozadí, pokoj obložený dřevem. Napravo od ní stála prázdná ptačí klec a zanedbaná palma v květináči. Nalevo bylo dveřmi vidět kousek tureckého gauče pokrytého vzdušnou látkou. Na podlaze ležela kůže z leoparda.

Murdoch vytáhl ze zásuvky lupu a začal si prohlížet všechny kresby a nápisy provedené inkoustem. Nápis na zadní straně smuteční fotografie byl plný kaněk, jež jsou tak typické pro levný školní inkoust a opotřebované pero. Pak zaměřil lupu na škrábance ve tvářích z novomanželské série. Rýhy byly hluboké, a když navlhčil kapesník a snažil se dostat inkoust pryč, jeho zbytky tam zůstaly. Zdálo se, že je to stejný černý inkoust, jaký našel na zadní straně smuteční fotografie, a proto usoudil, že ty tváře odstranila Agnes Fisherová. Proč? Aby ty dva lidi nikdo nepoznal, anebo proto, že je nenáviděla? Vypadalo to, že černý okraj fotografie nahého mladíka je namalovaný stejným inkoustem.

Příští půlhodinu si Murdoch bedlivě prohlížel všechny detaily těch čtyř fotografií a dělal si u toho poznámky. Už dříve po něm žádali, aby vznesl obvinění proti mladým ženám, vždycky to bylo v divadle, které údajně odhalovaly příliš mnoho, nohy nebo prsa. Měl vždy radost, když se od obvinění upustilo anebo když ty ženy dostaly jen malou pokutu. I když pobouřily některé úctyhodné občany, Murdoch na tom, co udělaly, neviděl nic tak zlého. Měly léta na to, aby nesly zodpovědnost za svá rozhodnutí, a většinou plnily přání dospělých mužů, kteří zřídkakdy zašli dál, než se sluší. Podobný názor měl i na druhý obrázek ze série novomanželů. Jestliže se dospělý muž a dospělá žena rozhodnou odložit své šaty a zaujmout lascivní pozici, je to jejich věc. Nejspíš jim za to zaplatili. Ale fotografie těch dvou mladých lidí vypadaly jinak. I když mládenec už dosáhl věku, kdy může mít legálně sexuální styk, Agnes tolik let rozhodně neměla. Chápal, proč je slečna Sladeová tak vyděšená.

Způsob, jakým byla dívka namalovaná, a to, že použila růž jako nějaká děvka, a ještě hůře – pozice, v níž seděla, ho znechutily, zuřil na toho člověka, který té dívenky takhle zneužil.

Otevřel zásuvku, aby vytáhl obálku, a všiml si složky, kterou tam položil dříve. Najednou se cítil celý nesvůj. Zajisté, mezi těmi anonymními dopisy a slečnou Sladeovou neexistuje žádný vztah. Myšlenka na to, že tomu tak možná není, ho zneklidňovala.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Kůže puchýře, změklá dlouhým namáčením, se snadno odloupla, když ji Ruby seškrábla nožem. Paní Croftonová sebou trhla.

„Omlouvám se, madam, bolelo to?“

„Ne, skoro vůbec. Je to jen trošku citlivé.“

„Už jsme skoro hotové a pak vás čeká ta příjemnější část.“

Za chvilku odložila Ruby nůž, dala si na prsty pár kapek bergamotového oleje a začala jej vtírat do bolavých, zdeformovaných chodidel. Kůže se zdála tenká a křehká jako papír, ale voda ji vyhladila a změkčila.

„Je to lepší?“

Paní Croftonová se opřela zády o polštář a zavřela oči.

„A o moc.“

Irská zpěvavost paní Croftonové byla ještě nápadnější, když se uvolnila. Seděla v křesle u krbu a Ruby na podnožce u jejích nohou. Starat se o kuří oka a puchýře své paní bylo jednou z dívčiných povinností. Věnovaly se tomuto rituálu jednou týdně. Prsty starší ženy byly tak zdeformované, že palec ležel téměř v pravém úhlu proti dalšímu prstu. Ostatní prsty byly stěsnány u sebe a zkrouceny pod nimi, takže delší chůze jí působila bolest, i když nosila speciální ručně šité boty vystlané jemnou kožešinkou. Ve vlhku puchýře bolely.

Tu proceduru navrhla Ruby. Slyšela o ní od své matky, která se dala jednoho dne znenadání do vyprávění o tom, jak se starala o bolavá chodidla své babičky. O svém dětství mluvila tak zřídka, že když k tomu došlo, Ruby dávala pozor.

A jak ses o ni starala, mami?

Řekla jsem jí, aby si namočila nohy do horké vody, ve které jsem rozpustila trochu soli. Jakmile puchýře a kuří oka změkly, oškrábala jsem mrtvou pokožku ostrým nožem na vydělávání kůže. Pak jsem chodidla a kotníky natřela teplým husím sádlem. Moc se jí ulevilo.

V matčině hlase zazněl melancholický tón a Ruby si nakrátko představila tu dívku, kterou její matka bývala, zanedbávanou všemi kromě oné staré dámy, o níž se starala. Rychle se ji snažila utěšit. Mám ti promasírovat nohy, mami? Matka se ušklíbla. Ne nohy, ale mohla bys mi namasírovat záda. Nosila pod srdcem další dítě. Obě těhotenství poté, co se narodil Benjamin, skončila potratem, ale teď už byla v pokročilejším stadiu. Při porodu pak zemřela matka i dítě.

Ruby vsunula kousky měkké vaty mezi jednotlivé prsty a pak natáhla na chodidla plstěné pantofle.

„Ach, drahoušku, jsi tak úžasná jako tvoje jméno.“

Ruby nebylo jméno, které dostala při křtu. Když podala žádost o místo služebné, rozhodla se změnit si jméno. Zaprvé proto, že jí Ruby znělo lépe, a za druhé proto, aby nikdo nemohl vystopovat její minulost. Pokud jde o doporučení, byla odvážná, psala ten dopis velmi pečlivě, tvrdila, že jí ho diktoval její zaměstnavatel, teď slepý, který se stěhoval do Anglie. Hospodyně, paní Buchananová, se tvářila nedůvěřivě, ale když přivedla dívku slečně Georgině a paní Croftonové, obě okouzlila.

Vyzkoušíme ji jeden měsíc, ale mezitím jí dávejte pořádně najíst, paní Buchananová, je až příliš hubená.

Půl roku nato byla Ruby kulatější, ve tvářích měla víc barvy a cítila se šťastnější než kdykoliv předtím v životě. Paní Buchananová k ní zůstala spíše rezervovaná, ale Ruby se stala miláčkem svých zaměstnavatelek, zejména slečny Georginy.

„Mám vám přinést kávu, madam?“

Paní Croftonová neotevřela oči.

„Ano, buď tak hodná. Slečna Georgina je už vzhůru?“ zeptala se poněkud ospale.

„Ano, madam. Vstala dnes časně, dělá nějaké konečné úpravy.“

„Už zase? Myslela jsem, že to dokončila už včera.“

„Dokončila, madam, ale myslím, že toho bylo trochu víc, co nestihla.“

„Absurdní, já…“

Zmlkla, protože do pokoje vešla její dcera.

„Co je absurdní, mami?“

Paní Croftonová otevřela oči. „Ten povyk, co děláš okolo svých obrazů. I sám mistr považoval některé věci za hotové.“

Georgina se uchichtla, ani trochu ji to nevyvedlo z míry. Popichovaly se takhle často.

„Nevíme, jestli kolem svých obrazů dělal povyk nebo ne. Třeba mu majitel galerie vytrhl plátno z rukou a on za ním utíkal se štětcem v ruce. ‚Ne, počkejte. Musím ještě přidat trochu kadmiové žluti tam do toho rohu.“‚

Běžela pokojem, napodobovala malíře se štětcem v napřažené ruce. Matka i Ruby se daly do smíchu.

Když Ruby spatřila Georginu Croftonovou poprvé, pomyslela si, že je to ta nejpodivněji vypadající žena, jakou kdy viděla. Měla na sobě pracovní halenu z holandského plátna, která jí sahala až po kotníky, a byla od vrchu až dolů poseta skvrnami od barev. Prošedivělé vlasy byly spleteny v cop společně s červenozlatým šátkem a sešpendleny okolo hlavy jako nějaká svatozář. Později Ruby zjistila, že takto se Georgina obléká, když pracuje ve svém ateliéru. Okamžité jí sdělila, že je umělkyně. Její specialitou byly portréty, zejména portréty nedávno zemřelých. Obvykle malovala podle fotografie, ale kdykoliv to bylo možné, používala náčrty, které pořídila u lože zesnulého dříve, než dali jeho tělo do rakve. Truchlící rodina si často přála vyzdobenější podobu, než jakou jim poskytovala fotografie. Georgina dokázala milovaného nebožtíka namalovat tak, aby vypadal „jako živý, ani trošku mrtvý“. Měla úspěšnou kariéru, dokázala vyjádřit soucit, byla dokonalá a diskrétní. Ruby o tom všem věděla, protože během posledních čtyř měsíců se stala Georgininou asistentkou a společnicí.

Georgina šla k ptačí kleci u krbu a zamlaskala na kanárka usazeného na bidýlku. Ptáček sklonil hlavu na stranu a zacvrlikal.

Georgina se zamračila. „Co je s ním? Za ty peníze by člověk čekal, že bude zpívat.“

Dělala to tak každý den a kanárek, jménem Rembrandt, na ni vždycky jen zapípal.

„Čí portrét jsi vylepšovala dneska, drahá?“ zeptala se paní Croftonová.

„Toho dítěte, o němž jsem ti říkala. Zemřelo asi před měsícem. Ne že by ten chlapeček potřeboval moc vylepšit. Vypadal, jako by spinkal. Že, Ruby?“

„Ano, madam. Zlatíčko.“

„Můžu ho vidět?“

„Ještě není suchý. Ukážu ti ho později. Slíbila jsem rodičům, že jim ho dnes večer donesu. Dělám na něm už opravdu dlouho. Mimochodem, už jste s Ruby skončily? Dostala jsem vzkaz od pana Guesta, bydlí na Sherbourne Street. Zemřela mu žena a přeje si, abych se na ni zašla podívat. Bude to dobrá zakázka, patří mu ohromné pozemky.“

„Ano, znám to tam. Už dlouho dělá do obchodování. Tvůj otec se s ním znal. A ano, už jsme skončily, že, Ruby?“

„Ano, madam.“

Ozvalo se lehké zaklepání na dveře a vešla paní Buchananová. „Promiňte, paní Croftonová, ale u zadního vchodu je nějaká mladá holka. Tvrdí, že hledá svojí sestru, Marthu Fisherovou. Vypadá to, že si myslí, že je tu ve službě.“

„To je divné.“ Paní Croftonová se ohlédla na Ruby, která vytírala lavor.

„Neznáte ji?“

„Ne, madam, neznám.“

„Zvláštní, proč přišla zrovna sem?“

„Měla byste si dát pozor,“ vyhrkla Ruby. „Nejspíš obhlíží místo pro nějakou zlodějskou partu.“

„Proboha! Nechala jste ji v kuchyni, Hannah?“

„Jistě že ne. Nechala jsem ji stát venku.“

„Pošlete ji pryč.“

„Ano, madam.“

Georgina za ní zavolala: „Počkejte chvilku. Dejte tomu děcku alespoň pár drobných anebo kousek chleba s máslem.“

„Ne, jestliže tu špehuje, madam. Proč bych měla?“

„Možná to jen Ruby trochu zveličuje.“

„Ne, slečno Georgino,“ namítla Hannah. „Od služky paní Smithersové jsem slyšela, že se tu v okolí krade. I chudák paní Collardová, ta, co jí před měsícem zemřel manžel, říká, že nemůže najít zlaté filigránové náušnice.“

„Ztratit manžela a náušnice, jaká nedbalost.“

„Georgino, styď se,“ okřikla ji matka, ale smála se u toho.

Ruby soustředěně uklízela své nástroje na kuří oka.

„Ale no tak, Hannah,“ řekla Georgina. „Chovejme se jako křesťané. Nechejte maličkých. Běžte a dejte tomu nebohému cikáněti nějakou almužnu.“

„Dobře, dobře, slečno Georgino.“

Odešla a Georgina přistoupila k Ruby a objala ji okolo ramenou.

„Netvař se tak ustaraně, maličká. Je lepší být, ehm, ostražitá. To, co jsi říkala, není tak neobvyklé. Ta dívka může být klidně malá zlodějka.“

„Ano, madam. Může, ne snad?“

KAPITOLA PÁTÁ

Přestalo sněžit, ale nedělní odpoledne se rychle chýlilo k večeru a mrazivý vzduch štípal Murdocha do tváří. Zrychlil krok a zachumlal se do šály. Netěšil se na to, že se bude vyptávat Agnes Fisherové, zvlášť jestli je skutečně tak nevstřícná a uzavřená, jak o ní tvrdila slečna Sladeová. Zabočil do Sydenham Street. V několika domech se svítilo, ale jen velmi skrovně. V této ulici si mohlo dovolit luxus nadbytečných svíček a petroleje jen velmi málo lidí. Pouliční plynové lampy už poblikávaly v šeru matně žlutým světlem. Stály daleko od sebe, nejspíše proto, že to byla stará ulice, a možná také proto, že tu nebydlel nikdo významný.

Dům číslo sedmdesát šest stál ponořen v hlubokém stínu mezi dvěma pouličními lampami. Jak Murdoch kráčel ke vchodu, všiml si, že okno v patře nedbale halí deka, kterou pronikalo světlo. Zaslechl dětský pláč.

Na první zaklepání nikdo nereagoval, a tak zabušil na dveře znovu, tentokrát hlasitěji. Už se chystal klepat potřetí, když se za dveřmi ozval hlas.

„Kdo je to?“

„Jmenuji se Murdoch. Rád bych mluvil s Agnes Fisherovou.“

Dveře se pootevřely a ve škvíře se objevila tvář mladé ženy. Nevypadala, jak by Murdoch očekával. Měla sotva osmnáct, nanejvýš devatenáct let, a z toho, co viděl, soudil, že je hezká, se světle hnědými vlasy, vyčesanými a volně sepnutými nahoře. Dotkl se na pozdrav klobouku.

„Dobré odpoledne, madam. Nerad ruším, ale hledám Agnes Fisherovou.“

Zkoumavě si ho prohlížela. „Chvilku počkejte, dojdu pro světlo.“

Dveře se s bouchnutím zavřely a Murdoch přemýšlel, jestli bude muset využít svého postavení policisty k tomu, aby se dostal dovnitř. Nicméně za okamžik se žena vrátila s lampou v ruce.

„Pojďte dovnitř z té zimy,“ pozvala ho a ustoupila trochu stranou, aby mohl vejít do úzké chodby. „Posílají vás ze školy?“

Přikývl, rád, že nemusí nic vysvětlovat. „Asi nemluvím s někým z rodiny. Vy jistě nejste paní Fisherová?“

Mladá žena se usmála. „Ne, to opravdu nejsem. Jmenuji se Kate… Chci říct, jsem ženou Ralpha Tibbetta.“

Pláč dítěte za ní zesílil, nervózně se ohlédla přes rameno. Paní Tibbettová měla plnou, bujnou postavu ženy, která nedávno porodila.

„Mrzí mě, jestli jsem maličké probudil,“ omlouval se Murdoch. Poslouchal. „Anebo se mýlím? Jsou dvě?“

Povzdychla si. „Mám dvojčata, chlapce. Měla bych jít za nimi.“ Kývla směrem ke schodišti. „Aggie bydlí nahoře. Je to hodná holka,“ dodala rychle. „Její otec bývá často nemocný a ona pak zůstává doma, aby se o něj postarala. Jestli jste přišel kvůli tomu.“

„Viděla jste ji dneska?“

„Ne, dnes ne, jenže dvojčata celý den zlobí tak, že bych neslyšela ani Její Výsost, kdyby se tu zastavila.“

Fňukání miminek nepřestávalo a paní Tibbettová spěchala ke dveřím pokoje. Murdoch se obával, že si bude muset cestu najít potmě, ale ona si to uvědomila a otočila se.

„Máte zápalky?“

„Mám.“

„Přímo pod schodištěm je svícen. Zapalte si svíčku.“

Vešla do pokoje a nechala ho o samotě. Vylovil z kapsy krabičku zápalek, jednou škrtl a zapálil svíčku. Skoro nic neviděl, ale muselo to stačit. Schody byly holé a na zdech visely špinavé hnědé závěsy. Ukázalo se, že svíčku vlastně nepotřebuje. Shora se ozval mužský hlas a nadávky, které nenechávaly nikoho na pochybách, že je ten člověk namol.

Murdoch cítil, jak se mu napínají svaly vzadu na krku. Jako dítě se až příliš dobře seznámil s hrubostí opilce. I když utekl z domu, když mu bylo teprve dvanáct, jeho vzpomínky ho provázely jako otevřená rána, která se nikdy zcela nezhojila. Teď nemusel potlačovat svůj strach, ale hněv.

Dvojčata Tibbettových přestala plakat a ten muž najednou ztichl, a v tom nečekaném tichu se ozývalo pouze vrzání schodů. Murdoch se zastavil na podestě. Zpod dveří vedoucích do pokoje pronikalo světlo. Krátce zaklepal, a aniž by čekal na odpověď, vzal za kliku a vešel. Vzduch byl chladný, ale páchl nepraným prádlem a rozlitým pivem. Slabý oheň v krbu vydával štiplavý kouř.

Na posteli u zdi ležel muž. Zdálo se, že spí, opilecká tiráda ustala. Na židličce, která stála u kamen, se choulil asi jedenáctiletý nebo dvanáctiletý hoch. Byl vyzáblý a bledý jako ten, kdo je podvyživený, a vlasy měl zastřižené tak krátce, že vypadal skoro plešatý. Když Murdoch vešel, chlapec se otočil a vyskočil ze židle. Kdyby měl kam utéct, vzal by do zaječích.

Murdoch se na něho usmál. „Ahoj, ty jsi určitě Benjamin. Posílá mě vaše učitelka, slečna Sladeová. Rád bych si promluvil s tvojí sestrou Agnes.“

Chlapec odpověděl asi stejně, jako by odpověděl hluchý. Murdoch k němu popošel, ale dával pozor, aby stál mezi chlapcem a dveřmi.

„Můžu si trochu ohřát ruce? Venku mrzne a zapomněl jsem si rukavice.“

Ben trochu couvl ze svého místa u kamen. Z místa, kde stála postel, se ozvalo zachrochtání. Murdoch ukázal tím směrem: „Tvůj táta, co?“

A znovu žádná odpověď, jen sotva znatelné přikývnutí na souhlas. Otec i syn měli na sobě špinavý kabát. Krk pana Fishera byl zabalený v červenočerné pruhované šále a jedinou přikrývkou byl ženský kožich prožraný od molů. Většinu místa v pokoji zabírala postel, pak tu byl už jen malý stůl a dřevěná židle v rohu. U protější zdi stála úzká postýlka, úhledně zastlaná a zahalená dekou, která vypadala nová a čistá.

„Je Agnes doma?“

Benjamin zavrtěl hlavou. Murdoch byl v rozpacích. Ten chlapec mu připomínal divokého psa, vypadal tak vyděšeně, jako by chtěl při nejmenším náznaku čehokoliv utéct. Anebo kousnout.

„Paní učitelka mi říkala, že jsi velice bystrý chlapec.“

Slečna Sladeová nic takového samozřejmě neřekla, ale Murdoch věřil, že všechny děti mají schopnosti, jen rozvinout jejich potenciál. Ben překvapením zamrkal.

„Opravdu vám to učitelka řekla?“ pronesl tiše.

Murdoch mírně přikývl. „Slečna Sladeová vypadá jako velmi laskavá žena.“

Ben se trochu osmělil. „Dává nám sladkosti, když něco uděláme správně. Včera jsem dostal dva bonbony.“

„Karamelky? Ty mám nejradši.“

„Ne, tvrdé bonbony.“

Murdoch se posadil na stoličku. Ben couvl ke stolu.

„Nechtěl jsem tě vystrašit, synku. Ale musím si promluvit s tvou sestrou o něčem moc důležitém. Nevíš, kde je?“

„Ve škole omdlela.“

„Slečna Sladeová mi to řekla.“

„Bude mít kvůli tomu potíže?“

„Kdepak, vůbec ne. Nemůžeme za to, když omdlíme.“

Najednou se za ním ozvalo hlasité zabručení, jako když se medvěd budí ze zimního spánku.

„Co je to tady k sakru za šulína?“

„Dobrý den, pane. Jmenuji se Murdoch. Slečna Sladeová, učitelka vašich dětí, mě požádala, abych sem zašel. Doufal jsem, že si promluvím s Agnes.“

Fisher byl tak opilý, že Murdoch viděl, jak se snaží pochytit jednotlivá slova. Zopakoval mu je.

„Jste tu kvůli záškoláctví?“ zeptal se konečně Fisher. „Pořád té holce říkám, musíš se vzdělávat, ale ona neposlechne. Dělá si, co se jí zachce. Už zase nebyla ve škole? Dám jí co proto.“

Vzhledem k tomu, co mu řekla slečna Sladeová, se Murdoch rozhodl počkat, než ukáže fotografii panu Fisherovi. Reakce toho muže ho v jeho rozhodnutí jen utvrdila.

„Ne, nejsem tu kvůli školní docházce. To je jiná věc. Včera ve třídě omdlela a její učitelka si o ni dělá starosti.“

To bylo pro Fishera příliš složité na pochopení, a tak položil hlavu zpátky na polštář.

„Neprokázal byste mi laskavost? Umírám žízní. Vedle v pokoji… v kredenci… zbyla ještě trocha v láhvi.“

Murdoch pohlédl na chlapce. „Můžeš mu to přinést?“

Ben okamžitě odcupital a nechal za sebou závan páchnoucího vzduchu. Fisher se rozkašlal, což ho přinutilo, aby se posadil. Plivl směrem ke kamnům, ale minul. Nicméně ho tato činnost alespoň trochu probrala. Murdoch si všiml, že na stole stojí konvice a pár hrnků. Šel ke stolu a nadzvedl víčko konvice. Byla tam trocha čaje. Nalil do hrnku a podal ho Fisherovi.

„Napijte se, bude se vám líp mluvit.“

Fisher vzal hrnek, lokl si a protáhl obličej, jako by spolkl nějakou hnusnou medicínu.

„Je to studený.“

Vrátil hrnek Murdochovi, jako by byl jeho sluha. Ruka se mu třásla. Murdoch se ocitl tak blízko u něj, že cítil jeho zkažený dech. Nebyl o moc starší než Murdoch a kdysi to býval nejspíš docela hezký muž. Měl hnědé vlasy a knírek, tmavé oči. Ovšem jeho odulá tvář a vaky pod očima vypovídaly svůj příběh.

Ben se vrátil s lahví v ruce.

„Našel jsem jenom tohle, tati,“ řekl a podal láhev Fisherovi. Murdoch si všiml, že se chlapec postavil stranou, v dostatečné vzdálenosti před náhlým výbuchem hněvu.

Fisher přiložil láhev k ústům a pořádně si přihnul, ať už v ní bylo cokoliv. Otřel si ústa rukávem košile a krknul. Murdocha skutečně napadlo, zda je tenhle výstup určený jemu.

„To je lepší,“ řekl Fisher. „Už jsem zas křesťan.“

A do očí se mu skutečné vrátil trochu inteligentnější výraz. Podíval se bystře na Murdocha.

„Jestliže má její učitelka o Agnes takový strach, proč jste přišel vy a ne ona?“

„Řekněme, že si slečna Sladeová myslela, že bude lepší, abych se tu trochu porozhlédl já.“ Prohlížel si ošumělý pokoj. „Nevíte, kde může Aggie být, pane Fishere?“

„To nevím. Naposledy jsem ji zahlídl dnes ráno. Bene, kde je tvoje sestra?“

Chlapec udělal instinktivně krok dozadu. „Nevím, tati. Možná šla hledat Marthu.“

Fisher se znovu dlouze napil z láhve. „To je moje nejstarší. Dělá někde služku, akorát nám ta potvůrka neřekla kde.“ Zachechtal se. „Divíte se, že se za nás stydí? Jestli šla Aggie hledat sestru, bude pryč celé hodiny. Nemá cenu čekat, pane…“

Murdoch neodpověděl. Byl šťastný, že může odejít. Zůstat o chvíli déle v tomhle páchnoucím studeném a kouřem naplněném pokoji bylo nad jeho síly, i když měl pocit, že Ben by to uvítal.

„Myslím, že byste si dal něco k snědku, pane Fishere. Co kdybych vám a Benovi koupil k večeři teplý páj? Kousek odtud, na Queen Street, je jídelna. Dovolte mi, abych vám koupil něco k jídlu.“

„To by bodlo, dobrej pane,“ Fisher mrkl. „A co takhle trochu omáčky, kámo? Páj chutná líp a není to tak suchý, a sám vidíte, jak mi vyschlo v krku.“

„Jistě, proč ne.“ Murdoch pokynul chlapci: „Pojď se mnou a vezmi si čepici.“

Ben si pospíšil a vzal otcovu plyšovou čepici z háčku u dveří. Vypadalo to, že nemá žádné rukavice.

„Mám říct Aggie, že jste ji hledal?“ zeptal se Fisher.

Murdoch pokrčil rameny. Věděl, že stejně nesejde na tom, co odpoví. Fisher svou dcerku vystraší, když se mu bude chtít.

„Nezná mě jménem,“ řekl Murdoch. „Řekněte jí jenom, že si o ni slečna Sladeová dělá starost.“

„Provedu.“

Při rozhovoru, který vedl Murdoch se slečnou Sladeovou, se ve vzduchu vznášela nevyřčená otázka: Ví Fisher o té fotografii, anebo ještě hůř – má s ní něco společného? On ale zůstal klidný, což nasvědčovalo spíše tomu, že o ničem neví, Murdoch však nechtěl tuto možnost zcela zavrhnout, ať byla jakkoliv děsivá. Lidé jako Fisher už dávno ztratili svědomí a bez něj mohli přesvědčivě hrát nevinné.

Ben stál u dveří a nervózně Murdocha pozoroval.

„Tak pojďme, hochu,“ řekl Murdoch. „Koupíme ty páje.“

Položil zlehka dlaň na chlapcovo hubené rameno a vyvedl ho z pokoje ven. Potěšilo ho, že se chlapec jeho doteku nebrání.

KAPITOLA ŠESTÁ

Poslední dva měsíce se Murdoch až nestydatě snažil získat přízeň syna paní Enid Jonesové, Alwyna. Každé dva týdny mu koupil nějakou maličkost, dalšího cínového vojáčka do jeho sbírky, sáček oblíbených karamelek, novou stolní hru. Dnes večer se mu chystal věnovat sáňky. Usoudil, že by mohly dobře posloužit dvěma účelům. Jednak aby se cítil lépe a jednak aby chlapec chodil ven a dospělí mohli trávit více času spolu. Jeho motivy nebyly jen egoistické, opravdu začínal mít toho chlapce čím dál tím raději. Dokázal lépe tolerovat Alwynův odpor a žárlivost, a dával pozor, aby ho nezapomínal zahrnout do rozhovoru s Enid. Chlapec začínal konečně tát, myslel si Murdoch. To on mu přišel otevřít.

„Prosím, pojďte dál. Máma je nahoře.“ Pokukoval po sáňkách, ale Enid ho vychovala velmi dobře, a proto se nezeptal.

Murdoch ho netýral. „Tohle je pro tebe. Dal mi je jeden konstábl. Patřily jeho synovi, jenže je na ně už moc velký. Vím, že sis sáňky přál.“

Alwyn si dřepl a prohlížel si je. Murdoch naleštil nerezové skluznice a odstranil škrábance na příčkách z javorového dřeva. Připadaly mu jako nové, ale nečekal na chlapcovu odpověď, dokud on sám nebude chtít něco říct.

„Kolik je tomu klukovi?“ zeptal se nakonec Alwyn.

„Ach, to nevím, asi osm nebo devět.“

„Já budu mít osm.“

Murdoch zíral na chlapce a snažil se zjistit, kam tím míří. Mnohé z Alwynových výroků k němu přicházely v určitém druhu zakódování a on se naučil být ve střehu a snažil se rozluštit jejich skutečný význam.

„No, přemýšlel jsem, jestli nejsou moc malé, ale snad bychom je mohli vyzkoušet a uvidíme.“ Ve skutečnosti měly sáňky právě tu správnou velikost. Alwyn byl na svůj věk malý a uvědomoval si to. „Mohli bychom jít v neděli sáňkovat. Vyzkoušíme je na břehu řeky. Určitě se skvěle povozíme, to se vsadím.“

Alwyn pokýval hlavou. „V neděli ne. Nesmíme si o sabatu hrát.“

Murdoch zaklel pod vousy. Samozřejmě že o tom věděl, a Enidino přísné dodržování sabatu ho často rozčilovalo. Papeženci byli mnohem shovívavější. Pokud šli toho dne ráno věřící do kostela, mohli odpoledne dělat, co se jim zlíbí, a hlavně věnovat se tak zdravému sportu, jako je bruslení nebo sáňkování. I kněží sportovali, nabrali si sutanu pod opasek jako selky.

Enid scházela dolů po schodech.

„Co tu vy dva děláte ve dveřích otevřených dokořán? Chcete vytápět venku?“

Murdoch stál na prahu. „Nechám je na verandě,“ řekl hochovi. „Později se rozhodneme, kdy půjdeme sáňkovat.“ Usmál se na Enid. „Dobrý večer, paní Jonesová.“

„Dobrý večer i vám, pane Murdochu.“

„Donesl mi sáňky,“ oznamoval Alwyn.

„A kdo je to ten ‚on‘, o kterém mluvíš?“

„Omlouvám se. Chci říct, že pan Murdoch mi donesl dárek.“

„Jestlipak jsi poděkoval?“

„Ano.“

Nebyla to pravda, ale Murdoch neměl v úmyslu kazit si naději na dobré vztahy s chlapcem, a proto nic neřekl.

Enid vzala syna za ruku. „Propána, Alwyne, jsi jako led. Nastydneš se. Utíkej nahoru a okamžitě do tepla.“

„Ano, mami.“ Chlapec bral schody nahoru po dvou. Enid přistoupila k Murdochovi.

„Ukaž, vezmu ti kabát.“

Dotkl se prsty jejího krku a ona sebou trhla. „Jsi taky jak rampouch.“

„Polibek mě zahřeje.“

Rychle ho políbila na tvář. Přál by si něco mnohem víc, ale věděl, že to nedostane, dokud budou stát v hale, kde by je mohl zahlédnout Alwyn. Nicméně ji objal kolem pasu a přitáhl k sobě.

„Je dnes večer paní Barrettová doma?“ zašeptal jí do vlasů.

„Obávám se, že ano.“

Jako na povel se otevřely dveře vedoucí do zadního pokoje a mezi závěsy vykoukla paní domácí. Enid se okamžitě odtáhla a pověsila Murdochův kabát na věšák. On si zase zbytečně rovnal kravatu.

„Dobrý večer, paní Barrettová. Jak se dnes večer máte?“

„Nic moc, pane Murdochu, nic moc. Tohle chladné počasí je na nás staré trochu moc.“

Myslel si, že jistě není tak stará jako paní Kitchenová, jeho domácí, ale chovala se, jako by jí bylo osmdesát. Podle Enid ovdověla paní Barrettová před více než šesti lety, ale stejně jako královna Viktorie i ona se rozhodla chodit stále ve vdovských šatech. Murdoch ji nikdy neviděl bez černého čepečku a dlouhého závoje na zádech. Šaty byly z nudného bombasínu.

„To je mi líto, madam.“

Nenechala ho mluvit dál. „Chci si jít dnes večer brzy lehnout, paní Jonesová. Ještě před devátou. Dejte mi, prosím, vědět, až bude pan Murdoch odcházet, abych se ujistila, že jsou dveře na závoru.“

„Zajisté, paní Barrettová.“

Popotáhla, nepěkně se na Murdocha podívala a zalezla do svého brlohu.

Murdoch šel po schodech za Enid do jejího obývacího pokoje. Na stěnách viselo několik zádumčivých olejomaleb, jež znázorňovaly biblické výjevy, na kterých Židé pozoruhodně připomínali moderní anglické gentlemany. Všechny namaloval zesnulý pan Barrett, nadšený amatérský umělec.

Enid ho uvedla do vyhřátého pokoje zalitého světlem z krbu a lamp. Alwyn seděl schoulený na koberci před krbem a hrál jednu ze svých oblíbených stolních her, Princovu výpravu. Cílem hry bylo vysvobodit spící princeznu a Alwyn hrál nejraději proti Murdochovi.

„Právě jsem připravila čerstvý čaj, Wille. Dáte si šálek?“

„Jen jednu věc bych si dal raději.“

Tou poznámkou balancoval na samém okraji, ale nemohl si pomoci. Ozval se Alwyn.

„A která věc to je, pane Murdochu? Co byste si dal radši než šálek čaje?“

„Dva šálky, samozřejmě.“

Chlapec se rozesmál a Enid také, ale pak se na Murdocha varovně zamračila. Měla pravdu a Murdoch se cítil provinile. Ve skutečnosti si nepřál, aby si chlapec připadal vyloučený z tajemství světa dospělých.

Zatímco Enid nalévala čaj, šel ke krbu. „Sehnal jsem Alwynovi docela dobré sáňky. Možná bychom mohli jít někdy ven a vyzkoušet je.“

„To zní vážně skvěle. Věříte, že jsem nikdy v životě nesáňkovala?“

„Ach, bude mi ctí vám jako první ukázat, jak se to dělá.“

Přál by si, aby všechno, co říká, nemělo tak sexuální podtext.

„Je to lehké,“ řekl Alwyn. „Viděl jsem sáňkovat kluky ze školy. Prostě si jenom sedneš a jedeš z kopce dolů.“

Murdoch si vzal šálek čaje.

Enid pokynula synovi. „Alwyne, pojď. Je čas jít do postele.“

„Ale mami, ještě je brzy.“

Enid mu odpověděla velšsky a Murdoch viděl, jak Alwyn polkl námitky. „Přijdete mi dát dobrou noc, pane Murdochu?“

„To víš, že ano.“

Chlapec vyšel za matkou z pokoje. Murdoch dopil čaj a odložil šálek. Na stole ležel diář otevřený na stránce s poznámkami psanými tužkou. Vedle ležela kniha, Těsnopis dle Isaaca Pitmana. Enid se živila jako písařka na stroji a právě se učila stenografovat. Vypadalo to, že trénovala, protože na první řádek napsala svoje jméno, Enid Jonesová, a k tomu nějaké tahy tužkou, o kterých se Murdoch domníval, že je to těsnopis. Opakovala to několikrát a pak napsala Enid Llewellyn. Zřejmě jméno za svobodna, nikdy se jí nezeptal, jak se vlastně jmenovala. Dole na stránce stálo Enid Murdochová. Překvapené se narovnal, byl si jist, že to neměl vidět, a nevěděl, jak na to vlastně reagovat.

Právě včas se znovu posadil, když Enid vešla do pokoje.

„Je opravdu hodně unavený“, řekla. „Wille, nepůjdeš mu dát dobrou noc?“

„Samozřejmě.“

Šel za chlapcem do jeho malé ložnice na konci schodiště. Naklonil se nad Alwyna, políbil ho na čelo a řekl: Nois da. To bylo všechno, co uměl velšsky, a Alwyn mu v odpověď cosi zamumlal.

Najednou mu chlapec položil ruce okolo krku a vřele ho políbil na rty.

„Děkuju za dárek. Rád bych šel co nejdřív sáňkovat.“

„Taky že půjdeme.“

Murdoch vytáhl přikrývku chlapci až po bradu, naráz pocítil touhu ho chránit. Alwyn byl velice citlivý chlapec, ostýchavý a většinu času se choval odtažitě. Chodil do téže školy jako Ben a Agnes Fisherovi, a na chvíli Murdochovi blesklo hlavou, že by se ho na ně mohl zeptat. Ale vtom se Alwyn usmál a vztyčil se na lokti.

„Pane Murdochu, máma říkala, že bych se mohl jít zítra podívat na soutěž v psaní na stroji. Můžu sedět s vámi?“

„Beze všeho,“ odpověděl Murdoch. „Nois da.“ Sfoukl svíčku.

Když se vrátil do obýváku, všiml si, že zápisník zmizel. Enid seděla za psacím strojem a klávesy jen klapaly.

„Mám ti to změřit?“ zeptal se Murdoch.

„Možná později.“

„Ještě jeden den. Jak se cítíš? Jsi nervózní?“

„Jasně že jsem. Dneska jsem slyšela, že na soutěž přijede jeden chlapík z New Yorku. Loni vyhrál celostátní soutěž.“

„Nedokážu si představit, že by někdo dokázal psát rychleji než ty.“

„Nejde jen o rychlost. Nesmím udělat chybu.“

Šel k ní a objal ji. „Enid, ty jsi horší než já, když se připravuji na cyklistický závod. Prostě ze sebe vydáš to nejlepší.“

Zamračila se na něho. „Na to kašlu. Chci vyhrát těch padesát dolarů a pohár. Je mi jedno, když ze sebe vydám to nejhorší a vyhraju.“

Dal se do smíchu. „Paní Jonesová, jen abych nezjistil, že sypete soupeřům do stroje písek.“

Políbil ji na temeno. Vlasy jí voněly fialkovou pomádou, kterou si do nich vetřela. Pohladila ho po tváři.

„Škoda, že je dneska večer paní Barrettová doma, Wille.“

„Taky mě to mrzí. Dej mi pusu pro útěchu.“

Otočila se a on ji pevně stiskl. Jaké by to bylo být s ní neustále? Nemuset odcházet podle diktátu rozmrzelé paní domácí? Ta myšlenka byla zvláštně znepokojivá. Liza byla v hrobě už déle než dva roky a on si myslel, že je připraven dvořit se další ženě. Teď si tak jistý nebyl.

Enid se zaklonila a podívala se mu do tváře. „Copak, Wille?“ Dotkla se jeho čela mezi obočím. „Máš ten svůj potemnělý výraz.“

„Prosím za odpuštění, madam.“

„Nějaký případ?“

„Přesně tak,“ vykroutil se z toho.

Murdoch jí často řekl něco o případu, na kterém zrovna pracoval, ale dnes večer neměl chuť hovořit o fotografii Agnes Fisherové. Stačilo už to, že taková fotografie vůbec existuje. Enid s tím nemohla nic dělat a on věděl, že by se jen zbytečně trápila. Pokud šlo o něj, součástí jeho práce bylo nést na bedrech lidskou zkaženost. Neměl chuť sdělovat jí své myšlenky.

Vypadala, jako by se chystala protestovat, ale umlčel ji polibkem. Reagovala poněkud chladně a odtáhla rty jako první. Nenaléhal. Ale něco by jí říct měl.

„Bohužel, mám v hlavě práci.“ Prohledával kapsu saka a vytáhl dva listy papíru, které mu dal Brackenreid. „Enid, mohla bys mi na svém stroji napsat jednu větu? Potřebuji si něco porovnat.“

Teď se zase ona zatvářila zklamaně, ale nijak to nekomentovala a řekla jen: „Samozřejmě.“

Sedla si ke stroji.

„Prosím tě napiš: Cítím, že je to moje občanská povinnost.“

Udělala, jak jí řekl, psala skoro tak rychle, jak on mluvil.

„Dovolíš?“

Vytáhla papír ze stroje a podala mu ho. Porovnával ho s těmi listy, které dostal od Brackenreida. Vypadaly naprosto stejně. Ukázal jí dopis. „Snažím se zjistit, kdo to mohl napsat. To písmo vypadá úplně stejně jako písmo tvého stroje, takže to mi nepomůže. Není to jako rukopis.“

„Nemáš tak úplně pravdu. Každý písař má jiný úhoz a většinou ho dodržuje.“ Dala si dopis ke světlu. „Psaní je velmi rovnoměrné, žádné překlepy, písmo je čisté a ostré. Řekla bych, že ten, kdo to psal, je profesionál a pracuje na docela novém stroji, anebo aspoň na velmi dobře udržovaném stroji. Vsadila bych se, že je to Remington, jaký mám teď já. Můj starý Caligraph měl jiné písmo.“

Murdoch se na ni udiveně podíval. „Výborně, paní Jonesová. Dovolíte?“

Díval se jí přes rameno a opíral si o ně zlehka bradu.

„Kdo používá Remington?“

„Dneska většina kanceláří a úřadů.“

„Skvěle, madam detektive, co ještě mi o tom dopise můžete říct?“

„Ten papír je průklepový. Podívej.“

Zalistovala v tácu s čistými papíry na stole a vytáhla dva listy.

„Kvalitní papír má zpravidla hlavičku. Tento je od pana Deacona, posledního klienta, je to právník. Tenhle odešlu a kopii mu schovám, aby si ji založil. Vidíš, tenhle papír je trošku tenčí a nahoře nemá žádný nápis. Váš pisatel bude nejspíš úředník, a ne soukromá osoba, která průklepový papír moc nepoužívá.“

Murdoch ji objal okolo pasu. „Moc chytrá.“

Vzdychla si. „Pohrdám anonymními stížnostmi. Co si myslíš, že ten nebohý seržant Seymour udělal?“

„To netuším.“

„Ach, miláčku, snad to nebude nic vážného. Je to tvůj přítel, ne?“

„Ano, je.“

Pustil ji a šel ke krbu, postavil se zády k ohni, nohy od sebe, ruce za zády.

„Zapomeňme teď na práci… Paní Jonesová, budete tak laskavá a napíšete mi dopis?“

Usmála se a zaujala pozici za strojem, prsty na klávesnici.

„Prosím, pane.“

„Milá paní Barrettová…, doneslo se nám, že dnes večer jdete brzy spát… Hluboce nás tato zpráva zarmoutila…“

Padl teatrálně na kolena. „Drahá paní Jonesová – ne, to tam nepiš. Drahá paní Jonesová, existuje něco, čemu bychom se mohli příští hodinu věnovat a co je dostatečně tiché na to, abychom nerušili vaši paní domácí?“

„Můžeme si spolu povídat.“

Ke svému překvapení viděl, že ona to myslí vážně. Nemohl se zbavit pocitu, že je právě trestán.

KAPITOLA SEDMÁ

Georgina odhodila černé sukno, naklonila fotoaparát mírně dolů a pak opět zmizela pod černou látkou. Pohrávala si s jedním z knoflíků na pravé straně přístroje.

„Ruby, dej tu lampu trochu blíž k obličeji. Prima, to je ono, hodná holka.“

Znovu vystrčila hlavu, vzala do ruky dlouhou šňůru spouště a zmáčkla knoflík. Za pár sekund vytáhla fotografickou desku, dala ji do krabice, vytáhla novou a zastrčila ji do fotoaparátu.

„Udělám ještě jeden snímek z druhé strany.“

Ruby trpělivě čekala. Paní Guestová, nedávno zesnulá, byla oblečena do rakve. Na hlavě měla noční čepeček z bílého batistu a svou nejlepší noční košili. Límeček zdobila krémová valenciánská krajka protkaná světle žlutými hedvábnými stuhami. Jestliže za svého života vypadala paní Guestová v tomto úboru hezky, nebyla to už pravda. Nemoci jí vyhubly tváře až na kost a krk vykukoval z krajek jako nějaká stopka. Kůže se jí zbarvila do šedozelena, což bělostná batistová látka jen podtrhovala. Hrozně páchla.

„Zkus vytáhnout lokny, miláčku,“ volala Georgina zpod černé látky. „Ať vidíme, jak asi vypadala.“

Ruby položila lampu a šla k cestovní tašce, kterou přinesly s sebou. Prohrabávala se nástroji, které patřily k Georginině práci: růž, kus lepenky s několika hřebeny do vlasů různých barev, dvě či tři kytice umělých květin. Odepnula prstýnek hnědých vlasů a šla k posteli, na níž ležela mrtvola. Tohle byla část práce, kterou měla ráda ze všeho nejméně. Posmrtná ztuhlost už pominula, takže mohla nadzvednout hlavu, sundat čepeček a vsunout pod něj stuhu, na níž držely lokny. Ztrhaná tvář lemovaná zářícími svůdnými kučerami na jemných šedých vlasech vypadala groteskně.

„Ach, drahá. Nasaď jí zpátky čepeček a dej jí ty lokny okolo obličeje. Tak je to lepší. Můžeš ji takhle trošku natočit?“

Georgina postavila stativ k opačné straně postele. „Ustup. Výborně.“

Znovu vylezla zpoza kamery a stiskla spoušť.

„To by stačilo.“ Vytáhla desku, chvíli ji podržela proti světlu a pak ji spolu s ostatními zastrčila do krabice. Chytila se za nos. „Fuj. Začíná se trochu kazit, co? Udělej s tím něco, ano?“

„Prosím, madam.“

Ruby vytáhla z tašky flakon s chlórem, odzátkovala ho a pokropila vydatně dva bavlněné polštářky, které položila na čelo mrtvé. Ostrý zápach na chvíli přehlušil pach rozkládajícího se těla. Georgina si přitáhla židli blíž a vytáhla svůj náčrtník.

„Nechali jí prsteny, Ruby?“

Ruby hmátla pod deku, která sahala mrtvé ženě až po předloktí, a něžně vytáhla levou ruku. Na prsteníku byl úzký zlatý kroužek. Ruby se snažila nedotýkat lepkavé kůže zápěstí, ale neměla na vybranou.

„Jen svatební prstýnek, madam.“

„Hmm. Pan Guest na mě dělá dojem, že by si přál, aby byla na jeho ženě vidět jeho vlastní prosperita, nemyslíš, Ruby?“

Ruby nevěděla dost dobře, co tím Georgina myslí, ale přikývla na souhlas, jako by všemu dokonale rozuměla.

„Podívej se na její toaletní stolek. Jestli tam nenajdeš nějaké prsteny.“

Zrcadlo zakrýval černý krep a Ruby na okamžik zahlédla odraz vlastního obličeje, vypadala jako nějaký duch. Veškerý nábytek v ložnici byl z tmavého mahagonu a paní Guestová měla ráda červeno-zelené závěsy na stěnách, které ladily se záclonami a potahem na křeslech. Ve srovnání s bohatou výzdobou pokoje vypadala postel s bílými pokrývkami a bezbarvým tělem stroze. Ruby se zachvěla, částečně z toho, co viděla v zrcadle, a částečně proto, že v pokoji bylo velice chladno. Okno otevřené dokořán sem vpouštělo mrazivý zimní vzduch, v krbu se netopilo, to vše proto, aby se uchovala mrtvola co nejdéle. Naštěstí slečna Georgina pracovala vždy velmi rychle.

Toaletní stolek byl čistý a uklizený, ozdoby do vlasů, položené na podložce z růžového saténu, byly vyrobeny ze stříbra, stejně jako kartáč na vlasy a ruční zrcátko. Kartáč i zrcátko zdobil monogram.

„Žádné prsteny tu nevidím, madam, ale jsou tu hezké zlaté hodinky.“

Zvedla je. Visely na těžkém zlatém řetízku, vpředu byly ozdobeny perlami, smaragdy a třemi brilianty.

„Skvělé, Ruby. Přines mi je.“

Při řeči neustále pracovala na náčrtu pokoje. Když šly prohlédnout mrtvé, slečna Georgina nechala své podivné, mužsky vyhlížející šaty doma a oblékla si taftové šaty v barvě námořnické modři, zdobené černou stuhou, v nichž vypadala jako zosobnění spořádanosti. Trvala na tom, aby si i Ruby oblékla něco tmavého. Jako mladinká postulantka, která se připravuje ke svatbě s Kristem, tvrdila, ale ta slova Ruby nic neříkala. Myslela si, že v nudně šedé vlněné kamizole vypadá bledá. Podala hodinky své paní.

Georgina pokývala hlavou. „Pověs si je na moment na krk. Ať je vidím na šedé.“

Ruby poslechla. Překvapilo ji, že jsou hodinky tak těžké, krk se jí nahýbal dopředu. Knot lampy byl vytažený a světlo se odráželo v drahých kamenech. Teď už Ruby věděla, co to je, ale než začala pracovat u Croftonových, viděla perlu nebo smaragd jenom na obrázku. Toužila podívat se na sebe do zrcadla, ale netroufala si, protože se bála, aby si její paní nemyslela, že je ješitná.

Georgina se na ni usmála: „Vsadím své celoživotní úspory, že to byl dárek od pana Guesta. Ukaž.“ Naklonila se dopředu, otevřela víčko hodinek a zírala na ně. „Jasně, měla jsem pravdu. ‚Nejdražší Margaretě k výročí zlaté svatby.“‚ Zaklapla víčko a nechala hodinky spočinout na Rubyině hrudi. „Dost nevkusné, co myslíš?“

Ruby si myslela, že ještě nikdy v životě neviděla nic tak krásného, ale souhlasně přikývla.

„Ano, madam, to určitě.“

Georgina otočila v náčrtníku na čistý list papíru a rychle hodinky naskicovala, ke každému z drahých kamenů udělala šipku s písmenem, aby si je později připomněla. Ruby byla přesvědčená o tom, že ona sama si bude jejich vzhled pamatovat až do smrti.

Její paní se vrátila k původnímu náčrtu. „Co říkáš? Uhodla jsem podobu?“

Ruby si kresbu bedlivě prohlížela. Věděla, že tohle je oblast, ve které se od ní žádá její skutečný názor. Georgina Croftonová byla totiž dost krátkozraká. Její portréty, i když na nich pracovala podle fotografie, byly často trochu mimo.

„Byla nemocná, madam. Možná měla zaživa kulatější tváře a ne tak ostrý nos.“

„Máš pravdu, jako vždycky, Ruby.“

Georgina provedla několik úprav. „Proboha, skoro bych zapomněla. Jakou měla barvu očí? Podívej se, broučku.“

Ruby šla k tělu a opatrně nadzvedla jedno víčko. „V tomto stadiu je to dost těžké odhadnout, madam. Ale řekla bych, že hnědé.“

„Raději se zeptám pána. Lidi se naštvou, když člověk namaluje oči jinou barvou. Pamatuješ, jak to bylo s těma mladýma s tím děckem. Jako kdyby na tom záleželo. Myslela jsem si, že všechna mimina mají oči modré.“

Foukala si na prsty. „Je tady hrozná zima. Ale jsem hotová. Jako pozadí namaluji přijímací pokoj, takže se půjdeme raději podívat dolů.“

„Možná by si přáli mít ty fotografie v pozadí.“ Ruby ukázala na dvě fotografie ve zdobených stříbrných rámečcích, které stály na krbové římse.

„Jedině pokud to nefotil pan Notman. Proč bych mu dělala reklamu?“

William Notman začínal být v Torontu známý svými fotografiemi, a i když nedělal totéž co Georgina, měla na něho pifku. „Obhroublé, beruško. Lidé chtějí hezké obrázky, ne takový nesmysl.“

„Jsou z ateliéru pana Krieghoffa, madam.“ Na jedné z fotografií seděla o hodně mladší paní Guestová v křesle a držela na klíně dítě v dlouhé křtící róbě. Za ní stál pan Guest, s knírem, statný a jasně dávající najevo svůj majetnický vztah k těm dvěma před sebou. Druhý portrét pocházel z nedávné doby. Uprostřed opět seděla paní Guestová, ale za ní stálo šest dalších lidí, kteří vypadali na její potomky. U nohou jí seděly tři malé děti.

„V tom případě je tam přimaluju. Dobrý nápad, Ruby.“ Georgina si začala skládat věci. „Stativ tu necháme. Může nám ho snést dolů sluha. Ale vezmeme s sebou tu krabici. Nikomu nevěřím, že by ji neupustil.“

Cpala náčrtník do tašky, zatímco Ruby šla pro krabici.

U dveří se Georgina otočila. Zasmála se. „Myslím, že bys měla ty hodinky raději vrátit na toaletku. Nechceš, aby pro nás poslali konstábla, nebo ano?“

Ruby zčervenala. Na hodinky na krku nezapomněla. Jak by mohla? Jen se těšila z toho, že je může mít ještě chvilku u sebe. Rychle si je stáhla a vrátila je na saténovou podložku. S těžkou krabicí v rukou vyšla z pokoje za Georginou.

Všimla si, že její paní si strčila jednu stříbrem zdobenou vlásenku do kapsy, ale říkala si, že je to určité kvůli tomu portrétu.

KAPITOLA OSMÁ

Jakmile přišel příštího rána Murdoch na stanici, pustil se do studia seznamu ulic. Ve městě bylo registrováno čtyřicet dva fotografů, většina z nich měla ateliér na King Street, v módním obchodním centru anebo v Yonge Street, kde sídlila řada podniků, na sever od King Street až po Bloor Street. Jestliže má provádět zevrubné vyšetřování, potřeboval by pomoc, a navzdory tomu, co slíbil slečně Sladeové, zvažoval teď, jestli nemá jít za inspektorem Brackenreidem. S tím mužem balancoval vždycky na hraně. Inspektor ho jednu chvíli dokázal pokárat, že jedná příliš nezávisle, a hned potom ho setřít za to, že nevěnuje věcem řádnou pozornost. „Věcmi“ Brackenreid mínil všechno, co by mohlo vrhnout špatné světlo na stanici, přesněji řečeno na samotného inspektora. Murdoch měl trochu stísněný pocit, že kdyby Brackenreidovi o těch fotografiích řekl, bude to jako strčit nos do vosího hnízda. A z vlastní zkušenosti věděl, jak tahle bodnutí bolí. Chápal učitelčinu starost o její žákyni, ale zdálo se mu vysoce nepravděpodobné, že se celá záležitost vyřeší v tichosti. A proč taky? On sám si nepřál nic jiného než pachatele chytit a potrestat. Nicméně, souhlasil, že začne diskrétně, a to taky udělá.

Vytáhl křídu a na zeď, kterou používal jako tabuli, nakreslil zjednodušenou mapu ulic, od Bay Street na západě po River Street na východě, a od Bloor Street na severu po Front Street na jihu. Pak modrou křídou označil místa všech ateliérů, které našel v seznamu. Jak se Agnes s tím fotografem setkala? Prostřednictvím někoho, koho znala? Nebo šlo o náhodné setkání? Někdo, kdo si jí už dříve všiml a řekl si, že by to byla možnost? Pokud je to tak, pak je ateliér nejspíš poblíž Syndenham Street, kde Agnes bydlí, anebo školy na Sackville Street. Pochyboval o tom, že by měla prostředky na to, vydávat se někam dál. V dané oblasti připadaly v úvahu dva ateliéry, Broom and Company na Queen Street, jen kousek západně od Parliament Street, a Lofts Fotoateliér na King Street, nedaleko Sackville Street. Oba byly jen několik bloků od domu, kde Agnes bydlí. Přinejmenším našel místo, odkud začít.

Otevřel zásuvku psacího stolu, v níž měl fotografii Lizy pořízenou krátce předtím, než zemřela. Měl ve zvyku se na ten obrázek každý den podívat, ale včera zapomněl. Díval se na rozmazaný snímek, který nezachycoval nejlépe její podobu a už vůbec ne temperament a inteligenci, jež ho tolik přitahovaly.

„Slečna Sladeová by se ti zamlouvala, Lizo,“ zamumlal. „Je to žena tvého srdce.“ Dotkl se skla. Nikdo se jí nevyrovná. Vrátil obrázek do zásuvky, strčil si do kapsy poznámkový blok a namířil si to do vestibulu. Cestou možná zjistí něco o těch anonymech.

Podle dohody zůstával seržant Seymour mimo službu a u pultu stál seržant Gardiner.

„Dobré ráno, Wille,“ pozdravil seržant. „Můžeme vám s něčím pomoci?“

Další situace vyžadující diskrétnost, pomyslel si Murdoch. Rozhodl se jednat stejně nevyzpytatelně jako radní Toronta.

„Už jste vyzvedl ranní poštu? Není tam nic pro mě?“

Gardiner ukázal perem na konstábla.

„Zeptejte se jeho.“

Callahan se probíral došlou poštou a rozděloval dopisy na hromádky.

„Nic jsem tu pro vás ještě nenašel, pane Murdochu.“

Callahanův hlas zněl zdvořile a z chlapecké tváře sálala jeho snaha vyhovět. Měl příjemnou výslovnost. Murdoch pocítil křeč neodůvodněné podrážděnosti. Jak by si přál mít toho mladíka raději. Nemohl za to, že se dostal na místo po Philipsovi.

„Tohle je typický den? Nevypadá to, že bychom dostávali moc zásilek.“

„Ne, to opravdu ne. Bývá toho trochu víc koncem měsíce, kdy nám posílají obchodníci faktury.“ Rozdělil posledních pár dopisů. „Nic, pane.“

Murdoch se naklonil konstáblovi přes rameno a předstíral, že je zvědavý. „Koukám, že nejvíc korespondence je určeno inspektorovi.“

„Ano, je to tak vždycky. Pořád dostává nějaké pozvánky, aby přišel na inspekci tam či onam.“

„Vy čtete ty dopisy jako první?“

„Pardon, pane?“

„Jen mě to zajímá. Zdá se, že jste dobře obeznámen s tím, co v těch dopisech je.“

Pokud mohl říct, Callahan nevypadal vyvedený z míry. „Inspektor mi je předává, abych na ně místo něj odpověděl.“ Ukázal na psací stroj na stole za ním.

„Ta věcička vám určitě ušetří hodně času.“

Callahan pokrčil rameny. „Teprve se na tom učím. Nakonec to ale bude rychlejší než psát rukou. Tím jsem si jist.“

„Jeden z mých sousedů v podnájmu psal na stroji. Ten jeho ovšem vypadal jinak. Co je to za značku?“

„Remington. Všechny policejní stanice je teď mají.“

Gardiner se opíral o lokty a tvářil se přehnaně překvapeně.

„Nikdy mě nenapadlo, že vás tak zajímá, co se děje za pultem, pane Murdochu. Nechcete si to snad s námi vyměnit? Vsadím se, že tady mladý Callahan by byl jen rád. Chce se stát detektivem, chodit pořád ven, vyslýchat krásné mladé ženy.“

Murdoch se rozhodl, že je načase odejít. „Máte o mých povinnostech naprosto zkreslené představy, seržante.“

Vzal si z háčku u dveří klobouk a kabát, kývl na pozdrav a odešel.

Nedostal se daleko, když spustil liják. Zimní počasí kolísalo od vlhkého a mírného, s listopadovými teplotami, až k třeskuté zimě, jaké by člověk čekal spíš v lednu. Dnešek připomínal chladné podzimní ráno a ze sněhu, který napadl včera, zbyly jen šedé hromádky ve škarpě. Kolemjdoucí se choulili pod černými deštníky, límce kabátů zdvižené. Murdoch neměl deštník. Nevyslovené pravidlo policejního sboru pohlíželo na deštník jako na něco nemužného. Konstáblové je nefasovali a od detektivů se očekávalo, že prokáží svou odvahu tím, že budou živlům vzdorovat.

Doufal, že do školy dorazí v době, kdy budou mít děti přestávku, ale když došel k budově, dvůr zel prázdnotou. Okna zářila světly, která v tom pošmourném ránu působila teple a přívětivě. Budova sama o sobě vypadala všedněji než banka, nebyly tu žádné zdobné římsy ani plastiky. Nicméně působila stejným dojmem solidnosti a rozvážnosti. Uprostřed čelní strany se nacházely dvoukřídlové dveře, ale Murdoch z chvilkového rozmaru vešel vchodem pro chlapce, který byl napravo. Prošel šatnami, v nichž vládl zatuchlý vzduch prosycený pachem vlhkých vlněných kabátů. Dveřmi, které vedly do chodby, vešel muž v hnědých manšestrových dělnických kalhotách, v ruce nesl lampu.

„Můžu vám nějak pomoct, pane? Hledáte někoho?“

„Ano, hledám. Mohl byste mi říct, kde najdu třídu slečny Sladeové?“

Muž měl kulatou červeňoučkou tvář a husté blonďaté licousy. Na Murdochovu otázku našpulil rty.

„Bude nejspíš na tomhle patře. Jděte těmihle dveřmi. Je to až tam vzadu.“ Zašklebil se a ukázal zuby se skvrnami od tabáku. „Nemůžete ji minout.“

Kdyby se už předtím Murdoch se slečnou Sladeovou nesetkal, nejspíš by nechápal vilný pohled toho muže. Ale on věděl, proč se tak dívá, a rozzlobilo ho to. Kývl na pozdrav a vydal se chodbou.

Procházel širokou chodbou s třídami po levé straně. Dveře byly zavřené, ale slyšel, jak žáčci odříkávají násobilku. Před třetími dveřmi stál nějaký chlapec a znuděně se opíral o stěnu. Když uviděl Murdocha, rychle se narovnal, a ten se na něj povzbudivě usmál. Ať už se ten hoch dostal do jakýchkoliv potíží, on ho vysvobodit nemohl.

Jak se blížil na konec chodby, pochopil důvod školníkova posměšného tónu. Ze třídy vycházel zvlášť velký hluk. Jako by byla plná ptáčků a všichni nahlas cvrlikali a pípali. Když přišel ještě blíž, zvuky se naráz změnily v hlasité mlhové sirény pronikající nad mořskou hladinou. Podíval se malým okénkem ve dveřích dovnitř. Slečna Sladeová předváděla svým žákům nějakou rozcvičku. Všichni měli ruce u úst jako kornouty a vypadalo to, jako by vyfukovali koutkem úst vzduch.

Dala jim gestem povel a sirény ztichly. Pak ji slyšel, jak volá „kůň“. Jako jeden začaly všechny děti sborově řehtat a ržát a znělo to překvapivě věrně. Jako by poslouchal u stáje s rozrušenými koňmi. V té chvíli si ho slečna Sladeová všimla. I ze svého místa za dveřmi viděl, jak se začervenala. Naznačila dětem, aby přestaly, a šla rovnou ke dveřím.

„Procvičujte si, chlapci a děvčata,“ řekla přes rameno, a když vyšla ven na chodbu, připadal si podle linoucích se zvuků jako v opravdové stodole.

„Pane Murdochu, máte něco nového?“

„Šel jsem domů k Agnes Fisherové, ale nebyla tam. Chystám se zkontrolovat všechny ateliéry, ale řekl jsem si, že se nejprve zastavím tady.“

Slečna Sladeová se zachmuřila. „Dnes znovu nepřišla do školy. Její bratr tvrdí, že je u sestry.“

Murdoch si vytáhl blok a tužku. „Víte, kde to je?“

„Ne, to nevím.“

„Mohl bych si promluvit s tím hochem?“

Slečna Sladeová chvilku zaváhala. „Asi budete muset. Přivedu ho.“

Vrátila se do třídy a zvuky dobytka na chvíli ustaly. Okamžitě se však ozvaly nanovo s velkou vervou, i když už nezněly tak skutečně. Murdoch ustoupil stranou a vtom se objevil Benjamin Fisher a za ním šla slečna Sladeová.

„Ráda bych byla u toho, pokud vám to nevadí,“ řekla.

Murdoch věděl, že tím chce říct, že ho nezná dost dobře na to, aby mu věřila, že nebude indiskrétní, což ho trochu popudilo. Nicméně respektoval její starost o žáky. Pokud jde o chlapce, když uviděl, kdo s ním chce mluvit, vypadal, jako by chtěl okamžitě vzít do zaječích. Dobrý dojem, který si Murdoch koupil minulý večer teplými masovými páji s omáčkou, zmizel. Murdoch si podřepl, aby měl obličej v úrovni chlapcova.

„Ahoj, Bene. Nechci tě dlouho zdržovat od vyučování. Mimochodem, znělo to opravdově, hlavně ty lodní sirény.“ Vzhlédl ke slečně Sladeové. „Pocházím z Nového Skotska a věřte mi, že jsem slyšel spoustu mlhových sirén, jak varují lodě.“

Přikývla, ale zdálo se, jako by Ben nic z toho neslyšel. Očekával nevyhnutelné. Důvod, proč s ním chce Murdoch mluvit.

„Jak jsem ti říkal, potřeboval bych si promluvit s tvou sestrou Aggie. Dozvěděl jsem se, že ani dnes není ve škole. Proč, Bene? Je jí špatně?“

Chlapec se na něho nepodíval. „Je u ségry.“

„Dělává to často?“

„Někdy, když…“

Větu nedokončil a ani nemusel. Murdochovi bylo jasné, že utíká z domu vždycky, když už to nemůže s otcem vydržet.

„Proč jsi nešel s ní?“

Pokud to bylo vůbec možné, Ben se scvrkl ještě víc. „Martha má místo jen pro Aggie.“

„A kde je Martha? Pokud vím, pracuje jako služebná.“

„Nevím, kde je. Nechtěla, abychom to věděli.“

Jeho hlas se opět vytratil.

„Ale Aggie řekla, kde je? Jenom Aggie, tobě ne?“

Benovy oči nervózně těkaly. „Jo, jenom jí.“

Murdoch věděl, že hoch lže, ale nechtěl na něho naléhat. Podle chlapcovy bázlivosti soudil, že si zvykl na brutální zacházení. Jestliže se rozhodl nechat si informaci o tom, kde je jeho sestra, pro sebe, Murdoch s tím nemohl nic dělat. Neměl v úmyslu překonat pana Fishera, pokud jde o násilí. Do rozhovoru vstoupila slečna Sladeová.

„Bene, pan Murdoch ani já nechceme Aggie ublížit. Právě naopak. Mohla… ehm… Možná že má nějaké potíže a my oba jí chceme pomoct.“

Hoch ukázal na Murdocha prstem. „To je polda?“

„Pokud se ptáš, jestli je pan Murdoch policista, pak ano, je. Šla jsem…, šla jsem se s ním poradit, protože si dělám o Agnes starosti. Benjamine, prosím tě, řekni nám popravdě, chápeš, o čem mluvím?“

Chvíli ji bedlivě pozoroval a potom přikývl: „Myslíte si, že má naštěkáno v boudě.“

Slečna Sladeová rychle skryla svůj šok nad vulgárností hochovy odpovědi.

„Popravdě, o tohle jsem si starost nedělala. Aggie omdlela, protože se nadýchala příliš kyslíku a nesnídala. To je vše.“

Teď bylo na Murdochovi, aby promluvil. Tentokrát zněl jeho hlas rozhodněji. Stále laskavě, ale nebylo pochyb, že mu dochází trpělivost.

„Benjamine, to, co jsi řekl slečně učitelce, bylo velmi neomalené. Gentleman se tak nevyjadřuje. Prosím, omluv se.“

Chlapec byl tak bledý, až se Murdoch lekl, že omdlí jako jeho sestra.

„Prosím za prominutí, slečno Sladeová. Nemyslel jsem to ňák.“

„Tak,“ opravila ho automaticky. „Nemyslel jsi to tak.“

„Ne, slečno.“

„Nemám vůbec v úmyslu žádat tě, Bene, abys zradil svoji sestru, ale ráda bych s ní mluvila, stejně jako tady pan Murdoch. Říkáš, že nevíš, kde teď Martha bydlí. Ale jen tak odhadem, kde by asi tak mohla být? Je to nějaký velký dům jako ty v Sherbourne Street nebo Berkeley Street?“

Chvíli přemýšlel. „To nevím, slečno. Martha nám o tom nikdy moc neřekla kvůlivá tátovi. Na začátku přišla párkrát domů a říkala, že je to parádní dům a že s ní zacházejí dobře. To je všecko, co vím.“

„Jak to místo dostala, Bene?“ zeptal se Murdoch.

„Našla pod lavičkou noviny.“

Slečna Sladeová a Murdoch si vyměnili pohled. „Chceš říct, že odpověděla na inzerát?“

„Ano, pane, přesně to udělala.“

Murdoch vytáhl z obálky fotografii novorozence a podržel ji Benovi před očima.

„Viděl jsi už někdy tu fotografii?“

Chlapec zamrkal, ale zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Umřel, že, ten malej?“

„Ano“

Než odešel ze stanice, přelepil Murdoch genitálie mladíka na druhé fotografii kouskem papíru, takže ho bylo vidět jen od pasu nahoru. Ukázal obrázek Benovi.

„Znáš toho mládence?“

„Ne, pane. Proč je zakrytý? Je to princ?“

„Pochybuji o tom, že je princ, a zakrytý je proto, že na sobě nemá žádné šaty.“

Ben se nervózně uchichtl: „A proč je nemá?“

Murdoch se rozhodl jeho otázku ignorovat. „Určitě jsi ho nikdy neviděl? Nikdy nepřišel k vám domů?“

Tady si byl Ben jistý. „Kdepak, pane. K nám domů nikdo nechodí.“

Murdoch vzal hocha za bradu a díval se mu do očí. „Říkáš mi pravdu, synku?“

Ben na něho zíral, ale jeho hnědé oči vypadaly prázdné, záměrně bezelstné.

„Ach ano, pane. Nikdá jsem žádnou z těch fotek neviděl.“

Slečna Sladeová se kousla do jazyka a neopravila jeho gramatiku. Murdoch hocha pustil, ale nepřesvědčil ho. „Díky, Bene. A teď mě poslouchej. Chci, abys slečně Sladeové řekl, jakmile se Aggie vrátí domů. Uděláš to?“

„Ano, pane. Ale Aggie půjde do školy, ne?“

„Možná se bude bát. Prokážeš jí velkou laskavost, když jí řekneš, že jí chceme pomoci. Pak dej vědět slečně Sladeové. Pro případ, že by Aggie chtěla znovu utéct za Marthou.“

„Ano, pane.“

„Teď se můžeš vrátit do třídy, Bene,“ řekla slečna Sladeová.

Chraptivé pokusy o imitaci zvířat utichly a ze třídy se teď ozýval obyčejný hluk dětí bez dozoru. Benjamin poslechl učitelku, ale ta zůstala ještě na chodbě. Murdoch zřetelně cítil její tíseň.

„Přijdeme tomu na kloub, madam, to vám slibuji. I kdybych měl klepat na dveře všech fotografů ve městě.“

Poznámka mu vysloužila poněkud zdráhavý úsměv slečny Sladeové.

„Cením si vaší pomoci, pane Murdochu.“

„Budu vás co nejdříve informovat o průběhu vyšetřování.“

Chvíli na něj hleděla a rozhodovala se o něčem, o čem neměl ani ponětí.

„Chviličku,“ řekla, šla do třídy a okamžitě se vrátila se stříbrným pouzdrem na navštívenky v ruce. Otevřela je. „Tady je moje vizitka. Budu velice ráda, když mě navštívíte na mé ubytovně. V kteroukoliv hodinu. Chci znát všechny výsledky vašeho šetření.“

Murdoch si schoval navštívenku do kapsy a dotkl se na pozdrav krempy klobouku.

„Hezký den, slečno Sladeová.“

Když kráčel zpátky k šatně, zaslechl, jak ze třídy vycházejí nové zvuky. Někdo pohvizdoval starou lidovou písničku, sladce a melodicky, jako by hrál na nějaký hudební nástroj. Podle toho, nakolik už slečnu Sladeovou poznal, usoudil, že ten zvuk vyluzuje ona.

KAPITOLA DEVÁTÁ

První ateliér sídlil ve druhém poschodí nad obchodem s galanterií, který byl momentálně mimo provoz. Po obou stranách budovy stály neobydlené domy. Někdo se pokusil potlačit atmosféru úpadku tím, že vchod napravo od galanterie nově natřel a na kliku pověsil tabulku s nápisem GREGORY’S EMPORIUM: VÍTEJTE A VSTUPTE. V rohu byla perokresba fotoaparátu na stativu. Murdoch poslechl a vstoupil. Téměř hned za vchodovými dveřmi bylo strmé schodiště pokryté rohoží, a pro případ, že by se zákazník mezi vchodem a schodištěm ztratil, visela na zdi další tabulka: ruka ukazovala vzhůru a pod ní stálo EMPORIUM – TUDY. Než vkročil Murdoch na první schod, v patře se otevřely dveře a vyšli z nich muž a žena. Mladí, oba se smáli, nevšimli si Murdocha a tulili se k sobě. Muž chytil ženu za obě půlky a přitiskl ji na sebe. Murdoch zaslechl výkřik odporu, který umlčel mužův polibek. Murdoch byl rozpačitý z toho, že se stal nechtěně svědkem tak důvěrného objetí, a zvolal: „Dobrý den, hledám fotoateliér.“

Jako by vystřelil z děla. Ti dva odskočili od sebe a zírali na něj. Dál kráčel po schodišti nahoru, směrem k nim.

„Dobrý den,“ pozdravil znovu a dotkl se klobouku na znamení pozdravu směrem k mladé ženě. Klobouk s širokou krempou jí sklouzl dozadu, jak ji muž objímal, a rychle si ho upravila. Měla na sobě světle hnědý vycházkový kostýmek s umělou květinou na klopě. On byl oblečen v hnědém tvídovém kabátu a na hlavě měl elegantní buřinku. Všechno na nich volalo do světa, že jsou novomanželé.

„Asi tudy, že?“ zeptal se Murdoch a ukazoval na dveře za nimi.

„Ano,“ odpověděl muž. Vzpamatoval se už z překvapení a v jeho hlase zazněl trochu podrážděný tón, přivinul nevěstu k sobě a scházeli po schodech dolů, ruku jí položil okolo pasu. Šlo se jim tak špatně, protože schodišťová šachta byla skutečně velmi úzká, ale on ji nechtěl pustit. Patří teď jemu.

Na dveřích visela další tabulka: GREGORY’S EMPORIUM: NEJPRVE ZAKLEPAT, AŽ POTOM VSTUPTE. A menším písmem Deštníky odkládejte v hale. Malá kresba složeného deštníku a šipka směrem ke stojanu vedle dveří. Teď tam nevisely ani kabáty a nebyl tu ani žádný deštník. Murdoch se rozhlédl kolem. Nemohl říci, že by na něho ateliér Emporium udělal zrovna dojem. Schodiště a hala vypadaly stroze, žádné obrazy, žádné závěsy na stěnách, jen vybledlá zelená malba na zdech. Buď potřebovalo to místo znovu vymalovat anebo barvě škodilo plynové osvětlení, což, jak všichni říkali, představovalo problém.

Rázně zaklepal a vešel dovnitř. Za stolem naproti dveřím seděla další mladá žena, asi tak ve věku oné stydlivé nevěsty, kterou právě potkal. Ovšem tato mladá dáma se na něho sebejistě usmála.

„Dobré jitro, pane. Vítejte v Emporiu.“

Měla na sobě střízlivé šaty z tartanového taftu a vlasy sepnuté do přísného drdůlku. Murdoch si sundal klobouk a odpověděl jí úsměvem.

„Novomanželé?“

Překvapené na něj pohlédla.

„Prosím, pane?“

Ukázal prstem na dveře za sebou. „Ti dva, co právě odešli. Hádám, že se právě vzali.“

„Ach, ano, přesně tak. Dneska ráno, myslím. Chtěli se nechat vyfotografovat před svatební snídaní.“

„Šťastný muž,“ řekl Murdoch.

Podívala se na papír před sebou.

„To ano. A vy, pane…?“

„Murdoch. William Murdoch.“

„Budete si přát svatební portrét?“

Murdoch pocítil v žaludku varovné zachvění. Ne že by ta mladá žena nevypadala a nechovala se profesionálně, působila dost sebevědomě, ale na jeho otázku reagovala příliš ostražitě.

V očích se jí objevil záblesk chladného podezření.

Falešně se uchichtl. „Ach ne, madam, já ne. Ještě jsem neměl to štěstí najít si nevěstu. Chtěl jsem se jen poptat na fotografii, kterou bych věnoval své drahé staré matce.“

Usmála se na něho. „To je od vás velice pozorné. Tak tedy malý portrét.“ Podívala se do bloku před sebou. „Vlastně teď máme čas. Obvykle to tak nebývá, míváme plno, ale je tu nějaká nečekaně zrušená objednávka.“ Usmála se na něho, že má takové štěstí, a podala mu papír. „Tady je ceník. Doporučuji vám, abyste si objednal pět kusů. Je to úsporné.“

Murdoch neočekával takový vývoj situace a nebyl si jist, jak zaplatí. Či jestli si to vůbec může dovolit. Doposud vyšetřoval na vlastní pěst.

„Můžete mi poslat účet?“

„Samozřejmě, to je obvyklý postup.“ V hlase jí malinko zazněla výčitka, jako kdyby zpochybňoval poctivost její firmy tím, že naznačuje, že jdou po penězích.

Vstala. „Zavolám pana Gregoryho, našeho fotografa. Buďte tak hodný a vyplňte zatím tento formulář, napište jméno a adresu.“

„Děkuji, slečno…?“

„Pardon, měla bych se představit. Jsem slečna Hillová.“

Znovu se usmála a její úsměv byl stejně falešný jako přehnaný Murdochův úšklebek. Pak mu podala nějaký papír a zmizela za dalšími dveřmi. Murdoch se papíru nevěnoval, ale rozhlížel se okolo sebe. Místnost nebyla nijak velká, ale vysoké okno sem propouštělo hodně světla a budilo tak dojem příjemné atmosféry. V rohu stálo několik křesel, čalouněných hezkým fialovým plyšem, vedle dveří byl mahagonový věšák na kabáty, na zemi ležel bohatě vzorovaný axminsterský koberec. Zřejmě to, co ušetřili na vybavení vchodu, investovali sem, kde to bylo vidět. Stěny lemovaly nekonečné řady fotografií a Murdoch si je šel prohlédnout. Podle počtu portrétů šťastných dvojic, které se snažily na záběrech tvářit vážně, všichni nastrojení ve svátečním, se tento fotoateliér zřejmě specializoval na svatebčany. Sem tam se objevil portrét vážně vyhlížejících mužů a několik portrétů žen. Zajímalo ho spíše pozadí, ale při této rychlé prohlídce si nevšiml ani obkladů z imitace dřeva, ani koberečku z leopardí kůže či ptačí klece, jež byly na stereoskopickém snímku Agnes.

Právě se vrátil na místo a vzal do ruky formulář, když přišla slečna Hillová, za níž kráčel zavalitý chlapík, který k němu napřahoval ruce hned ve dveřích.

„Dobré jitro, pane Murdochu. Jmenuji se Gregory. Bartoloměj Gregory. K vašim službám, pane.“

Hovořil se silným londýnským přízvukem.

Murdoch si s ním potřásl rukou. Gregory mu stiskl ruku velmi energicky. Ani formální černý oblek z česané vlny nezastřel, že v mládí pracoval manuálně. Měl široká ramena, teď pokleslá, a rukávy saka těsně obepínaly jeho paže. Murdoch cítil v dlani jeho tvrdé mozoly.

„Vlastně jsem hledal pana Lofta. Řekli mi, že tady míval ateliér. Před nějakým časem tu udělal pár hezkých fotografií pro mého bratrance.“

Gregory se ušklíbl a v ústech se mu zaleskly zlaté výplně na předních zubech.

„Passé a zapomenut. Možná bych měl říci, že si pan Loft užívá zaslouženého odpočinku. Ateliér jsem si koupil před několika měsíci. Změnil jsem jméno, abych se vyhnul nedorozumění.“

„Přijel jste sem přes velkou louži, pane Gregory?“ zeptal se Murdoch.

„Tělem i duší, zrozen tam, žiji zde,“ odpověděl Gregory. „Slečna Hillová mi řekla, že byste chtěl náš balíček pěti portrétů.“

„Přesně tak. Pro matku.“ Mávl neurčitě směrem k fotografiím na zdi. „Ale chtěl bych, aby měly hezké, úctyhodné pozadí. Dělá to lepší dojem, nemyslíte?“

„To bezpochyby, pane. Hádám, že jste obchodník, pane.“

„Jak vás to napadlo? Řekněme, že dělám do psacích strojů.“

„Dobrá volba, pane. Výkonní písaři jsou dneska velice žádaní. Nevím, co bych si počal bez slečny Hillové.“

Mladá žena seděla za svým psacím stolem, ale na znamení díků kývla hlavou.

Gregory zagestikuloval. „Co kdybychom se do toho dali hned?“

Přerušilo je zabušení na vstupní dveře. Dovnitř vrazil mladík s takovou vervou, jako by ho vehnal poryv větru. Měl deštník, který začal ihned oklepávat, a kapky z něj létaly, jako kdyby se tam otřepal mokrý pes.

„Zatracený počasí…“

Uprostřed věty se zarazil, protože si všiml, že jsou v místnosti lidé. „Ach, omlouvám se.“

Gregory si ho nevšímal a neměl v úmyslu ho představit.

„Odložte si na věšák, pane Murdochu,“ řekl. „Pojďme tudy, prosím.“

Nově příchozí zůstal stát na místě. Bylo jasné, že se nejedná o zákazníka. Pohledný mladý muž s tmavými vlasy a zastřiženým knírkem. Murdoch si pomyslel, že to může být nápadník slečny Hillové, ale ani ona se k němu nehlásila. Zvědavě se podíval na Murdocha a pak se posadil do jednoho z křesel.

KAPITOLA DESÁTÁ

Ateliér se nezdál o moc větší než recepce a ve vstupní hale i na schodišti byla stejně ubohá výzdoba. Dřevěná podlaha neměla koberec, chyběl tu jakýkoliv nábytek a stěny byly vybílené. Navzdory třem velkým oknům nestačilo mdlé světlo deštivého dne pro fotografické účely, a proto svítily dva plynové lustry. Mezi dvěma plošinami stála kamera na stativu s kolečky, obě pódia halila opona na ohnuté tyči, takže připomínala jakási miniaturní jeviště.

„Které se vám líbí, pane Murdochu? Můžete si vybrat. Téhle scenerii říkáme park. Je to přesná malba Allanovy botanické zahrady, kterou jistě znáte.“

Stáhl dozadu závěsy bližšího pódia a objevilo se neobratně namalované pozadí. Pavilon se mírně nakláněl a vypadalo to, jako by ho měl každou chvíli odnést poryv větru; několik keřů v popředí mělo podivnou zelenou barvu, obloha a špinavá oblaka na ní budila dojem, že se malíř neobtěžoval vymýt štětec. Uprostřed pódia stál chatrný dřevěný sokl, který vypadal jako mramorové sluneční hodiny.

„Buďte tak laskav, pane Murdochu, a postavte se tady. Otočte se malinko doprava. Dobré. Skvělé. Chviličku se nehýbejte.“ Gregory šel k aparátu a přijel s ním před pódium. Zmizel pod černým plátnem, posunul stativ trochu blíž a znovu se vynořil.

„Bude to ten nejfajnovější portrét, co jsem kdy viděl. Jste určitě člověk, který patří pod širé nebe. Musím přiznat, že bych nikdy neřekl, že děláte do obchodu.“

Murdoch se zašklebil a odhalil zuby. „Ale to právě dělám, pane Gregory, a myslím, že by ke mně líp seděl interiér. Jak vypadá ta druhá scéna?“

Gregory si vzdychl, dával tím zákazníkům najevo, jakou chybu dělají, když zpochybňují jeho výběr. Odhrnul druhý závěs a odhalil scénu, která byla prázdná až na dřevěnou židli uprostřed a malý stůl s roletou v pozadí. Murdoch si všiml, že pozadí tvoří malba obložené stěny. Něco v jeho výrazu muselo Gregoryho potěšit, protože se začal chovat znovu srdečně.

„Vím, že to nevypadá moc extra, ale na snímku to bude velice realistické. Člověk by si myslel, že jste seděl v pracovně prince z Walesu.“

Murdoch ukázal na dvoje dveře, umístěné vedle sebe na protější zdi.

„Máte tam něco, co bych mohl vidět?“

„Obávám se, že ne. Ty vedou do mých privátních místností a do temné komory. V temné komoře se vyvolávají fotky,“ dodal.

Murdoch se vesele zasmál. „No, nemyslím si, že je to zrovna místo, kde byste seděl s rozžatými světly.“ Procházel se po jevišťátku. „Lepší by byl koberec na podlaze. Máte ještě nějaké rekvizity, anebo je to všecko?“

„Samo, že mám. Nejdřív chci nějak usadit vás. Kecněte si a ulevte nohám.“

Murdoch vylezl na pódium a sedl si na židli. Gregory přisunul fotoaparát a zaostřil.

„Tak, tak, je to lepší. Vypadáte jako pán. Požádal bych vás o půjčku, kdybych si myslel, že mi ji dáte.“ Hlas tlumila černá látka. „Mám to tedy zmáčknout?“

„Myslel jsem, že sem dáte nějaký koberec.“

Gregoryho hlava se vynořila ven. „Právě jsem se na to chystal.“

Zamířil k velké skříni v rohu místnosti.

„Taky by se mi líbil nějaký květináč, obrazy, hodiny. Jeho Výsost určitě nesedí v prázdné místnosti,“ vysvětloval Murdoch.

Cítil fotografovu podrážděnost, ale řekl si, že je to jen naoko, že ho tím chce jen zastrašit. Zatímco se Gregory přehraboval věcmi ve skříni, prohlížel si Murdoch pozadí. Nedokázal říct, jestli je to totéž, které viděl na snímku Agnes Fisherové. Ani na jednom z nich nebylo nic zvláštního, podle čeho by se dalo určit.

„Co tenhle běhoun?“

Gregory hodil na podlahu kobereček s třásněmi. Vypadal překvapivě svěže a velký vzor s růžemi a liliemi hrál barvami.

„Jiný nemáte?“

„Nemám. Ale je zbrusu nový, jak vidíte.“ Šel ke stolu. „Dám sem tohle, vypadá to dobře.“

Nebyly to skutečné knihy, jen jejich desky.

„A něco zeleného? Kapradí nebo nějaká rostlina s velkými listy, říká se jim aspedastr.“

„Myslíte aspidistru? Ne, nic takového nemám.“

Murdoch vstal. „Možná zkusím něco najít sám. Uvidíme, co máte.“

Gregory se ani nehnul. „Jak je libo. Chci zákazníkům vyhovět, i kdyby to mělo trvat věčnost.“

Murdoch ukázal prstem na okna, zkropená deštěm. „Teď jich asi moc nebude.“

Přešel ke skříni, fotograf ho pozoroval. Našel tam kousek zeleně, ovšem nic z toho, co hledal, jen košík zohýbaného břečťanu. Vítězoslavně jej vytáhl.

„Vidíte, přece tady jenom něco máte! Na stole to bude vypadat opravdu dobře.“

„Pravda. Jak jsem to jen mohl přehlídnout!“

O kobercích nelhal. Další ve skříni nebyl a Murdoch v ní nezahlédl ani nic jiného z toho, co se vyskytovalo na stereoskopických fotografiích. Vzal hodiny, jejichž ručičky stále ukazovaly za deset minut tři, a zarámovanou reprodukci akvarelu, který musel být dílem stejného umělce, co vyrobil pozadí. Zdálo se, že se vyžívá v mdlých barvách a vágních, trochu nakloněných tvarech. Až po chvíli poznal Murdoch na obrázku Niagarské vodopády.

„To postačí,“ řekl a odnesl ty věci na scénu.

Beze slova, ale s neskrývanou netrpělivostí, si je Gregory od něho vzal. Akvarel pověsil na hřebík nad stolem a hodiny postavil na roh stolu napravo od židle. Zřejmě tak byly rozmístěny už předtím a Murdoch uvažoval, proč ten člověk nevěnuje své práci víc pozornosti. Možná proto, že považuje Murdocha za nezaměstnaného.

„V pořádku, pane. Sedněte si na židli a dejte paže křížem. Dobře. Velmi působivé.“

Vylezl zpod černé plachty, postavil se na bok k fotoaparátu, v pravé ruce držel šňůru od spouště.

„Teď se snažte nehýbat. Nehněte ani svalem. Dívejte se přímo do kamery.“ Zmáčkl knoflík. „Vydržte. Nehýbat se.“

Murdoch zaslechl kliknutí závěrky.

„Výborně. Hotovo.“ Gregory šel vyjmout desku z fotoaparátu. „Mohl bych udělat pro jistotu ještě snímeček, ale to si musí zákazník zaplatit.“

Murdoch vstal ze židle. „Nechejme to tak. Kdy budou snímky?“

Gregory byl naráz zase v dobré náladě. „Nejpozději pozítří. Teď si půjdu po své práci a nechám vás dokončit obchod se slečnou Hillovou.“ Napřáhl ruku k pozdravu. „Bylo mi potěšením vás vyfotografovat, pane Murdochu. Určitě budete spokojen.“

Smál se svým širokým, zlatem zdobeným úsměvem, ale když mu Murdoch pohlédl do očí, viděl tam jen chladnou lhostejnost. Gregory okamžitě uhnul pohledem, vykročil ke dveřím a zavedl Murdocha do druhé místnosti.

„Prosím, drahoušku, postarejte se tady o pána,“ zavolal na ženu za stolem, vrátil se do ateliéru a zavřel za sebou.

„Pojďte a posaďte se, pane.“ Už tu nebyla slečna Hillová. Tato žena byla starší, měla hubenou tvář s ostrým nosem a vystupující bradou.

„Kam se poděla slečna Hillová?“ zeptal se. „S tou jsem předtím jednal.“

„Šla na oběd,“ odpověděla žena a moc se snažila, aby to znělo příjemně.

„Škoda. A kdo jste vy, madam, že jsem tak smělý?“

„Jsem paní Gregoryová, s panem Gregorym, manželem, jste právě jednal.“ Neměla ani náznak přízvuku cockney.

„Správný chlapík, i když mluví trochu divně. Rozumí své práci.“

Přikývla, ale tvářila se nezúčastněně.

Murdoch se rozhodl vzbudit trochu žárlivosti. Člověk nikdy neví, co z druhého vypadne, když ho přemohou emoce. Pokračoval.

„Ta slečna Hillová, to je ale vážně pěkná mladá dáma, to se musí uznat. A určitě taky talentovaná. Je někdy taky na druhé straně stolu? Víte, jako jestli někdy nepózuje?“

„Ne, to nedělá.“

„To je škoda, podle toho, jak vypadá, by byla určitě moc populární.“

„Vyřídím jí váš názor, pane. Určitě jí to polichotí.“

Vytáhla ze zásuvky nějaký formulář. „Možná si teď můžu zapsat vaši objednávku a nezdržovat vás.“

Konec brnkání na notu žárlivosti. Paní Gregoryová k tomu byla naprosto hluchá.

Podala Murdochovi kus papíru. „Nezatrhl jste, kolik fotografií chcete, pane. Chápu to tak, že deset.“

„Ach, ne. To je moc. Dvě mi postačí. Jednu si nechám a druhou dám matce.“

Paní Gregoryová si vzdychla, chvíli vypadala, že ho zkusí přemlouvat, ale pak si to rozmyslela a namočila pero v kalamáři. „Tak tedy dva portréty. To budou tři dolary, prosím.“

„Tak to prr, madam. Ta mladá dáma říkala, že mi pošlete fakturu, protože momentálně tolik u sebe nemám.“

Paní Gregoryová se zamračila. „Slečna Hillová je tu nová a ještě neví, jak to tady chodí. Půlka se platí hned a druhá půlka ceny při předání fotografií.“

S touhle bradou nemělo smysl se hádat a kromě toho se sem chtěl ještě vrátit. Zalovil v kapse a vytáhl všechny mince, co měl u sebe.

„Mám pětasedmdesát centů. Budete se s tím muset spokojit.“

Shrábla peníze a dala je do pokladničky.

„Když už jsem zmínil matku,“ pokračoval Murdoch. „Moje drahá stará matka mi k Vánocům věnovala stereoskop a rád bych si přikoupil pár obrázků. Chtěl jsem se zeptat, jestli je neprodáváte, když děláte fotky.“

Pozorně ji sledoval a nezaznamenal žádnou reakci. Buď neměla tušení o možné přidružené výrobě ateliéru Emporium anebo byla skvělá herečka.

„Neprodáváme, je mi líto, pane Murdochu. Ale pokud vím, obchod pana Eatona nabízí široký výběr. Víte, kde to je, ne?“

„Samozřejmě, madam. Hned na rohu Queen a Yonge Street.“

„Správně. A teď mě, prosím, omluvte, musím pracovat.“

Otočila se na židli. Na stole ležel psací stroj, který byl předtím zakrytý. Vsunula do něj list papíru.

Murdoch vstal, vzal si z věšáku klobouk a kabát a šel ke dveřím. Provázelo ho klapání kláves. Paní Gregoryová vypadá jako zkušená písařka, pomyslel si. Škoda, že neměl příležitost podívat se, na jakém stroji píše. Mohl si ověřit Enidino tvrzení, že na úřadech dneska používají značku Remington.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

„Paci, paci, pacičky, táta koupí botičky.“ Kate Tibbettová něžně zpívala dvojčatům, každého chlapečka na jedné paži. Oběma se prořezávaly zoubky a ona měla nervy nadranc. Sotva ukonejšila a uspala Jamese, probudil se s křikem Jacob, a v minutě plakali znovu oba. Paže ji už bolely, jak je neustále chovala, chodila po malé ložnici, pak do obýváku a zase zpátky a tak pořád dokola. Přála si, aby měla aspoň hodinku volno a mohla ochutnat sladký spánek. Ale nebyl nikdo, kdo by ji vystřídal. Příbuzní žili daleko odtud a stejně by s ní neměli soucit. Jak sis ustlala, tak si ležíš, řekla by jí mrzutě matka. Ale Ralph o ni usiloval tak vášnivě, smetl její obavy z toho, aby nepodlehla jeho vášni dřív, než se vezmou. Tos měla vědět, odpověděl jí vztekle, když mu řekla, že čeká dítě. Ale ona nevěděla nic, a matce i otci udělala takovou ostudu, že pochybovala, zda jí vůbec někdy odpustí.

Když se sem nastěhovali, byl Ralph zpočátku pozorný a milující, ale jakmile začala být neohrabaná a ve vysokém stupni těhotenství, trávil stále víc času mimo domov. Řekl jí, že vzal práci v kanceláři, taková holka pro všechno, tvrdil, ale jeho finanční podpora nebyla štědrá a ona cítila nedostatek víc, než si byla ochotna sama sobě připustit. Nejednu noc usínala s pláčem, když čekala do časných ranních hodin, až se vrátí domů.

Ode dne, kdy se narodila dvojčata, býval pryč ještě déle. Řekl jí, že má ještě druhé zaměstnání, aby si přivydělal, a že pracuje jako noční vrátný v pivovaru Dominion na Queen Street.

Buď bez obav, Katuško. Přes noc si zdřímnu tak, že o tom ani nikdo neví.

Zdálo se, že práce navíc ho nijak neunavuje, a když byl jeden z těch mála večerů, kdy zůstal doma, pomyslela si, že vypadá stejně dobře jako jindy. Nosil teď oblek z česané příze té nejvyšší kvality, ale když se ho bojácně zeptala, řekl jí, že dostal darem od zaměstnavatele šaty, které on odložil. Jeho hlas byl plný výčitek. Nemáš potuchy, jaké to je pro mužskou hrdost přijmout dar z milosti, poznamenal a ona se rozplakala, znovu zraněna tím pocitem, že ona je všemu na vině.

Zastavila se. Obě miminka usnula. Vtip byl v tom uložit je do postýlky tak, aby se ani jedno nevzbudilo. Ohnula se a položila Jacoba křížem na jeho polovinu. Malinko zamlaskal, ale neprobral se. Opatrně dala Jamese na opačnou stranu postýlky. Nečekali, že budou mít dvě děti, a nemohli si dovolit dvě postýlky, a tak Ralph upiloval kousek dřeva a rozdělil prostor na dvě půlky. Chystala se tu přepážku zakrýt nějakou měkkou látkou, ale ještě na to nenašla čas. Kromě toho dvojčata rostla rychle a brzy jim bude tahle postýlka malá. Když se tak na ně dívala, zalila ji vlna něhy, bála se, že už to nikdy znovu nepocítí. Přikryla je dekou, kterou jí neochotně přenechala její nejstarší sestra. Byla plná skvrn, které se nedaly vyprat, ale zato měkká a teplá a ona za ni byla vděčná.

Odstoupila od postýlky. Na okenní tabulky bubnoval déšť a v pokoji panovalo šero a neveselo, že musela zapálit svíčku. Chvíli pozorovala, jak se plamínek třepotá a tancuje v průvanu ze dveří, pak šla k oknu a dívala se do šedé ulice. Sníh by byl lepší než tohle, alespoň když by přestal padat, slunce by svítilo a čerstvý bílý sníh by se třpytil pod modrou oblohou.

Opřela si čelo o okenní tabulku a zívla, jako by si měla vykloubit čelist. Byla ráda, že je v pokoji alespoň teplo. Dělníci z pivovaru si směli brát domů uhlí, které zbylo, a i když bylo plné prachu a kalu, takže se zdálo, že je z něj víc kouře než tepla, bylo to lepší než nic. A tak pokaždé když přinesl Ralph domů kýbl uhlí, ulevilo se jí, protože mu mohla věřit alespoň to, že tam pracuje.

Vrátila se k posteli. Obě děti tvrdě spaly. Lehla si, přikryla se a zavřela oči. Jen si na chvíli zdřímnout, dokud to jde.

Musela usnout, protože se naráz probudila. Děti stále tiše spaly vedle ní. Vzbudil ji zvučný a vzteklý hlas, který se jí ozýval nad hlavou. Kate něco zabručela. Fisher se vrátil domů a jako vždycky namol. Věděla, že někdy křičí kvůli ničemu, rozčiluje se kvůli posteli, počasí, štěnicím. Nejčastěji ovšem řval po dětech. Slyšela, jak dnes ráno odchází Ben do školy, takže jeho otec musí ječet na Agnes. Vzpomněla si na toho muže, který tu byl včera, ten, o němž si myslela, že přišel kvůli záškoláctví. Při tom krátkém setkání na ni zapůsobil laskavým dojmem. Kdyby děti neplakaly, byla by se s ním ráda chvilku zdržela a popovídala si. Shora zaslechla, jak Fisher do něčeho vrazil a začal hulákat, pak dívčin ustrašený hlas, zapištění. Určitě ji uhodil. Za těžkými mužskými kroky následovaly lehké krůčky. Další zapištění, pak pláč, Fishera bylo slyšet trochu déle, a pak nastalo ticho.

Slyšela na schodech zvuk rychlých kroků a ozvalo se bázlivé zaťukání na dveře. Nepohnula se. Další zaťukání, pak se kroky pohnuly jiným směrem a uslyšela otvírání vchodových dveří.

Přetáhla si přikrývku až přes uši. Nemohla nic dělat. Má svých vlastních starostí dost.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Broom & Co., ateliér na Queen Street, byl tak plný otupující úctyhodnosti, až se Murdoch divil, že se vůbec ráčí zabývat fotografováním někoho, kdo nepatří k britské aristokracii. Mladému muži za pultem ukázal fotografii mrtvého novorozeněte a vymyslel si povídačku o tom, že jeho strýc je na smrtelném loži, a jestli by je nemohl požádat, aby udělali jeho portrét. Mladík ohrnul nos a pohrdavě odpověděl, že takové fotografie nedělají. Jsou takoví, co je dělají, ale on neví, kde sídlí, a dal najevo, že to ani vědět nechce. Murdoch se ho pak zeptal, zda dělají stereoskopické fotografie, které vyprávějí nějaký příběh, a mladík si skoro vykroutil nos. Ne, neděláme, ovšem že ne. Murdoch ho požádal, zda by směl vidět ateliér, kde dělají fotografie, a mladík velmi neochotně souhlasil. Pozadí zde tvořil další obraz na plátně, tentokrát kvalitní – park se zámečkem v pozadí. Murdoch věděl, že je příliš brzy na to, aby někoho ze svého seznamu vyškrtl, ale instinkt mu říkal, že Broom & Co. jsou přesně něčím takovým, za co se vydávají – snobský a drahý ateliér, který se zajímá jen o boháče. Nepožádal, aby mu udělali další fotografie.

Zkusil ještě jeden ateliér poblíž Yonge Street. Toto místo vyhlíželo mnohem méně okázale a patřilo staršímu muži, Eliasi Thompsonovi, který vypadal, jako by trpělivě čekal na zákazníky, s rukama na stole a doutníkem v ruce. Když Murdoch vytáhl smuteční fotografii, povzdychl pro to ubohé ztracené jehňátko, ale řekl, že to není jejich práce. Ano, je tu pár fotografů, kteří tyhle obrázky dělají, ale nezná je jmény. Říkal, že zná série o panu Novomanželovi a služce, a myslí si, že jsou ohromné. Taky hodně oblíbené, ale pro něho moc nákladné, než aby se do nich pouštěl. Murdoch přemýšlel, jestli mu nemá ukázat fotografii aktu pana Novomanžela, ale rozhodl se, že ne. Ten muž se mu líbil a posunul ho na svém seznamu možných autorů pornografických obrázků až na samý konec.

Měl pocit, že zatím nic neudělal. Z těch tří fotografů, s nimiž se sešel, mu byl nejvíce nesympatický pan Gregory, ale to, že mu někdo není sympatický, nestačí k tomu, aby ho obvinil z vydávání pornografického materiálu, a navíc neměl dosud ani jediný důkaz, že Gregory tu dívku fotografoval. Ostatně, ty čtyři fotografie mohli také pořídit čtyři různí lidé, ačkoliv to nebylo příliš pravděpodobné. Připadalo mu, že mezi třemi stereoskopickými snímky existuje nějaká spojitost, alespoň pokud jde o obscénnost. Znechucený dosavadními výsledky svého pátrání se rozhodl zajít do Seymourova penzionu a zjistit, zda se nějak nepohne alespoň v této věci.

„River Street! River Street!“

Průvodčí vykřikoval jméno jeho stanice a Murdoch se posadil. Zdříml si, ukolébán teplem tramvaje. Šel k zadním dveřím a tramvaj zastavila dost dlouho na to, aby stačil vystoupit, a pak se jeho kroky ozývaly na cestě jako kopyta koně, který se těší do stáje.

Déšť se změnil v mokrý sníh, který se mu usazoval v mezeře mezi krkem a límcem. Přitáhl si šál těsněji ke krku. River Street se nacházela na východní straně hranic města a mezi domy, jež ji lemovaly, byly volné pozemky, všechny zarostly býlím a působily skličujícím dojmem. Před ním kráčela žena, která se snažila zvládnout deštník a dva balíčky a u toho si ještě přidržovala sukni, aby se nedotýkala mokrého chodníku. Vzpomněl si na slečnu Sladeovou a na její podivné, nicméně praktické kalhoty. Ta by neměla žádný problém pohybovat se v nevlídném počasí. Věděl, že jeho Lize by se líbila, a cítil zvláštní směs viny a potěšení. Jestlipak by se mladá učitelka líbila i paní Jonesové? Nebyl si jist, ale nemyslel si, že by si zrovna padly do noty. Z nějakého důvodu si kvůli tomu vzdychl.

Zrychlil krok, aby ženě nabídl pomoc s balíčky, ale ta zabočila do předzahrádky jednoho z domů. Dveře se otevřely ještě dříve, než zazvonila, ven vyšla dívčina v uniformě služebné, aby jí pomohla, a obě zmizely uvnitř.

Jak se blížil k hoblovně, slyšel Murdoch bušení parních motorů, které poháněly stroje. Továrna měla napilno, na dvoře ležely srovnány jedna na druhé tucty klád a čekaly, až budou přepraveny dovnitř k ohoblování. Murdoch se zastavil u plotu, zavalen náhlou vlnou nostalgie. Před deseti lety pracoval v dřevorubeckém táboře u Hunstville. Navzdory těžké práci a společnosti obhroublých mužů tam byl šťastný. Vyspěl tam, fyzicky i duševně. Jen jeho potlačovaná ctižádostivost ho z tohoto života vyhnala, až se nakonec usadil v Torontu a dal se k policejnímu sboru. Zpočátku, když se nedostával k pořádné práci, o své volbě pochyboval. Ale před třemi lety ho vyzvali, aby se stal členem nově vytvořeného pátracího oddělení, a tam se mu líbilo mnohem víc. Protože byl vyznáním římský katolík, věděl, že má pramalé šance na postup, ale vynahradila mu to zajímavá práce a větší svoboda, než když pracoval ještě jako obchůzkář. Nevadilo mu ani to, že musí být kdykoliv k dispozici. Kdyby se oženil, mohlo by to dělat problémy, ale to bude řešit, až – a jestli vůbec – k něčemu takovému dojde. A proč se jeho myšlenky neustále vracely k tématu manželství? Připadal si jako pes, který se vrací pro svoji zahrabanou kost a přemýšlí, jestli ji už má vyhrabat a jestli bude chutná.

Murdoch se rozhlédl kolem sebe. Ulice i dvůr zely prázdnotou. Jeden skok a ocitl se za plotem. Dopadl na jednu z klád, které ležely na dvorku, místy ve dvou až třech vrstvách na sobě. Déšť způsobil, že byl jejich povrch kluzký, stejně jako když se klády plavily po řece. Uklouzl a skoro ztratil rovnováhu, ale pokrčil kolena, vyhodil paže nahoru a udržel se. K čertu, potřeboval by svoje mačky, jeho boty neposkytovaly dostatečnou třecí plochu. Nicméně teď zrychlil krok tak, že skoro utíkal. Dva roky po sobě vyhrál soutěž, kdo nejrychleji přejde přes klády. Vtip spočíval v tom, že člověk musel přenést těžiště níže, až k chodidlům, a doskočit rovnou doprostřed klády, aby se nezačala točit. Pády byly nebezpečné, protože ohromné klády se mohly ve vodě posunout a pořádně člověka udeřit. V době, kdy tam pracoval, se takhle zranili dva muži, jeden z nich zranění podlehl.

„Hej, co to tam k sakru děláte?“ Ve vratech pily se objevil nějaký muž a zíral na něj.

„Jen provádím inspekci vašeho zboží,“ zavolal Murdoch. „Sleduji, jestli jsou klády u sebe natěsno. Anebo chcete, aby si někdo z vašich dělníků zlomil nohu?“ Otočil se a běžel zpět. Doufal, že znovu neuklouzne a nebude vypadat jako blázen.

„Cože? Jakou inspekci?“

Než mohl ten člověk dál protestovat, Murdoch doběhl k plotu.

„Zdá se, že je všechno v pořádku,“ zavolal a přeskočil přes plot.

„Hej! Vraťte se,“ křičel ten muž, ale Murdoch mu rychle mizel z dohledu. Zadýchal se, ale ta rozcvička mu udělala dobře.

O pár domů dál od pily našel číslo 108. I tady bylo bušení parního stroje ještě slyšet, nebo spíše cítit – malé a trvalé zemětřesení rachotící pod povrchem silnice.

Murdoch se na chvíli zastavil, aby popadl dech, a ohlédl se přes rameno, jestli ho ten podrážděný hlídač nepronásleduje. Všude klid. Otevřel rychle branku a šel ke dveřím. Už tu byl v létě, když jeli se Seymourem na cyklistický výlet, ale tehdy vypadal dům nudný, jen s hnědými ozdobami a několika keříky v předzahrádce. Dveře teď měly zářivou barvu pryskyřníku a vpředu si všiml několika zdobených stojanů, v nichž rostly v létě nepochybně květiny. Naleštěné mosazné klepadlo mělo tvar lví hlavy. Murdoch zvedl kruh, který drželo zvíře v tlamě, a zabušil jím na dveře. Nikdo nereagoval. Po třetím pokusu se to už chystal vzdát, když vtom se dveře pootevřely a škvírou vykoukl ven nějaký muž.

„Co chcete?“ zašeptal chraptivým hlasem.

Murdoch nedokázal potlačit svůj šok z toho, jak muž vypadá. Celou pravou tvář pokrývala černomodrá zjizvená pokožka, důsledek vážných popálenin, svěšené rty odhalovaly růžovou vnitřní tkáň jeho úst. Prsty na ruce měl sevřené jako pařát.

„Jdu navštívit pana Seymoura,“ řekl Murdoch. Když tu byl naposledy, otevřela mu paní domácí, příjemná vdova ve středních letech.

„Kdo jste?“

„Jmenuji se Murdoch. William Murdoch.“

„Vy jste jeho přítel nebo co?“

„Ano, přítel.“

Nepokračoval dál, protože nechtěl rozvířit klepy, kdyby odhalil, že je detektiv.

„Není tu.“

Murdoch se donutil k tomu, aby jednal zdvořile. S takovým zohyzděním měl ten muž právo na nevrlost.

„Nevíte, kdy se asi vrátí?“

Jejich oči se setkaly a Murdoch si uvědomil, že ten muž je zřejmě stejně starý jako on. Stopy po ošklivých popáleninách a zbytky vlasů na popálené hlavě z něj dělaly člověka mnohem staršího. Zabručel a snažil se chovat trochu laskavěji.

„Nebude pryč dlouho, šel jenom něco zařídit.“ Ustoupil dozadu. „Můžete jít dál.“

Murdoch vešel do chodby. Svícen vrhal trochu světla, v němž se ukazovaly holé vybílené stěny. Na zemi bylo voskované plátno, žádné koberečky, které by trochu chránily před chladem. Na obyčejném dřevěném věšáku visel černý převlečník a fedora. Měl divný pocit, jako by se nacházel v nějakém řeholním zařízení. Tohle si z minulého léta nepamatoval.

„Bydlí tu ještě paní Pangbournová?“

„Ne, před pár měsíci se odstěhovala do Calgary.“ Neochotný vrátný se šinul pryč. Ať ho popálilo cokoliv, muselo mu to také zlomit nohu nebo pánev, protože silně kulhal.

„Vy jste pan domácí?“ zavolal za ním Murdoch ve snaze navázat nějakou konverzaci.

Ale muž neodpověděl a zmizel v zadním pokoji. Z chodby vedly další dvoje dveře, ale na žádných nevisely závěsy, což dodávalo vstupní chodbě strohý ráz. Neměl se kam posadit, a tak postával trapně u dveří a přemýšlel, jestli nemá vytáhnout toho mrzouta z jeho brlohu. Najednou se otevřely vchodové dveře a v závanu mrazivého vzduchu vběhla do chodby žena v dlouhém pršiplášti, který se leskl deštěm. Okamžitě se zastavila.

„Proboha, to jste vy, pane Murdochu!“

Murdoch ji pozdravil klepnutím na krempu klobouku. „Já, ehm. Je mi líto, že si jaksi nepamatuji…, madam.“

Žena si jedním trhnutím sundala černý mužský plstěný klobouk, který měla naražený až těsně nad oči.

Usmál se. „Ach, prosím za prominutí. Dobré odpoledne, slečno Sladeová.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Amy Sladeová ho znepokojeně pozorovala. „Skutečně jsem vás nečekala tak brzy. Co jste zjistil?“

„Bohužel, nic moc. Ještě jsem nenašel toho fotografa.“ Všiml si zklamání v jejích očích a spěšně pokračoval. „Ale hodlám pokračovat dál. Najdu ho.“

Kývla hlavou. „Jestli se Agnes nevrátí brzy do školy, budu to muset nahlásit našemu úředníkovi, který má na starosti neomluvené absence.“ Otočila se, aby pověsila svůj mokrý plášť. „Uf, tahle pogumovaná látka dobře chrání před deštěm, ale je tak lepkavá a vlhká, že to není o moc lepší, než kdyby člověk promokl.“

„Vlastně jsem přišel za Charlesem Seymourem,“ řekl Murdoch. „Neuvědomil jsem si, že bydlíte na stejném místě.“

„Dala jsem vám navštívenku.“

„Musím se přiznat, že jsem si vaši adresu nepřečetl.“

Muž, který předtím otevřel dveře, vystrčil hlavu ze dveří svého pokoje. „Ach, to jste vy, Amy. Všechno v pořádku?“

„Samozřejmě, Johne. S panem Murdochem se známe. Přišel za Charliem.“

„Říkal mi to. Charlie bude zpátky coby dup.“

„Venku je tak hnusně, myslím, že nám šálek čaje udělá dobře. Pane Murdochu, pojďte dolů do kuchyně. Dáte si s námi, Johne?“

„Ne, děkuji.“

„Pojďte, alespoň vás představím.“

John vyšel neochotně jako týraný pes ze své boudy.

„Pane Murdochu, to je John Reordan, Johne, tohle je pan William Murdoch. Pracuje s Charliem.“

Reordan si poškrábal levou dlaní, která vypadala jako pařát, pravou a váhavě ji natáhl.

Murdoch mu také podal ruku. „Ano, jsem vyšetřující detektiv ve stejné stanici.“

Reordan naráz uskočil dozadu. „Opravdu? No, pane vyšetřující detektive, já si třesu rukama jen s těmi, kdo si vydělávají na chléb svůj vezdejší svým potem. Vy k nim nepatříte.“ S tím se otočil a odbelhal se pryč.

„Johne! Nebuďte přece blázen,“ zavolala za ním Amy, ale on ji ignoroval a zabouchl za sebou dveře.

Vzdychla. „Prosím za prominutí, pane Murdochu. Nikdy nedokážu odhadnout, jak se zachová.“

„To není vaše chyba. Zřejmě má nějaké špatné zkušenosti a nedokáže se od nich oprostit.“ Murdoch se snažil mluvit příjemně, ale ve skutečnosti ho Reordanovo chování rozzlobilo. Kdyby tu nebyla slečna Sladeová, pořádně by mu vynadal. „Kromě toho nemá pravdu, kdybyste mě viděli v parném létě, mysleli byste si, že si vydělávám na svůj chléb v potu tváře.“

Odměnila ho smíchem, který jí slušel.

„Ale i tak bych si rád dal ten čaj,“ dodal.

„Samozřejmě. Tudy, prosím.“

Murdoch šel za ní a snažil se jí nedívat na nohy. Vlhké vlněné kalhoty se jí lepily na lýtka.

„Prosím, posaďte se,“ vyzvala ho, když vešli do kuchyně. „Trochu přiložím do ohně.“

Zdálo se, že kuchyň je společnou místností podnájemníků, což bylo v penzionech obvyklé. Murdocha znovu překvapilo strohé vybavení. Uprostřed stál malý opotřebovaný stůl z borového dřeva a okolo něho čtyři obyčejné židle. Dvě čalouněné židle trůnily pod oknem. Většinu místa u dveří zabíral velký kredenc, naproti stál sporák. Vše bylo stejně úzkostlivě čisté jako vstupní hala. U dřezu se nepovaloval ani jeden neumytý talíř nebo hrnek. Sporák byl natřený hezky načerno a velký hrnec na jednom z hořáků vypadal jako nový. Vařilo se v něm něco, co lahodně vonělo. Amy nadzvedla pokličku a přivoněla.

„Bramboračka, Johnova specialita.“

„Jeho irské dědictví, předpokládám.“

Přikývla. „Myslím, že i proto cítí vůči policistům antipatie.“

„Ale určitě není tak nepřátelský vůči Seymourovi.“

„To ne. Jsou nejlepší přátelé.“ Uhladila si dozadu pár uvolněných pramínků vlnitých vlasů. Což nebylo nutné, pomyslel si Murdoch. Z jejího pevně sepnutého drdolu uniklo jen pár vlasů. Byla to atraktivní žena, i navzdory svému sklonu k přílišné vážnosti, a on si všiml čehosi v Reordanových očích, když se na ni díval. Murdocha napadlo, že ona neomalenost, kterou vůči němu projevil, je možná spíš osobní než daná jeho původem.

„Pan Reordan je váš domácí?“

Podívala se na něho s údivem. „Ne, není.“

„Někdo se o váš dům dobře stará.“

„Žijeme tu všichni společně a snažíme se být k sobě navzájem ohleduplní.“

Murdoch nedokázal ani za nic pochopit, proč je z téhle banální konverzace tak nesvá, ale bylo tomu tak. Možná proto, že jako svobodná žena sdílí podnájem se svobodnými muži a není tu žádná domácí, která by jí dělala garde.

„Jsou tu ještě další podnájemníci?“

„Ano, bydlíme tu čtyři. Je tu s námi ještě pan Timothy Wilkinson.“

Amy zaměstnávala příprava čaje. Vzala z police v kredenci čajovou konvici a nasypala do ní tři vrchovaté lžičky čajových lístků z krabičky. Murdoch věděl, že paní Kitchenová, jeho domácí, by s tím nesouhlasila, protože Amy nejprve konvici nezahřála, ale on to samozřejmě nijak nekomentoval. Postavila na stůl dva šálky s talířky. Porcelán zdobil jemný květinový vzor a zlatý okraj. Byl lehounký jako skořápka. Na poškrábané desce stolu vypadalo to nádobí poněkud nemístně.

„Myslím, že máme i něco sladkého, pokud se nepletu,“ řekla a sundávala víčko z krabice na stole. Zamračila se. „Mrzí mě to, ale ne. Někdo to už snědl.“

Aha, to je ta vzájemná ohleduplnost, pomyslel si Murdoch.

Nalila čaj do šálků a podala mu mléko a kostkový cukr. Konvička na mléko a cukřenka byly stříbrné.

„Předpokládám, že to Seymour mě doporučil,“ řekl. „Přemýšlel jsem, proč jste si vybrala zrovna mě.“

„Ano, Charlie si vás velice váží. Já, ehm, potřebovala jsem někoho bezúhonného. Byla jsem mu velmi vděčná za to, že vás doporučil.“

„Takže jste mu tu fotografii ukázala?“

Amy roztomile usrkávala ze svého čaje, talířek v jedné ruce, šálek v druhé, jako dobře vychovaná dívka.

„Ne, neukázala. Víte, podle mého názoru, pokaždé, když se někdo podívá na tu odpornou fotografii, třeba i s dobrým úmyslem, to dítě je znovu zneužito. Vy jste si ji musel prohlédnout, ale kdyby šlo o někoho jiného, byla bych raději, aby ji nikdo další už neviděl.“

Murdoch věděl, že pokud půjde tento případ před soud, což bude nutné, když najde pachatele, ta fotografie projde rukama řady mužů, kteří si ji budou prohlížet. Raději o tom ale pomlčel.

„Řekla jsem mu jenom, že mám jednu složitou právní záležitost, která se týká jednoho z mých žáků,“ pokračovala Amy. „A on mi navrhl, abych si promluvila s vámi.“

Nastalo trapné ticho. Murdoch se snažil přijít na to, jak pokračovat, aniž by prozradil Seymourovu situaci. Vysvobodila ho.

„Vyprávěl mi o těch anonymech a o tom, jak asi víte, že na něho padl stín podezření. Nijak se o to nepřičinil a je to hrozně nefér.“ Odložila šálek i podšálek na stůl. „Myslím si, že je hanebné, když se nějaká licoměrná osoba sníží k něčemu takovému.“

Murdochovi se líbilo slovo licoměrná, které ještě nikdy předtím neslyšel. Přidal si je do své slovní zásoby.

„Souhlasím. Pokud se člověk v jeho postavení skutečně věnuje nějakým protizákonným aktivitám, pak ten, kdo ho obviňuje, by měl vystoupit a říct přímo, o co se jedná.“

Ke svému překvapení si všiml, že se slečna Sladeová poněkud začervenala. „O tom, co je protizákonným jednáním, by se dalo někdy diskutovat, nemyslíte?“

Murdoch se jí chystal odpovědět, že ne, že si nemyslí, že existují nějaké pochybnosti o tom, co je psáno v zákonu a co ne, ale než mohl zabrouzdat do těchto kalných vod, zaslechl otvírání vstupních dveří a nějaké lidi.

„To bude asi Charlie,“ řekla slečna Sladeová, vstala a šla ke dveřím. Murdoch ji sledoval, zvědavý na to, jak seržanta přivítá. Byl o dobrých pár let starší než ona, ale koneckonců svobodný. A docela perspektivní, pokud nepřijde o místo.

Vystrčila hlavu ze dveří. „Charlie, jsme tady. Přišel tě navštívit pan Murdoch.“

Varuje snad Seymoura, ptal se v duchu Murdoch sám sebe. Není příliš podezřívavý?

Seržant vešel do kuchyně. Neměl ve zvyku dávat příliš najevo své pocity, ale Murdoch rychle vyhodnotil, že Seymour rád vidí slečnu Sladeovou a že je to vztah platonický, nejde o románek mezi nimi, a že jeho reakce na Murdocha je poněkud ambivalentní, jakási směs potěšení a obav.

„Wille, dobré odpoledne přeju. Tam je ale zima, co?“ Podal Murdochovi ruku. Měl na sobě tvídové sako a kalhoty a okolo krku omotanou šálu. V domácím oblečení vypadal mladší a méně zarputile než v policejní uniformě.

Hned za ním se belhal mladík, vysoký a mimořádně zarostlý. Nezastřižený hnědý plnovous mu zakrýval tvář od lícních kostí až po horní knoflík kabátu. Vlasy měl husté a drátovité a trčely mu po stranách hlavy, takže vypadal, jako by neustále stál ve větru.

„To je Tim Wilkinson. Time, rád bych ti představil svého kolegu Willa Murdocha.“

Murdoch zaváhal, přemítal, zda bude tento podnájemník stejně hrubý jako Reordan. Wilkinson si otřel dlaně stejným gestem jako Reordan a okamžitě podal Murdochovi ruku.

V houštině vousů se v širokém úsměvu rozzářily jeho zuby.

„Rád vás poznávám, pane Murdochu. Tady náš přítel o vás krásně mluví.“

Murdoch se skromně usmál.

„Dáte si vy dva trochu čaje? Udělala jsem čerstvý.“ Amy sundala z konvice panenku. Nalila všem čaj a Seymour s Wilkinsonem si sedli ke stolu, všichni si tak byli naráz blíž. Amy znovu převzala iniciativu.

„Zrovna když jste vešli, Charlie, tak jsme s panem Murdochem mluvili o těch dopisech.“

„Nechutné,“ zamumlal Wilkinson poněkud dvojsmyslně.

Seymour upil ze svého šálku. „Zajisté. Objevilo se něco nového, Wille?“

Zdálo se, že tahle domácnost nezná tajemství, a Murdoch proto neviděl důvod, proč by měl mlčet.

„Zatím nic. Proto jsem za tebou přišel. Myslel jsem, že bychom si mohli spolu projít všechny možnosti. Kohokoliv, kdo by proti tobě mohl něco mít.“ Usrkl čaje. „Cokoliv, co děláš a někdo by to mohl považovat za nezákonné.“

Jeho společníci zareagovali, jako by slunce zahalil mrak, docela kraťoučce, ale dost na to, aby ztuhli a trochu se semkli k sobě, aby se zahřáli.

„Myslím, že by se slušelo, abyste definoval termín ‚nezákonný‘,“ ozval se Wilkinson a jeho hlas zněl agresivně.

Seymour se usmál. „Musíš mému příteli odpustit, Wille. Studuje druhým rokem na Osgoodově právnické fakultě. Nemůže si pomoci.“

Murdocha zarazilo, jak moc se Wilkinsonova slova podobají slovům slečny Sladeové. Chtěl se pustit do debaty, ale Seymour vstal. Šel ke dřezu a opláchl svůj šálek. Když promluvil, stál k Murdochovi zády.

„Něco ti povím, Wille. Vím, že je to tvoje práce, ale ušetřím ti čas. Je jasné, že někdo má na mě pifku a snaží se mi uškodit, ale netuším, kdo by to mohl být.“ Vrátil se ke stolu. „A navzdory tomu, co říkal Tim, já jsem si dobře vědom toho, co se hodnotí jako nezákonná činnost.“ Vzal ostatní prázdné šálky. „Já ti přísahám, že mám čisté svědomí.“

Murdoch si všiml sotva znatelného souhlasného přikývnutí jak ze strany slečny Sladeové, tak ze strany budoucího právníka. Nevyslovili Amen, ale jako by to udělali.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Posledních pár dní měl Murdoch dojem, že mu chce paní Kitchenová něco říct. Protože se cítil provinile, pokud šlo o jeho neposvěcený vztah s Enid Jonesovou, očekával, že mu jeho bytná hodlá udělit malou lekci o učení katolické církve a o nebezpečí poměru s těmi, kdo nevyznávají pravou víru. Byl proto připraven, když se připojil k ní a k Arthurovi na jejich pravidelném povídání po večeři. Protože Murdoch chtěl přijít včas na soutěž v psaní na stroji, Beatrice nachystala večeři dříve a dala si na jeho jídle záležet víc než obvykle. Povedla se jí skutečně výtečná pečeně. Dokonce mu udělala jeho oblíbený moučník s bohatou polevou. Byl najedený a bříško se mu zakulatilo, když se posadili k horkému čaji u krbu v přijímacím pokoji. Arthur vypadal poněkud unaveně a uzavřeně, ale to nebylo při jeho proměnlivém zdraví nic neobvyklého. Murdoch přemýšlel, co by mohl nabídnout jako téma k diskusi. Často probírali případy, na nichž pracoval, protože Arthur říkal, že tak alespoň zůstává ve styku s okolním světem, jehož součástí už nebyl. Z Murdochovy strany ovšem nešlo o pouhý altruismus. Cenil si jejich postřehů. Arthur měl bystré analytické myšlení a Beatrice uvažovala vždy velmi prakticky. Z ohleduplnosti k ní se však Murdoch nezmínil o fotografiích a o Agnes Fisherové. Jedovaté dopisy nabízely mnohem bezpečnější manévrovací prostor a oba ho bedlivě poslouchali, když popisoval Reordana a Wilkinsona a vyprávěl o tom, co se přihodilo v penzionu. Neřekl jim ovšem, že čtvrtým podnájemníkem byla Nová žena. Věděl, že Beatrice má dost potíží vyrovnat se s faktem, že učitelka bydlí s muži, a on chtěl slečnu Sladeovou jaksi chránit.

„Je rozdíl mezi tím mít čisté svědomí a být zločincem,“ řekl Arthur. „Podle zákona, jestliže ukradnu sousedovi koně, jsem zloděj. Ale co když vím, že toho koně týrají a jediný způsob, jak ho zachránit, je odvést ho od jeho majitele? V takovém případě bych řekl, že mám čisté svědomí.“

„To, co říkáte, dává smysl, Arthure. Všichni tři se začali chovat vyhýbavě, když jsem se přímo zeptal, jestli Seymour nedělá něco nezákonného. Ale nemám ani tušení, co by to mohlo být.“

„Není třeba bigamista?“ zeptala se paní Kitchenová. „Předpokládáte, že je vdovec, ale co když ne? Co když si pro sebe skvěle zdůvodnil, proč opustit manželku, možná se chovala nemravně anebo prostopášně? Pak pozná tuhle učitelku a zamiluje se. Nabídne jí sňatek, i když ví, že není z právnického hlediska volný.“

Oba muži na ni zírali.

„No tohle, paní Kitchenová! To je geniální nápad! A kdo by pak posílal ty dopisy?“

„Možná jeho skutečná manželka.“

„Něco na tom je, Wille. Nemyslíte?“ Arthur se zazubil.

„Musím říct, že jsem si nevšiml ani náznaku něčeho romantického mezi slečnou Sladeovou a panem Seymourem.“

„Hmm, určitě by nechtěli, abyste o tom věděl, ne?“

„Takže vy si myslíte, že by ta učitelka o té druhé ženě věděla, a přesto si ho vzala?“

„Proč ne?“ ozval se Arthur. „Ženy se chovají bláznivě, když jsou posedlé nějakým mužem.“

„A stejně tak muži,“ dodala jeho manželka.

„Není to ale totéž,“ odporoval Arthur.

Paní Kitchenová vypadala, jako by se chtěla kvůli tomu přít, ale nakonec se do hádky nepustila. „No, je jasné, že něco není v pořádku, a já jsem pevně přesvědčena o tom, že pan Murdoch zjistí, co to je.“

Její tón jasně naznačil, že nehodlá v této diskusi pokračovat. Pohlédla na hodiny na krbu, které začaly odbíjet šestou.

„Páni, to to utíká. Neradi bychom, abyste přišel pozdě. Už jste dopil čaj, pane Murdochu?“

„Ano, děkuji.“

A je to tady, pomyslel si a sbíral síly, ačkoliv si nebyl jist na co.

Beatrice se podívala na manžela. „Mám mu to říct, Arthure?“

„Raději ty.“

„Říct mi co?“

Beatrice si položila ruce do klína. Ne, tohle nebude přednáška o Enid. Na to mu připadala příliš rozčilená.

„Pane Murdochu, během posledních tří let jste se stal mým i Arthurovým drahým přítelem, opravdu drahým… Ach Arthure, musíš mu to říct ty.“

Murdoch čekal, zatímco si Arthur tahal za noční čepeček, který nosíval. Nakonec vyhrkl: „Budeme muset odejít, Wille.“

„Odejít? Jako z domu, myslíte?“

„Ano,“ skočila do toho Beatrice. „Víte, někteří doktoři věří, že čerstvý vzduch a odpočinek mohou vyléčit souchotě. Čirou náhodou jsem v novinách našla inzerát, že jeden hotel v Muskoce hledá hospodyni. Je to spíše něco jako sanatorium a všichni hosté jsou lidé s touto nemocí. Hotel stojí přímo u jednoho z velkých jezer a vzduch je tam svěží, jako by přicházel rovnou z nebe. Chlubí se tím, že většina jejich hostů odtud odchází zcela vyléčena.“

Odmlčela se a v mysli všech tří se vznášela nevyřčená otázka. Bude to platit také v Arthurově případě?

„Napsala jsem jim a před několika dny mi odpověděli. Nabídli mi to místo. Namísto pravidelné mzdy jsou ochotni nám poskytnout pokoj a stravu a Arthurovi léčení.“ Podívala se na Murdocha, oči se jí zalily slzami. „Jak bych to nemohla přijmout, jestliže to znamená, že se Arthurovi uleví? Ale mám starost o to, že tu zůstanete sám.“

Murdoch vyskočil a políbil ji na tvář. „To je přece skvělá zpráva! A se mnou si vůbec nedělejte hlavu. Jsou tu i jiné penziony, žádný ani trochu takový jako ten váš, samozřejmě, ale…“

Beatrice, stále ještě vyvedená z rovnováhy jeho projevem náklonnosti, pokývala hlavou na svého manžela.

„Řekni mu zbytek, Arthure.“

„Přemýšleli jsme o tom, jestli byste v domě nemohl zůstat a starat se o něj místo nás, dokud budeme pryč. Matku zaměstnají v hotelu, a tak moc neutratíme, a rádi bychom si tenhle dům udrželi, dokud neuvidíme, jak se mi tam povede. Oba bychom byli klidnější, kdybychom věděli, že se o dům staráte vy.“ Ušklíbl se. „Samozřejmě, nemusíte pro nikoho vařit. Mohou se stravovat sami, anebo jim může vařit paní O’Brienová odvedle. Když pronajmeme dva pokoje, tento a ten vedle vašeho, kde bydlela paní Jonesová, měl by příjem pohodlně stačit na veškeré náklady.“

„A oplátkou za vaše služby vám slevíme na nájemném.“

Oba pozorovali Murdochovu tvář. Ten přímo zářil. „To zní jako ta nejlepší nabídka, jakou jsem kdy dostal. Ovšemže to pro vás udělám. A zapomeňte na ten nesmysl o slevě na nájemném, budu přispívat řádným dílem.“

Beatrice se na něho zamračila: „Nedohodneme se, pokud nepřijmete všechny podmínky.“

Zvedl ruce v gestu předstírané rezignace. „Tak tedy dobrá. Souhlasím. A jestli se můžu zeptat, kdy plánujete odjezd?“

„Pošlou nám telegram, jakmile se uvolní pokoj, ale podle toho, co psali v tom dopise, to může být každým dnem.“

Arthur se snažil zadržet kašel, ale stálo ho to hodně sil a chvíli ho tak museli Beatrice s Murdochem pozorovat, jak lapá po dechu. Podala mu kapesník, on do něj vyplivl krvavý hlen a hodil ho rovnou do kbelíku s karbolem, který stál u jeho židle. Na chvíli si lehl. Záchvaty kašle ho vysilovaly.

„Ach, Wille,“ řekl tiše, „skoro jsem už zapomněl, jaké to je, žít normálním životem. Slyším, jak pobíháte po schodišti nahoru dolů, a snažím se rozpomenout na ty dny, kdy jsem to dokázal i já. Modlím se, vyjednávám s Bohem, aby mi dopřál ještě alespoň jeden okamžik té volnosti.“ Pokusil se o úsměv. „To nejlepší, co pro mě náš Pán dokáže udělat, je, že mi pošle sen. Zrovna včera se mi jeden zdál. Zase jsem seděl na svém starém kole značky Ideal, o němž jsem vám vyprávěl. A šlapu si to po Front Street, vítr od jezera mi šlehá do tváře, nohy mám silné jako kůň. Dýchám tak zhluboka a snadno jako kdysi, nevykašlávám své vlastní maso. Bože, to byl tak krásný sen. Ani se mi nechtělo vstávat, věříte?“

Měl slzy na krajíčku a Murdoch pocítil bolest ve svém vlastním hrdle. Co u Kitchenů bydlel, byl Arthur nemocný, a jeho stav se neustále zhoršoval, navzdory veškeré péči jeho ženy. Murdoch o něm věděl, že býval velmi aktivní, protože o tom spolu mluvili, ale nikdy si nestěžoval, ani tehdy, kdy se jeho fyzický stav zdál k nevydržení. Bylo to poprvé, kdy ho Murdoch slyšel vyjádřit takovou lítost nad ztrátou toho života, který kdysi míval.

Natáhl se a poklepal Arthura po paži. „Co nevidět budete zase sedět na svém kole a vyzvete moji maličkost na závod.“

Arthur se usmál, ale smutek mu v očích zůstal. „To doufám, Wille. Dokonce bych vás nechal jednou či dvakrát vyhrát, kdyby k tomu opravdu došlo.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Než Murdoch vklouzl na své sedadlo, byl už Institut mechaniky nacpán k prasknutí vzrušenými lidmi a vzduch byl cítit kouřem nasáklými šaty, pomádou a parfémy. Diváci přišli svátečně oblečeni, jako kdyby šli na koncert, a ne na soutěž v psaní na stroji. Alwyn a paní Barrettová mu drželi místo. Chlapec byl v novém modrém vlněném oblečku s červenou puntíkovanou vestičkou. Vlasy měl sčesány k hlavě a voněl mýdlem. Pohlédl na Murdocha a zamračil se.

„Každou chvíli začnou.“

„Dobře, že jsem přišel včas.“ Murdoch se naklonil a dotekem klobouku pozdravil paní Barrettovou, která pozdrav bez velkého nadšení opětovala. Věděl, že ho nikdy nevezme na milost. Oprávněně ho podezřívala z toho, jaké má úmysly s její podnájemnicí.

Alwyn se podíval na Murdocha. „Máte mokrý knír,“ řekl kriticky.

Najednou všechna elektrická světla v sále zhasla. Brebentění v té nečekané tmě rázem utichlo, ale okamžitě se s úlevou znovu ozvalo, když se lustry nad hlavami opět rozsvítily. Na pódium vyšel muž ve slavnostním dlouhém saku a tmavých kalhotách a zvedl ruku na znamení, aby obecenstvo ztichlo. Mohl mít jakékoliv povolání, choval se důstojně a poněkud arogantně. Když promluvil, způsob řeči a burácející hlas připomínaly vyvolávače v cirkusu.

„Dámy a pánové, dovolte, abych se vám představil. Aloysius Carver, k vašim službám. Jsem zde, abych vás přivítal na prvním světovém šampionátu v psaní na stroji, který se kdy konal v našem nádherném městě Torontu. Velice nás těší, že můžeme být hostiteli této napínavé události, jež sem přilákala soutěžící ze všech koutů světa, zejména pak od našeho jižního souseda, odkud pochází současná mistryně světa, slečna Mae Orrová. Je tu dnes večer s námi, připravená obhájit svůj titul.“

Z pravé strany hlediště, kde skupinka lidí mávala americkými vlaječkami, se ozval bouřlivý aplaus. Maestro se uklonil směrem k nim a pokračoval: „Máme tu také dva vysoce kvalifikované soutěžící, kteří žijí za velkou louží: jednu dámu z Anglie a gentlemana z Německa. Nejlepší ze všeho však je, že naše krásná vlast je zastoupena ne méně než pěti účastníky, z nichž dva žijí v Torontu.“

Další aplaus, tentokrát z levé strany. „Ano, pěti, a všichni jsou schopni vyrvat pohár z rukou slečny Orrové, abych tak řekl.“

Otočil se a dal znamení muži, který stál vzadu na jevišti. Ten okamžitě stáhl černou látku, jež zakrývala stůl. Objevily se tří velké zářící stříbrné trofeje.

„Tyto trofeje jsou určeny soutěžícím, co obsadí první tři místa. K tomu každý z nich obdrží padesát, třicet a pětadvacet dolarů. Pět finalistů dostane šek na deset dolarů, což je dar od výrobce psacích strojů, firmy Remington…“

„Mamka ty peníze opravdu moc potřebuje,“ zašeptal Alwyn ustaraně.

„Dovolte mi, abych ty z vás, kdo je neznají, obeznámil s pravidly. Soutěž má dvě části. První je patnáctiminutový diktát textu, který soutěžící neznají. Nikdo nemá šanci, aby si text nacvičil. Poté budou papíry sebrány a naši ctihodní rozhodčí, kteří jsou teď v zákulisí, a všichni jsou členy Obchodní komory, je pečlivě opraví a oznámkují. Body se odečítají za překlepy, nerovnoměrné psaní, příliš mnoho slov na jednom řádku. Zatímco se rozhodčí budou věnovat této práci, soutěžící dostanou text a jejich úkolem bude jej přepsat. Všichni dostanou stejný text, který rovněž neznají. Po patnácti minutách náš časoměřič zazvoní… Pane Briggsi, kdybyste, prosím…“

Asistent zazvonil na velký mosazný zvon před sebou.

„Jakmile se zvon rozezní, soutěžící musí okamžitě přestat psát. Každý, kdo by udeřil jen na jedinou klávesu po zazvonění, bude diskvalifikován. Jsem si jist, že uvidíte na vlastní oči a posoudíte vlastním rozumem, zda tu nedochází k nějakému podvádění.“

Ozvalo se sborové jasně, ano, dohlídneme na to. Ne vždy poctivě, pomyslel si Murdoch. Tuto soutěž brali všichni velmi vážně. Ve vzduchu se vznášela atmosféra patriotismu.

„Tyto testy se rovněž vyhodnotí, a než bude hodnocení hotovo, budete mít příležitost protáhnout si nohy. Pánové, rád bych vám připomněl, že jsou tu s námi ctěné dámy, a proto si, prosím, zakuřte venku. Až naši rozhodčí dokončí svou práci, oznámíme vám výsledky.“

Alwyn držel palce na obou rukou.

Maestro pokynul asistentovi, který zase kývl na někoho v postranní části jeviště. Na scénu se přišinul štíhlý mládenec, jenž se zdál před tolika lidmi trochu nesvůj. Nesl veliké hodiny zavěšené na stojanu a postavil je na stupínek vepředu, aby na ně obecenstvo vidělo. Další pokývnutí ceremoniáře a ze zákulisí vyšel podsaditý muž s růžovoučkými tvářemi. Vlasy měl pro takovou úctyhodnou sešlost příliš dlouhé a jeho výstřední vázanka svědčila o tom, že je herec. V ruce nesl knihu a Murdoch usoudil, že to on bude diktovat. Vyšplhal na stupínek, posadil se na vysokou stoličku a sklonil hlavu v hlubokém soustředění, jako by se chystal pronést některý z Bardových tragických monologů.

Na scéně byly tři podstupnice schodů a na každé z nich pět stolů uspořádaných tak, aby diváci viděli na všechny soutěžící. Vedle každého stolku ležel štos papírů.

„A nyní, dámy a pánové, mi dovolte, abych vám představil slečnu Mae Orrovou z New Yorku ve Spojených státech amerických, současnou mistryni světa v psaní na stroji.“

Z americké části publika se ozvalo hlasité povzbuzování a zbytek diváků zdvořile zatleskal, když mistryně světa vkráčela na jeviště. Byla mladá a nosila brýle, vyzařovala z ní naprostá sebedůvěra a odhodlanost. Tmavě modré šaty měly logicky volný střih rukávů, aby jí nebránily v pohybu. Posadila se za stůl vpředu, pozdravila diváky chladným pokývnutím hlavy, složila ruce do klína a čekala. Za ní šel asistent, který nesl její psací stroj a s velkou úctou jej položil na stůl.

„Naším dalším soutěžícím je bývalý mistr světa, rovněž z New Yorku. Dámy a pánové, prosím, přivítejte pana Franka McGurrina.“

Za vzrůstajícího potlesku vpochodoval pan McGurrin na scénu. Jestliže slečna Orrová byla tichá, on působil nevázaně a vesele. Usmál se na obecenstvo, zavolal „Ahoj!“ na někoho ze svých přátel a usedl za stůl vedle soupeřky. Neměl asistenta a stroj si přinesl sám, pak se naklonil a podal ruku slečně Orrové. Stiskla mu ruku s výrazem, který nenechal nikoho na pochybách o tom, že takové chování neschvaluje.

„Máma říká, že tahleta vyhraje,“ zašeptal Alwyn. „Dokáže napsat až devadesát slov za minutu.“

Murdoch pokýval hlavou, ačkoliv mu to číslo nic neříkalo. Slečna Orrová a pan McGurrin byli hvězdami večera, a jak postupně přicházeli další účastníci, oba se připravovali a nečekali na to, až se všichni usadí. Slečna Orrová vytáhla z pouzdra svůj psací stroj, upravila si židli a zvedla ruce nad klávesnici, aby se ujistila, že má správnou pozici. Připomínala pianistku, která se chystá zahájit koncertní vystoupení. Zkontrolovala štos papírů vedle sebe a posunula si ho trošku blíž. McGurrin si hrál stejně. Další účastníci zaujímali svá místa.

„Máma říkala, že má místo ve druhé řadě u třetího stolku. Ach, už jde!“

„Paní Enid Jonesová z Walesu, v současné době obyvatelka Toronta,“ ohlásil ceremoniář. Enid měla na sobě šedé hedvábné šaty, které na ní měl Murdoch nejraději. Bylo vidět, že se trochu stydí, ale o její přitažlivosti nebylo pochyb. Nějaký nezdvořák vzadu v sále zahvízdal. Alwyn vší silou tleskal a Murdoch se k němu přidal. I paní Barrettová roztála a nadšeně aplaudovala. Enid zaujala své místo ve druhé řadě. Alwyn zvedl oči k Murdochovi a hlasem člověka, který si nemůže nechat novinu pro sebe, řekl: „Můj děda je na tom dost špatně.“

Murdocha trochu zmátlo něco v Alwynových očích, co vypadalo jako záblesk radosti, ale dříve než mohl odpovědět, maestro vyvolal jméno dalšího soutěžícího.

„A nyní mladý muž, který bdí nad tím, abychom dodržovali zákony, pan Liam Callahan, konstábl z policejní stanice číslo čtyři.“

„Dobrý bože,“ vyhrkl Murdoch.

Alwyn se na něho podíval: „Myslím, že to není fér, když tu soutěží konstábl.“

Murdoch nechápal, jak to myslí, ale nechtěl se přít. Proč se Callahan, který sám o sobě řekl, že se psát na stroji teprve učí, přihlásil do soutěže, jež předpokládá velmi vysokou úroveň dovednosti?

Konferenciér uvedl zbytek soutěžících, většinou muže, kteří rychle napochodovali na jeviště. Enid si nastavila židli a psací stroj do správné polohy a teď už nervózně čekala na zahájení soutěže. Murdoch ji viděl, jak rychle přejíždí očima po obecenstvu, ale nevěděl, jestli ho zahlédla nebo ne.

Konečně všechno to neklidné šoupání a posunování utichlo. Impresário je přelétl očima.

„Připraveni?“

Kývání a mumlání. Zvedl ruku směrem k herci na vysoké židli. „Pane Colemane, jste připraven?“

„Připraven, pane.“

Otevřel knihu, časoměřič zkontroloval svoje hodinky a zazněl zvon.

„Vzpomínky na Toronto, Conyngham Crawford Taylor.“ Klávesnice psacích strojů se rozklapaly. Coleman měl krásný přednes a jeho zvučný hluboký hlas se nesl celým sálem. Murdoch usoudil, že tuhle knihu vybrali, aby mohli diváci naslouchat něčemu, co je aspoň trochu zábavné.

Buckinghamský palác, Londýn, 24. listopadu 1891

Vážený pane, reaguji na Váš dopis vévodovi z Connaughtu, v němž žádáte o fotografii Jeho královského Veličenstva, abyste ji mohl zveřejnit v novém vydání Vašeho díla – Toronto „Called Back“. Jeho královské Veličenstvo mě pověřilo, abych Vám poslal přiloženou fotografii.

ALFRED EGERTON, plukovník, finanční kontrolor domácnosti Jeho královské Výsosti, vévody z Connaughtu.

Pasáž měla obtížnou interpunkci a několika soutěžícím cukalo v obličeji, jak si nebyli jistí sami sebou. Nikdo z nich se nedíval na klávesnici, všichni hleděli přímo před sebe, jejich prsty rychle a plynule běhaly. Pak doslova jako jeden dopsali stránku. Slečna Orrová chytila pravou rukou knoflík válce a současně ukazovákem uvolnila páčku držáku na papír. Posunula válcem zleva doprava a současně jím otáčela. Popsaná stránka vypadla a přistála na stolku za psacím strojem. Ještě než tato stránka dopadla na stůl, sáhla slečna Orrová dolů pro čistý list papíru a vložila ho do válce. Pokračovala v psaní, aniž by nějak narušila svůj rytmus. Diváci spontánně vydechli. Proto sem přišli, aby viděli šampionku v akci. Jen pan McGurrin dokázal udělat totéž. Ostatní, včetně Enid, otočili válcem, vysunuli papír, položili ho na stůl a teprve potom vsunuli novou stránku. Coleman stále četl, ale už teď bylo jasné, že většina písařů mu nestačí.

„Máma nevyhraje,“ zamumlal posmutněle Alwyn. „Myslím, že tohle je podvod, vy ne?“

Murdoch chápal jeho silnou loajalitu, ale na tom, co udělala slečna Orrová, neviděl nic špatného. Ve skutečnosti to byl opravdu pozoruhodný manévr. Coleman četl dál a závod pokračoval. Vypadalo to, že se konstábl Callahan, zcela jasně žádný nováček, dostal do rytmu. Enid psala rychle a plynule, ale výměna papíru jí trvala hodně dlouho a Murdoch se obával, že zůstala dost pozadu. Frank McGurrin se potil, ale neztrácel čas utíráním čela.

Minutová ručička hodin poskočila o čtvrthodinu, zazněl gong a Coleman zastavil uprostřed věty. Jako jeden zvedli všichni písaři ruce nad klávesnice. Nikdo nechtěl riskovat diskvalifikaci.

„Asistenti, prosím, vyberte papíry. Dejte pozor na to, aby byly všechny očíslované.“ Maestro Carver se obrátil k obecenstvu. „Abychom zamezili jakémukoliv protežování, má každý soutěžící číslo. Rozhodčí nevědí, čí test hodnotí.“

Pan Coleman slezl ze svého bidýlka, za nadšeného potlesku se uklonil a zmizel v zákulisí. Asistenti vybrali papíry a písaři si protahovali ztuhlou krční páteř a ohýbali prsty. Slečna Orrová zůstala chladná a klidná, pan McGurrin si konečně mohl otřít tvář. Asistenti se vrátili a předali každému z účastníků složku.

„Jakmile se ozve gong, ani o sekundu dříve, můžete otevřít text a začít psát.“

Hodiny byly za soutěžícími, takže nemohli vidět, jak se ručička blíží celé, ale diváci ano. Zdálo se, jako by všichni zadržovali dech. Pak se ozval gong, zašuměly stránky a spustil klapot strojů. Tato část soutěže byla tím skutečným testem. Slečna Orrová dokázala svoji složku otevřít dříve než ostatní a pustila se do práce. Murdoch měl dojem, že Enid začala rychle, a šťouchl do Alwyna.

Chlapec zavrtěl hlavou: „Nevyhraje. Nemá svůj vlastní psací stroj.“

„Třeba se dostane do finále.“

„Modlím se za to.“

Jediné, co se teď ozývalo, byly klávesy a hrčení posunujících se válců. Slečna Orrová předvedla další brilantní výměnu papíru a její fanoušci zatleskali. McGurrin byl o zlomek sekundy pomalejší. Nikdo jim nemohl konkurovat. Enid vypadala napjatá, ale držela si své tempo a zdálo se, že nedělá překlepy, kvůli nimž by ztrácela body. Murdoch pozoroval Callahana, který se soustředil na svůj úkol, a zdálo se, že mu to jde dobře. Pokud mohl říct, i ostatní soutěžící si vedli dobře, až na nebohého Němce, který si nechtěně shodil svůj štos čistých papírů, což znamenalo katastrofu, a přestal se proto o cokoliv snažit.

Ručička hodin se přiblížila k další minutě. Ještě dvě. Slečna Orrová si zřejmě uvědomovala blížící se konec a ještě zrychlila. Vypadala jako nějaký stroj, tak byla přesná. Diváci na hodiny viděli, a když se pohnula druhá ručička, začali odpočítávat.

„…pět, čtyři, tři, dva…“

„Stop,“ zvolal maestro. Ozval se gong. Pan Carver se rozhlédl, aby se ujistil, že nikdo neudělal úder navíc. Všechno v pořádku.

„Vyberte papíry. Dámy a pánové, nyní si uděláme nejméně půlhodinovou přestávku, a potom oznámíme jméno vítěze.“

Soutěžící vstali, někteří hned opustili jeviště, jiní zamávali přátelům, kteří si s nimi běželi promluvit. Slečnu Orrovou okamžitě obklopili její příznivci. Enid odešla do zákulisí.

„Máma říkala, že dědeček možná umře,“ ozval se z ničeho nic Alwyn.

„Skutečně? To je mi moc líto.“ Ale Murdoch měl zlé tušení, že přijde ještě něco dalšího.

Chlapec pokýval hlavou. „Musíme se vrátit do Walesu. Odjedeme hned, jak máma dostane povolení vycestovat.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Alwynova novinka přišla jako šok a Murdoch měl problém soustředit se na zbytek soutěže. Podle očekávání vyhrála slečna Orrová, druhý skončil pan McGurrin a třetí místo obsadila anglická lady, slečna Wildinová. K radosti fanoušků se Enid probojovala do finále a podělila se o čtvrté místo s Liamem Callahanem. Poté, co byly rozdány nádherné poháry, se všichni účastníci ve foyeur promíchali se svými přívrženci. Murdoch čekal, až se rozejde skupina gratulantů, ale očima hledal také Liama Callahana, a jakmile to bylo možné, šel za ním.

„Blahopřeji, Callahane! To je ale překvapení.“

Konstábl nebyl jen překvapený, ale přímo šokovaný, a začervenal se.

„Pane Murdochu, co tady děláte?“

„Moje přítelkyně, paní Enid Jonesová, tu soutěžila. Oba jste si vedli skvěle. Zřejmě jsem vám včera na stanici špatně rozuměl. Měl jsem dojem, že jste teprve začátečník.“

Mladá žena stojící vedle Callahana se uchichtla. „Ale kdepak, Liam je už docela ostřílený, tohle je jeho třetí soutěž.“

„Madam,“ řekl Murdoch.

„Ach, dovolte mi, abych vám představil svoji snoubenku, Florence Gripeovou,“ vstoupil do hovoru Callahan. „Flo, miláčku, to je detektiv Murdoch.“

Zatleskala rukama. „To je prostě úžasné. Liam o vás velmi často hovoří. Je mi potěšením se s vámi setkat.“

Slečna Gripeová nebyla vysoká, měla plnou postavu a její baculatost ještě podtrhovaly velmi přiléhavé šaty z tmavě zeleného sametu. Vlasy měly přitažlivou červenohnědou barvu, vepředu módní kudrny. Velmi účinně využívala své hezké modré oči. Potřásli si s Murdochem rukama a ona se na něho usmála, jako by to byl pro ni opravdu nezapomenutelný okamžik. Callahan si ovšem myslel něco jiného.

„Měli bychom už jít, Flo,“ řekl. Vzal ji za loket, a i když vypadala, že začne protestovat, nechala se odvést.

„Ještě jednou blahopřeji, Callahane,“ zavolal za nimi Murdoch.

Na paži ucítil dotek a vedle něj stála Enid s Alwynem.

„Přemýšlela jsem, jestli ho nebudeš znát,“ řekla. „Vedl si velice dobře.“

„Jistě že ho znám. Pracuje u nás na recepci. A ta mladá dáma je jeho snoubenka.“

„Na to, že je zasnoubená, se chová dost koketně,“ poznamenala Enid. Určitě viděla vřelý pozdrav, který slečna Gripeová Murdochovi věnovala.

Od odpovědi ho zachránil další gratulant, který vzal Enid za ruku, aby jí poblahopřál. „Donesu ti kabát,“ řekl Murdoch a šel vyzvednout z šatny jejich věci.

Paní Barrettová trvala na tom, že si najmou drožku, a cestou domů probírali všechny podrobnosti soutěže, mluvili o tom, jak dopadli ostatní a jak se Enid cítila. Alwyn držel na prsou malý stříbrný pohár. Doma jim paní Barrettová, nezvykle pohostinná, nabídla sklenici sherry a oni pozvání přijali. Uplynula tak další hodina, než se mohli konečně rozloučit a jít nahoru. Alwyn prohlásil, že je příliš rozrušený, než aby šel spát, a Enid si ho posadila na klín a objala ho. Murdoch je pozoroval, jak si něco šeptají velšsky, tvář na tváři, a smějí se. Buď bude hovořit před chlapcem, anebo půjde domů, aniž by se dozvěděl, co se děje.

„Alwyn mi říkal, že je tvůj otec nemocný a že se vrátíte do Walesu.“

Myslel si, že se mu podaří zachovat neutrální tón, ale ona vyskočila a podívala se na něho vyděšeně, to štěstí, které z ní předtím vyzařovalo, rázem zmizelo.

„Samozřejmě jsem se ti to chystala říct, Wille. Dopis mi přišel teprve dnes ráno a neměla jsem tak dosud příležitost. Bratr píše, že táta je na tom opravdu zle a že by bylo nejlíp, kdybych hned přijela.“

Oba znali příští otázku a Alwyn ji zodpověděl místo nich.

„Možná se už nevrátíme.“

„Je to pravda, Enid?“ zeptal se Murdoch.

Podívala se do země. „Nikdo jiný se o něho nepostará.“

„Kromě tebe, která sis zařídila život v jiné zemi.“

„Jsem jeho jediná dcera. Bratři mají své vlastní rodiny. Jsem jediná, kdo nemá tyto povinnosti.“

Murdoch na ni zíral a pokoušel se číst ve výrazu její tváře. Snažila se stále soustředit svůj pohled na temeno synovy hlavy. Alwynovy oči přelétaly z jednoho na druhého.

„A ty to doopravdy chceš?“

Enid se mu konečně podívala do očí. „Když nepojedu, neodvážím se ani pomyslet, co s ním bude. Už nějakou dobu je na tom zdravotně špatně, ale dokázal se sám o sebe postarat. Ale teď, podle toho, co píše bratr, je v podstatě upoután na lůžko. Někdo na něho musí dávat pozor, každých pár hodin je třeba ho otočit, aby se nedusil. Aledova žena se snaží, jak může, ale mají pět malých dětí, a je toho na ni trochu moc.“

„Takže tam zůstaneš?“

Povzdychla si. „Na to nedokážu odpovědět, Wille. Tak málo mě spojuje s Kanadou, a tak mnoho s Walesem.“

„Máš přece mě.“

„Opravdu?“

„Fakt, že se mě na to ptáš, mi napovídá, že o tom pochybuješ.“

Enid znovu uhnula očima. „Viděla jsem, jak ses zatvářil, Wille, když sis přečetl, co jsem si napsala do notesu. Ať si namlouváš cokoliv, moje malá fantazie se ti moc nelíbila.“

Alwyn sebou škubl a podíval se na matku. „Jaký notes, mami?“

Murdoch cítil, jak to v něm vře, ale snažil se být zdvořilý. „Alwyne, rád bych si s tvou matkou promluvil o samotě. Mohl bys jít na chvilku do svého pokoje?“

Chlapec řekl něco matce velšsky. Odpověděla mu. Nebyl nadšený, ale po dalším rychlém rozhovoru vstal z jejího klína.

„Neusnu, dokud nepřijdeš,“ řekl a odešel s bouchnutím dveří.

„Díky,“ řekl Murdoch Enid. „Nedokážu před ním mluvit volně.“

Mezi nimi se ovšem rozhostilo ticho. Murdoch se nechtěl přetvařovat a dělat, jako že neví, o čem Enid mluví. Enid Murdochová. Měla pravdu. Neměl z toho radost. Napadlo ho, že by měl ticho přerušit a říct, že tak reagoval jenom z překvapení, ale nevěděl, jestli to tak skutečně je.

„Mrzí mě to, Enid, mám tě strašně rád, ale…“

„Nevíš, jestli to mít rád, jak tomu říkáš, stačí pro manželství. Pro souložení ano, ale ne pro manželství.“

Zarazila ho hořkost v jejím hlase. „Měl jsem dojem, že oba toužíme po tělesném spojení stejně. Je mi líto, když teď vidím, jak si myslíš, že jsem si jen dělal dobře.“

Vstala a šla ke svému psacímu stolu, na který předtím položila psací stroj, ozdobený stříbrnou stuhou za čtvrté místo. „Na tom, co si myslím, nesejde, Wille. Musím se vrátit do Walesu. Nemám na vybranou.“

Hleděl na její záda. Před soutěží se ujistila, zda má husté tmavé vlasy pevně sepnuté na temeni. Opravdu se opájel tou příjemnou představou, že vytahuje hřebínky a vlásenky a nechává kaskády jejích vlasů spadat na ramena. Teď na to nebyla příležitost.

„Kdy odjíždíte?“

„Požádala jsem o povolení, abych mohla co nejdříve. V tuto roční dobu by to neměl být velký problém. Možná už v sobotu.“

„Jedete z New Yorku?“

„Ano.“

Vstal. „Nevím, co bych řekl. Doufám, že mi aspoň napíšeš.“

Ani se nehnula. „Samozřejmě.“

Nechtěl odejít takhle. Měl k ní přiskočit, vzít ji za ruce a říct, že počká, že ji opravdu chce za ženu. Ale nemohl.

„Můžu přijít zítra večer?“

„Ale jistě, jestli chceš. Měla bych už mít odpověď kvůli povolení k odjezdu.“

Sedla si za stůl a zírala upřeně na psací stroj.

„Tak tedy dobrou noc. A ještě jednou gratuluju. Bylas dobrá.“

„Díky. Dobrou noc. Nois da.“

Chystal se ji políbit, ale její škrobená pozice a záda jako prkno působily odpudivě, a kromě toho cítil všechno možné jen ne něhu.

Odešel a vydal se do zimní noci.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Honoria Davisová byla vysoká, měla tmavou pokožku, dlouhé štíhlé ruce i nohy a ladnou šíji, která připomínala labuť. Matka jí řekla, že její předci pocházejí ze západní části Afriky, ale to jí řekl zase člověk, který ji vlastnil, a ona neznala další podrobnosti. Ani Honoriina matka Grace, ani její otec Ferdinand nevyrůstali s rodiči, ale dodržovali tradice a předávali je dál, jako kousky cenné tkaniny. Honoria znala jen Toronto, město, kde se narodila, se kterým se sžila a byla zvyklá na to, jak se k ní chová. Setkávala se s takovým jednáním denně, a nijak je nezpochybňovala. Barevní nebyli chápáni jako rovnocenní s bělochy, pokud jde o inteligenci či emoce, a jen málokdo dokázal překlenout ten záliv nevědomosti. Například pan Gregory. Ten předpokládal, že neumí číst ani psát, a když mu jednoho dne řekla, že došla až do čtvrté třídy obecné, byl překvapený.

„Jednou možná budeš sedět za stolem místo Clary,“ řekl s nečekanou velkorysostí. Poklepal jí na rameno, jako by byla muž. Nikdy k tomu ovšem nedošlo. Byl si moc dobře vědom toho, jak by na to mohli reagovat jeho zákazníci. Barevná žena na recepci, něco naprosto nevídaného. Takže uklízela ateliér, šest dní v týdnu kromě neděle, za třicet centů na den. A pak, krátce před Vánoci, se jí zeptal, jestli by nechtěla účinkovat v jednom z těch stereoskopických seriálů, které čas od času fotografoval. Zaplatí jí pětadvacet centů za čtvrt hodiny pózování. Považoval to za velkorysou nabídku, vzhledem k tomu, že dosud nestála před kamerou. Jediné, co se po ní žádalo, bylo uvázat si okolo hlavy šátek, obléct si zástěru a stát u dřezu a předstírat umývání nádobí. Nevysvětlil jí, o čem ten příběh bude, ne snad z ohleduplnosti k jejím citům – nepředpokládal, že nějaké má –, ale prostě proto, že ho to ani nenapadlo. Honorii brzy došlo, že bude zosobňovat novou služku, která nahradí tu drzou a hezkou francouzskou služtičku, již hrála Clara. Vtip byl v tom, že ji považovali za tak šerednou, že nebude znamenat pro pana Novomanžela žádné pokušení. Roli novomanžela hrál Renaldo, který také pracoval v ateliéru, a Honorii skoro šokovalo, jak moc se chování jejích tří kohort podobalo tomu, jak jednali ve skutečnosti. Gregoryho žena, Prudence, jež hrála roli manželky, šíleně žárlila na svého manžela. Clara flirtovala s každým mužem, co odrostl dětským střevíčkům. A Renaldo se choval, jako by mu každá žena, která mu přišla do cesty, sloužila k tomu, aby ho uspokojila. Dokonce i Honoria. A v tom spočívalo její trápení. Byl to první běloch, který v ní v prvé řadě viděl ženu, až potom barevnou. Zpočátku ji uráželo jeho neformální chování, stálé narážky, malé doteky, kdykoliv se dostal do její blízkosti. Pak si uvědomila, že tak jedná i s jinými ženami. To, že s Clarou mluví stejným tónem jako s ní, naplňovalo Honoriu hlubokou a nevyslovitelnou radostí.

Když byla série snímků hotová, Renaldo na ni mrkl. „Kdyby to tak bylo ve skutečnosti, Ria, moje manželka, by nebyla tak klidná. Jsi ta nejšťavnatější broskvička, jakou jsem kdy viděl.“

Gregory jí ukázal fotografie, až když ho o to požádala. Líbily se mu, ale udělal z ní ohyzdu. Přední zuby měla začerněné, na hlavě šátek a zástěrku přes neforemné šaty. Když si stěžovala, nevěřícně na ni hleděl. To Renaldo ji něžně pohladil po tváři a zašeptal: „Zkusím toho dědka přemluvit, aby nafotil příběh strýčka Toma. Byla by z tebe roztomilá Eliza.“

Gregory neměl zájem, možná proto, že to navrhl Renaldo, ale udělal sérii s názvem „Agónie otrokyně“. Honoria ztělesnila ženu, kterou se chystá dostat násilím do postele zkažený otrokář, jehož hrál Renaldo, s vycpávkami a falešným vousem. Pro tyto snímky měla na sobě hezké šaty s květinovým vzorem. Nejdřív se necítila dobře, když Gregory trval na tom, aby si stáhla korzet trochu níž a její prsa tak byla zřetelně vidět. Ale Renaldo na ni mrkl a dobíral si ji, a dodal jí tolik odvahy, že svoje protesty spolkla. Gregory byl tak spokojený, že jí dal dvojnásobný plat.

Zítra budou připravovat další „barevnou“ sérii. Už se podílela na Barevné svatbě, kterou nenáviděla, protože všechny snímky byly udělané tak, aby vypadaly komicky. Jediným světlým bodem byl fakt, že jejího „manžela“ hrál Renaldo, který si načernil obličej krémem na boty. Smrděl tak příšerně, že se musela smát. Chystá se taky Barevný ples. Přemluvila svého bratra Ferguse, aby v tom hrál, ale další role převzali opět Renaldo a Clara, která si velice stěžovala, že si musí ušpinit tvář.

Honoria vešla do ateliéru. Měla nachystat rekvizity a dohlédnout na to, aby pódium, kde fotografovali portréty, nebylo zaprášené. Vysoká zrcadla bez závěsů halila temnota noci a ona v nich zahlédla svůj vlastní odraz. Krátce se na sebe podívala a jako vždy se ptala sama sebe, jestli je dost atraktivní na to, aby si našla nějakého nápadníka. A kdo to bude? V Torontu žilo jen málo barevných a v úvahu připadal jakž takž jenom Nathan Smith. Honoria věděla, že po ní pokukuje, ale srdce jí neplesalo, když ho viděla, a podle ní, když už má člověk strávit s nějakým mužem zbytek života, měl by ho mít alespoň trochu rád. „Jsi moc vybíravá,“ řekla jí matka. „Nakonec zůstaneš sama, holka.“ Honoria snila o tom, že odjede do Ameriky, do New Yorku či do Chicaga a tam si najde manžela, jen netušila, kdy si našetří dost peněz na jízdenku a na to, aby tam měla z čeho žít. Na severu neměli příbuzné a na jih se jet bála.

Najednou cítila srdce až v krku. Stála před scénou, kterou pan Gregory nazval „Princův budoár“. Jasně zahlédla, jak se pokrývka na tureckém gauči pohnula. Na chvíli si Honoria s hrůzou pomyslela, že je tam krysa. Pomalu se otočila, zvedla koště a popošla blíž k pódiu. Pod dekou se nic nehýbalo, ale něco tam bylo, viděla tu bouli. Příliš velkou, než aby to byla krysa.

„Ať jsi, kdo jsi, vylez ven a ukaž mi svůj obličej, nebo tě praštím.“

Šarlatová deka se odkryla a objevila se hlava mladého děvčete. Dlouhé vlasy rozpuštěné a rozcuchané okolo hubené tváře, na sobě měla kabát.

„Proboha, kdo jsi?“ zeptala se Honoria. „A co tady děláš?“

Dívka se konejšivě usmála. „Nedělám nic zlého, přísahám. Ale nemám kam jít.“

„Ty nemáš domov?“

Odvrátila oči. „Porvala jsem se s tátou a nechci tam už bydlet.“

„No, do toho mně nic není. Ale jestli si myslíš, že tě tady nechám přespat, tak to jsi na omylu. Pan Gregory by mi nařezal.“

„Nedozví se o tom. Slibuju, že odejdu před svítáním. Nikdy se to nedoví.“

„Ty jsi tedy vážně to nejodvážnější děcko, jaké jsem kdy viděla.“ Zírala na ni. „Jak ses sem dostala? Budou si myslet, že jsem vylomila zámek?“

„Ne, kdepak… vchodové dveře nebyly zamčené.“ Znovu unikla pohledem. „Hledala jsem, kde bych přespala, a zkusila to tady. Nevloupala jsem se, ani nic podobného. Prostě jsem jenom vešla. A vypadalo to tady tak pohodlně, že jsem si zalezla pod deku a usnula.“

„Tomu nevěřím. Věšíš mi bulíky na nos. Pan Gregory vždycky zamyká sám. Nikdy by nezapomněl.“

„Tak asi spěchal. Však se běžte podívat. Žádnou škodu jsem neudělala.“

„Nespustím tě z očí, mladá dámo. Jen co bych se otočila, práskla bys do bot. A kromě toho, jak můžeš být tak krutá a trápit rodiče? Musí být bez sebe hrůzou, kde jsi.“

„Myslí si, že jsem u sestry.“

„A ta je kde?“

„Bydlí s manželem na druhé straně Yonge Street.“

„Adresa?“

Honoria zkoušela, jestli nenachytá děvče při lži, ale to odpovědělo okamžitě a bez rozmýšlení.

„Číslo čtyřicet čtyři, Temperance Street. Pronajali si s manželem byt v poschodí nad obchodem s potravinami.“

„Jak se jmenuje?“

„Mary. Jmenovala se Mary Priceová, teď je Mary Sladeová.“

„A tebe pokřtili jak?“

„Lydia.“

„Lydia čí?“

„Lydia Priceová, samozřejmě, jako moje sestra.“

Dívka se chvěla. V kamnech vyhaslo a v ateliéru byla zima.

„Prosím, nechte mě tu. Slibuju, že tu nic neudělám. Jestli budu muset domů, táta ze mě vymlátí duši.“

„To je mi jedno. Muselas udělat něco zlého a zasloužíš si to.“

Odmlčela se. Dala takzvané Lydii šanci, aby přišla s nějakým vysvětlením, což bude určitě taky nehorázná lež. Jenže Lydia neřekla ani slovo. Honoria nedokázala odhadnout, zda je to proto, že ví, že jí stejně nebude věřit, anebo proto, že jí došla fantazie.

Dívka odhrnula sametovou přikrývku a vstala.

„A hele, ty máš na sobě boty,“ řekla Honoria nahněvaně. „Ne abys zablátila tu leopardí kůži. Vynadali by mi.“

„Jsou skoro suché. Už půjdu, nechci vás dostat do maléru.“

Honoria věděla, že to na ni hraje, ale to dítě vypadalo tak zmrzle a sklíčeně, že ji ta rozmrzelost začínala opouštět.

„Nemůžeš tady zůstat, prostě to nejde. Běž domů a omluv se. Anebo proč nejdeš k sestře, když si doma myslí, že jsi tam?“

Lydia se unaveně usmála. „Máte pravdu. Chovám se jako cvok. Ještě není tak pozdě, ne?“

„Je, je pozdě. Skoro půlnoc.“ Vzala svíčku. „Pojď, doprovodím té ke dveřím.“

Dívka nic nenamítala a Honoria ji provedla kanceláří. Alespoň říkala pravdu o těch dveřích. Byly nedotčené. A odemčené, což bylo na pana Gregoryho velmi nezvyklé.

Zavedla dívku do chodby a vedla ji po schodišti na ulici. Znovu pocítila šok. Když se zastavily na prahu, dopadlo na dívčin obličej světlo pouliční lampy. Zblízka teď Honoria spatřila něco, co ve světle svíčky nebylo tak vidět. To, co považovala za červenání, nebylo přirozené. Růžová barva na lících byla příliš pravidelná, stíny na očních víčkách příliš modré. Byl z ní cítit parfém. Než mohla Honoria něco říct, děvče se otočilo a spěchalo pryč.

Byla prohnaná. Člověk si jen tak nezmaluje obličej, pokud se nechystá na něco hříšného. Není to nic jiného než štětka. A tak mladá. Mladinká. Přemýšlela, zda má o tom říct panu Gregorymu, ale téměř okamžitě se rozhodla, že ne. Když jste barevný, nikdy neobtěžujte svého šéfa nějakými problémy. Mohlo by se vám to totiž škaredě vymstít.

Hleděla za dívkou. Nahrbila ramena a ruce zastrčila do rukávů, aby se zahřála. Honoria se ve studeném vzduchu třásla.

„Počkej!“ zavolala.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Rozbřesk byl jen trochu světlejší tmou, šedými mraky nepronikalo ani trochu slunce. Dokonce i sníh na břehu a na jezeře vypadal špinavý. Levi Cross si utáhl pruhy látky, které používal namísto bot, těsněji okolo nohou a hodil si pytel na záda. I když sníh změkl a déšť do něho nadělal jamky, stále rozeznával stopy chodidel a pás ve sněhu, jak někdo cosi táhl na jezero. Hledal na břehu něco k snědku, když si jich všiml. Sám pro sebe se zašklebil. Po téhle části pláže by nikdo nešel na zamrzlé jezero a netáhl by nic těžkého, pokud to nebylo něco špatného. V zimě se lidé obvykle zbavují věcí, které nechtějí. Nejčastěji psů a koček, ale jednou našel i oslíka, ztuhlého a prašivého. Ušetřili za kováře, když nechali zvíře do jara na pospas ledu. Ne že by z toho osla něco měl, ale psy a kočky si nosil do své chatrče na pláži. Když roztáli, stáhl je z kůže, nasolil maso a nakrájel na proužky. Z kočičích kožešin pak šil šály, které prodával naivním ženským jako norka. Ze psích kůží, když byli krátkosrstí, se daly udělat hezké rukavice, jež vydával za rukavice z kozinky. Celkem vzato to bylo slušné živobytí.

Stopy bylo snadné sledovat, viděl, kde dva muži – protože stopy vypadaly jako od mužských bot – střídavě nesli a vlekli nějakou bednu. Dostali by se do pěkného maléru a on se už těšil, co asi najde. Všiml si, že se stopy vracejí, ale tentokrát už bez krabice, takže ji museli někde nechat. Určitě to je pes, a pořádně velký. Nejspíš poslali sloužící, aby odnesli psa, určitě čistokrevného obtloustlého mazlíčka s kvalitní kůží.

V měkkém sněhu se mu špatně kráčelo a určitě se plahočil dobrých deset minut, než zahlédl bednu. Byla zastrčená pod krátkým výběžkem. Okolo nahrnuli sníh, který ji měl schovat, ale trocha se rozpustila deštěm, takže zahlédl víko. Levi přispěchal k bedně a nedočkavě oprášil zbývající sníh. Byl to dřevěný kufr, v rozích okovaný, takový, jaký se používá pro cestování. Nevypadal nijak zvlášť draze a měl toho už hodně za sebou. Okolo byl obtočený starý kožený pásek. Zatahal za něj, ale ani se nehnul, držel pevně a byl zmrzlý. To nevadí, má svoje nářadí. Položil pytel na zem a vytáhl z něho pilku. I když byl opasek ztuhlý, snadno jej přepiloval. Zkusil znova nadzvednout víko, ale nepohnulo se. Zámek nepovolil, buď byl zamčený anebo zamrzlý. Vzal páčidlo, zastrčil je pod zámek a snažil se ho otevřít. Šlo to ztuha, což znamenalo, že je zamčený na klíč, ne zamrzlý. Zabručel a napřel se ještě větší silou do páčidla. Naráz se zámek s cvaknutím otevřel. Znovu zkusil víko. Tentokrát se mu ho podařilo nadzvednout a nakoukl dovnitř. Něco bylo zakryto kusem sametového závěsu. Odtáhl jej.

Zprvu nechápal, co to vlastně vidí, a myslel si, že je to velká panenka. Pak si uvědomil, že je to nahé tělo mladého chlapce, schoulené do pozice plodu. Levi na okamžik zalapal po dechu, instinkt mu napovídal, aby utekl. Pak zvítězil rozum. Držel v rukou už spoustu mrtvol. Tělo bylo nacpané do kufru, ale hmatal po bocích. Člověk nikdy neví, jestli nenajde něco cenného. Prsty objevily nějakou hedvábnou látku, tahal za ni, dokud se neuvolnila. Co to sakra je? Vypadalo to jako nějaký klobouk, zlaté barvy a s peřím vepředu. Ležela tam taky kovová brož osázená falešnými rubíny. Odepnul ji z klobouku a zastrčil si ji do kapsy. Klobouk vrátil do kufru. Byl už klidnější, a podíval se tedy na mrtvolu trochu víc zblízka. Zavrtěl hlavou. Někdo se na toho mladíčka pořádně naštval. Vlasy měl slepené krví a rozbitý nos. Pustil víko a vyděšeně se rozhlédl okolo, jestli ho někdo nepozoruje. Pak sebral svůj pytel a trmácel se zpátky ke břehu. Asi by měl uvědomit policii. Možná budou za tu informaci vděční.

Ruby vyhrabala popel z kamen a vysypala lopatku do kbelíku s uhlíky. Pracovala rychle, ne proto, že by se opozdila, to ne, nikdy se jí to nestalo, ale proto, že v kuchyni byla zima. Do nosu se jí dostalo trochu jemného bílého popela a ona kýchla. Větší uhlíky vrátila na dno kamen, položila na ně kousky papíru, pak přidala trochu dříví na podpal. Ne moc, jen tolik, aby chytlo plamenem. Na dřevo položila kousky uhlí. Už předtím kamna načernila a naleštila, a uhlí a žehlička se odrážely v lesklém povrchu.

„Moc si s tím hraješ,“ peskovala ji paní Buchananová, ale Ruby věděla, že má radost.

Vytáhla z krabičky zápalku, škrtla a podpálila papír. Okamžitě vyskočil plamen a olizoval suché dřevo, Ruby si sedla na paty a chvíli oheň pozorovala. Slečna Georgina ji naučila kreslit plameny. Představ si lístek cesmíny s ostrými hroty. Takový to musí mít tvar. Tohle a tvar větví borovice. Přiměla ji, aby zkoušela kreslit na odpadový papír, a měla pravdu. Přidat pár polen, malují se snáz než kousky uhlí, a máš docela realistický obrázek ohniště. Má talent, říkala paní Croftonová, ale slečna Georgina si prohrábla rukou vlasy a řekla: Co bychom si bez ní počaly? Ruby zrudla pýchou. Někdy, potají, předstírala, že je dcera slečny Georginy, kterou jako miminko unesli cikáni, ale jednoho dne vyjde pravda najevo a ona se vrátí do své skutečné rodiny a oni ji přijmou.

Počkala, dokud si nebyla jistá, že oheň chytl, a pak zavřela dvířka.

Dalším úkolem bylo vysušit velký čajník na odkapávači vedle dřezu. Vzala sítko a nalila studený čaj do šálku. Paní Buchananová věřila, že čaj má léčivé účinky, a omývala si v něm oči.

Nikdy nešilhej, dítě. Mívala jsem zrak jako liška, ale mžourala jsem ve špatném světle a teď jsem skoro slepá.

Ne tak docela. Ostrost jejího zraku se měnila, alespoň Ruby se to tak jevilo. Nepořádně setřený prach z kredence viděla paní Buchananová přes celý pokoj.

Čistý dům a čistá duše jsou v Božím srdci vedle sebe, prohlašovala. Paní Buchananová znala spoustu různých rčení a pořekadel, a denně jimi zásobovala ostatní. Ruby vždycky ráda naslouchala. Ta slova se v její mysli kulatila a měkla, příjemná jako oblázky obroušené vlnami na břehu jezera. Uchovávala si je v paměti jako nějaká pravidla.

Dalším úkolem bylo nachystat stůl v místnosti, kde se podávala snídaně, ale měla ještě spoustu času. Žádná z paní v zimě nevstávala brzy. Paní Buchananová toho využívala a zůstávala ve své vyhřáté posteli až do osmé.

Staré kosti pociťují chlad mnohem víc než mladé, prohlásila.

Ruby zvedla těžkou krabici. Až bude mít všechno hotové, rozsvítí kuchyňské lampy, aby místnost byla jasná a veselá, až přijde hospodyně. Teď nemá smysl to dělat.

Na konci dřezu zastrčila Ruby pod okenní parapet misku s vodou. Kdykoliv byla sama, při příchodu a při odchodu z kuchyně namočila konečky prstů ve vodě a dotkla se čela a hrudi. Jedna holka ve škole jí řekla, že to tak dělají papeženci, když jdou do kostela a prosí Boha o požehnání. Měla by to být očarovaná voda, ale Ruby si odlila trochu dešťové z barelu na zahradě a myslela si, že je skoro tak dobrá. Teď odříkala svoji vlastní modlitbu.

„Pánu Ježíši a hlavně Jeho matce, Marii. Prosím, ať jsem v bezpečí tohoto domu navždycky, dokud nezestárnu. Prosím, dopřej paní Buchananové dobré zdraví, a taky paní Croftonové. Prosím, pomoz jí s jejími puchýři.“

Namočila prsty znovu ve vodě a otřela si čelo. Potřebovala co nejvíc síly.

„Prosím tě, Ježíši, starej se hlavně o slečnu Georginu. Je tak hodná a nechce nikomu ublížit, opravdu ne. Prosím té, popros svou matku, aby ji chránila a ochránila i její tajemství.“

Ruby děsilo už jen to, že připustila, že má slečna Georgina nějaké tajemství. Ale usoudila, že v tichu spící domácnosti to může říct aspoň Ježíšovi. Potřebovala se někomu svěřit.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Mrazivý vzduch zimního rána se dostal Murdochovi do plic, jakmile vyšel ven, a on si to vychutnával. Myšlenky na Enid vypudil z hlavy. Zasáhlo ho to, co říkal Arthur, a své vlastní zdraví si začal uvědomovat víc než kdykoliv předtím. Spěchal, chlad ho poháněl, mohl by jít rychleji, kdyby chtěl, nohy ho poslouchaly. Než došel ke stanici, trochu se zadýchal, ale věděl, že to brzy přejde. Jeho tělo funguje.

Vstoupil do teplého útulného vestibulu stanice. Sloužil seržant Gardiner a konstábl Callahan už seděl za stolem s telefonem a telegrafem.

„Jste tu brzy, ne?“ řekl Murdoch, když kráčel do své kanceláře.

„Snažím se jen držet krok, pane. Přejete si šálek čaje? Ještě tu oficiálně nejsem a víte, jaké to je, dostat čaj, když se mění směny.“

„Dám si rád. Za chvíli to začne. Takže odpověď na vaši otázku zní ano. Mám rád horký, silný a sladký, když budete tak laskav.“

„Jako byste popisoval milostný vztah, Murdochu,“ vložil se do rozhovoru Gardiner. „Neskrýváte před námi něco?“

Murdoch měl seržanta rád a obvykle mu nevadilo dvojsmyslné škádlení. Ovšem dnes ráno neměl náladu na žerty a narážky na svůj milostný život.

„Pokud ano, řeknu to nejdřív stromům, seržante.“

Gardiner se zatvářil zmateně, ale Murdoch mu nedal příležitost, aby pokračoval. Pověsil si klobouk a tulení kabát na háček u dveří a prošel do své kanceláře. Konstáblové z ranní směny přijdou brzy podat hlášení. Hales, seržant, jenž měl obchůzkáře na starosti, zjistí, jestli jsou „všichni přítomní a v pořádku“, a pak je vyšle do různých rajonů, aby vystřídali na kost promrzlé a hladové konstábly z noční směny, kteří už nejspíš odpočítávají minuty z posledních pětačtyřiceti minut služby.

Jakmile se ocitl v soukromí své místnůstky, cítil se Murdoch o trochu lépe. Ze zásuvky stolu vytáhl poznámkový papír, jako vždycky políbil konečky prstů a dotkl se jimi fotografie Lizy. Zjistil, že když pracuje na nějakém případu, pomáhá mu, když si své myšlenky a dojmy zapisuje. Ty poznámky sloužily jenom jemu, nejednalo se o úřední zápis, který předával inspektoru Brackenreidovi. Odkud začít? Už to nelze odkládat, něžné city nesmí narušovat jeho racionální úvahy.

Amy Sladeová. Překvapilo ho, když se setkal s učitelkou v penzionu, ale ona svou adresu nijak netajila. Její vysvětlení, že ho doporučil spolubydlící, Seymour, znělo logicky. Ale co když za tím bylo něco víc? Murdoch si nedokázal slečnu Sladeovou představit jako lhářku, ale přiměl se prozkoumat i tuto možnost. Přechovávání a pořizování pornografických fotografií je zcela jistě protiprávní. Co když se do toho Seymour nějak zapletl a ona na to chtěla upozornit, aniž by odhalila svoji identitu? Jestli má psací stroj, klidně mohla ty dopisy napsat; nepochybně na nich byla znát jistá úroveň vzdělání. Podle vlastních slov neřekla Seymourovi, proč chce Murdocha navštívit. Byla snad něco jako Seymourův zajatec anebo se ho bála a myslela si, že se z toho dostane jedině takto?

Vedle této poznámky napsal veliké ne a podtrhl je. Nic z toho, co na slečně Sladeové vypozoroval, tomu nenasvědčovalo. Patřila k těm nezávisleji myslícím ženám, které v poslední době potkal. A chudák Seymour! Bavil se myšlenkou, že by se Charlie oddával perverzním sexuálním choutkám. Murdoch si vzdychl. Tady se necítil jistý. Muži dokáží oddělit sexuální fantazie od svých aktivit a uchovávat je na nějakém temném tajném místě, zatímco na první pohled žijí příkladným životem.

Vytáhl ze zásuvky Lizinu fotografii a zahleděl se na tu rozmazanou tvář. Měla velmi jasné názory, pokud jde o sex a zákony. Pokud se chtějí dva dospělí lidé zdravé mysli oddávat společně podivným a nepřirozeným hrátkám, prosím. Ale pokud je to z donucení, anebo jsou do toho nějak zataženy a zneužity děti či zvířata, pak si myslím, že by měli být stíháni a přísně potrestáni.

Vzpomněl si, jak ho šokovalo, když tohle řekla, a přemítal, jak proboha může vědět o něčem takovém, jako jsou „podivné a nepřirozené hrátky“. Nakonec se jí zeptal a ona mu řekla, že o tom četla. Smutně se usmál. Kdyby to bylo ženám umožněno, určitě by studovala práva. Skrývala se v ní zvláštní směs tradičního a radikálního myšlení. Trvala na tom, aby počkali s naplněním jejich lásky až do svatby, jak velí církev. Souhlasil, ale jak toho dnes litoval!

Vrátil fotografii do zásuvky. Když přemýšlel o Lize, ovlivňovalo to jeho city k Enid, a bylo pro něj těžké zbavit se nejasných pocitů nespokojenosti. Jaký zažil šok, když viděl nápis Enid Murdochová.

Pak je tu Amy Sladeová. Zarazil se. Co tím k čertu myslí, když říká A pak je tu Amy Sladeová? Skoro ji nezná. Kromě toho nepatřil k mužům, kteří by dokázali flirtovat s jednou ženou a slibovat něco jiné. Zaslíbil se Enid? Zdálo se mu, že na tuto otázku se necítí. Podíval se na portrét mladé a hezké královny. Dokonce ani královna Indie a celého impéria nebyla ušetřena zármutku. Byla už dlouho vdova a nevypadalo to, že by se chystala přestat truchlit.

Netrpělivě si přisunul papír s poznámkami blíž. Moc daleko se se svými postřehy nedostal.

Rozmluva s Arthurem ho hluboce zasáhla, stejně jako oznámení, že Kitchenovi odjíždějí. Nikdo to nevyslovil, ale je vysoce pravděpodobné, že se Arthur už nevrátí. Murdoch si opřel hlavu o ruce. Jaké by to bylo, kdyby se Arthur uzdravil? Kdyby společně závodili na kolech okolo jezera? Jako všechny nesplnitelné sny i tento v něm vzbudil skoro nesnesitelnou touhu.

Ozvalo se zaťukání na stěnu. Přes rákosový závěs uviděl Murdoch obličej konstábla Crabtreeho.

„Pojďte dál, Georgi.“

George strčil hlavu dovnitř. „Inspektor chce s vámi okamžitě mluvit.“

Murdoch se ani nehnul. „Neříkal proč?“

„Ne, jenom že máte hned přijít.“

Murdoch vstal. „Když hned, tak hned.“

Crabtree zaváhal. „Jste v pořádku, pane? Připadáte mi trochu přešlý.“

„Jsem docela v pořádku, díky. Jen jsem měl pocit, jako bych slyšel blížící se zvuk kopyt equis nocti. Z toho zvuku může člověk zblednout.“

„Ano, pane. Obávám se, že skutečně nevypadá v nejlepší náladě.“

Murdoch se usmál konstáblově mylnému výkladu.

„V dobré nebo špatné, stále inspektor Brackenreid. Koneckonců je to smrtelník.“

Trochu pobaven vlastním humorem se Murdoch vydal chodbou za Crabtreem.

Brackenreid mu podal kus papíru.

„Podívejte se na tohle, Murdochu. Trochu jiný tón.“ Ani se nesnažil skrývat svou jízlivost.

Murdoch otevřel dopis.

Vážený pane, váš detektiv, William Murdoch, nic nedělá. Nevyšetřuje, ale sedí si pohodlně na půlce, zatímco seržant Seymour uniká bez trestu. Pokud s tím něco neuděláte, bude mít ostudu celá stanice.

„Co vy na to, Murdochu?“

„Zajímalo by mě, jestli má pisatel na mysli levou, nebo pravou?“

„Cože?“

„Levou nebo pravou půlku, pane. Na které údajně sedím.“

Brackenreid mávl rukou. „To s tím nemá co dělat.“

„Předpokládám, že ten dopis přišel ranní poštou, pane?“

„Ano. Ranní ptáče dřív doskáče.“

Murdoch se na něho podíval. Nebyl si jistý, zda se Brackenreid pokouší o vtip nebo ne. Bylo jasné, že ne.

„Asi tak, pane. Vezmu si ten dopis a porovnám ho s ostatními, abychom se ujistili, že jde o stejného autora.“

Inspektor zíral na Murdocha. „Samozřejmě, že je to stejný autor. Je napsaný na stroji.“

„Nechci jenom dělat unáhlené závěry. Zajímalo by mě, jak ten pisálek ví, že mi byl tenhle případ přidělen.“

Brackenreid neochotně připustil, že má pravdu. „Nemusí to nic znamenat. Jste tu jediný detektiv. Je logické, že jsme vám ten případ dali.“

Murdoch nebyl tak docela spokojený s takovým vysvětlením, ale přikývl.

„Z dokonalostí se skládá maličkost, jak byste řekl.“

Brackenreid popotáhl. Tvář míval růžovoučkou, ale dnes ráno měla skoro nachový odstín. Vykazoval všechny znaky člověka, který se vyrovnává s důsledky přemíry pití.

Bubnoval prsty po psacím stole. „V jedné věci bych tomu dopisu dal za pravdu, Murdochu. Málo se snažíte.“

„Rád bych podotkl, pane, že na tom pracuji teprve od úterka. Spěchej pomalu.“

Brackenreidovi to došlo. „Možná, ale není to jediná věc, v které se loudáte. Nevidím žádný pokrok ani v té věci Smithersových.“

„Vyptávali jsme se všech, pane. Nemáme se čeho chytit.“

Brackenreid netrpělivě mávl rukou. „Ta ženská určitě tu proklatou brož někde sama zašantročila, ale včera volala třikrát a trvala na tom, že chce se mnou mluvit. Telefon v rukou takových ženských, to je katastrofa. Zajděte tam anebo pošlete některého z konstáblů a zkuste ji nějak zpacifikovat. Zatkněte někoho.“

Murdoch nemohl uvěřit, že to myslí vážně, ale v téhle náladě to vážně myslel. Teď rozhodně nebyla nejlepší chvíle na to, říct mu o těch fotografiích.

„Udělám, co budu moci, pane.“

Brackenreid se naklonil nad stůl. „Řekněme to takhle, Murdochu. Pokud zjistíte, že ten upjatý seržant dělá něco špatného, bude muset vrátit do poslední pence všechno, co teď dostává za to, že sedí doma na zadku.“

Murdoch vstal. „Jestli je to všechno, půjdu, pane.“

Inspektor se otočil na židli tváří k oknu a zády k Murdochovi.

„Do pondělka chci mít zprávu na stole. K oběma případům.“

V kanceláři vytáhl Murdoch dva ostatní dopisy ze šanonu a rozložil je na stole, každý z nich si prohlížel lupou. Pokud mohl říct, ten poslední byl napsaný na stejném psacím stroji jako ty předešlé dva. I tón byl podobný. Vzdělaný, skoro učitelský. „Půlka“, ne „prdel“ nebo „zadnice“ či „řiť“. A jeho celé jméno. Tenhle dopis mířil spíš proti němu než proti Seymourovi. Nahněvaně se nadechl. Kdo si s nimi k sakru takhle pohrává? A odkud by měl začít? Jediným vodítkem, pokud se to tak dalo nazvat, byl pocit, že Seymour musí v něčem skutečně lítat. Ať šlo o cokoliv, pisatel dopisu toho věděl o seržantovi dost na to, aby jej obvinil. Pak dává smysl, že když bude seržanta anebo jednoho z jeho přátel z podnájmu sledovat, mohl by najít toho pisatele. A co když seržant dělá něco proti zákonu? Co potom? Murdoch by ho pak musel obvinit. Ten úkol se mu nijak nelíbil. Jaký dopad by to mělo asi na slečnu Sladeovou, která považuje Seymoura za jednoho z nejčestnějších mužů, jaké kdy potkala?

Na stěnu někdo zaťukal a rákosem viděl postavu Crabtreeho.

„Ano, Georgi?“

Konstábl vešel do místnosti. „Právě jsme pro vás přijali telefonický vzkaz, pane. Od doktora Bryce. Je v márnici a rád by, abyste za ním okamžitě přišel.“

Murdoch se zamračil. „Řekl proč, anebo jenom chce, abych obdivoval jeho šikovnost?“

Doktor Bryce byl rád, když ho volali k ohledání, a bez výčitek svědomí se vychloubal svými dovednostmi.

„Někdo našel na jezeře tělo v kufru a není pochyb, že se jedná o vraždu.“

„V tom případě tam zajisté ihned jdu.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Doktor Bryce byl vysoký muž s holou hlavou a mohutným knírem. Šířil kolem sebe atmosféru sebejistoty, která hraničila s arogancí, ale Murdoch ho měl docela rád. Navzdory strohému vystupování své práci rozuměl a byl si vědom skutečnosti, že těla, která pitvá, bývala kdysi lidskými bytostmi. Zdaleka ne všichni lékaři se tak chovali.

Jakmile Murdoch vešel, doktor na něj zavolal: „Máme co dělat s nechutnou záležitostí, detektive. Pojďte se podívat.“

Murdoch šel ke stolu, kde stál Bryce. Elegantní šedý vlněný oblek chránila zástěra se skvrnami od krve. Na pitevním stole ležel menší lodní kufr s odklopeným víkem.

„Nevím, kolik toho teď dokážu udělat,“ pokračoval doktor. „Tělo je ještě zmrzlé. Tuhé jak prkno. Nemůžeme ho ani vytáhnout.“

Murdoch nakoukl do kufru. Uvnitř viděl tělo mladého muže, úplně nahé, kolena měl ohnutá k hrudi a paže složené přes sebe, hlavu trochu na stranu. Na okamžik byl Murdoch zmatený, proč je mu ten mladík povědomý, ale pak s překvapením zjistil, že je to tentýž chlapec, kterého viděl na stereoskopických snímcích. Neměl na hlavě turban, ale nebylo pochyb, že je to on.

„Někdo z vašich?“ zeptal se Bryce.

Nebylo nutné teď něco vysvětlovat, a proto Murdoch odpověděl trochu vyhýbavě: „Nikdy jsem ho neviděl. Provedu měření podle Bertillona a podívám se, jestli ho nemáme v záznamech.“

„Vsadím se, že ho tam najdete. Byl sexuálně zneužívaný.“

„Opravdu?“

„Tady, sáhněte mu na hruď.“

Murdoch se zlehka dotkl zmrzlé pokožky. Hruď nebyla tak hladká, jak vypadala.

„Má vyholené chlupy,“ pokračoval Bryce v přednášce. „Na hrudi, a jak se zdá taky na ohanbí. Samozřejmě, odpřisáhnout to můžu, až udělám vyšetření rekta, ale podle mého není pochyb.“

Murdocha to nepřekvapilo. Zmalovaný obličej a lascivní póza na fotografii vypovídaly o tomtéž.

„Jak zemřel?“

„To vám nedokážu říct, detektive! Musíte si počkat na moji zprávu. Až provedu řádnou pitvu. Možná ho postihl srdeční infarkt, možná měl souchotě, syfilis, kdoví?“

Murdoch ukázal prstem na mrtvolu. „Pořádně ho zmlátili a řekl bych, že má kolem krku odřeniny.“

Bryce souhlasně přikývl jako poslušný žák. „Myslím, že toho nebožáka uškrtili. Ale vidím i další zranění. Podívejte tady. Levá holeň je roztříštěná a nejméně dvě žebra na stejné straně zlomená. Vidíte ty modřiny? Víc než pravděpodobné, že do něho kopali. Nejspíš utrpěl taky zlomeninu lebeční, ale to se nedozvíme, dokud neodstraním skalp.“

„Je možné, že k těm zraněním došlo při tom, když ho cpali do kufru?“

„Ne. Ne. Podívejte se na jeho nohu. Krev stékala ke kotníku a k tomu mohlo dojít jen tehdy, dokud žil a poranili ho. Tipuji, že ho zmlátili, pak uškrtili a pak tělo ohýbali, aby ho dostali do kufru, čímž mohli způsobit další zranění. To budu schopen ověřit později.“

„Mohl byste odhadnout, kdy zemřel, doktore?“

„Vůbec. Proces rozkladu se zastavil chladem. Na těle nevidím žádné skvrny, což mi říká, že ho nacpali do kufru téměř okamžitě poté, co zemřel. Mohli ho zavraždit před dvěma týdny, když vezmeme v úvahu velmi chladné počasí, ale také klidně třeba jen před několika dny.“

Bryce se pokusil pohnout chlapcovou paží, ale ještě to nešlo.

„Jak je podle vás asi starý?“

„Genitálie vypadají plně vyvinuté. Řekl bych tak okolo dvaceti.“ Bryce nadzvedl horní ret mrtvého, jak nejvíc to šlo. „Má zkažené zuby. Je hubený, pravděpodobně špatně živený. Je mi ho líto.“ Podíval se na Murdocha, který nic neříkal. „No, to je prozatím vše.“ Bryce si sundal zástěru, zmačkal ji a odhodil na podlahu. „Pro tuto chvíli nemohu udělat víc, a musím teď za jednou pacientkou, která začne co nevidět rodit. Dva životní body, což, Murdochu? Koronerem je pan Boys, soudní šetření svolal na pondělní ráno. Měl bych mít pro vás oba hotovou zprávu nejpozději do soboty.“

„Díky, doktore.“

Jakmile Bryce odešel, vytáhl Murdoch z kapsy svinovací metr a snažil se určit alespoň přibližně výšku mrtvého muže. Měřil kolem metru šedesáti. Měl tmavé, krátce střižené vlasy, ale podle nehtů, krku a zadní strany uší bylo znát, že neměl mnoho příležitostí udržovat hygienu. Anebo na sebe nedbal.

Vzduch čpěl chloridem vápenatým, kterým se doktor snažil potlačit zápach. Místnost byla holá, na zdech visely prázdné police, i když v rohu ležely nějaké velké nádoby. Váhy, jaké se daly najít ve většině kuchyní, stály na židli u stolu. Tuhle márnici rozhodně nešlo označit za dobře vybavenou a Murdoch věděl, že většina lékařů, které zavolali, aby provedli pitvu, dávala raději přednost některé z těch, co patřily pohřebním ústavům, jako třeba Humphreyho pohřební službě na Yonge Street. Zdržel se ještě tři čtvrtě hodiny a prováděl všechna možná měření podle Bertillona. Také si co nejpečlivěji prohlížel kufr. Bylo na něm vidět, že jej často používali, ale nezůstaly tu stopy po celních či lodních nálepkách. Žádná adresa, která by mu mohla pomoci.

Nakonec se narovnal, pokřižoval a odříkal krátkou modlitbu k Bohu, aby byl milostiv k duši toho chlapce. Bryce sice odhadl jeho věk kolem dvacítky, ale smrt vymazala z té tváře starosti, a vypadal velmi mladě. Co k čertu dělala Agnes Fisherová s jeho fotografií a proč okolo obrázku namalovala černý rámeček? Nabízela se jen jediná odpověď – věděla, že je mrtvý.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Škola v Sackville Street byla blíž márnici než Sydenham Street, a tak se tam Murdoch rozhodl hned jít, pro případ, že by tam našel Agnes. Počasí se nedokázalo rozhodnout mezi sněhem a plískanicí, obloha se zatáhla a vzduch byl vlhký a mrazivý. I v pozdním dopoledni ve většině domů ještě svítily lampy nebo svíčky. Ani on sám se nedokázal zbavit vnitřního pocitu jakési bezútěšnosti. V minulosti už vraždy vyšetřoval, a jeden či dva případy ho přivedly až na hranici zoufalství nad tím, čeho jsou lidé schopni. Tento případ vypadal stejně odporně. Téměř pochyboval o tom, že je Agnes Fisherová ještě naživu. Mohla být docela dobře nějak do té vraždy mladíka zapletená, a tak se ocitla ve smrtelném nebezpečí. Nevědomky narovnal ramena. Nejednou ho nařkli z toho, že je tvrdohlavý jako mezek, a právě teď se jako mezek cítil. Hodlal najít toho, kdo zneužíval Agnes Fisherovou, ať je to kdokoliv, ale věděl také, že když toho člověka odstraní, bude to, jako by usekl jen jednu z mnoha hlav saně. Ta myšlenka mu zrovna na pocitu štěstí nepřidala.

Na dvorku si nehrály žádné děti, rychle přes něj přešel a vchodem pro chlapce vešel do budovy. Chodba byla také opuštěná, a jak se tentokrát blížil ke třídě slečny Sladeové, neslyšel napodobování hlasů zvířat, jen dětské hlásky opakující násobilku.

„Pět krát osm je čtyřicet, šestkrát osm je čtyřicet osm, sedm krát…“

Zůstal stát přede dveřmi a nakukoval dovnitř okénkem. Slečna Sladeová stála před třídou, mávala ukazovátkem, jako by dirigovala orchestr. Pro dnešek zapomněla na kalhoty a měla na sobě formální tmavě modrou sukni a světle fialovou blůzku. Světlé vlasy měla úhledně sepnuté jako vždycky. Radikální Nová žena dočasně zmizela.

„A teď rychleji. Osm krát osm je šedesát čtyři, devět krát osm je…“ Zachytila jeho pohled, ale nepřestala mávat. „Teď jen děvčata.“

Zazvonily pronikavé hlásky. „Deset krát osm je osmdesát.“

„Teď chlapci.“

„Jedenáct krát osm je osmdesát osm.“

Tyto hlasy zněly mnohem méně přesvědčivě.

„Dvanáct krát osm je devadesát šest.“

„A teď pozpátku,“ zavelela slečna Sladeová a spustila. „Osm krát dvanáct je…? Všichni dohromady.“

„Devadesát šest.“

To bylo lehké, ale pak tempo rychle klesalo, dokud s ní nedrželo krok jen několik dětí, všechno děvčata. Murdoch si pomyslel, že je to přesto baví a berou to jako vzrušující soutěž.

Nakonec odložila ukazovátko. „Výborně, děti. Moc jste se zlepšily. Skvělé. Chci, abyste samy sobě pořádně zatleskaly.“

Zatleskala a celá třída se k ní s nadšením přidala.

„Dobrá, dobrá. To stačí. Nechejte si něco také napříště, až budeme naprosto bezvadní. Jane, co znamená slovo ‚bezvadný‘?“

„Čistý, slečno Sladeová.“

„Hmm. Ano, to je vlastně pravda. Doslova to znamená ‚bez vady‘, ale stejně jako mnohá jiná slova v angličtině i toto se teď používá pro cokoliv, co je dokonalé, jako bez chyby, anebo jak řekla správně Jane, ‚čisté‘.“ Zatleskala znovu rukama. Všiml si, že je to její zvyk. „A teď si, prosím, vytáhněte tabulky. Na tabuli jsem vám napsala nějaké příklady. Uvidíme, jak rychle je vypočítáte. První dva z vás, kteří budou mít všechno správně, dostanou sladkost.“

S rozmáchlým gestem hodným kouzelníka sundala šál, který předtím přehodila přes tabuli, a odhalila úhledné číslice napsané křídou. Chvilku trvalo, než se třída uklidnila, a jakmile se děti ztišily, vyšla slečna Sladeová na chodbu.

„Dobré odpoledne, pane Murdochu. Omlouvám se za to, že jsem vás nechala čekat.“

Pevně si stiskli ruce.

„Je dnes Agnes ve škole?“

„Ne, nepřišla.“ Zamračila se. „Dělám si o ni starost. Máte něco nového?“

„Ano, a obávám se, že je to vážné. Ten mladý muž na fotografii byl nalezen mrtvý. Není skoro pochyb o tom, že ho zavraždili.“

Ruka jí vyletěla k ústům. „Ach, proboha.“

„Doktor, který provádí pitvu, odhaduje dobu smrti mezi dvěma týdny a dvěma dny.“

Dívala se na něho zdrceně. „Jak ho zabili?“

„Uškrtili ho. A taky pořádně zbili.“

Skoro reflexivně pohlédla okénkem do třídy, aby viděla, co dělají její žáci. Byli tiše, pracovali, aby získali výhru.

„Musíme najít Agnes,“ řekla.

„Je její bratr ve škole?“

„Ano, je. Měl na oku hrozný monokl. Určitě ho uhodil otec, i když on tvrdí, že potmě vrazil do skříně.“

Z živůtku hedvábné blůzky vytáhla hodinky. Byly z nezdobené oceli a na řetízku, jako to nosí muži. Na konci řetízku se houpal přívěsek z ebenového dřeva a Murdoch uvažoval, co asi znamená.

„Ani ne za deset minut budeme mít přestávku. Jestli počkáte, dokončím hodinu. Chtěla bych, aby všechno probíhalo pokud možno normálně. Řeknu Benovi, aby se zdržel. Můžete si s ním pak promluvit ve třídě.“

„Chcete být u toho?“

Smutně se na něho usmála. „Pane Murdochu, když u toho budu, existuje jistá naděje, že se vám svěří. Když u toho nebudu, můžete ho klidně natahovat na skřipec, neřekne ani slovo.“

„Dobrá tedy. Raději zůstanu venku, aby mě děti neviděly. Jakmile uvidím, že jste je pustila, vrátím se.“

„Děkuji vám, pane Murdochu, to je od vás velice ohleduplné.“

Vrátila se do třídy, ve které vládlo stále ticho. Slečna Sladeová dopřávala svým žákům zábavu, ale měla přirozenou autoritu a respekt. Murdocha napadlo, jaké štěstí ty děti mají. Jeho vzpomínky na školu nebyly zcela určitě tak příjemné, jako budou vzpomínky těchto jejích žáků. Kněží a jeptišky, co ho učili, neochvějně věřili v to, že tělesné tresty stimulují mozek. Od zadnice k hlavě. Nepoznali, že učení může přinášet radost.

Vyšel ven a procházel se sem a tam, dokud neuplynulo deset minut. Dveře se rázem rozletěly a vyvalily se z nich děti. Tedy alespoň hoši se valili jako příliv, dívky byly mnohem zdrženlivější. Držely se za ruce a po dvojicích či trojicích se procházely okolo školního hřiště, zatímco kluci začali okamžitě hrát mezi stromy na honěnou. Murdoch se nenápadně vrátil do třídy.

Ben seděl v jedné z předních lavic, vedle něho slečna Sladeová a mluvila s ním. Chlapec sklopil hlavu a díval se na lavici, jako by na ní byla vyryta nějaká hrozná hádanka. Murdoch zaklepal a vešel do třídy. Ben na něj rychle a vyděšeně pohlédl a pak znovu sklonil hlavu a upřel pohled na lavici. Slečna Sladeová ho lehce pohladila po ruce.

„Bene, děláme si veliké starosti o Agnes. Už dva dny nebyla ve škole. Říkáš, že je u sestry, ale my ji musíme najít. Pomůžeš panu Murdochovi?“

Chlapec neodpověděl, jen se ještě více schoulil do židle. Nad okem měl ošklivou modřinu a bouli. Slečna Sladeová pokynula Murdochovi, aby si sedl do vedlejší lavice, a on se vmáčkl na židli.

„Bene, nevíš, proč Aggie nechodí do školy?“

Chlapec zavrtěl hlavou, ale oči nezvedl.

„A doma taky nebyla?“

Další odmítavé zavrtění hlavou.

„Je u vaší sestry, ale ty ještě pořád nevíš, kde to je?“

„Ne, nevím to,“ zašeptal Ben.

Murdoch na chvíli zaváhal. „Víš, synku, když jsem byl malý kluk a táta se opil, často se napřáhl a dal mi pořádnou ránu, takovou, jakou jsi dostal ty do oka. Když jsem vyrostl, rozhodl jsem se stát policistou, protože jsem měl dojem, že se mi bude líbit chránit lidi, kteří se proti takovým mužům nedokáží bránit, jako ženy a děti a mrzáci…“

Hoch se na něho poplašeně podíval. „Nezavřete tátu, že ne?“

Murdoch mu to nemohl slíbit a podíval se na Amy Sladeovou. Nechtěl to všechno nechat na ní, ale napadlo ho, že bude vědět, co říct. A věděla.

„Bene, pamatuješ si ten příběh, který jsme si všichni četli?

O lišce a kuřátkách? No a vzpomínáš si, jak jsme se všichni shodli na tom, že se na lišku nemůžeme zlobit, protože je přirozené, že chytá a jí kuřátka?“

Chlapec se tvářil poněkud zmateně, ale přikývl.

Amy hledala vhodná slova. „Pamatuješ, jak jsme si říkali, že jako lidské bytosti jsme nadřazeni zvířatům? Máme mozek a duši… Bohužel, Bene, někteří lidé se nad svou zvířecí podstatu nepovznesli. Chovají se jako lišky a mladé dívky jsou pro ně jako kuřata.“

„To jako, že je jí?“ zeptal se Ben, oči vykulené hrůzou.

„Ach, panebože! Ne, to ne, ale…“

„Ubližují jim,“ dořekl to za ni Murdoch. Chlapcovou tváří něco přelétlo a jemu se zdálo, že Ben ví, o čem Murdoch mluví. „Jde o to, že musíme tvoji sestru najít co nejdříve, ale bez tvé pomoci to prostě nedokážeme.“

„Ty jsi jako ten chlapec, který zachraňuje ovečky,“ přerušila ho slečna Sladeová.

Benův obličej se rozzářil. Myšlenka, že je hrdina, se mu zřetelně líbila. Podíval se Murdochovi do očí. „Šoupnul jste svého tátu do lochu, když jste se stal poldou?“

„Ne…, ale měl jsem vážně chuť.“

Ben znova sklonil hlavu. „Víte, ten obrázek, co jste mně ukazoval. Ten s tím mrtvým miminem? Tak ten jsem už předtím viděl. Měla ho Aggie.“

„Neřekla ti, odkud ho má?“ zeptal se Murdoch a snažil se nedat hlasem najevo vzrušení.

„Ne, ale měla hromadu fotek. Myslím, že jí je dala Martha.“

„Byly ty ostatní jako tahle? Smuteční fotografie?“

„Některé. Šla z nich hrůza… Ona mě škádlila, mávala mi s nima před nosem.“

„Ukázala ti některé z těch ostatních fotografií?“

„Ne. Říkala, že jsou moc tajné a že jsem ještě moc malý, abych se na ně koukal.“

Bylo zřejmé, že je to trvalý konflikt mezi Aggie a Benem, mezi starší sestrou a mladším bratrem.

Ze hřiště se ozval zvonek. „Za chvíli se děti vrátí,“ připomenula slečna Sladeová.

Murdoch vnitřně trpěl. „Bene, říkáš, že nevíš, kde Martha pracuje, ale nenapadá tě nic, co bys nám mohl říct? Přijela k vám domů třeba tramvají, anebo je to tak blízko, že chodí pěšky?“

„Ona chodí vždycky pěšky, páč šetří.“

„A jak dlouho už je ve službě? Kdy našla ty noviny?“

Ben chvilku přemýšlel. „Bylo to v létě, když bylo vedro. Zrovna, když skončila škola.“

Amy se vložila do jejich rozhovoru. „Tak asi konec června.“

Na chodbě se ozval klapot kroků, jak se děti blížily ke třídě. Při tom zvuku se všechna chlapcova ochota vytratila. Jako by se ukryl do své duševní nory. Murdoch v duchu klel. Podíval se na učitelku a ta jen mírně pokrčila rameny. Věděla, že v tuto chvíli nemá smysl pokračovat.

Murdoch vstal. Pohladil chlapce po nakrátko ostříhané hlavě. Chtěl mu říct „Jestli se tě otec ještě jednou dotkne, dej mi vědět,“ ale bylo mu jasné, že chlapec by si stejně netroufl. „Bene, nezapomeň, o co jsem tě prosil. Dej nám vědět, jakmile Aggie přijde domů.“

Ben zlehka pokýval hlavou a Murdoch doufal, že udělá aspoň toto. Slečna Sladeová chlapci řekla, že teď může jít, a on se odplížil do své lavice. Vyprovodila Murdocha na chodbu.

„Prosím, ozvěte se mi, jakmile zjistíte něco nového, pane Murdochu.“

„Samozřejmě.“

Vrátila se do třídy a Murdoch ji pozoroval, jak jde k chlapcově lavici a sklání se nad ním. Obrátil se k odchodu.

Děti kráčely chodbou velmi ukázněně, štěbetání nechaly venku. Jejich ticho si vynutila vysoká postava přísně vyhlížejícího muže s červeným obličejem a hustými licousy. Murdoch předpokládal, že je to ředitel školy, pan Kippen. Když kolem něho procházel, uctivě ho pozdravil dotykem klobouku. Věděl, že pan Kippen má na jazyku otázku ohledně toho, co tu pohledává. Zabránilo mu v tom jenom chování jednoho hocha, který, jak se zdálo, něco žvýkal. To mu vysloužilo pohlavek. Kluk zaječel na protest a ředitel zvedl ruku k dalšímu pohlavku. Murdoch udělal krok kupředu.

„Jste pan Kippen, pane? Jsem policejní důstojník a myslím, že dokážu docela dobře rozeznat jednání kriminálníka. Tenhle chlapec tady podle mě vypadá jako hodný hoch. Myslím, že si s ním nemusíte dělat starosti. Já sám nesnáším, když se bijí chlapci nebo koně.“

Kippen zčervenal ještě víc, ale hocha pustil, a ten odpelášil za svými vyplašenými kamarády. Murdoch popošel k řediteli ještě o kousek blíž a ztišil hlas do konspiračního šepotu.

„Pokud by vás zajímalo, proč jsem tady, musím vám říct, že vyšetřuji velmi závažný případ brutality. Na vašem místě bych si dal pozor, jestli mi rozumíte. Hlavní konstábl je známý svým měkkým srdcem.“

To byl naprostý blábol, ale Murdochovi to nevadilo. Buď řediteli takto zalže, anebo mu jednu vlepí. Měl pocit, že to první je moudřejší. S dalším cvrnknutím do klobouku vyšel ven z budovy. O několik bloků dále se trochu uklidnil, ale ještě stále byl v pokušení vrátit se do školy a dát panu Kippenovi co proto.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Murdoch uháněl zpátky na stanici. Je načase informovat Brackenreida, a vůbec se na to netěšil. Inspektor byl asi tak ohleduplný jako starý pedikér. Ach, božínku, vy máte zarostlý nehet, že ano? Tak to raději amputujeme rovnou celou nohu. Murdoch byl stále více hluboce přesvědčen o tom, že tento případ si zasluhuje co nejopatrnější vyšetřování. Jedna malá chybička, a Agnes Fisherová je mrtvola, pokud ještě žije. Nicméně k jeho velké úlevě mu Gardiner sdělil, že inspektor Brackenreid zůstal doma, protože je mu zle od žaludku. Murdoch kývl na konstábla Crabtreeho a zamířil do své místnůstky.

Všechno mu pověděl. Začal objevem fotografií, který učinila slečna Sladeová, a skončil znepokojivou spojitostí těch snímků a těla, jež našli u jezera. Široký obličej konstábla Crabtreeho poněkud zrudl, když mu Murdoch ukazoval fotografie, ale pak se změnil v rozhněvaný. Měl taky děti.

„Georgi, chci, abyste zašel za otcem Agnes. Možná, že mu pohled na uniformu trochu oživí vzpomínky na to, kde bydlí jeho starší dcera. Udělejte, cokoliv je potřeba, vyděste ho k smrti, bude-li to nutné.“

„S potěšením, pane.“

„Dole bydlí jedna mladá žena. Zkuste zjistit, jestli něco neví. Ptejte se sousedů, zda nemají tušení, u koho by mohla Martha Fisherová pracovat. Najdete-li jakkoliv chabé vodítko, jděte po něm.“

„Ano, pane.“

„Pokud je to slepá ulička, chci, abyste začal pročesávat nóbl ulice. Začněte na Jarvis Street. Poptejte se, jestli si tam někdo nenajal nedávno novou služku.“

„Pomůže nám s tím ještě někdo, pane?“

Murdoch si povzdychl. „Nejprve uvidíme, jak to půjde. Možná, že ta dívka vzala nějaké místo poblíž domova. Třeba ji najdete rychle.“

„A když u ní bude ta malá?“

„Zjistěte, jestli je ochotná přijít na stanici dobrovolně, a pokud ne, budete ji muset přinutit. Je v nebezpečí.“ Murdoch vstal. „Bohužel, nemáme se čeho chytit, mám jen špatný pocit okolo žaludku, to musím přiznat. Půjdu navštívit Gregoryho ateliér Emporium a podívám se, jestli tam nenajdu něco nemravného. Sejdeme se tady znovu za pár hodin.“

„Ano, pane.“

U východu z pracovny se Crabtree zarazil a pak se otočil k Murdochovi.

„Jak víte, pane, mám dceru. Pro mě je to, co provedli Agnes Fisherové, nepochopitelné. Kdyby mi měly nohy upadnout, je mi to jedno, já ji najdu.“

„Díky, Georgi.“

Dveře ateliéru otevřela trochu rozcuchaná paní Gregoryová. Upravila si jednu neposlušnou kadeř.

„Dnes nemáme otevřeno.“

Murdoch se na ni zářivě usmíval. „Opravdu se omlouvám, madam, ale chystám se odjet zpátky domů a rád bych si vzal svoje fotografie. Abyste mi je nemuseli posílat poštou.“

Chvilku váhala, pak udělala krok dozadu a pustila ho dovnitř. „Myslím, že jsou hotové. Počkejte chviličku.“

Zatímco hledala v zásuvce psacího stolu, Murdoch popošel blíž a vrhl na ni něco, co považoval za lascivní pohled. „Paní Gregoryová, už na pohled vidím, že jste liberálně smýšlející žena… Slyšel jsem, že si člověk může koupit, no, jak bych to řekl – jisté zvláštní snímky… Hanbaté obrázky, jestli víte, co tím myslím.“

Její výraz se změnil v tak ledový, až se lekl. Neměl důkaz, který by vypovídal o tom, že tento ateliér není tak zcela bezúhonný, a možná teď urazil slušnou ženu.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte, pane Murdochu.“ Vrazila mu do ruky balíček. „Tady jsou vaše fotografie. Doplatek dělá dva dolary a pětadvacet centů.“

Podal jí peníze. Vytrhla mu je z ruky, jako by byl nakažený.

„Negativy budeme schovávat jeden měsíc, kdybyste chtěl další kopie, musíte nám to dát vědět včas. Na shledanou, pane.“ Zvedla pero ze stojánku a namočila je do kalamáře tak zprudka, až skoro zamrkal.

Nedalo se dělat nic jiného než odejít. Jakmile se ocitl na chodbě, slyšel, jak ve dveřích za ním cvakl zámek.

Světlo na schodišti bylo příliš mdlé na to, aby si mohl fotografie pořádně prohlédnout, a tak počkal, dokud se nedostal ven, kde z mraků vykouklo slabé zimní slunce a obloha měla barvu starých, unavených bleděmodrých očí.

Bedlivě si prohlížel fotografii a hledal jakýkoliv detail, který by odpovídal tomu na obrázku s Agnes Fisherovou. Nic nenašel. Pozadí bylo takové, jaké pro něho Gregory vytvořil. Možná by nějaký expert dokázal říct, jestli to snímal stejný fotoaparát, tak jako Enid dokázala rozlišit mezi psacími stroji. On ale nic nepoznal.

Pak se podíval na celý obrázek, svůj portrét v Princově pracovně. Sarkasticky se ušklíbl. Vypadám docela distinguovaně, ohodnotil se. Přidejte psací stůl a knihovnu, přimějte fotografovaný subjekt, aby zasmušile zíral do objektivu, a máte profíka, kterého čeká skvělá kariéra. Murdoch na okamžik pocítil zklamání. Taková možnost mu byla odepřena. Muži římskokatolického vyznání bez rodinných konexí a vyššího vzdělání se nikdy nestanou úspěšnými intelektuály. Náhoda byla i to, že se stal členem detektivního oddělení. Jeden z adeptů na poslední chvíli onemocněl a inspektor Stark potřeboval jednoho muže, aby doplnil stav. Stal se jím Murdoch, který teď pracoval jako vyšetřující detektiv už tři roky a nevěděl, zda se někdy na žebříčku posune výš.

Zastrčil fotografie zpátky do obálky. Pocítil novou frustraci z toho, že se v případu nemůže hnout z místa. Byla paní Gregoryová a ateliér skutečné tím, čím se být zdály? Nedokázal si na to odpovědět, a pokud nedostane povolení k domovní prohlídce, nenajde žádné usvědčující rekvizity. Přemýšlel, že půjde hledat Crabtreeho, ale v mysli mu hlodala jiná myšlenka. Starosti mu dělaly také ty anonymní dopisy. Objev zavražděného chlapce mu paradoxně přinesl úlevu. Neochotně si připustil, že jeho přítel Seymour má možná perverzní sexuální choutky, ale dal by krk za to, že se seržant nezúčastnil brutálního bití a škrcení mladého muže. Rozhodl se, že tady musí jít ohledy stranou. Seymour musí s pravdou ven.

Murdoch mířil po King Street k River Street a myšlenky se mu stočily na jeho osobní situaci. Kitchenovi i Enid se ho chystali opustit. Racionálně si uvědomoval, že nemají zrovna na vybranou. Odchod do Muskoky mohl Arthurovi zachránit život, rozuměl i tomu, že Enid nemůže ignorovat výzvy, aby se vrátila domů. Ale sakra, proč všichni najednou?! Na okamžik ho dokonce napadlo, poté co mu paní Kitchenová oznámila, že odjedou, že by se Enid mohla nastěhovat zpět k nim do domu.

I když věděl, že by to neudělala. Ne tehdy, když by tam nebyla paní domácí, která by jí mohla dělat něco jako gardedámu. Nikdy ho docela neopustilo překvapení nad tím, že svolila k tomu, aby spolu spali. Vlastně nejen svolila, ve skutečnosti to chtěla. Ta myšlenka v něm rozdmýchala vášeň, ale tu rychle uhasil pocit zahanbení.

Viděla jsem tvoji tvář, Wille. Viděla, že se s ní nechce oženit. A proto se vrací do Walesu.

Než došel k domu, kde bydlel Seymour, promrzl na kost. Obloha byla sice modrá, ale arktický vítr štípal. Prošel okolo hoblovny, dnes se nezdržoval tancem na kládách.

Přišel mu otevřít Reordan. V zimním slunci vypadaly tmavé fleky popálenin na jeho tváři ještě ohyzdněji. Nechoval se příliš přátelsky.

„Charlie si někam odskočil. Jestli jdete za ním.“

„Ano, jdu za ním. Nevíte, kdy se vrátí?“

„Nejdýl za půl hodiny.“

„Mohu tu na něho počkat? Nechce se mi šlapat zase celou cestu zpátky na stanici, jestliže se brzy vrátí.“

Reordan neochotně ustoupil o krok dozadu a pustil Murdocha dál.

„Nebudu vás rušit. Mám počkat v kuchyni?“

„Ta je jen pro podnájemníky.“

„Tak u Seymoura v pokoji? Přece nebudu stát tady.“

„Po schodech nahoru a doprava,“ souhlasil nerad Reordan.

Odšoural se pryč a nechal za sebou zvláštní, nepříjemně páchnoucí pocit. Reordan nebyl člověk, který by se příliš věnoval hygieně.

Murdoch vyšel po schodech. Stěny byly stejné pusté a vybílené jako v hale. Jedinou známku přepychu představoval šedý sisalový běhoun. Minulý rok Murdoch navštívil svou umírající sestru, která se stala jeptiškou přísného řádu. Cítil v klášteře stejnou atmosféru úspornosti a úzkostlivé čistotnosti. Skoro očekával, kdy tady zahlédne krucifix. Žádný tu nenašel, ale na konci podesty stál malý stolek a nad ním visela velká zarámovaná fotografie.

Šel se na ni podívat. Stolek byl z leštěného ořechového dřeva, na něm stál stříbrný svícen a stříbrná miska se sušenými okvětními lístky růže. Prohlížel si fotografii, formální portrét plešatějícího muže, asi tak ve středních letech, která vznikla v ateliéru. Měl silný nos a bílou, úhledně zastřiženou bradku, která nemohla zakrýt vystupující bradu. Měl podmanivé oči zpola skryté pod víčky, byly tmavé a vypovídaly o jeho soucitu i inteligenci. U fotografie nebylo uvedeno žádné jméno a Murdoch toho člověka neznal. Už se chystal odejít, když si všiml razítka vpravo dole na obrázku. Byl tu kruh a v něm trojúhelník s písmeny S.O.M.A. vepsanými mezi kruh a trojúhelník. Murdoch znal většinu symbolů, jež používali svobodní zednáři, ale tento k nim nepatřil. Nicméně se domníval, že se jedná o některý z ezoterických řádů. Ta miska s jemně parfémovanými květinami a svíčka mohly být jakýmsi druhem oběti anebo pouhou dekorací, to nedokázal říct. Ten neznámý muž sice nevypadal jako někdo, kdo se dožaduje adorace, ale kdoví. Vytáhl svůj blok, namaloval do něj ten symbol a otočil se k Seymourově pokoji. Dveře byly pootevřené, v krbu plápolal slabý oheň a lampa svítila. Seržant neměl v plánu zdržet se dlouho. Murdoch vešel dovnitř. Necítil se dobře, nechtěl špiclovat, ale také věděl, že už možná nebude mít takovou šanci.

Stejně jako ostatní části domu i Seymourův pokoj byl úhledně uklizený a nábytkem zařízený jen skrovně. U zdi stála úzká postel s šedou pokrývkou. Dvě rákosové židle byly naaranžovány před krbem, jedna měla stoličku pod nohy. Byla tu ještě jednoduchá dubová skříň, skříňka s umyvadlem a malý psací stůl. Jedinou ozdobu, dalo-li se to tak říct, představovaly dvě vysoké knihovny, které stály po stranách krbu. Byly přeplněny knihami a rychlovazači s novinami. Murdoch si šel prostudovat seržantův čtenářský vkus, ale v půli cesty ho zastavilo něco, co uviděl na stole. Vedle hromádky obrázků ležel stereoskop. Murdoch na zlomek sekundy ztuhl, nechtělo se mu pokračovat. Nicméně neměl na vybranou. Zvedl jeden z obrázků.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Na popisku k snímku stálo Výroba dámských blůzek a byly na něm hezky oblečené ženy sedící po obou stranách dlouhých stolů. Murdoch fotografii otočil. Patřila T.Eaton Company a nadšeně oznamovala, že zaměstnává víc než 450 šiček a že pracovní prostory jsou světlé, čisté, dobře větrané, a ještě ke všemu má podnik skvělé spolupracovníky. Murdoch zasunul obrázek do stereoskopu a otáčel jím, dokud neměl snímek v hledáčku. Továrna zajisté vypadala rušně, s řadami žen, které mají hlavy sehnuté nad šicími stroji, a všechny budí zdání jakéhosi nadřazeného druhu. Představoval si, že jejich nadřízený jim denně kontroluje ruce a nehty. Skoro jako konstáblům, když se hlásí do služby. Kontrola uniforem, aby neměly skvrny, bot, jsou-li dost naleštěné, a – ovšem – také dechu, není-li cítit alkohol. Byl rád, že tím už nemusí procházet.

Několik dalších snímků pocházelo také z T.Eaton Company, Prádelna, Poštovní schránky, stejné nenápadité fotografie anonymních žen a popisky vychvalující kvalitu jejich práce. Murdoch si rychle prohlédl zbývající asi dva tucty obrázků: různí zaměstnavatelé, ale všechno lidé z oblasti obchodu.

Vrátil stereoskop na stůl. Jestli se Seymour zajímá o nemravné pornografické obrázky, určitě je nenechá někde, kde by je mohl kdokoliv najít. Na chvilku zaváhal, ale potom otevřel zásuvku. Další fotografie svázané gumičkami. A rozepsaný dopis psaný na stroji. Neměl čas si jej přečíst, ale všiml si stejného mystického symbolu, který viděl na portrétu v hale. Trojúhelník v kruhu. Slyšel, jak se otevírají vstupní dveře, a skoro ve stejný okamžik i Reonardův hlas.

„Tvůj kámoš policajt je nahoře, Charlie.“

Murdoch se posadil do proutěného křesla. Neměl dobrý pocit z toho, co právě udělal, i když věděl, že to bylo nezbytné.

Slyšel Seymourovy kroky na schodech a za chvíli už seržant vstupoval do místnosti. Murdoch si pozorně prohlížel jeho tvář a ulevilo se mu, když nezaznamenal žádné stopy nervozity, ale spíše opak. Seymour šel k němu a podával mu ruku.

„Dobrý den přeju, Wille. Něco nového?“

„Ne, pokud jde o ty dopisy.“

„A co tedy?“ Seržant se tvářil záhadně, ale Murdochovi se zdálo, že se mu ulevilo.

Murdoch vytáhl z obálky fotografii mladého muže v turbanu. „Znáš toho chlapíka?“

Seymour chvíli zíral na fotografii, ale po počátečním šoku se jeho výraz opět změnil v neproniknutelný. „Je mrtvý?“

„Ano.“

Seymour přešel ke krbu a hrábl do uhlíků. „Co se mu stalo?“

„Jeho tělo našli na jezeře. Nacpané v lodním kufru. Někdo ho zmlátil a potom uškrtil.“

Murdoch viděl napětí v Seymourových ramenou. „Chudák.“

„Tak znáš ho?“

Zamumlal cosi nedešifrovatelného.

Murdoch najednou pocítil nával hněvu a kráčel ke krbu. „Charlie, co se tu sakra děje? Co to děláš?“

Seymour neodpovídal, ale prohraboval oheň. Murdoch chytil pohrabáč za rukojeť a přinutil ho, aby toho nechal. „Tak odpovíš mi už konečně? Přestaň přede mnou něco skrývat.“

„Nechápu, o čem to mluvíš.“

Seymour pustil pohrabáč, narovnal se a šel pryč od krbu. Murdoch za ním.

„Ty sakra moc dobře víš, o čem mluvím. Děláš něco, o čem nějaký hajzlík ví anebo tě z toho podezřívá. Něco nemorálního, nezákonného, a je mi teď u prdele, jestli mluvím zdvořile nebo ne. Všechny ty stydlivé pohledy a narážky. Je jasné, že vy všichni tady patříte k nějakému tajnému spolku, ty zvláštní stisky rukou, ta svatyně tam v chodbě…“

Seymour sevřel rty. „To není svatyně.“

„Tak co to, do prdele, je? Je jasné, že toho kluka znáš. Kdo to byl, tvoje buzna? Jste nějaká banda kuplířů, která je přesvědčená o tom, že to, co děláte, je v pořádku?“

„Wille, přestaň! Takhle se mnou mluvit nebudeš!“

Murdoch hodil fotografii na stůl. „Je mrtvý, Charlie, a umřel sakra hroznou smrtí. Všiml jsem si výrazu tvé tváře. Znal jsi ho, přiznej se.“

Seržant zrudl. „To nemá nic společného s těmi dopisy.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože jsem toho kluka už pár let neviděl.“ Seymour dosedl na okraj postele a se vzlyknutím skryl hlavu v dlaních. Murdoch netrpělivě čekal. Seržant nakonec zvedl hlavu. „Jmenuje se Leonard Sims a jednou jsem ho sbalil na obchůzce. Dělali jsme zátah na bordel, ve kterém dělal. Tenkrát mu bylo jenom nějakých čtrnáct patnáct let.“ Odmlčel se a Murdoch si na okamžik myslel, že pláče. „Bylo mi ho líto a nechal jsem ho běžet… Jasně, že to byl spratek zkažená. Nebyl mi ani nijak vděčný. Ale viděl to jako šanci vydírat mě. Řekl mi, že oznámí inspektorovi, že jsem ho zneužil, jestli mu nedám peníze.“

„A udělal jsi to? Dals mu ty peníze?“

„Ne. Zbil jsem ho a přivlekl k magistrátnímu soudu. Poslali ho na dva roky do polepšovny. Pak jsem o něm už nikdy neslyšel.“

„Udělal to, čím vyhrožoval?“

„To ano, jenomže potom, co jsem udělal já, mu nikdo nevěřil.“ Pokýval hlavou. „Měl jsem přiznat hned, že ho znám, ale je to epizoda, na kterou nejsem zrovna pyšný.“

„A jsi si jistý, že se ten pisatel anonymních dopisů nešťárá ve staré špíně?“

„Myslím, že ne. Ty dopisy poukazují na moji současnou činnost, jestli si vzpomínáš.“

„Což je jaká činnost?“

„Wille, to ti nemůžu říct. Netýká se to jenom mě. Promiň.“

„Jsi si jistý, že by tě ti lidé neobětovali jenom proto, aby si zachránili svůj zadek?“

„Na tom nesejde. Jak jsem ti už řekl, neudělal jsem nic, z čeho bych měl těžké svědomí. Musíš mi věřit, Wille. A víc už neřeknu.“

„Proboha, Charlie. Co jsi? Nějaká vysušená stará misionářská panna, která si libuje v mučednictví? Nehodlám tě tady upálit na hranici. Jde o mnohem důležitější věci, než je tvoje delikátní svědomí!“

Seymour zvýšil na oplátku hlas. „Nic o tom nevíš. Nemám delikátní svědomí, jak tomu říkáš. Nehodlám odkrývat tajemství, která se netýkají jenom mě.“

Murdoch sáhl do kapsy a vytáhl obálku s fotografiemi. Hodil je na stůl. „Podívej se na tohle. Slečna Sladeová ti říkala, že jde o nějakou právnickou záležitost týkající se jejích žáků, ale i ona je příliš přecitlivělá, než aby ti tu špínu sama ukázala. Ta dívka na fotce namalovala kolem obrázku Leonarda Simse černý rámeček, takže ví, že je mrtvý. Co já vím, možná je už taky mrtvá. No tak, prohlédni si je a pak mi řekni, jestli mi chceš pomoct zjistit, kdo je udělal. Tedy pokud to nebude v rozporu s tvým svědomím.“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání a Reordan vkulhal dovnitř, aniž by čekal na vyzvání.

„Co tady tak řvete?“

„Ale to nic,“ odpověděl Murdoch, který ještě supěl vzteky. „Vedeme tady s Charliem něco, co byste mohl nazvat filozofickou diskusí.“

Z nějakého důvodu ta slova Reordana rozzuřila a zařval: „Vážně, jo? Není důvod, abyste se mu posmíval, pane řiťolezný policajte.“ Překvapivě rychle se přišoural k Murdochovi a chytil ho za klopy kabátu. „Nestrpím, aby nějakej polda přeřvával tady mýho kamaráda.“

Murdoch reagoval na ten nečekaný útok instinktivně a chytil Ira za zápěstí. Byl o dobrých třicet centimetrů menší než Murdoch a díval se na něho asi tak, jak se dívá teriér na mastifa.

„Neber si servítky jenom kvůli tomu, že jsem kripl, poldo. S tebou a tobě podobnýma si poradím.“

Murdoch cítil sílu mužových paží. Jeho poničená tvář hořela hněvem a z koutku úst mu vytékaly sliny. Vypadal, jako by se chystal pustit klopy a vrhnout se Murdochovi po krku. Buď tohle, anebo ho shodit na zem.

„Nech toho, Johne,“ zvolal Seymour a chytil Reordana za rameno. „Okamžitě toho nech. Will je můj dobrý přítel.“

Ještě chvíli zíral Reordan Murdochovi do tváře, pak ho neochotně pustil. Murdoch přenesl váhu na špičky, připravený bránit se, bude-li třeba. Ir konečně sklopil oči a Murdoch pustil jeho zápěstí. Nestál o to, aby se k němu někdo choval hrubé.

„Pane, nevím, co to vaše bědování znamená, ale nedovolím, aby mě kdokoliv, mrzák nebo ne, napadal.“

Seymour rychle vstoupil mezi ně.

„Johne, já opravdu nepotřebuju, abys za mě bojoval.“

Murdoch se chystal říct, že je to jen Reordanova výmluva, ale ovládl se a udělal krůček vzad. Srdce mu bušilo.

Reordan se trochu zakymácel na své zmrzačené noze a Seymour ho objal okolo pasu a pomohl mu do židle. „Panebože, přece se nebudeme rvát se svými přáteli. To si musíme nechat pro naše skutečné nepřátele.“

„Nelíbilo se mi, jak s tebou mluvil.“

„Nejsi tu jediný, kdo je horkokrevný. Will se dokáže rozzuřit stejně jako ty, ale je to čestný člověk.“

Reordan zamumlal: „Tomu stěží uvěřím, vždyť je to chlupatej, ne?“

„Ano, je, a říkal jsem ti taky, že je to můj přítel. Stiskněte si teď ruce, a ty, Johne, ty sis začal, měl by ses omluvit.“

„To je v pořádku, Charlie,“ řekl Murdoch. „Pan Reordan měl pravdu v tom, když říkal, že jsem zvolil nevhodný tón. Omlouvám se ti za to.“

„Dobrá, tak když se tak všichni omlouváme, je mi to taky líto, Wille. Vím, že se mi snažíš jenom pomoct.“ Seymour si prohrábl své řídké vlasy, takže mu trčely do všech stran. „Řekl bych, že by nám všem udělala dobře trocha brandy. Jen jako lék, Johne, bez obav.“ Šel ke knihovně, odsunul pár tlustých svazků, sáhl dozadu a vytáhl láhev. Podal ji nejprve Murdochovi. „Musíte si loknout přímo z láhve, nemám tady nahoře skleničky.“

Murdoch vzal láhev, odšrouboval zátku a pořádně si lokl, předal láhev Seymourovi, který udělal totéž, a pak dal láhev Reordanovi, který si jen trochu usrkl, jako dáma. Hřbetem ruky si otřel rty.

„Tak proč se vozíte po Charliem?“ zeptal se. „Proč nejdete po opravdových kriminálnících? Je jich dost. Jen nakouknout pod pokličku.“

Seymour se varovně zamračil. „Johne, staráme se jenom o sebe.“

„Jenom ať to řekne, Charlie. Možná si neuvědomuje, co se děje.“

„Ne, Wille. Ptal ses mě.“

Reordan píchl prstem do vzduchu. „Pokračujte, pane chlupatý. Uvědomuju si, co se děje, jak tomu říkáte, jako každý jiný. Ven s pravdou, ať je to, co je to.“

Murdoch byl pořádně podrážděný tím člověkem a jeho neomaleností, a bylo to slyšet v jeho hlase, i když se to snažil potlačit, protože mu bylo toho muže líto. „Říkáte, že Charlie je váš přítel, a já to tvrdím taky, jenže mu hrozí, že přijde o své místo. Je sakra dobrej seržant, ale jestli u nás na stanici skončí, má po kariéře. Žádné jiné policejní oddělení v celé zemi ho nepřijme.“

„Možná by to nebyla taková ztráta,“ vyštěkl Reordan.

„Pro něho ano. Jestliže jste tak dobrý přítel, měl byste to vědět. Není to jen místo.“

Ir pohlédl na seržanta, jehož výraz hovořil za všechno.

Murdoch tlačil dál. „Dělá něco, co je v rozporu s právním řádem, jak je zapsaný v zákonech. Někdo o tom ví a posílá inspektorovi anonymní dopisy, aby ho propustil. Ovšem Charlie odmítá očistit svoje jméno nebo mi dát aspoň nějaké informace, abych mu mohl pomoci, protože říká, že jsou do toho zapleteni ještě další lidé. Předpokládám, pane Reordane, že vy jste jeden z nich. Takže co uděláte? Necháte ho, aby spadl do stoky, anebo aby vyšel čistý? Řeknete mi, o co tady jde?“

Reordan na něj civěl, pak zase na Seymoura. „Charlie?“

Seymour zavřel láhev a postavil ji na stolek s lampou. „Řekl jsem Willovi, že není na mně, abych mu ta tajemství vyjevil.“

Nastalo krátké ticho, pak se Reordan zašklebil. „Hej, svoje tajemství vám klidně řeknu, kdykoliv budete chtít. Nestydím se za to. Jestli tady poldovi pomůže, když mu řekneme o rytířích, pak máš moje svolení, není o čem diskutovat.“

Murdoch po tom skočil: „Rytíři? Myslíte rytíře práce? Myslel jsem, že byli rozpuštěni.“

Reordana to pohoršilo: „Nemíříme do undergroundu. Máme toho ještě hodně na práci.“

„Patříš k rytířům práce, Charlie? Je to tak?“

Seymour stiskl obě ruce v pěst a bušil jimi o sebe. Konečně odpověděl.

„Ano, patřím. A ano, jsem si taky vědom toho, že mě za to můžou vyhodit. Jak nám neustále připomíná náš slovutný inspektor.“ Zastrčil si palce za opasek a napodobil Brackenreidův postoj i hlas. „Pánové, policista musí být vždycky nestranný.“

„To je jenom zástěrka pro to, říct, že poldové podlézají zaměstnavatelům a vždycky jim do zadku lezli,“ posmíval se Reordan. „Mluví o tom, že spravedlnost je slepá, a snaží se to dohnat tím, že mají dobrej frňák na to, co jim pomůže, aby stále voněli.“

„Nechte toho, Reordane, rád bych slyšel, co nám k tomu ještě řekne Charlie.“

Seymour vstal. Obličej se mu rozzářil a hlas byl plný entuziasmu. „To není nějaká obyčejná pracovní skupina, Wille. Celým jménem je to Vznešený a svatý řád rytířů práce, a je uznávaný.“

Murdoch pokrčil rameny: „To je možná pravda, ale pořád je to tajný spolek a odborové hnutí.“

„To si uvědomuji, ale poslouchej mě. Oni – tedy my – se snažíme dosáhnout stálé spravedlnosti pro každou lidskou duši, nejen pro nějakou malou společenskou třídu. V jejich filozofii hluboce věřím.“

Murdochovi to připomínalo stále víc nějaké náboženství. „Ten stroze vypadající člověk v hale, s oltářem před portrétem, to je hádám taky rytíř, ne?“

Seymour ignoroval posměšný tón. Byl příliš nedočkavý Murdochovi odpovědět, vykřičet to celému světu, jako by byl mladíček, který se snaží přesvědčit neoblomného otce, že si vybral svoji nevěstu dobře.

„To je zakladatel, Uriáš Stephens. Založil řád ve Filadelfii roku 1869. Kanadské pobočky organizace se trochu zmenšily, bohužel, ale stále fungujeme.“

„V rohu je nějaký symbol, co znamená?“

„Já mu to vysvětlím,“ přerušil je Reordan jako dychtivý školák. „Základními principy řádu je diskrétnost, poslušnost a vzájemná pomoc. Tři strany trojúhelníka symbolizují tři elementy zásadní pro existenci a štěstí člověka: zemi, práci a lásku. Kruh vyjadřuje spojení a jednotu všech členů.“ Stejně jako Seymour i Reordan mluvil vášnivě jako nějaký kněz.

„To zní všechno hrozně vznešeně, ne, klid, nedělám si legraci, opravdu to zní vznešeně. Jsem pro všemi deseti. Problém je ovšem v tom, že žádný policista, včetně Charlieho, nesmí být členem odborové organizace.“ Kývl na Seymoura. „Hodláš odejít z řádu?“

„Ne.“

„Ale nechceš odejít ani od policie, že?“

„Nechci.“

„Proboha živého, Charlie, obojí dohromady nejde.“

„A proč ne?“ vybuchl Reordan. „Celé měsíce byl členem řádu a zároveň policajtem a nikomu tím neuškodil.“

„Podívejte se, já s vámi souhlasím, ale nejsem policejní ředitel. Přijde o místo.“

Seymour udělal znovu ten pohyb, jako by chtěl někoho udeřit. „Bože, Wille, nevím, co mám dělat. Připadám si jako muž se dvěma manželkami a přísahal bych klidně na Bibli, že je obě miluju. Nevím, jak si mám sakra vybrat.“

Reordan oslovil Seymoura: „Možná by tvůj kámoš měl vědět něco víc o realitě, jak se mi zdá, Charlie. Možná pak líp pochopí, proč se nemůžeš jen tak lehko řádu vzdát.“

Seymour zaváhal. „Když myslíš, Johne, ale já mám pocit, že to na situaci moc nezmění. Pořád se budu muset rozhodnout.“

Reordan se obrátil k Murdochovi: „Chcete si vyslechnout můj příběh?“

Murdoch polkl svoji odpověď: „Do toho.“

Reordan se dotkl zjizvené tváře. „Nejspíš jste se divil, kde jsem asi přišel k takovým popáleninám. Nebýt rytířů, nepřežil bych to. To oni mě zachránili.“ Natáhl ruku před sebe. „Ale než budu pokračovat, radši se ještě napiju té brandy.“ Seymour mu podal láhev a Reordan se trochu napil a pak se těžce nadechl jako někdo, kdo není zvyklý pít alkohol.

„Nešlo o žádnou nehodu. Bylo to naschvál. Natřeli mě dehtem a obalili peřím, víte.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Murdoch čekal, zatímco Reordan se znova napil brandy, tentokrát si zavdal mnohem větší doušek.

„K těm popáleninám jsem přišel před devíti měsíci. Dělal jsem v Ottawě na pile Perley and Pettee. Neslyšel jste o ní?“

Murdoch kývl hlavou na souhlas. „Došlo tam k veliké stávce, do které se nakonec zapojily všechny pily v oblasti, ale skončilo to špatně, jestli si dobře vzpomínám.“

Reordan se zamračil: „Doufám, že tím myslíte, že to skončilo špatně pro dělníky, ne pro šéfy. Neudělali jedinej zasranej ústupek.“

„Myslel jsem to tak, že to skončilo špatně pro dělníky. Nedokázali dál vzdorovat.“

Murdochova poznámka Ira rozčílila, vstal a začal se belhat místností sem a tam. Seymour ho pozoroval a Murdoch viděl, že je připraven kdykoliv zasáhnout, bude-li to nutné.

„Jasně, že jsme nedokázali vzdorovat, protože před stávkou jsme skoro umírali hlady a ani s příspěvkem pro hladovějící nemohli ti, co měli rodiny, vydržet. Ženušky bossů vysedávaly v hedvábí a saténu, zatímco naše ženy chodily v hadrech a krmily mimina studenou vodou, aby je ochránily od křečí z hladu. Žádali jsme jenom o desetihodinovou pracovní dobu a aby přitom naše mzdy zůstaly na stejné úrovni, která byla už tak dost bídná. Dostával jsem týdně sedm dolarů a i jako svobodný jsem měl co dělat, abych s tím nějak vyšel.“ Reordanova tvář se zkroutila starou křivdou. „Všichni dělníci u Petteeho a v okolních pilách zastavili práci. Můj předák, bastard jménem Napoleon Leblanc, nařídil odstávku a chtěl nás všechny vyhodit. Ale my jsme přežili hrozné léto, kdy jsme skoro vyhladověli, a byli jsme rozhodnutí se nevzdat. Byli bychom ovšem museli, kdyby nepřišli rytíři a nepomohli nám věci zorganizovat.“ Odmlčel se. „Šéfové jim říkali ‚kráčející agitátoři‘, jako kdyby jejich vlastní dělníci byli příliš hloupí nebo příliš utlačovaní na to, aby se jim postavili. Nu, to nebyl ten případ. Když jsem slyšel, co nám rytíři říkají a přinášejí, okamžitě jsem se k nim přidal… A vy námi nepochybně pohrdáte.“

„Uvítal bych, kdybyste mi nevkládal slova do úst anebo myšlenky do hlavy, které mi nepatří, pane. Nemám důvod opovrhovat nějakou organizací, o níž skoro nic nevím, a to, co jsem se zatím dozvěděl, je velmi příznivé.“

Reordana to uchlácholilo jen trochu. Byl rozhodnutý někoho nenávidět a Murdoch, policista, byl stejně dobrým terčem jako kdokoliv jiný.

„Jak jsem řekl, byli jsme rozhodnutí vytrvat. Pak, třináctého dubna v noci, jsme se dozvěděli, že šéfové dovezou stávkokaze z Quebeku. Když se to chlapi dozvěděli, dostalo je to do varu. Chtěli jít a zapálit domy našich bossů a udělat z toho normální válku. Ale Jamie Paterson, jeden z našich vůdců, byl mazanej jak liška. ‚To je přesně to, co oni chtějí, lidi,‘ řekl nám. ‚Přejí si, aby se na nás svět díval jako na dav bez morálky a bez mozku. Ale tohle my jim nedopřejeme.‘ Povídá, jak skoncovat s šéfy tím, že proti nim poštveme ty stávkokaze, že tohle je na nás. Vybral čtyři nebo pět z nás, aby hlídali a dávali pozor, aby se do továrny nedostal nikdo, kdo by mohl drancovat nebo ničit, ať už jako přítel nebo nepřítel. Jasně, chtělo to trochu přesvědčování. V naší skupině bylo hodně horkých hlav, chlapi, kteří už byli na konci se silama, a byli připravení jít a zapálit ty panský sídla plný jídla, co jsme jim na stoly naložili vlastně my. Ale nakonec souhlasili.“ Stál nehnutě, díval se do prázdna, jako by promítali jeho vlastní příběh na zeď. „Tak došlo k té sobotní noci. Seděl jsem před bossovým domem a hlídal. Byli jsme tam mladej Sam Gibson a já. Oba jsme měli pistole, a to nám dávalo pocit, že přemůžem každýho, kdo by si na nás chtěl troufnout. Ochladilo se a krčili jsme se u koše s ohněm, abychom se zahřáli, a proto jsme ani neviděli ty stávkokaze, dokud nepřišli až k nám. A to je vše o našich puškách. Byli dva, zachumlaní v šálách, aby je nešlo poznat. Vrhli se na nás bleskově. Sam k nim stál blíž než já, a když se otočil, aby se podíval, co se děje, praštil ho jeden z nich do čelisti obuškem. Mě přišpendlili k zemi, než jsem mohl třeba jen pípnout, a strčili mi do pusy hadr. V mžiku mě svázali za ruce i nohy.“

Reordan si navlhčil rty, ale na Murdocha se nepodíval. „Ten, kterej praštil Sama, mi povídá: ‚Slyšeli jsme, že jste se prej domlouvali, že stávkokaze natřete dehtem a obalíte v peří. Je to pravda?‘ Nemohl jsem odpovědět, ani kdybych chtěl. Bavili jsme se o tom, co bychom s nima udělali, kdyby přišli, ale co já vím, byly to jen řeči. ‚Je to pravda?‘ zeptal se znova ten chlápek a pořádně mě kopl do prsou. Snažil jsem se zavrtět hlavou, ale jim o žádnou odpověď nešlo. ‚Nám se to nelíbí,‘ řekl a znova mě nakopl. ‚Máme stejný právo pracovat jako vy.‘ Ten druhej neřekl ani slovo, jen on mluvil. On byl vůdce. A pokračoval: ‚Co kdybychom si trochu pohráli s dehtem my sami?‘ povídá. Cítil jsem horkej dehet a pak jsem si všiml, že s sebou mají kbelík a nějakej pytel. ‚Musí to bejt víc teplý,‘ povídá tomu druhýmu, jak kdyby ho prosil o hrnek čaje. Jinak nebude peří držet. A my chcem, aby drželo. Chcem, abyste viděli, jak umíme oplácet, když jsme v úzkých.‘ Snažil jsem se bojovat, ale měli mě v moci.

Ten, co mluvil, do mě znova a znova kopal, slyšel jsem, jak mi praská stehenní kost. Smál se, když to slyšel, jako kdyby z toho měl radost.“

Zmlkl a znovu si lokl brandy. Seymour vstal a chytil ho za paži.

„Johne, v té láhvi pokoj nenajdeš. Nechceš, abych to dopověděl?“

Ir se silně třásl a i Murdochovi z té hrůzy vyschlo v ústech. Reordan se nechal Seymourem odvést ke křeslu, zhroutil se do něj, hlavu v dlaních. Starší muž ho jemně pohladil po rameně.

„Nemohl jsi nic udělat, neměl jsi šanci se bránit.“

Reordan pohlédl na Seymoura, víčka měl rudá, jizvy na hlavě černomodré a rozbolavělé. „Ani Sama, že? Nemoh jsem pomoct ani Samovi.“

Seymour chvíli počkal, mačkal mužovo rameno, dokud se trochu neuklidnil. „Ten vůdce se pak otočil k Samovi…“

„Byl to teprve kluk,“ vykřikl Reordan.

„To byl, ztloukli ho obuškem do bezvědomí, a tak se taky nemohl bránit. Polili ho horkým dehtem a pak ho kutáleli v hromadě peří, které vysypali na zem. Pak přišel na radu John.“

Seymourův hlas zněl věcně, ne proto, že by byl bezcitný, ale proto, že lépe kontroloval svůj hněv. „Ten dehet se skoro vařil a okamžitě spálil kůži.“

Reordan zvedl ruku. „Já mu to dopovím,“ zašeptal. „Možná líp porozumí.“ Olízl si suché rty. „Vyváleli mě v peří stejně jako předtím Sama Gibsona. Pak ten malej, ten, co mluvil, na mě kouká a povídá: ‚Slitujem se. Chudákovi je horko. Potřebuje zchladit.‘ Mávl na toho druhýho chlápka. ‚No tak,‘ povídá, ‚zchlaď mu trochu hlavu.‘“

Nemohl pokračovat a Charlie znovu začal mluvit místo něho. „Ten chlap si rozepnul kalhoty a vymočil se… na Johna.“ Reordan zvedl ruku. „To pro tuhle chvíli stačí.“

Murdoch cítil tlak v hrdle. „Předpokládám, že ty dva nikdy nechytili,“ řekl po chvíli.

Reordan mluvil tak tiše, že ho skoro neslyšeli: „Samozřejmě že ne. Pomohli jim zmizet, protože šéfové byli rádi, že se nám stalo, co se nám stalo, i když jsme byli oba těžce zranění. Mysleli si, že to přiměje dělníky k tomu, abych ustoupili.“

„Ale s radostí musím říct, že se stal pravý opak,“ přerušil je Seymour. „Stávka trvala ještě další tři měsíce.“

„Ale přece muselo proběhnout nějaké vyšetřování?“

„Nerad to přiznávám, Wille,“ řekl Charlie, „ale místní policisté sympatizovali s bossy. Neudělali skoro nic. Ty dva muže nikdy nenašli ani se nikdo nikdy nedozvěděl jejich jména. Byli maskovaní a John mohl jen říct, jak byli vysocí. Vůdce byl malý a mluvil s přízvukem. Měl zastřený hlas, ale šál všechno zkresloval, a zřejmě se taky snažil svůj hlas změnit. Ten, který Johna pokálel, měřil asi metr osmdesát a vypadal mladší.“

Reordan se podíval na Murdocha. „Jednou je najdu, o tom nepochybujte.“

Když viděl ten pohled v mužových očích, Murdoch nepochyboval.

„Nedostal jsem žádný odškodný,“ pokračoval Reordan. „Šéf mi řekl, že se mi to nestalo při práci, i když to byl jeho zasranej majetek, kterej jsem se snažil ochránit. Byl bych dopad špatně, nebejt rytířů. Zaplatili doktora a dali mně rentu, abych měl z čeho žít. Nemám žádný příbuzný, akorát paní Pangbournová, která tu dřív bydlela, byla moje teta. Musela odjet a postarat se o sestru ve Vancouveru, a tak mě požádala, abych se nastěhoval sem a staral se o dům, co bude pryč. Tady Charlie tu už bydlel v podnájmu a zůstal dál, pak se nastěhovala Amy a Wilkinson. Nejsem nijak hrdej na to, když vám, detektive Murdochu, musím říct, že mě tihle lidi drží naživu. Nejde jenom o peníze, co mi platí, ale o to, že se mnou zacházejí stejně slušně jako s každým jiným člověkem. A já jsem na oplátku jako jejich buldok. Můžu bejt třeba mrzák, ale pořád dokážu kousnout, když na to přijde.“

Murdoch vstal a šel k němu. „Jste ten nejsilnější chlap, jakého jsem kdy potkal, Johne Reordane. Potřesete si teď se mnou rukou? Nepřišel jsem jako nepřítel, ale naopak jako přítel.“

Nejdřív si myslel, že ho Ir odmítne, ale on se jen chvíli díval Murdochovi do očí a pak se trochu usmál. „Jak jsem řekl, jsem buldok. Přítele dokážu vyčenichat.“ Stiskl mu ruku.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Reordan prohlásil, že všem udělá dobře šálek čaje, a odkulhal do přízemí, aby jej připravil. Když odešel, Murdoch cítil, že si zhluboka vydechl. Ani si neuvědomil, že zadržoval dech. Seymour šel k psacímu stolu.

„Nemáš chuť na dýmku, Wille?“

„Dal bych si, děkuji.“

Seymour vytáhl ze zásuvky hliněnou dýmku a balíček tabáku. „Badger – může být?“

„Jasně.“

Murdoch měl v kapse svou vlastní briardku a nacpal si ji aromatickým tmavým tabákem, který mu nabídl Seymour. Nikdo z nich nepromluvil, dokud si nezapálili a nepotáhli.

„To, co vyprávěl Reordan, je něco hrozného,“ řekl Murdoch.

„To ano, a já bohužel pochybuji, že někdy zjistíme, kdo to udělal.“

Chvíli potichu kouřili, každý utopený ve vlastních myšlenkách. Murdoch věděl, jak by se za takových okolností sám cítil a jak zničující by byla jeho touha po pomstě. Vzdychl si a vrátil se do přítomnosti.

„Pověz mi něco víc o té organizaci, kterou tak milujete. Myslel jsem si, že v Ontariu už nejsou. Že to zvadlo jak kytka v zimě.“ Schválně dal do svého hlasu ironii, aby viděl, jak bude Seymour reagovat. Zjistil to. Seržantův hlas zněl velmi ostře.

„Ne tak docela. Je jich teď méně, naneštěstí, ale stále bojují za spravedlnost pro každého.“

„To je zajisté vznešený cíl, ale trochu nereálný, nemyslíš?“

„Překvapuje mě, že to ze všech lidí říkáš zrovna ty, Wille. Svým způsobem jsi člověk, který také bojuje za spravedlnost.“

Murdoch vyfoukl obláček kouře. „Já prosazuji zákon, Charlie, a to je rozdíl.“ Nebyl čas pouštět se do filozofické debaty o problémech spojených s uplatňováním zákonnosti, která se mohla zdát krutá či nespravedlivá. Bylo to téma, jež Murdocha neustále trápilo, a neměl v něm sám jasno, až na to, že se mnohokrát rozhodl interpretovat právo spíše z morálního hlediska než doslovně.

Seymour opatrně odložil svou dýmku na stolek s lampou vedle sebe. „Něco ti přečtu, Wille.“ Šel ke knihovně a vytáhl tlustý rychlovazač plný novin. Rozvázal tkaničku, zalovil mezi papíry a vytáhl jedno číslo. „Tady to je. Tohle napsal pan Kilt, šéfredaktor deníku Ottawa Citizen, loni v říjnu. Poslouchej. ‚Jakou naději má společnost, v níž existují takové rozdíly mezi bohatstvím a chudobou jako v naší civilizaci? Na jejím dně neskutečný, zničující nedostatek a špína, na vrcholu oslabující luxus, lehkomyslná extravagance, zbytečný a bezúčelný život.‘“ Seymour se odmlčel a pozoroval Murdochovu reakci.

„Než umřu, trocha toho ‚oslabujícího luxusu‘ by mi nevadila,“ řekl Murdoch a ušklíbl se.

Seymour se na něj neusmál. „Je to vkus, na kterém si lidé vybudují závislost. Budu pokračovat… ‚Jakou naději má taková společnost než tu, že připustí fundamentální reformu anebo radikální změnu? Jen uvažme, kolik je v ní lakoty, přehánění, závisti, žárlivosti a vší nemilosrdnosti.“ Znovu se odmlčel, ale Murdoch nechtěl riskovat nějaké komentáře a jen mu pokynul, aby pokračoval. Seymourův jindy poklidný hlas byl teď plný vášně. ,“Jak by tomu mohlo být jinak? Společnost, jež je svým vlastním založením ve válečném stavu se ctí, poctivostí a spravedlností, ani nemůže plodit šlechetnost. Nevyhnutelně vytváří neřesti, nikoliv ctnosti, ty nižší, a ne ony ušlechtilejší kvality ducha.‘“ Odložil noviny stejně uctivě, jako kněz odkládá posvěcený pergamen. „Ptal ses mě, zda věřím tomu, co Vznešený a svatý řád rytířů zastává. Tohle je moje odpověď, Wille.“

„Mají velmi radikální názory. Jedinou nadějí společnosti je reforma od základů. To mi silně zavání anarchií.“

„V tom se mýlíš. Nejsou to ničitelé pořádku, oni v pořádek věří, ale v poctivý a spravedlivý řád věcí, kde se s pracujícími jedná s respektem a úctou. S tím přece nemůžeš nesouhlasit, Wille?“

„Jak bych mohl? Ale pod tou oslnivou rétorikou, kterou jsi mi právě předvedl, vidím předsudky. Lakota, závist a nedostatek milosrdenství nejsou výsadou bohatých.“

Seymour se zamračil. „Tak to není. Nejsem zelenáč, Wille. Člověk nemůže pracovat u policie tak dlouho jako já a nevidět mravní zkaženost a krutost ve všech vrstvách společnosti, ale je to totéž, jako když se řekne, že nemocné tělo manifestuje svou ošklivost na své kůži. Když je společnost vyvážená a spravedlivá, je také zdravá, a tak se také projevuje. Tam kde neexistuje nouze, nemá zločin místo.“

Murdocha napadlo, že Seymour opomíjí značnou část zločinů, jejichž motivem je lidská vášeň. Obálka s fotografiemi ležící na stole byla jejich němým svědectvím.

Seržant pokračoval: „Podívej se na to, koho jako policie obviňujeme. Právě ty chudší vrstvy jsou dohnány ke krádežím, či dokonce k tomu, že se vraždí navzájem. Kolik obvinění bylo kdy vzneseno proti těm bohatým zmetkům? Je to jeden případ ze sta?“

Murdoch pořádně potáhl z dýmky. „To neznamená, že bohatí nepáchají zločiny, jenom to, že nejsou potrestaní.“

Seymourova obvykle chladná tvář teď mírně zrůžověla horlivostí akolyty. Jejich oči se setkaly a k Murdochově úlevě se seržant najednou hlasitě rozesmál.

„Wille, ty se na mě díváš, jako bych patřil do cvokárny. Nemám ve skříni kopí ani brnění. Mluvím o ideálech. O velkých ideálech, já vím, ale pokud se neodvážíme snít o tom, jak by věci mohly vypadat, kým jsme?“

Murdoch máchl briardkou do vzduchu. „To musím uznat.“

Napětí mezi nimi se rozptýlilo.

„Kdy jsi do řádu vstoupil?“ zeptal se Murdoch.

„Loni v září. Ale aby bylo jasno, rytíři nepodporují stávky ani protestní shromáždění. Věří v rozumné vyjednávání s podnikateli.“

Murdocha znovu překvapilo to, co považoval za sentimentální myšlenky, u muže, kterého měl až dosud za člověka, jenž stojí nohama pevně na zemi a smýšlí stejně střízlivě jako metař.

„Mimochodem, vědí rytíři, že jsi seržant?“

„Ne, ale oficiálně mají vstup zakázaný jen bankéři, právníci, hazardní hráči a majitelé barů.“

Murdoch se zasmál. „Tedy nestejnorodá skupina lidí, kteří si zasluhují jeden druhého.“

„Přesně.“

„Jak velké jsou vaše schůze? Mohl by tě tam někdo poznat?“

„Ach, nevěřím tomu, že tu špinavost dělá někdo z našich členů. Zaprvé, skládáme slavnostní přísahu věrnosti a toho, že budeme bránit a chránit jeden druhého, a za druhé, naše schůze jsou docela malé. Nenavštěvuje je nikdo z těch, co znám. Ale každé shromáždění má pravidelné schůzky. Možná mě náhodou viděl nějaký Jidáš vcházet do sálu, kde byla schůze. Možná se mi chtěl pomstít někdo, koho jsem někdy sebral.“

Murdoch viděl, že i tak zkušený policista, jakým Seymour je, padá do staré pasti a snaží se svést vinu na neznámého člověka. Pravda může být příliš bolestivá.

„Už jsi někdy viděl, aby kriminálník používal tak vybraný jazyk, nemluvě o tom, že ty dopisy psal někdo na stroji? A co mě mate, je fakt, proč ten muž prostě rovnou nevystoupí a neřekne, co děláš? Proč všechna ta rozvláčnost?“

Na schodech se ozvalo dupání a Seymour vstal, aby otevřel dveře. Vešel Reordan s tácem, třemi šálky a s talířem chleba s máslem. Seymour mu nenabídl pomoc a Murdoch si uvědomil, že Ir je hrdý na to, že to zvládne sám. Odložil podnos na skříňku s umyvadlem. Seymour nenápadně převzal povinnosti hostitele na sebe a podal jeden šálek Murdochovi.

Reordan si vzal druhý a usrkl trochu čaje. Choval se u toho hlučně, ne proto, že by byl nevychovaný, ale proto, že zjizvená tkáň okolo úst mu ztěžovala pití.

„Zaslechl jsem konec. Oba pořád říkáte ‚muž‘, ale jak víte, že je to určitě mužskej? Může to být klidně ženská.“

„To je pravda, ale nezdá se mi, že by tohle byla ženská práce. Co myslíš, Wille?“

Murdoch foukal do šálku s čajem. Už zjistil, že je vřelý. „Nemůžeme tuhle možnost zcela zavrhnout.“ Ukousl si z krajíčku chleba.

„Omlouvám se, ale džem nemáme,“ řekl Reordan. „Ale chleba je čerstvě upečený dneska ráno.“

„Je vynikající,“ odpověděl Murdoch a byla to pravda. Najednou dostal hlad a prokousával se silným krajícem s křupavou kůrkou. Reordan ho pozoroval jako pyšný kuchař, kterého přivolají do jídelny, kde paní domu ochutnává pečivo.

„Pomohlo by nám, kdybychom měli seznam členů vašeho místního shromáždění,“ obrátil se Murdoch k Seymourovi.

„Nic takového nemám. Všechna jména držíme v tajnosti, abychom se tak vzájemně chránili. Není to tak dávno, kdy lidé přišli o práci, když je podezřívali z toho, že organizují dělníky.“

Reordan mrkl na Murdocha. „Já mám. Rytíři mi platí za to, že vedu záznamy o placení členských příspěvků. Já mám seznam. Mám mu ho ukázat, Charlie?“

Seymour řekl bez váhání: „Díky, Johne. Seznam by nám pomohl, můžeš ho přinést?“

Najednou se Ir zachichotal. Zalovil v kapse. „Mám ho tady. Říkejte si policajti. Připadá mi jasné, že ta osoba za těmi dopisy musí být buď členem řádu anebo někoho od rytířů zná.“ Tak tohle je ta Seymourova přísaha neotřesitelné věrnosti, pomyslel si Murdoch. Reordan mu podal papír. „Přinesl jsem seznam členů Excelsior. Tak se jmenuje místní skupina,“ dodal kvůli Murdochovi.

Seymour vstal a naklonil se přes opěradlo židle, aby mohl seznam číst spolu s Murdochem. Bylo na něm úhledně natištěno pětadvacet jmen.

„Jasně, ta osoba se mohla zapsat pod falešným jménem,“ vysvětloval Reordan. „Už se to stalo. Šéfové chtějí na svoje zlotřilé dělníky dohlídnout, a proto sem tam vyšlou zvěda.“

Najednou Murdoch zabodl do papíru ukazovák. „Ne! Je to tady. Anebo bych měl spíš říct ‚ona je tady‘. Znáš tuhle ženu, Charlie?“

„Florence Gripeovou? No ano, setkal jsem se s ní. Snad tím nechceš naznačit…?“

„Slečna Gripeová je snoubenka a zřejmě taky budoucí manželka Liama Callahana.“

„Cože! Toho staničního stenografa?“

„Ano, právě toho. Představili mi ji teprve včera večer na soutěži v psaní na stroji. Tady je ten spojovací článek, zrovna tady.“

„Jsi si jistý, Wille?“

„Je to velmi neobvyklé jméno. Nevěřím, že by existovaly dvě ženy se stejným jménem.“

„Připadá mi jako velice příjemná mladá žena, je pro mě těžké uvěřit tomu, že by mě zradila.“ Seymour vypadal silně nesvůj a Murdoch si vzpomněl, jaký dojem udělaly Florenceiny obdivné oči na něj samotného.

Reordan na ně ukázal prstem. „A zase. Přehlížíte to, co je jasné jako facka. Její snoubenec tě mohl podrazit, i když ona třeba záměrně nic neprozradila. Tenhle Callahan, mohl ji například vyprovázet na schůzi a ‚Hele, páni! Nevěřím svým očím. Tady náš vážený seržant se pachtuje s plebsem‘.“

„Sám jsi říkal něco podobného, Charlie,“ dodal Murdoch, „a určitě je to odpověď na otázku, proč tolik chození okolo horké kaše. Callahan nejspíš nechce, aby jeho drahá zjistila, co dělá.“

„Dobrá. Ale proč by mi to dělal?“

Reordan znovu zamával prstem. „Copak se vy policajti vždycky neptáte, kdo tím zločinem něco získá? Slyšel jsem tě to říkat mockrát, Charlie. Hádám, že Callahan získá tím, když tě vyrazí. Hádám, že chce tvoje místo.“

Murdoch se na Ira usmál. „Johne, vy nás zahanbujete. To dává smysl. Na žebříčku policie je skoro nemožné postoupit, kromě toho, když se nějaké místo nad vámi uvolní. Tento rok se vůbec nebudeme rozrůstat, a nejspíš ani napřesrok. Člověk může zůstat trčet na stejné pozici, dokud mu vlasy nezbělají a zuby nevypadnou.“

„A to hlavně tehdy, když je to papeženec, což tady William je.“

Murdoch se zašklebil: „Hlavně tehdy, když je člověk papeženec.“

„Já jsem taky,“ skočil do toho Reordan. „Není to sranda. I proto uznávám rytíře práce. Je jim jedno, koho uctíváte nebo před kým si klekáte, či co to vlastně protestanti dělají.“

„Přestaňte, vy dva. Zpátky k věci. Říkáte, že Callahan chce moje místo? Ale je jenom konstábl, druhé třídy. To místo by nedostal.“

„Ne přímo,“ vysvětloval Murdoch. „Volba by padla na jednoho z našich konstáblů první třídy, Fyfera nebo Crabtreeho. Řekněme čistě teoreticky, že bys odešel a George povýšil na seržanta. Jeho místo by se muselo zaplnit. Máme pár konstáblů druhé třídy, kteří by to mohli dostat. A tady se objeví pilný pan Callahan. Lepší mzda, lepší podmínky.“

„Ne o moc.“

„Ale o dost, když se chceš oženit, což on určitě chce. Viděl jsem, že je do slečny Gripeové naprostý blázen. A podle mého z ní bude docela náročná ženuška. Nehledě na to, že dělá oči na každého chlapa, který projde kolem. Možná o tobě před ním štěbetala a jemu se to nelíbilo. No tak, Charlie, neflirtoval jsi s ní?“

Seržant skutečně zrudl. „No, ne zrovna flirtoval, ale je to velice okouzlující mladá dáma. Nevěděl jsem, že je zasnoubená. Nikdy se o tom nezmínila.“

„A máme to. Řekl bych, že Callahan začal žárlit a chce tě odstranit. Anebo aspoň zostudit a udělat z tebe méně žádoucí osobu.“

Seymour vrtěl hlavou. „Nemůžu tomu uvěřit, Wille. Připadá mi jako příjemný mládenec.“

„Až moc příjemný na můj vkus. Je to řiťolezec. Není divu, že si s naším inspektorem tak rozumí. A kromě toho, je taky lhář. Lhal mi, byla to malá lež, ale vzbuzuje to ve mně otázky, co dalšího ještě skrývá.“ Stručně jim povyprávěl o soutěži v psaní na stroji a o Callahanově překvapivé účasti. „Předstíral, že je teprve začátečník, a přitom je to zkušený písař. Ale proč mi neřekl pravdu? Viděl jsem ho na jevišti a chtěl vyhrát, pravděpodobně za každou cenu. Je až nezdravě ctižádostivý. Jednou z jeho povinností na stanici je třídit denní poštu, takže tam může klidně vsunout dopis nebo dva. A je stenograf. Neměl jsem příležitost porovnat ty dopisy s jeho psacím strojem, ale paní Jonesová, ehm, jedna moje známá, tvrdí, že je někdo napsal na stroji Remington a že tenhle stroj dneska používají na většině úřadů. Když jsem se ho ptal na psaní, snažil se mi namluvit, že to neumí. Neuvědomil si, že mám přítelkyni, která se účastní stejné soutěže. Není divu, že byl šokovaný, když mě tam viděl. Je to určitě on, Charlie.“

„Ale co teď budeme dělat? I když ho odhalíme, budu muset přiznat, že patřím k rytířům, a to policii stačí. Možná dostane jenom napomenutí.“

Murdoch si pomyslel, že Seymour takticky vyčkává. Dříve či později si bude muset vybrat. Ale Murdoch nemůže strpět vyděrače, což Callahan byl.

„Něco vymyslím.“

Starost ze Seymourovy tváře zmizela a zasmál se: „Jestli tě doopravdy znám, Williame Murdochu, určitě vymyslíš něco, co bude vysoce morální, ale pravděpodobně docela nezákonné.“

„Na to se napiju,“ poznamenal Reordan a zvedl na pozdrav svůj šálek čaje.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

O něco později jim Reordan oznámil, že má nějakou práci, a nechal je o samotě. Celou tu dobu ležela obálka s fotografiemi neotevřená na stole. Seymour vstal, šel a zvedl ji.

„Měl bych se na to podívat.“

„Varuji tě, je to hnus,“ řekl Murdoch.

Seržant si sedl do proutěného křesla naproti Murdochovi a vytáhl fotografie. Posupně frkal, když si prohlížel Novomanželskou sérii, ale jakmile došel k obrázku Agnes, zaťal čelist.

„Proboha, Wille, snad to není Amyina žačka? Neřekla mi, že má starosti, které se týkají něčeho takového.“

„Slečna Sladeová mi řekla, že je našla v lavici té dívky, a ta jí to nedokázala vysvětlit. Chce, abych zjistil, kdo to nafotil, a zároveň si přeje, abych z toho policii vynechal, dokud nebudeme vědět, co se doopravdy stalo. Otevřeně řečeno, nevím, jestli to můžu udělat a vést řádné vyšetřování, ale slíbil jsem jí, že to zkusím.“

Seymour nevědomky napodobil reakci mladé učitelky a fotografii obrátil.

„Nejspíš považuješ můj malý proslov o nezdravé společnosti za trochu naivní. Tahle věc je pro mě cosi nepochopitelného. Chudák Amy, že musela vůbec někdy něco takového spatřit.“

„A chudák Agnes.“

„Jistě. To ona napsala ty obscénnosti na smuteční fotografii?“

„Zřejmě. Slečna Sladeová si byla dost jistá tím, že je to její písmo.“

Seymour si prohlížel fotografii mrtvého dítěte. „Těžko uvěřit, že děvče jako ona vymaže obličej z takového obrázku. Kde vůbec pochytila taková slova?“

„Slečna Sladeová říká, že otec té dívky je hrozný pobuda. Viděl jsem ho a musím s ní souhlasit. Matka jí zemřela a v té domácnosti není nikdo, kdo by na děti působil pozitivně, kromě školy a slečny Sladeové.“

„A pokud tedy nějaká žena působí pozitivně, jak říkáš, pak je to jen ona.“

Seymour se tvářil laskavě, ale Murdochovi se zdálo, že tím dává najevo laskavost bratrstva, a znovu se hněval sám na sebe, že mu to tak vadí.

„Myslíš si, že Agnes donutili, aby pózovala pro ty stereoskopické snímky? Anebo jí zaplatili?“

„To nevím. Neměl jsem příležitost se jí zeptat. Ještě od té doby nepřišla do školy. Mluvil jsem s jejím bratrem, ale kromě toho, že mi řekl, že by mohla být u starší sestry, která je někde jako služebná, mi nepomohl. A teď, když našli Leonarda Simse, si dělám o tu dívku veliké starosti.“

Seymour zvedl další fotografii. „Zalepils mu genitálie, protože byl nahý?“

„Ano. Abych mohl ten obrázek ukazovat.“

„Ten černý rámeček a ty dvě zamalované tváře… Vypadá to, jako by to bylo udělané stejným perem. Předpokládám, že i tohle je Agnesina práce.“ Seržant vrátil fotografii do obálky. „Cos zatím zjistil?“

Murdoch mu rychle pověděl o své návštěvě v Gregoryho Emporiu a v dalších dvou ateliérech.

„Gregoryho ateliér je nejblíže škole v Sackville Street i domu, kde bydlí Agnes. Ten chlápek, kterému patří, se mi nelíbí, ale nenašel jsem nic, co by ho spojovalo s těmi stereoskopickými obrázky nebo s tou smuteční fotografií.“

„Chápu, proč jsi začal zrovna tam, ale to děcko mohlo na ty lidi narazit kdekoliv. Měli bychom prověřit všechny ateliéry ve městě.“

„Já vím. Bohužel, nemáme ani jistotu, že ty fotografie jsou z ateliéru. Co je k tomu potřeba? Fotoaparát a nějaké pozadí? Nic víc.“

Vytáhl z kapsy své portréty a podal je Seymourovi. „Tyhle jsem si nechal udělat v Emporiu.“

Seymour se uchechtl: „Vypadáš velmi úctyhodně, Wille.“

„Představoval jsem si, že jsem inspektor Brackenreid. Ale, jak vidíš, pozadí se ani trochu nepodobá tomu na snímcích. Podařilo se mi nahlédnout do skříně v ateliéru, ale nebylo tam nic, co by jim odpovídalo.“ Vyklepával z dýmky tabák. „Vlastně jediná dvě vodítka, která v tuto chvíli mám, jsou ta smuteční fotka dítěte a místo, kde pracuje její sestra. Ten obrázek dítěte vypadá, jako by jej pořídil někdo jiný, ale patřil Agnes, a mohl by nás proto někam dovést. Její bratr si myslí, že jí ho dala Martha, starší sestra, což je další důvod, proč ji najít.“

Seymourův hlas zněl stejně vážně: „Souhlasím. Co chceš, abych udělal?“

„Rád bych, abys zašel do knihovny a prošel úmrtní oznámení v novinách za posledního půl roku. Udělej seznam všech dětí ve věku tří a čtyř měsíců, co zemřely. Pak si je rozdělíme a půjdeme zjistit, zda jim nechali udělat smuteční fotografie, a pokud ano, který fotograf je dělal. Zároveň bych rád zkontroloval inzeráty Hledá se pomocnice v domácnosti a zjistil, zda někdo nehledal před červnem a v červnu minulého roku služku.“

Seymour se usmál sám pro sebe. „Budeš překvapený, jak snadné to bude. Dokonce nemusím ani nikam chodit.“ Vstal. „Pojď.“

Murdoch si zastrčil obálku do kapsy a šel za Seymourem po schodech dolů. Seržant zaklepal na Reordanovy dveře. „Johne, to jsem zase já. Můžeme si promluvit?“

Ir ihned otevřel dveře a z pokoje vyšel poněkud zatuchlý vzduch.

„Tady Will potřebuje prohledat nějaké noviny a chtěli jsme tě poprosit, jestli bys nám nemohl pomoct.“

Reordanovy oči se rozzářily. „S potěšením. Račte do knihovny.“

Ir ustoupil stranou a pokynul jim, aby vešli do pokoje. Murdoch nikdy nic podobného neviděl. Na každém centimetru čtverečním podlahy ležely stohy novin. V místnosti pak stála jenom kartotéka a ještě se tam vešla úzká postel. Mezi jednotlivými stohy novin vedly cestičky. Všichni tři se tísnili v malinkém prostoru okolo dveří.

„John se stará rytířům o veškerou evidenci,“ vysvětlil Seymour. „Zaznamenává, co se ve všech novinách v zemi o rytířích napíše, stejně jako veškeré novinky a události, které se nás mohou nějak týkat.“

Reordan doslova zářil. „Zaznamenávám všechno. Možná to vypadá jako labyrint, ale není. Vím, kde co najít.“ Dával najevo, jak velmi je na svou práci pyšný, ale Murdochovi hrozilo, že se z nedostatku čerstvého vzduchu v místnosti a z množství novin zadusí.

„Co přesně hledáte?“

„Potřebujeme jména a adresy všech rodin, kterým zemřel v posledním půlroce malý chlapeček.“

„Přesně tak.“

„Taky bych potřeboval jména a adresy všech lidí, kteří hledali přes inzerát během loňského června služebnou. A kdybyste mi mohl říct, kdo z nich přestal v červenci inzerát opakovat, budu vám zavázán navěky.“

„Předem splněno.“

„Jak dlouho to bude asi trvat?“

„Já mu s tím pomůžu,“ vmísil se do hovoru Seymour.

„V tom případě asi hodinu, nejdýl hodinu a půl.“ Reordan se podíval na Murdocha. „Můžu vědět, proč to všechno?“

Murdoch zaváhal. „Pokud jde o ty pozůstalé, snažíme se zjistit, zda měli co do činění s jedním určitým fotografem, kterého chceme vyslechnout. S tou služebnou potřebujeme mluvit.“

„To stačí.“

Odšoural se k dřevěné kartotéce a Murdoch kývl na Seymoura, aby za ním vyšel do chodby.

„Zatímco budete dělat tohle, zkusím dostat nějaké informace z Agnesina otce.“

Seymour se zašklebil. „Buď opatrný, Wille.“

„Bez obav. Jsem diskrétnost sama.“

„Cha!“

Seymour ho vyprovodil ven. Jakmile byl Murdoch na ulici, zhluboka vdechoval mrazivý vzduch, jako by tím mohl ze sebe dostat špínu Reordanova příběhu a kritickou situaci Agnes. Ale nešlo to. Podařilo se mu jen to, že se rozkašlal.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Fisher nebyl doma, takže jakkoliv si s ním chtěl Murdoch pohovořit, nemohl. Znovu mu otevřela mladá paní Tibbettová a stydlivě se na něho usmála. Neví, kam Fisher odešel, řekla, ale nejspíš do nějaké místní hospody. Ani Ben není doma. Murdoch si stále hrál na úředníka, který má na starosti záškoláctví, a opakoval, že učitelka si dělá o Agnes vážné starosti, ale i když na ni tlačil, Kate mu nemohla dát žádné informace, pokud jde o to, kde by se děvče mohlo zdržovat. Murdochovi se zdálo, že paní Tibbettovou něco trápí, ale uvnitř se dalo do breku jedno z dvojčat a ona ho spěšně opustila.

Odešel. Chvíli uvažoval, zda nemá vyhmátnout Fishera v jeho hnízdě, ale pak to zavrhl. Stejně by z něho moc informací nedostal, když bude opilý, a on stále předpokládal, že ten člověk neví, do čeho je jeho dcera zapletená. Murdoch netušil, jak dlouho se mu podaří udržet celou záležitost pod pokličkou, ale chápal, proč Amy Sladeová dívčin případ nechce nahlásit na policii. Před několika lety dostal inspektor dopis od jedné ženy, která tvrdila, že její soused odvedle se snaží vynutit pohlavní styk na své vlastní dceři, jež měla tehdy deset. Říkala, že se jí s tím svěřila dcera sama. Murdocha poslali, aby celou věc vyšetřil. Zjistil, že žijí v otřesných poměrech, v neuvěřitelné bídě a nouzi. Matka dítěte byla beznadějná alkoholička, stejně jako otec. Tenkrát mu ta dívenka, dokonce ještě mladší než Agnes Fisherová, s velkým strachem šeptem sdělila, že to, co řekla sousedce, je pravda. Proti jejímu otci bylo vzneseno obvinění ze znásilnění. Ovšem, když se případ dostal před soud, ta dívka, stejně jako Aggie, nebyla s to mluvit či potvrdit, co řekla. Soudce, arogantní a prchlivý starý muž, nemohl anebo nechtěl pochopit, že je vystrašená, a odsoudil ji na tři měsíce za pohrdání soudem. Poslali ji do polepšovny. A to byl její konec. Murdoch se snažil vypátrat, co s ní je, když jí skončil trest, ale rodina se odstěhovala z města a ona zmizela s ní.

Přitáhl si šál ke krku, aby se chránil před vlhkým, chladným vzduchem a dal se směrem k domu Smithersových na Church Street, nedaleko od Gerrard Street. Přinejmenším by mohl podat Brackenreidovi zprávu, že něco podnikl.

Dům byl velký, ale ne v příliš dobrém stavu. Postarší sluha ho uvedl do studeného přijímacího pokoje, který páchl zatuchlinou a byl vyzdobený černým krepem. Tady seděla paní Smithersová, žena dobře přes sedmdesát, a hrbila se u skrovného ohně v krbu. Měla na sobě smuteční šaty. Naproti ní seděla další žena v prostých šedých šatech služebné. I ona byla už stará a zohnutá věkem. Když sluha ohlásil Murdocha, vstala a šla mu naproti. Měla ztrhanou tvář a oči rudé od pláče. Sluha zůstal v pokoji.

„Ach, pane Murdochu. Díkybohu, že jste přišel. Snad vás paní vyslechne.“

Paní na to ovšem nevypadala. Ani se neotočila, zírala do ohně a něco si mumlala. Murdoch šel blíž.

„Paní Smithersová, jsem detektiv Murdoch. Inspektor Brackenreid mě posílá, abych si s vámi promluvil. Pokud vím, postrádáte nějakou brož.“

Stará dáma k němu zvedla hlavu. „Po všech těch letech, a po všem, co jsem pro ni udělala, se obrátí proti mně.“

„A kdo, madam?“

Paní Smithersová trhla hlavou směrem ke služebné: „Ona, samozřejmě, Carlyleová.“

Murdoch si všiml, jak se druhá žena třese, jako by ji postihla mrtvice, a soucitně se na ni podíval.

„Tu brož mi dala tchyně, když jsem se provdala,“ pokračovala paní Smithersová. Pohlédla na pochmurný obraz nad krbem. Rám byl rovněž zakryt černým krepovým papírem, a osoba na obraze, malá buclatá žena, se silně podobala královně Viktorii. Z pravého horního rohu se na ně usmíval cherubínek. „Nic, opravdu nic mi ji nikdy nemůže nahradit,“ popotahovala paní Smithersová.

Po tváři jí stékaly slzy a hlen z nosu, a ona se to ani nesnažila otřít. Carlyleová k ní přistoupila a podávala jí kapesník, ale paní Smithersová ji plácla po ruce jako uražené děcko.

„Nehraj to na mě, ty zlodějko. Vím, žes ji dala k Židovi.“

Služka se obrátila k Murdochovi. „Ach, pane. Nikdy jsem se té brože ani nedotkla, přísahám. Vyhrožuje, že mě propustí a nedá mi doporučení. Co si počnu? Jak si vůbec může myslet, že bych ji někdy chtěla okrást? Poctivě téhle rodině sloužím od té doby, co jsem sem přišla jako děvče.“

„To mohu dosvědčit, pane,“ řekl lokaj a vrhl na paní Smithersovou úzkostlivý pohled.

Murdoch si podřepí, aby byl staré ženě blíž a ona mu věnovala pozornost. Vytáhl poznámkový blok a tužku. „A kdy jste tu brož viděla naposledy, madam?“

„Měla jsem ji na toaletním stolku večer předtím, než matka Smithersová zemřela. To vím jistě, protože jsem ji vzala a ukazovala staré paní. Poznala ji, vím, že ano, a usmála se.“

Murdoch vstal. „Prohledali jste dům?“ zeptal se sluhy.

„Třikrát jsme ho převrátili vzhůru nohama, pane. Nikde není. Jsou tu jen tři sloužící. Slečna Carlyleová, já a kuchařka, paní Waldenová. Také u rodiny pracuje už mnoho let a je mimo podezření.“ Ztišil hlas: „Jestli mohu něco říct, pane, ten šperk nemá sám o sobě žádnou velkou hodnotu. Jeho cena je v tom, co pro paní Smithersovou znamená.“

Stará paní to ale zaslechla. „Její cena je nevyčíslitelná. Stříbrný kroužek s pěti granáty. Vím, že matka Smithersová by mi dala jen šperk velké hodnoty.“ Její prázdné bleděmodré oči se vpíjely do Murdochových. „Jedou v tom spolu. Carlyleová i Hunter se spolčili. Myslí si, že brzy umřu a oni budou žít z pozůstalosti. Ale dostanou něco jiného. V poslední vůli jsem jim něco odkázala, ale už to neplatí. Hned teď pošlu pro notáře a vůli změním. A ani jednomu nedám dobré doporučení.“

Murdoch vstal a pokynul sluhovi, aby šel za ním, kousek dál z jejího doslechu. Slečna Carlyleová doslova lomila rukama a paní Smithersová si znovu povídala do ohně.

„Je tu nějaký příbuzný, který by mohl pomoci?“

„Jenom synovec, ten žije v Americe. Už jsem mu psal a prosil, aby zasáhl, ale není s tetou zadobře, a i kdyby slečně Carlylelové a mně uvěřil, nevím, jestli by s naší paní něco svedl.“

Hunter byl štíhlý, velice důstojný bělovlasý muž. Na Murdocha působil dojmem, že se celý život snažil o to, pracovat jako dokonalý sluha, věrný, nevtíravý a výkonný, zřejmě velký snob. Ale teď se mu jeho svět zhroutil a vypadal zajisté bezútěšně.

„Nemáte ponětí, co se s tou broží mohlo stát?“

„Lámal jsem si hlavu, pane. V posledních několika letech paní Smithersová stále víc zapomíná a často nacházíme věci tam, kde nepatří. Ale jak říkám, prohledali jsme dům od sklepa až po střechu a nic jsme nenašli. Všichni jsme byli dost rozrušení, protože stará paní Smithersová zemřela, a já předpokládám, že v tom zmatku madam brož někam založila.“

Murdoch na lokaje varovně kývl hlavou a vrátil se ke staré dámě. „Paní Smithersová, inspektor Brackenreid nebere váš případ na lehkou váhu. Obdrželi jsme hlášení, že se v oblasti potulují cikáni, a jsme si jisti, že mezi nimi najdeme viníky. Myslím, že se můžete uklidnit, pokud jde o vaše sloužící, madam. Co se mne týká, věřím, že jsou naprosto důvěryhodní, a to jsem policista.“

Zvedla oči k té zarputile vyhlížející osobě na portrétu a spojila ruce jako k modlitbě. Začala se pomalu pohupovat. „Ach, matka Smithersová by mi to nikdy neodpustila.“

„Jsem si jist, že pochopí, že za to nemůžete, madam. Nebude vám to klást za vinu.“

Střílel naslepo, ale zdálo se, že jeho slova zasáhla cíl. Tvář paní Smithersové se rozzářila radostí.

„Opravdu si to myslíte, pane? Ach, jen doufám, že máte pravdu.“

„Jsem si tím jist. Můžete mi teď slavnostně slíbit, že už nebudete obviňovat slečnu Carlyleovou? Potřebujete, po tom všem, čím jste si prošla, aby se o vás někdo staral. Že už ji nechcete odtud vyhnat?“

Zavrtěla hlavou a popotáhla. „Slibuji. Jak hrozné, že ti cikáni takhle svádějí podezření na jiné. Musíte je potrestat.“

„Určitě je potrestáme, madam.“

Chytila ho za ruku svými vysušenými prsty. „Ale najdete tu brož, že ano?“

„Uděláme, co bude v našich silách, madam.“

Ustoupil a služka proklouzla blíž ke své paní, zvedla odhozený kapesník a podala jí ho. Tentokrát ho paní Smithersová přijala a poplácala slečnu Carlyleovou po ruce.

„Smím vás vyprovodit, pane?“ zeptal se Hunter.

„Na shledanou, paní Smithersová. Přijdu za vámi příští týden.“

„Na shledanou. Vyřiďte mé pozdravení a díky inspektoru Brackenreidovi.“

Murdoch následoval sluhu do haly.

„Měli bychom se obávat cikánů, pane?“

„Nemyslím. Řekněme, že jsem si trošku přidal. Vaši paní by měl navštívit lékař, pane Huntere.“

„Víme o tom, pane, ale ona se tomu velmi brání. A všechen ten hrozný povyk kvůli tretce. Slečna Carlyleová obětovala Smithersovým celý svůj život, stejně jako já.“ Zdvořilá maska mu nakrátko sklouzla. „Moje paní vypráví každému, že ta brož byla stříbrná a vykládaná granáty, ale ve skutečnosti je jen postříbřená a kameny chybí. Stojí sotva dva dolary, a kvůli tomu by vyhodila svoje věrné sloužící.“

Murdoch soucitně přikývl. U dveří se sluha zarazil. „Promiňte, pane. Vím, že je to velmi neobvyklé, ale mohl bych vám stisknout ruku? Slečna Carlyleová i já jsme byli v koncích, nevěděli jsme si rady. Zdá se, že vy jste paní uklidnil.“

Hlas ho na okamžik zradil. Oba věděli, že to uklidnění je nejspíš jen dočasné a zanedlouho se halucinace projeví zase v jiné formě. Bude-li paní Smithersová trvat na tom, že je propustí, nemají šanci jí v tom nijak zabránit. Murdoch mu stiskl ruku.

Murdoch nedošel daleko, když za sebou zaslechl zvuk koňských kopyt, a náhle se rozhodl, že si dopřeje luxus a sveze se drožkou. Měl za sebou dlouhý den.

Otočil se. Praporek na boku byl nahoře, což znamenalo, že je drožka volná, a Murdoch zamával. Kočí měl na sobě těžký zimník, silnou šálu a kožešinovou čepici, jen oči mu byly vidět. Švihl bičem v odpověď na Murdochův signál a zastavil u kraje chodníku.

„Naskočte si, pane.“

„Vlastně se vás chci na něco zeptat. Sednu si k vám na kozlík.“

„Jak je libo, pane. Vítejte na Severním pólu.“

Murdoch si sedl vedle vozky a udal adresu na River Street.

„Jedem,“ zavolal kočí na koně a vyjeli. „Co chcete vědět? Jen neříkejte, že mi chcete dělat přednášku tadyhle kvůli Nedocovi. Vypadá jako mizerná herka, ale starám se o něho dobře. Vždycky takhle vypadal.“

„Ne, nic takového. Snažím se zjistit pohyb určitých lidí, kteří si mohli někdy během dvou minulých týdnů najmout drožku na cestu k jezeru. Nesli těžké zavazadlo, nejspíš to bylo v noci.“

„Takový rito jsem neměl. To bych si pamatoval.“

„Nemluvil o něčem takovém někdo jiný z vašich kolegů?“

Vozka měl husté, prošedivělé a výmluvné obočí. „Máte na mysli pašeráky, anebo vám s někým utekla žena?“

„Ne, ne. Pardon, zapomněl jsem se představit. Jsem vyšetřující detektiv Murdoch z policejní stanice číslo čtyři. Vedu vyšetřování v jisté věci.“

„A já jsem pan Frobisher a snažím se přežít na Severním pólu.“

Murdoch si stáhl rukavici, aby mohl vytáhnout z kapsy svou vizitku. Podal ji drožkáři, který si ji pečlivě prohlédl a pak mu ji vrátil.

„Dobře, dobře. Věřím vám.“

Stáhl si svou rukavici. „Jmenuju se McCrae, Tom McCrae.“

Murdoch si s ním potřásl rukou a potom vytáhl Simsovu fotografii.

„Neviděl jste někdy toho chlapíka na fotografii?“

Drožkář zavrtěl hlavou. „A věřte mi, že bych si pamatoval, kdyby mi do drožky nastoupil napucovaný slaďoun ve stavu neoblečeném.“ Zazubil se. „Chcete ho sebrat, co?“

„Pravda je taková, že je mrtvý. Zavraždili ho. Pátrám po jeho vrahovi.“

McCrae nevyslovil to mu patří, ale z výrazu jeho tváře bylo jasné, že si to myslí.

„Ten mládenec se jmenoval Leonard Sims a byl zapletený do výroby a zřejmě i do prodeje pornografických obrázků.“

McCrae se zamračil. „Tak o tohle vám jde.“

„Nenabízel vám někdy někdo, abyste si koupil anebo prodával obscénní obrázky? Kde se dají takové snímky sehnat?“

„Už jsem ve své drožce vezl nejrůznější lidi, pane Murdochu, a už mi to nabízeli a ještě horší věci, ale moje odpověď zní ne. Dělám, že nevím, o co jde. Popravdě takovou lůzu obvykle vyhazuju. Zastavím drožku a otevřu dveře.“

„Myslíte si, že by někdo z ostatních drožkářů mohl vědět, kde se dají takové fotografie koupit?“

„I kdyby věděli, nejspíš vám to neřeknou. Zdaleka ne všichni jsou hodní a pilní kluci jako já.“

Murdoch usoudil, že tohle je možnost, kterou prozkoumá později, když další pátrání nikam nepovede. Zdálo se, že McCrae se stáhl do svého zimníku a Murdoch se obával, že i navzdory úřední vizitce si drožkář myslí, že se ho vyptává kvůli tomu, aby uspokojil svůj osobní chtíč. Těžký život drožkáře!

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Murdoch seskočil z kozlíku zrovna ve chvíli, když Amy Sladeová kráčela po cestičce vedoucí ke vchodu. Otočila se a Murdoch pocítil vlnu radosti, že ji vidí.

„Pane Murdochu, to je překvapení. Předpokládám, že půjdete dál.“

Murdoch zaplatil drožkáři a vešel za ní do domu. Z kuchyně okamžitě vyhlédl Reordan.

„Vítejte, Murdochu, pojďte přece dál, mám pro vás, co jste chtěl. Ahoj Amy, vypadáš unaveně.“

„Pan Kippen trval na tom, že zůstane ve třídě celé odpolední vyučování, vysílal vlny nesouhlasu, měla bych dodat. Vystrašil děti tak, že dělaly chyby, které obvykle nedělají. Pak jsem tam ještě zůstala a opravovala písemky.“

Znělo to poraženecky a oba muži si ji chvíli soucitně prohlíželi. Ale Reordan byl příliš vzrušený, než aby zůstal v takové náladě dlouho.

„Pane Murdochu, už na vás čekáme. Charlie je v kuchyni. Mám pro vás ty seznamy.“

Zdálo se, že jeho respekt vůči Murdochovi podstatně stoupl.

Amy a Murdoch si svlékli kabáty a klobouky a šli za ním do kuchyně, kde je uvítala vůně něčeho, co se vařilo na sporáku.

Sbíhaly se jim sliny. Murdoch si uvědomil, že už uběhlo pěkných pár hodin, co jedl čerstvý chléb, který mu nabídl Reordan, a že má hlad. Když vešli, Seymour vstal, vřele se pozdravil se slečnou Sladeovou a odsunul od stolu dvě židle.

„Co jste dělal?“ zeptala se Amy Murdocha.

„John a Charlie mi připravili seznam truchlících rodin. Snažím se vystopovat, odkud pochází ten smuteční obrázek a jestli mě to někam dovede.“

Amy vrhla varovný pohled směrem k Reordanovi. Ten si toho všiml.

„Heleďte,“ řekl Murdochovi. „Rád jsem vám pomohl, ale nemám tuchy proč. Něco přede mnou skrýváte. Za koho mě máte?“

Murdoch měl chuť citovat Seymoura a říct „Nejsou to jen moje tajemství“, ale Amy vzala věci do svých rukou.

„Máš asi pravdu, Johne. Ale nepočkáme, dokud nedokončíš svoji práci?“

„Tady je,“ ukázal Reordan. Na stole ležel list papíru a on jej přisunul před Murdocha. „Tohle je ten první seznam, který jsem udělal. Hodně oznámení se opakovalo třikrát nebo čtyřikrát, a několik jich bylo ve všech novinách. Ale pořádně jsem je prosil a tady máte sedmasedmdesát jmen, patnáct z nich jsou děti mladší než deset let, dvanáct z nich patří nemluvňatům, mrtvě narozeným anebo miminům do tří měsíců. Osm z nich byli kluci. A o ty vám jde, ne?“

„Správně.“

„Vyznačil jsem je každýho zvlášť. Taky jsem je zapsal pod sebe popořádku, počínaje těmi, co bydlí nejblíž. Uspořádal jsem je pěkně za sebou, abyste nemusel chodit sem a tam.“

„Měl jsem lehčí práci,“ ozval se Seymour. „Je víc lidí, kteří truchlili, než těch, co hledali služebnictvo.“ Podal Murdochovi další list papíru. „V červnu se objevilo šest inzerátů. Čtyři v Globe, dva se opakovaly v novinách World a News. Tři udávaly číslo inzerátu, pod kterým novinám odpovědět, jen tři udávají adresu, ale tyto všechny se opakovaly v červenci i v srpnu, takže to asi nejsou ty, které hledám. Jen dva se neopakovaly v červenci, jeden na adrese Junction, a ten druhý byl bohužel jenom pod číslem. Oba otiskl Globe.“

„Myslím, že Junction je moc daleko. Nedokážu si představit, že by tam šla malá holka pěšky ze Sydenham Street. Trvalo by jí to celý den. Ale skvělá práce, Johne, díky. Uvidím, jestli se mi zítra podaří získat od novin adresu. Zatím,“ vstal, „bych měl radši projít ten druhý seznam, než bude moc pozdě na návštěvu.“

„Ale ne dřív, než s námi povečeříte, že?“ namítla Amy. „Pokud jde o mě, mám hlad jako vlk, a cítím nějakou pochoutku, hádám, že je to Johnovo proslavené ragout de pattes de cochon.“

„Je to tak. Neboli anglicky, pane Murdochu, dušené vepřové nožky. Je to francouzsko-kanadské jídlo.“

„Můžeme si ten seznam rozdělit napůl, Wille,“ řekl Seymour. „Půjde to tak rychleji.“

„Přemluvili jste mě. Děkuji,“ souhlasil Murdoch, zatímco se mu žaludek svíral hlady. Reordan zářil a odkulhal ke sporáku nachystat jídlo.

Murdoch se obrátil k Amy: „Slečno Sladeová, budu muset informovat inspektora Brackenreida o tom, co dělám. Už teď se pohybuji na tenkém ledě. Nevím, zda by mi schvaloval, že šlapu městem a otravuju lidi, kteří nedávno prodělali velkou ztrátu.“ Zašklebil se. „Tím nechci říct, že by náš dobrý inspektor byl zrovna citlivý, což není, ale je nesvůj a bojí se, aby nezavdal důvod ke stížnostem.“

Amy složila ruce do klína. Nedívala se na Murdocha, když říkala: „Možná bych mohla nějak pomoci. Třem lidem to půjde ještě rychleji.“ Pak pokračovala: „Mohla bych působit docela věrohodné. Mohu říct, že jedna z mých žákyň má problémy a já se snažím najít její nejbližší příbuznou na základě fotografie, kterou od ní ta dívka dostala.“

„Proč? Proč by si učitelka chtěla dělat takové problémy?“

„Mohu mluvit jen za sebe. Zapomínáte, že bych mluvila pravdu.“

Seymour jim vstoupil do hovoru: „Má pravdu, Wille. Jestli někdo dokáže vymámit z lidí nějaké informace, pak je to Amy.“

Slečna Sladeová přitvrdila: „Nemusíte se obávat, že se nebudu chovat úctyhodně, pane Murdochu.“

„V tom to není,“ namítl Murdoch, ačkoliv i to ho napadlo. „Charlie a já jsme policisté. Máme oprávnění.“

„Nebudu přece nikoho zatýkat, ne? Každý má právo ptát se druhých, a máme také rovné právo odpověď odmítnout.“

Přerušil je Reordan, který před ně postavil na stůl tři hluboké talíře, z nichž se kouřilo. Díkybohu z vývaru netrčely žádné nožky.

„Nejdřív se najezte, hádejte se až potom.“

Murdoch ochutnal. Vývar byl trochu neslaný nemastný, maso se rozvařilo na kaši a byly z něj kuličky. Docela jedlé. Všiml si, že Amy vůbec neprotestovala proti množství jídla na talíři, a ládovala se se stejným gustem jako muži. Jídlo bylo plné zvláštních kontrastů. Na poškrábaném stole z borového dřeva chyběl ubrus, ale talíře byly z kvalitního vzorovaného porcelánu a nože a vidličky stříbrné.

Po několik příštích minut toho mnoho nenamluvili s výjimkou pochvalných slov na adresu jídla. Mezi Murdochem a slečnou Sladeovou vládlo napětí. Dospěl k závěru, že ona není ten druh ženy, která si nechá do věcí moc mluvit.

Konečně se ozval Seymour. „Proč by nemohla Amy pomoct? Bylo by lepší, kdybys neinformoval Brackenreida dřív, než zjistíme, co se děje. Kromě toho Amy bude mnohem lepším vyšetřovatelem než někteří z našich konstáblů.“

Amy se naklonila a letmo ho políbila na tvář. „Díky, Charlie. Tak co, pane Murdochu, nezvážíte to ještě?“

„Je to poněkud nekonvenční.“

Radostně se zasmála. „Nekonvenčnost a já jsme dobří známí, pokud jste si toho ještě nevšiml.“

Murdoch chvíli bedlivě pozoroval její obličej a ona mu oplatila stejným. Bylo na ní něco, co mu připomnělo Lizu, i když nedokázal přesně určit, co to je. Po fyzické stránce byly úplně jiné. Liza byla vysoká a měla tmavou pokožku. Amy Sladeová měla modré oči a blond vlasy, a byla spíše malá.

„Takže?“ zeptala se.

„Dobrá tedy. Souhlasím.“

Reordan položil doprostřed stolu stříbrný tác a začal na něj nakládat talíře a šálky.

„Není už načase, abyste mi řekli, o co tu jde?“

Amy se podívala na Murdocha. „Máte s sebou ty fotografie?“

Přikývl a vyndal z kapsy obálku.

„Než to vysvětlíte, donesu nějaký papír na psaní,“ řekl Seymour.

Odešel a Amy usadila Reordana na židli vedle sebe. „Tyto čtyři fotografie jsem našla v lavici jedné ze svých žaček, mladé Agnes Fisherové. Jsou nechutné. Tři jsou pornografické, jedna je rouhavá a obscénní zároveň.“

Murdoch se chystal podat obálku Reordanovi, ale Amy ho zastavila. „Nechci, abyste mu ukazoval fotku té dívky.“ Pohladila Ira po zraněné ruce. „Nemá to s tebou nic společného, Johne. Pan Murdoch i Charlie ten obrázek vidět museli, jestliže mají vést vyšetřování, ale já jsem přesvědčená o tom, že prohlížení takového obrázku jen podporuje zkaženost.“ Hledala vhodná slova. „Stáváme se nositeli zla, i když my sami z prohlížení takových věcí nemáme žádné potěšení. Ta fotografie si zaslouží zničit a taky ji zničíme, jen co najdeme pachatele. Rozumíš mi, jak to myslím, Johne?“

Pokrčil rameny. „Ne tak docela, ale na tom nesejde. Když si nepřeješ, abych ji viděl, tak se na ni dívat nebudu.“

Otevřela obálku a vytáhla tři obrázky. Reordan hvízdl přes zuby, když si přečetl, co je napsáno vzadu na smuteční fotografii.

„A ty si myslíš, že to napsala tvoje žačka?“

„Je to její rukopis.“

„A kdo je ten mrtvý princ?“

„Jmenuje se Leonard Sims. Našli ho zavražděného dnes ráno,“ odpověděl Murdoch.

„Ten černý rámeček jste neudělali vy, že?“

„Ne, vypadá to, že ho namalovala ta dívka.“

„Z čehož plyne, že věděla, že ho oddělali?“

„Ano.“

„To je blbý.“

Reordan zvedl obrázek Novomanžela a zdálo se, jako by na židli zmrzl. Murdoch považoval Ira za docela světaznalého, a proto ho překvapilo, že je tím, co vidí, tak šokovaný. Chvíli na obrázek zíral a pak jej podržel u světla.

„Kdo zaškrtal ty tváře?“

„Zřejmě Agnes, ehm, ta moje žačka,“ odpověděla Amy. „Pan Murdoch říkal, že ten inkoust je zřejmě stejný jako na ostatních dvou snímcích.“

„Ta fotografie, kterou mi nechcete ukázat – je to pornografický snímek tvé žačky?“

„Ano, je.“

Reordan byl viditelně vyvedený z míry. Skoro na Murdocha vyštěkl. „Víte, kdo je ten fotograf?“

„Ano a ne. Nemáme žádné konkrétní důkazy, ale něco se mi nezdá na ateliéru v King Street, Gregoryho Emporium. Je blízko školy i domu, kde Agnes žije. Řekl bych, že nešla nikam daleko. A ten majitel se mi ani trochu nelíbí. Úlisný bastard. Ach, promiňte, slečno Sladeová.“

„Nejsem tak útlocitná, pane Murdochu. Uši mi neupadly.“

Reordan si soustředěně prohlížel obrázek Novomanžela a Murdoch si všiml, že to Amy znervóznilo.

„Jak vypadá ten chlápek z Emporia?“ zeptal se Murdocha.

„Malý a zavalitý, červenohnědé nakrátko ostříhané vlasy. Pochází z Londýna a rád mluví cockney, říká tomu harmonický slang. Neznáte ho, nebo ano?“

Reordan odsunul snímek od sebe. „Samozřejmě že ne. Měl bych?“ Vstal. „Musím se dát do nádobí.“

Odkulhal k dřezu a Amy ho sledovala.

„Jsi v pořádku, Johne?“

Neobrátil se, ale jeho hlas zněl rozhodně.

„Samo, že jsem v pořádku. Proč bych neměl být?“

Murdocha jeho reakce zmátla. Tolik se snažil zjistit, o co jde. Co se stalo? Zrovna se ho chtěl na to zeptat, ale Amy Sladeová ho varovala mírným zavrtěním hlavy. V tu chvíli se vrátil Seymour s papírem, pery a kalamářem.

„Dáme se do toho.“

Ponechali Ira jeho úkolu, sedli si blíž k sobě a začali opisovat adresy. Murdoch si zapsal tři, Seymour také tři, a Amy přidělili dvě adresy nejblíž jejich domova.

„Co říkáte, mohli bychom se tu sejít asi za dvě hodiny, ať už něco zjistíme nebo ne?“ zeptal se Murdoch.

Seymour s Amy souhlasili a Murdochovi se podařilo nekomentovat jeho zbytečný povyk kvůli tomu, co by Amy měla dělat a co ne. Na odchodu pozdravil Reordana, který se vrátil ke svému neomalenému já a místo odpovědi něco zabručel.

Když vyšel Murdoch ven, uvědomil si, že zapomněl na svůj slib Enid, že dnes přijde brzy na večeři. K sakru. Přijde velmi pozdě.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Murdoch si vzal na starost ty, kdo bydleli na hraničním obvodu města. První byli na Bloor Street nedaleko chrámu Vykupitele. Když tam ale došel, zjistil, že dům je zabedněný. Vyptával se u sousedů, ale řekli mu, že rodina odjela z města zpět do Anglie.

„Tady je trápily smutné vzpomínky,“ řekla sousedka, buclatá mladá matróna s jedním dítětem v náručí a druhým, které se jí drželo za sukni.

Druhá adresa udávala velký dům na Lowther Avenue a musel tam dojít pěšky z konečné tramvaje. Mladá služka s roztomilou tvářičkou ho nechala čekat na prahu a odešla se podívat, zda je paní „doma“. Byla, a služka ho tedy uvedla do přijímacího pokoje přeplácaného nábytkem, který byl stejně jako přijímací pokoj Smithersových okázale nazdobený černým krepem a hedvábnými stuhami. Paní domu seděla u piana a listovala v notách, když Murdoch vstoupil. Zdvořile ho pozdravila, ale její hlas zněl tak unaveně, jako by už ztratila veškerou energii a chuť do života. Vysvětlil jí důvod své návštěvy a vyjádřil upřímnou soustrast, kterou vlídně přijala. Měla na sobě drahé černé sametové šaty, jež byly současně smuteční i velmi módní, s upnutým pasem, nabíranými rukávy, a na límci a manžetách zdobené lesknoucími se gagáty. Měl pocit, že si krátkého mateřství, jež jí bylo dopřáno, neužívala. Na krbové římse stálo několik zarámovaných fotografií, na nichž byla manželka, podstatně mladší než její muž. Ano, manžel trval na tom, aby jim jeho přítel, pan Notman, udělal fotografii dítěte. Obvykle sice smuteční portréty nedělá, ale ze známosti souhlasil. Na Murdochovu žádost vytáhla po krátkém hledání fotografii. Byla úplně jiná než ta, kterou našla Amy. Dítě bylo větší a tmavší a vyfotografovali je v postýlce přepychově vystlané saténem. Murdoch poděkoval a odešel.

Poslední návštěva ho přivedla na severní konec Yonge Street, do domu manželů Hickeyových, kteří bydleli nad řeznictvím. Neměli služku. Otevřel mu James Hickey a neochotně ho pozval dál. Jeho žena seděla na pohovce a on si sedl těsně vedle ní, nejen proto, aby ji uklidnil, pomyslel si Murdoch. Znovu vysvětlil, o co se jedná, a vyjádřil účast s úmrtím dítěte. Hickey Murdochovi nahněvaně řekl, že ne, nikdy by si takovou fotografii nenechali udělat, protože kromě jiných postižení se jejich syn narodil s rozštěpem patra. Zemřel v šesti týdnech. Zdálo se, že za porod defektního potomka dává vinu své ženě, anebo jeho hněv jen maskuje hluboký zármutek a zklamání. Žena skoro nemluvila, jen seděla s červenýma očima, ruce v klíně. Murdoch co nejspěšněji odešel.

Došel na Church Street a byl přešťastný, když zaslechl kovový zvuk přijíždějící tramvaje. Naskočil, nasypal drobné průvodčímu do pokladničky, sedl si a zachumlal se do kabátu. Kamínka vzadu ve voze topila naplno a směs vůní uhlí a vlhkých vlněných kabátů se šířila vzduchem. Když průvodčí vyvolal jméno jeho zastávky, Murdochovi se skoro nechtělo z tepla tramvaje vystoupit.

Otevřela mu Amy Sladeová. „Ach, pojďte přece dál. Musíte být promrzlý na kost.“

Murdoch se snažil zbavit boty bláta na škrabáku a pak šel za ní. Najednou se cítil rozpačitě a trapně, skoro se netrefil na věšák, když se snažil pověsit svůj kabát. Tentokrát z kuchyně nevycházely žádné vůně a pod dveřmi Reordanova pokoje nepronikalo světlo.

„Kde je šéfkuchař?“

„Nevím. Někam odešel, což je u něho dost neobvyklé.“ Usmála se. „Myslela jsem, že bychom mohli jít ke mně. Charlie se ještě nevrátil.“

„Bez obav, slečno Sladeová. Nikomu neřeknu, že jsme spolu byli ve vašich soukromých komnatách.“

Snažil se o vtip, ale absolutně se mu to nepovedlo. Hleděla na něj překvapeně.

„Taková starost mi neleží ani v patě.“

Šli nahoru, kráčela před ním a on upřeně zíral do místa mezi jejími lopatkami. Měla na sobě opět veselejší oděv, tuniku v pase převázanou koženým opaskem.

„Tady prosím,“ řekla a vpustila ho dovnitř.

Očekával bud stejné klášterní vybavení, jaké bylo v celém domě, anebo možná ovlivněný volnými dámskými pumpkami pokoj s draperiemi a naducanými polštářky. Ani jedno z toho. Amy oddělila část určenou pro spaní gobelínem a dvěma knihovnami plnými knih. Zbylá část místnosti sloužila jako obývací, a i když působila poněkud přecpaně kvůli tomu předělu, přesto vypadala příjemně a hýřila barvami. Před krbem stála dvě křesla čalouněná brokátem, u zdi elegantní mahagonový psací stůl a v rohu policová sestava, na níž zahlédl sbírku porcelánových ozdob. Lampy svítily naplno a v krbu plápolal oheň.

„Tady, posaďte se. Mohu vám nabídnout teplé domácí zázvorové pivo?“

„Dám si rád,“ odpověděl Murdoch, ale nebyl si tak docela jist, je-li to pravda. Takový nápoj dosud ještě nezkusil.

Nad ohněm měla malou ploténku, vzala z ní konvici s vařící vodou, nalila trochu do džbánku, přidala zázvorové pivo z láhve, všechno zamíchala a nalila mu do hrnku.

Murdoch se trochu napil. Bylo to docela povzbuzující a v ústech mu zůstala silná pachuť.

„Velmi chutné,“ řekl v odpověď na její zvídavý pohled. Odložil hrnek na malý stolek o třech nožkách a vytáhl svůj blok. „Co říkáte? Dáme se do toho, než přijde Charlie. Co jste zjistila?“

„Bohužel, nic moc. Žádná z rodin, které jsem navštívila, si fotografa nemůže dovolit. Z tohoto hlediska moje pomoc nic nepřinesla, ale musím vám říct, pane Murdochu, že to byla jedna z nejtrýznivějších zkušeností, jaké jsem kdy získala. V obou případech byla rodina, hlavně matka, v hrozném stavu. A já, cizí člověk, jsem je moc utěšit nedokázala. První dítě zemřelo na chřipku. Vlastně si ani nemohli moc dovolit to oznámení v novinách, ale je to otázka cti. Zdržela jsem se u nich dlouho, protože matka mi potřebovala povyprávět, co se stalo. Když jsem konečně odešla, šla jsem na Queen Street. Bydlí tam jedna žena, kterou znám od vidění, když chodím nakupovat. To mrtvé dítě bylo už její páté, a stejně jako ostatní i ono přežilo jen dva měsíce.“ Lokla si ze svého hrníčku zázvorového piva. „Ta nebohá žena plakala a čekala ode mě nějaká moudrá slova, ale nic mě nenapadalo, jen samé banality.“

Murdoch si vzpomněl, jak se cítil, když zemřela Liza, a jak se rozzlobil na kněze, který se mu snažil citovat z církevních doktrín o tajemství Boží vůle.

„Někdy je největší útěchou soucitné mlčení,“ řekl.

„Snad máte pravdu.“

Seděli potichu, oba uzavřeni ve svých vlastních myšlenkách. Nakonec se ozvala Amy: „Přineslo vaše vyšetřování větší úspěch?“

„Vůbec ne.“ Vyprávěl jí, co se stalo. „Doufejme, že Seymour pořídí lépe.“

V tu chvíli zaslechli, jak se dole otevřely vchodové dveře.

„To bude on,“ řekla Amy a šla ke dveřím. „Charlie, jsme tady nahoře.“

Seymour vyběhl po schodech a vešel do pokoje.

„Wille, nesu dobré zprávy. Našel jsem to dítě na obrázku.“

„Skvělé! Kdo to je?“

Seymour podal Murdochovi kus papíru. „Šel jsem tam naposled, věřili byste tomu? Jsou to mladí lidé a bylo to jejich prvorozené dítě, chlapeček. Jakmile jsem vešel do salonu, hned jsem tu fotku poznal. Mají ji v krásném stříbrném rámečku na krbu. Jmenují se Dowdellovi, Geoffrey a Sophie, a fotografem je žena, jistá slečna Georgina Croftonová. Bydlí na Gerrard Street.“

„Neptal ses těch Dowdellových, jestli náhodou neznají Marthu nebo Agnes Fisherovou?“

„Samozřejmě. Prý ne. Služku si nemohou dovolit. Také jsem nadhodil jméno Leonarda Simse, ale neznají ho. Tady je jejich adresa. Ti ostatní z mého seznamu si fotografii udělat nenechali.“

Murdoch si najednou nemohl pomoci a musel přemáhat zívnutí. Vstal.

„Dneska už je na návštěvu u slečny Croftonové pozdě. Ale zajdu tam hned ráno.“

„Doufejme, že to někam povede,“ řekla Amy.

„Taky doufám. Mrzí mě, že nám to nejde rychleji.“

Podívala se mu do očí: „Myslíte si, že se Agnes něco stalo?“

„To nevím.“

Přál by si, aby jí mohl říct, že ta dívka je určitě v bezpečí, ale nemohl, a na Amy Sladeové bylo něco, co mu bránilo používat otřepané fráze. Vypadala tak bledá a unavená, až ho pro ni bolelo u srdce. „Jestli to mohu říct, slečno Sladeová, měla byste si Jít odpočinout. Velmi jste nám pomohla.“

„A co mám teď dělat já?“ zeptal se Seymour.

Murdoch vylovil z kapsy seznam fotoateliérů.

„Zítra bys mohl začít s těmihle. Přidám se k tobě, jak nejdříve to půjde.“

„Vypadá to, že nás John opustil,“ řekla Amy Seymourovi.

„Mám o něj starost. Když viděl ty fotografie, choval se tak divně.“

Seymour pokrčil rameny. „Někdy se tak chová. Člověk neví, co ho rozhodí. A ty obrázky nebyly zrovna to nejpříjemnější ke koukání. Vím, že čas od času na den, na dva zmizí. Jako kdyby ho tížily vzpomínky a on se mohl jen toulat jako pes bez domova.“

Murdoch napřáhl ruku k učitelce. „Ještě jednou vám děkuji, slečno Sladeová.“

Poněkud rošťácky se na něho usmála. „Zdá se, že spěcháte, pane Murdochu. Neříkejte mi, že máte ještě nějaké povinnosti.“

Cítil, že se červená. „Ne povinnost, madam, ale závazek z dřívějška. A rozhodně mám velké zpoždění.“

„Doufám, že vám to přítelkyně odpustí.“

„Také doufám.“

„Budete nás informovat o tom, jak v případu postupujete, že?“ zeptala se Amy.

Na zlomek sekundy si Murdoch nebyl jistý, co má dívka na mysli.

„Jistě, samozřejmě. Dobrou noc vám oběma. Ne, nedělejte si starosti, slečno Sladeová, mohu odejít sám.“

Odešel a cítil, že se za ním Amy dívá.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Než se Murdoch dostal k bydlišti Enid Jonesové, bylo deset pryč. Myslel si, že už bude spát, ale v okně se svítilo. Protože nechtěl v tuto hodinu vzbudit paní Barrettovou, uplácal ze sněhu kouli a hodil ji do okna. Záclona se okamžitě odhrnula stranou a Enid na něj zamávala, mimikou naznačovala, aby byl zticha. Pak zmizela a šla mu otevřít.

Když vešel do domu, nikdo z nich nepromluvil, a Enidino uvítání bylo rozhodně dosti chladné. Chtěl ji políbit, ale ona mu uhnula a naznačovala, aby byl opatrný. Murdoch se cítil provinile, protože bylo jasné, že na něho Enid už dlouho čeká.

Zavřela za nimi s tichým cvaknutím dveře od obývacího pokoje.

„Už jsem měla starost, Wille. Čekala jsem tě v pět.“

Nevzpomínal si, že by se domlouvali na určitou hodinu, ale deset hodin bylo na návštěvu zajisté dost pozdě.

„Mrzí mě to. Dělám na jednom případu a musel jsem se vláčet celým městem a vyslýchat lidi. Alwyn už spí?“

„Nejspíš ano. Snažil se a čekal až do osmi, aby tě viděl, ale pak už nevydržel.“

Další černý puntík. Murdoch měl dojem, že Enid udělala z výčitek malé umělecké odvětví.

„Mrzí mě to,“ opakoval.

Mluvili tiše, takže bylo obtížné dát se do nějaké vášnivé hádky, i když Murdoch cítil, že právě to Enid chce.

„Dáš si šálek čaje?“ zeptala se s přehnanou zdvořilostí. „Musíš být promrzlý a hladový.“

Protože byl zbabělec, neměl Murdoch chuť pouštět se do vysvětlování toho, že je ještě sytý z dušených vepřových nožek, a tak jen zavrtěl hlavou.

„Hlad nemám, ale čaj bych si dal, děkuji.“

Enid šla ke krbu pro konvici. Zatímco připravovala čaj, Murdoch se snažil odvést pozornost jiným směrem. Jednak aby uvolnil napětí a jednak proto, že potřeboval její pomoc. Vytáhl z vnitřní kapsy saka svůj blok.

„Enid, vyřešil jsem tu záležitost s anonymními dopisy. Seržant Seymour je v jedné odborové organizaci, ve které by být neměl, a ten pisatel o tom ví. Nechci, aby Charlie ztratil místo, takže jsem se rozhodl, že toho chlapíka trochu vystraším. Napsala bys mi něco?“

„Snad nemyslíš dnes večer? Mohla bych vzbudit paní Barrettovou.“

„O tom pochybuji. Není dnes náhodou večer, kdy bývá u sestry?“

Enid náhle zrudla, přichycená při té malé lži, a Murdoch se lekl, aby tím všechno ještě nezhoršil. Přitáhl si ji něžně do náručí.

„Prosím, netrestejte mě, paní Jonesová. Jsem tak rád, že tě vidím, a kdybych ti mohl vzkázat, že přijdu pozdě, udělal bych to.“

Toporně se o něj opírala, ještě nepřipravena se mu vzdát, ale on ji nepustil a laskal bradou její vlasy. Konečně otočila hlavu a podívala se mu do tváře. Překvapilo ho, že má v očích slzy.

„Ach, Williame, co bych dala za to, kdyby to mohlo být jinak.“

Tušil, že nemá na mysli jen jeho nedochvilnost, ale nevěděl, co na to říct. Kdyby ji požádal o ruku, musela by se nejprve vrátit do Walesu, a i když hořel touhou, jak ji tak držel v náručí, věděl, že nedokáže předstírat hluboké city, které k ní nechová. Znovu ho ovládl pocit viny a naléhavě ji políbil, aby to nějak kompenzoval. Nejprve reagovala pomalu, ale pak stále vášnivěji. Nakonec to byla ona, kdo se vymanil z objetí. Zář v jejích očích byla nesnesitelná, znovu se po ní natáhl, ale ona ho chytila za paže.

„Alwyn tvrdě spí. Když zůstaneme tady, je pravděpodobnější, že nás neuslyší.“

Šla ke dveřím, otočila klíčem v zámku a prakticky běžela zpátky k němu. Přitáhl ji ke krbu a lehli si na koberec. Postel by byla pohodlnější, ale v tu chvíli by se Murdoch spokojil i s dlažebními kostkami.

Potřeba obou byla tak naléhavá, že vyvrcholil rychleji, než si přál. Ještě chvíli spolu leželi na koberci. Bolela ho ruka, a proto se posadil. Zůstala ležet s hlavou na polštáři, který stáhl na koberec, když se začali milovat. Rozpustil jí vlasy a ty jí teď v pramenech zakrývaly tvář. Zčervenala a všiml si, že má zarudlou líc od vousů na jeho bradě. Usmála se na něho.

„Neříkal jsi, že máš pro mě nějakou práci?“

Oba se zasmáli a líbali se.

Nakonec sáhl pro svůj blok.

„Napsal jsem si to.“

Zívla, přitáhla si cípy županu k sobě, vstala a šla k psacímu stroji. Sedla si a vložila do stroje čistý list papíru.

„Připravena, pane.“

Položil blok tak, aby na něj dobře viděla. Přečetla si, co napsal, a podívala se na něj překvapeně přes rameno.

„Páni, je to pravda?“

Pokrčil rameny. „Možná.“

„Je to adresováno někomu konkrétnímu?“

„Inspektoru Brackenreidovi.“

Ušklíbla se. „Aha. Co může Petr, může i Pavel.“

„Přesně tak.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Navzdory tomu, že se vztahy mezi nimi zlepšily, nezdržel se Murdoch u Enid příliš přes půlnoc. Koberec na podlaze nevybízel k dobrému spánku. Vyklouzl do ztichlých ulic. Lampy zhasly, ale sníh odrážel dost světla, aby bylo vidět na cestu. Plahočil se kolem potemnělých domů, kde sem tam nějaká lampa svědčila o pozdním usínání.

Když vešel do svého domu, zastavil se a jako vždy naslouchal, zda uslyší nějaké zvuky z pokojů manželů Kitchenových. Všude byl klid a Murdoch doufal, že Arthur má vzácně klidnou noc. První šok z jejich oznámení už pominul a Murdoch si vroucně přál, aby čerstvý venkovský vzduch v Muskoce Arthurovu zdraví prospěl.

V pokoji se rychle svlékl. V krbu, ve kterém mu vždy paní Kitchenová zatopila, zbyly už jen třpytivé uhlíky a dovnitř pronikl chlad zimní noci. Roztřesený skočil do postele a ne poprvé si přál, aby tam na něho čekalo hřejivé tělo. A znovu se proklínal za to, že netrval na tom, aby svatba s Lizou byla dřív. Nikdy nepoznal její nahé tělo přitisknuté k jeho, a ta lítost ho mučila. Natřásl si polštář, lehl si na bok a snažil se odvést myšlenky od minulosti zpět k Enid a jejímu vroucímu objetí.

Zavřel oči a okamžitě cítil, že spánek je pryč. Proklatě. Věděl, co to znamená. Snažil se ležet klidně, ale nedařilo se mu to, a začal sebou házet a obracet se z boku na bok. Sedl si a podíval se na budík na komodě. Už byly dvě hodiny. Znovu si natřásl peří v polštáři a zabořil do něj tvář. Arthur Kitchen mu kdysi řekl, že nejlepším lékem na nespavost je láskyplné manželské spojení, ale to se ukázalo jako nepravdivé. Právě se miloval, a stejně byl vzhůru. Arthur možná radil na nespavost milování, ale otec Fair, kněz od Svatého Pavla, na druhou stranu říkal, že nejlépe se člověku spí, když má čisté svědomí. Murdoch došel k závěru, že mu nedává spát pocit viny. Znovu se posadil a uvažoval, jestli si nemá zakouřit dýmku. Určitě ano. Vzal si svou dýmku značky Powhatan, nacpal ji tabákem, zapálil a pořádně potáhl. Co s ním sakra je? Nikdy by o sobě neřekl, že je chlípný kocour, ale skutečně to vypadalo, že jeho city jsou znovu rozdělené, tentokrát mezi tři ženy – jedna z nich už nežije, ale ty ostatní dvě ano. A jedné z nich se tělem zaslíbil, a přitom si myslí, že ten slib nedodrží. Lizin obrázek se mu vracel v těch nejkrásnějších okamžicích, které prožíval s Enid. Ale teď do toho obrazu vstoupil ještě někdo další. Nedokázal z hlavy zapudit myšlenky na Amy Sladeovou.

„A není to jen kvůli těm pumpkám,“ řekl nahlas a svá slova podtrhl potáhnutím z dýmky. Co s tím? Byla docela hezká, ale potkal ženy, které byly stejně atraktivní, a přitom si na ně ani nevzpomněl. No, popravdě, na ně možná i vzpomněl, ale ne takto. Právě prožil intimní chvíle s Enid, ale jako prohnaná liška sklouzla jeho představivost k slečně Sladeové a k tomu, jaké by to bylo políbit ty plné rty. Ne, ani to nebylo přesné. Ano, rád by ji objal a políbil, to nelze popřít, ale myšlenkami se mu pletlo ještě něco jiného. Stál o to, aby na něho měla dobrý názor. Chtěl, aby se na něho usmívala tím zářivým smíchem. Přál si, aby se ty chladné šedé oči dívaly do jeho s obdivem. Murdoch vzdychl a vyfoukl obláček kouře. Co je, nějaký zelenáč, který sní o první dívce, již potkal? Nemohl si vzpomenout, zda něco takového cítil ve spojitosti s Lizou. Zamilovali se do sebe okamžitě a vzájemně a on nikdy ani nezapochyboval o tom, že ona je jeho jediná a pravá láska. Namlouval si to snad? Co kdyby byla naživu a vzali se a on pak zjistil, že touží po jiné? Je doopravdy takový? Touží po tom, co nemůže mít, a když to získá, ztratí o to zájem? Proč se nechce oženit s Enid Jonesovou, se ženou, po níž celé měsíce toužil?

Přistihl si, že kouše do troubele dýmky s takovou vervou, až hrozí, že ji ukousne. Rozdíl mezi jeho náboženským vyznáním a vírou Enid představoval velkou překážku, avšak ne nepřekonatelnou, a uvědomil si, že poslední dobou mluví Enid o své nauce stále méně a méně. Kdyby konvertovala ke katolicismu, každý kněz by se svazkem souhlasil. Smíšená manželství nebyla ničím nezvyklým. Ne, na to se vymlouvat nemůže. Někde v mysli se objevily jiné důvody, proč si ji nemůže vzít. Ale jaké sakra? Je snad mužem, který není schopný žít monogamně? S Lizou se zasnoubil jen několik měsíců poté, co se poznali, a než o sedm měsíců později zemřela, mohl čestně říci, že ho žádná jiná žena nezajímala, ať byla sebevíc atraktivní. Jenže tahle věrnost nemusela projít zkouškou času. Vydrželo by jim to? Na tuhle otázku neexistovala samozřejmě odpověď, tou mohlo být jen poznání sebe sama, a v tuto chvíli si připadal jako cizinec, jemu neznámý člověk, který o všem pochybuje.

Zatraceně! K čertu s tím! Odložil dýmku a spustil nohy z postele. Nad čelem postele visel mosazný krucifix, tak povědomý, že mu už ani nevěnoval pozornost. Teď, v šeru, se mu zdálo, že se na něho Kristus dívá s výrazem zklamání. Šel tiše k prádelníku a poprvé po dlouhé době vytáhl svůj růženec. Proplétal korálky mezi prsty. Dřevěné kuličky byly hladké a chladné na dotek. Matka mu ten růženec dala k prvnímu přijímání, když mu bylo šest. Křížek a řetízek byly ze stříbra, kuličky z olivového dřeva, a on věděl, že celé měsíce škudlila, aby mu jej mohla koupit. Usmál se pro sebe. Tajně doufal, že dostane pytlík kuliček, i když věděl, že typickým dárkem je právě růženec. Chudák máma. Nikdy na ni nepřestal myslet s lítostí a stále cítil ten hněv nad tím, že musela zemřít tak nešťastně.

Šel k nohám postele a poklekl. Měl chuť odříkat bolestný růženec, ale rozhodl se, že bude lépe zvolit slavný. Uchopil stříbrný krucifix a zamumlal: „Věřím v Boha, Otce Všemohoucího, Stvořitele nebe…“

Pokračoval, držel se růžence jako cesty modlitby. Na konci druhého desátku se zastavil. Jaký smysl má opakovat modlitby, které mu připadají prázdné? Nedokázal se spojit s Boží přítomností. Vzpomínky mu bez vyzvání vytanuly na mysli: jak večer odříkával růženec společně s matkou a Susannou, Bertie vykřikoval ‚veselé Vánoce‘, ať byl jakýkoliv svátek či období roku. Harry, jeho otec, se těchto modliteb nikdy neúčastnil, a odříkávání modliteb bylo proto vždy šťastným okamžikem, spíše připomínalo nějakou hru, hlavně když byl mladší a učil se odříkávat modlitby bez chyby. Jeho matka měla vždycky velikou radost, když se mu to povedlo. Susanna v tom byla brzy lepší než on a nic se nemohlo rovnat jejímu zápalu a přesnosti. Chudák sestřička. Všichni už byli mrtví, až na Harryho, a Murdoch pochyboval, že k svému otci někdy pocítí lásku.

Pohladil prsty malý medailonek na růženci, obrázek Krista napřahujícího ruce k dítěti. Murdoch si vzpomněl na Agnes. Kněz řekl Murdochovi při jedné z jeho řídkých zpovědí, že začíná být příliš světský a málo přemítá o běhu nebeském, ale cítil se bezmocný a nedokázal zastavit odklon od své víry. Když se denně setkával s pomalým a bolestným umíráním Arthura Kitchena, ptal se Murdoch, kde je v tomto případě Boží vůle. Kněží nemají rádi takové otázky a odeslali ho, aby činil velké pokání.

Vstal, ztuhlý chladem a tvrdou podlahou, a vrátil růženec do sametového váčku a do zásuvky. Slyšel, jak Arthur dole kašle a hlas paní Kitchenové, která mu přispěchala na pomoc. Arthurova klidná noc skončila.

Murdoch si vlezl zpátky do postele, třel si o sebe chodidla, aby se zahřál. Možná je to požehnání, že Enid volají, aby se vrátila do Walesu. Věděl, že by nemohl žít se ženou, pokud má jakékoliv pochybnosti. Bylo by to od něho nečestné. Ale co tedy dělat? Má se začít dvořit slečně Sladeové? Ušklíbl se do tmy. Neví, jakého je vyznání, ale určitě to nebude nic konvenčního. A ta myšlenka byla docela uklidňující.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Nacházela se v nějakém domě plném lidí. Leželi na policích podél zdí a všichni umírali. Kašlali a plakali, prosili o vodu. Byla tam šílená zima a rovnou středem místnosti protékala řeka, špinavá a černá plynula rychle. Hledala malého Patricka a i přes ten rámus ho slyšela, jak ji volá z vedlejšího pokoje. Našlapovala kolem uhánějící vody a věděla, že stačí jeden špatný krok a spadne do ní. Snažila se jít co nejrychleji, ale nohy měla ztěžklé a studené, sotva kladla jednu za druhou. Konečně se ocitla u dveří. Stačilo jimi jen projít a vzít Patricka a dostali by se do bezpečí. Ale byl tam jakýsi muž, seděl na vysoké židli. V ruce držel hůl, kterou jí postavil do cesty. Snažila se mu vysvětlit, že potřebuje jít za svým dítětem, ale nedokázala vypustit z úst ani slovo. Muž jí nevěnoval pozornost a začal ji holí tlačit zpátky. Viděla, jak ho to těší. Nedokázala se mu bránit a spadla do ledové řeky. Páchnoucí voda jí zaplavila nosní dírky a dostala se jí do úst a myslela si, že se tím zápachem udusí.

Výkřiky paní Croftonové vzbudily Georginu, která za ní běžela do pokoje.

„Pššt, pšššt. To bude dobré. Jsem tady, pššššt.“

Paní Croftonová lapala po dechu, rukama svírala hrdlo, jako by se topila.

„Ruby, drahoušku, přines mi namočený ručník.“ Ruby spala na lehátku v nohách postele, vstala a spěchala ke skříňce s umyvadlem. Georgina hladila matku po tváři a u toho ji konejšila.

„Prosím, madam,“ Ruby jí podávala vlhký ručník a Georgina ho položila matce zezadu na šíji. Paní Croftonová se rozklepala a snažila se ručník shodit, ale dcera ho držela pevně.

„Za chvilku ti bude líp, mami. Ruby, buď tak hodná a zapal svíčku.“

Paní Croftonová se pomalu zklidnila, ale oči měly divoký výraz, zornice roztažené.

„Lehni si na chviličku, moje drahá,“ řekla jí dcera a natřepala matce polštář pod hlavou. „Tak, už je dobře. Hodná holčička. Jsme tady s tebou. Tvoje malá Ruby a já.“

Ruby vzala bez požádání sklenici vody, co stála na malém stolečku vedle postele, a podala ji své paní, která se malinko napila.

Georgina schovala matce pramínek šedivých vlasů pod noční čepeček. Dotýkala se jí velmi něžně.

„Měla jsi jeden ze svých zlých snů, moje maličká, ale už je dobře. Podívej, jsi ve své hezké ložnici, kterou sis sama zařídila. Jen se rozhlédni. Tady je tvůj sekretář a taburetek, který vyšívala paní Buchananová, všechno na svém místě.“

Paní Croftonová chytila dceru za ruku: „Ach, Georgino, měla jsem hrozné vidění.“

„To byl jenom sen, mami…“

„Ne – žádný sen. Vidění. Musím ti to vyprávět.“

„Samozřejmě, moje milá. Ale nejdřív poprosím Ruby, aby ti ohřála mléko. Oběma nám přijde vhod.“

„Ne! Bylo to jedno z mých vidění, ne jako ty jiné sny. Poznám rozdíl. Musím ti to vyprávět hned.“

Georgina na ni zírala. „Tak nám to tedy povyprávěj.“

„Tolik utrpení okolo a já jsem s tím nemohla nic udělat. Věděla jsem, že musím zachránit Patricka, ale nějaký muž mi v tom zabránil. Takový ohavný chlap.“ Zaštkala, stále ještě ponořená ve svém snovém světě. „Křičela jsem o pomoc, ale ať jsem se snažila sebevíc, nevyšel mi z hrdla ani zvuk.“ Georgina pokynula Ruby, aby jí podala sklenici vody, a ona se hltavě napila.

„Děkuji, drahoušku. Křičela jsem?“

„Ano, madam, křičela.“

„Bylo to vidění. Musíš to zapsat, Georgino, musíš to zapsat, než to zapomenu.“

„Dobrá, mami. Ruby, buď tak hodná a dones mi pero a inkoust a podej mi nějaký papír ze sekretáře.“

Ruby rychle poslechla a paní Croftonová se opřela o polštář, zatímco se její dcera posadila u postele, připravená zapsat, co jí řekne. Jakmile začala vyprávět dopodrobna svůj sen, paní Croftonová se znovu rozrušila a v hlase jí jasněji zazníval irský přízvuk.

„Tu páchnoucí vodu jsem měla v nose i v ústech a myslela jsem si, že se tím odporným puchem zadusím.“

„Dýchej chvíli zhluboka, mami,“ konejšila ji Georgina. „Vidíš, tady žádný zápach není. Jen příjemná vůně levandulové kolínské, kterou paní Buchananová kropí pokrývky, a Ruby možná voní vlasy chlebem.“

Paní Croftonová se nedala utišit.

„Víš, že kdykoliv se mi ve snu objeví Patrick, je to varování, že do týdne někdo umře. Copak si nepamatuješ, jak ke mně přišel loni v létě, a pak jsem se dozvěděly, že zemřel tvůj strýc Callum? Určitě si pamatuješ, že jsem ti vyprávěla svůj sen, ne?“

„Samozřejmě, že si to pamatuji, moje malá, ale strýček Callum byl těžce nemocný. Jeho smrt nebyla nečekaná.“

Paní Croftonová ji ignorovala. „Ten sen je pro nás varováním, Georgino.“

„Jestli je to varování, moje malá, co bychom si z toho měli vzít?“

„Někdo je ve smrtelném nebezpečí. Smrt se blíží. Polib mě, drahoušku. A ty taky, Ruby. Ach, polibte mě, abych věděla, že jste živé a ne mrtvé.“

Dcera ji poslušně políbila a Ruby se ústy plaše dotkla její studené ruky.

„Bylo to strašné. V hlase tvého nebohého zesnulého bratra bylo tolik strachu a lítosti, a já jsem mu nemohla pomoci a věděla jsem, že mé ta smradlavá řeka pohltí.“

„Ti lidé na policích mi připomínají cestující na lehátkách,“ poznamenala Georgina. „A ta páchnoucí řeka protékající místností je jako podpalubí. Zdá se ti znovu o plavbě.“

„Ach, Gino, nedělej si ze mě legraci.“

„Vůbec jsem to tak nemyslela, mami, ale víme, jak hrozná byla cesta sem. Kolikrát se ti o ní zdálo? Víckrát než dokážeme spočítat.“

Paní Croftonová skoro plakala. „Nesejde na tom, že to vypadalo jako moje vzpomínky, je to zlá předtucha. Musíme ji brát vážně. Ten muž v mém snu byl zkažený jako sám ďábel. Ztělesněné zlo, říkám ti. Viděla jsem, jak se raduje, když mě shodil do řeky. Moje utrpení mu působilo potěšení, stejně jako to, že měl tu moc a zabránil mi dostat se k mému nebohému chlapečkovi. Tvářil se šťastně, že ostatní jsou na tom tak zle a on ne.“

„Připomíná mi to kohokoliv z anglických pánů, kteří nechávají naše lidi hladovět,“ řekla Georgina.

Její matka se třásla. „Pravda. Ta stejná chladná lhostejnost a já jsem byla bohužel tak bezmocná jako tenkrát.“

Ruby přistoupila blíž k Georgině a chvíli zůstaly tiše, pozorovaly paní Croftonovou, jak hledí na hrůzu, na niž nikdy nezapomněla. Velmi unaveně řekla: „To není pouhý sen. Neztratila jsem ještě svůj skutečný dar, schopnost vidět. Je to varování před tragédií. Všude okolo nás je nebezpečí a zkaženost. Musíme si dávat pozor.“

„A také budeme, mami.“

Georgina pohlédla na Ruby, která zbledla a oči měla doširoka otevřené. „Pamatuješ, jak ti před měsícem máma vyprávěla o velkém hladu, kdy plíseň bramborová zničila úrodu?“

Ruby přikývla.

„Noční můry ji bohužel stále pronásledují.“

Paní Croftonová zavřela oči a zdálo se, že znovu usíná. Georgina odložila kalamář, pero a papír na noční stolek. Oslovila laskavě Ruby: „Celá vesnice, ve které žila, hladověla. Její rodina byla zdecimovaná. Statkář jim nakonec zaplatil cestu do Kanady. Ne, dítě, nešlo o akt laskavosti. Chtěl se jich zbavit, aby mohl zabrat jejich mizerný kousek půdy. Byla tam spousta lidí stejného osudu a lodě byly tak přetížené, zázrak, že vůbec mohly plout.“

Paní Croftonová pohnula nepokojně hlavou a Georgina čekala, až se uklidní. Ruby sotva dýchala, a i když měla bosé nohy jako led, ani se nehnula. Chtěla, aby slečna Georgina pokračovala ve vyprávění, protože měla ráda, když s ní takto hovořila, i když dokázala stěží uvěřit tomu, že její paní trpěla stejnou nouzí, jakou ona znala až příliš dobře.

Georgina se usadila zpátky na židli. „Máma byla jediné dítě, které jim zbylo, a její otec, můj drahý dědeček, zemřel dřív, než se dostali do přístavu. Její matka neměla na výběr, musely pokračovat dál. Podmínky na lodi byly takové, že si je dokážeme jen těžko představit. Majitelé lodi vzali tolik pasažérů, kolik se jich tam vešlo, všechno kvůli penězům…“

Ruby to nemohla snést a vybuchla: „Ale co kapitáni, madam? Proč neodmítli? Kapitáni jsou vládci nad lodí, sama jste mi to říkala.“

Georgina si vzdychla. „Možná jeden, možná dva, nevíme kolik. Víme jen to, že na cestě přes oceán zahynulo mnoho, mnoho lidí. Tyfus řádil tam, kde byli ti nejchudší namačkaní a nacpaní jako zavazadla. Nikdo se nestaral o nemocné a umírající a mámina matka, moje drahá babička, zemřela. Dva dny, Ruby, dlouhé dva dny nikdo nesešel dolů postarat se o ty, kdo onemocněli. Máma, tehdy ještě úplné dítě, mnohem mladší, než jsi dnes ty, musela ležet vedle mrtvoly své vlastní matky.“

Ruby se chvěla, zimou a chladem stejně jako lítostí, ale zašeptala: „Ach, slečno Georgino, je mi to tak strašně líto.“

„Naštěstí se o ni postarala jiná rodina, která přišla o své jediné dítě. Když se zabydleli v Torontu, začalo se jim dařit, a proto se máma tak dobře vdala, když vyrostla.“ Usmála se na dívku. „Ale ty jsi vystrašená. Tahle část příběhu je šťastná a já ti ji budu vyprávět někdy jindy. Vypadáš zmrzlá, ty drobečku.“ Nadzvedla přikrývku. „Vlez si k mámě do postele. Bude vám aspoň oběma teplo. Trochu roztopím a chvíli posedím v křesle. Ráno bude jako rybička, neboj.“

Ruby poslechla. Tělo paní Croftonové pod pokrývkou bylo teplé a měkké. Starší žena se zavrtěla a přivinula ji k sobě. Ospale zašeptala: „Co bychom si počaly bez našeho zlatíčka, Georgino? Jaká je to úleva.“

Georgina sfoukla svíčku a šla k velkému křeslu u krbu. Zanedlouho ji Ruby slyšela, jak tiše chrápe. Paní Croftonová dýchala víc zhluboka a Ruby věděla, že obě spí jako špalek.

Ležela a pozorovala stíny plamenů, jak olizují stěnu, dokud oheň neuhasí. Péřový polštář voněl mdle levandulovou voňavkou, kterou paní Buchananová kropila při žehlení povlaky. Paní Croftonová ležela naproti ní a její dech ji hřál na krku. Ruby se opatrně dotkla hedvábné noční košile své paní.

Dobře věděla, proč se paní Croftonové zdálo právě to, co se jí zdálo. Ona potkala toho zkaženého muže, který má potěšení z utrpení ostatních. Ruby si zakryla uši rukama, jako by nechtěla slyšet křik. Ať se stalo cokoliv, ona se nikdy nevzdá té svatyně, kterou si našla. Nemohla dělat nic jiného.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Ralph Tibbett hladil ňadro své ženy, nalité mlékem, s tmavou bradavkou. Kate napolo spala, ale instinktivně se pohnula tak, aby na ni lépe dosáhl. Jako by vycítilo ten pohyb, menší z dvojčat se probudilo, popotáhlo a rozplakalo se.

„Nevšímej si ho,“ pošeptal Ralph Kate se rty na její šíji. Ale bratříčka to vyrušilo a také se probudil.

„Musím za nimi,“ řekla Kate a odtáhla se.

Ralph ji chytil za paži. „Nech je, ať si popláčou. Za minutku usnou.“

Kate zaváhala, sáhla rukou na kolébku vedle postele. Z bradavek jí začalo reflexivně vytékat mléko a obě miminka je ucítila, začala trhaně pohybovat ručkama, jako kdyby měla vyskočit z postýlky a vrhnout se na ni.

„Nejdřív je nakojím.“

Posadila se na posteli, dala si na klín polštář a zvedla Jacoba, který okamžitě přestal plakat. Položila ho na polštář, aby se přisál k jejímu pravému prsu, a vzala druhé dítě, Jamese, z kolébky a přiložila si ho k levému prsu.

Ralph se opíral o loket a pozoroval to. „Ty je kazíš,“ řekl.

Kate se na něho snažila usmát, ačkoliv ji polekal tón jeho hlasu. „Máma vždycky říkala, že nemá smysl nechat dítě, aby dostalo záchvat pláče. Jsou mnohem šťastnější, když vědí, že tu jsem.“

„A tvůj manžel by byl mnohem šťastnější, kdyby měl ženu, na kterou se může spolehnout.“

„Promiň, Ralphe, ale nemůžu za to.“

„Nemůžeš? To bych neřekl.“

„Je to pravda. Nejdřív jsem byla hodně rozbolavělá a pak… málo spím.“ Podívala se na něho a pocítila náhle netypickou zlost. „Nejsi tady, když je to nejhorší.“

„Díkybohu.“

Přehodil nohy přes pelest postele. „Stejně jsem slíbil, že přijdu brzy do práce. Vypralas mi košili?“

„Ano, je ve skříni.“

Vstal a kráčel bosý pokojem. „Je tu hrozná zima.“

„Už nám skoro došlo uhlí. Včera jsi říkal, že doneseš kbelík.“

Dvojčata teď sála pomaleji, tvářičky jim zrůžověly radostí i námahou. Kate pozorovala, jak se její manžel obléká. Od té doby, co se vzali, ztloustl. Zdálo se, jako by ten pohledný mládenec, do něhož se tak bláznivě zamilovala, každým dnem mizel. Byla ale roztoužená.

„Ralphe, nemůžeš se chvíli zdržet? Je mi tak smutno, když tu nejsi.“

„Vážně? Máš děcka, jak ti může být smutno?“ řekl posměšně. „Neříkej mi, že ty malé nemiluješ. Myslel jsem, že jsou tvoje potěšení.“

„To jsou, samozřejmě, že jsou, ale občas jsem tak strašně unavená, a sotva usnu, jeden nebo druhý se vzbudí. A pak se mi chce křičet, Ralphe. Cítím se tak provinile, ale nemůžu si pomoct. Mám je opravdu moc ráda, ale myslím, že kdybych si trochu odpočinula, cítila bych se líp. Na tom není nic špatného, ne? Jen kdybys na ně občas pár hodin dohlédl. Prosím tě, Ralphe. Jsou to taky tvoje děti.“

„Skutečně? To doufám.“

Stál u stolku s umyvadlem a vázal si hedvábnou kravatu. Pozoroval ji v zrcadle. „Ach, Kate, neštvi mě. Přece víš, že se snažím pro nás vydělat trochu peněz navíc. Proto tolik pracuju.“

„Nová kravata, že? Za to, cos za ni dal, jsme si mohli koupit dva kbelíky uhlí.“

Předtím mu nikdy nic nevyčetla a oba je na chvíli její výlev překvapil. Ralph si vzal kelímek s pomádou a dal si pořádnou dávku na vlasy. „Pro mě je nová, ale nekoupil jsem ji. Víš, jak je důležité, abych vypadal dobře. Dal mi ji.“

Nemusel říkat, kdo je to „on“. Jeho zaměstnavatel byl skutečný kariérista, alespoň ho tak popsal Ralph. Kate začínala toho muže, kterého nikdy neviděla, nenávidět za to, jaké má nepředvídatelné a podle ní často neoprávněné požadavky na Ralphův čas. Ralph o svých povinnostech mluvil jen obecně, říkal, že se mění, ale obecně šlo o pomoc zákazníkům. Stejně tak nejasně mluvil i o své týdenní mzdě. Naneštěstí i jeho místo nočního hlídače v pivovaru bylo nepředvídatelné, někdy ho zavolali do služby, jindy ne. A přinutil ji, aby přísahala, že o tomhle zaměstnání nikomu neřekne. Styděl se za to, že má tak podřadnou práci, tolik vzdálenou lesku kanceláře a elegantním zákazníkům. Vzal ji jen proto, aby uživil rodinu, říkal, ale Kate, ve svých vzácných chvílích upřímnosti, si musela přiznat, že peníze navíc skoro neviděla.

Kate položila Jacoba zpátky do postýlky. James popotáhl nosem, ale pak také usnul a ona ho položila na opačný konec.

„Nevrátíš se teď do postele, Ralphe?“

„Neblázni, Kate. Vidíš, že jsem oblečený. Už je pozdě.“ Obešel postel a políbil ji na tvář. „Podívej, slibuju ti, že přinesu trochu uhlí anebo aspoň peníze, abychom si je mohli koupit.“

„Kdy přijdeš?“

„Pozdě, obávám se. Přijede důležitý zákazník z Hamiltonu a já se o něj musím postarat. Budou mě potřebovat.“ Vytáhl z kapsy dolar a položil ho na komodu. „Tady máš. Řekni Benovi, aby ti donesl trochu uhlí.“

Kate vstala z postele. „Za chvíli půjde do školy. Řekni mu to radši teď hned.“

„Tak dobře, řeknu mu to. Kate, není třeba, abys byla naštvaná. Věci se pro nás vyvíjejí dobře.“

Nevěřila sama sobě, a proto neodpověděla.

Ralph vyšel do chodby, právě když Ben scházel ze schodů.

„Ránko, chlapče. Do školy?“

Chlapec přikývl. Byl zamotaný do dlouhého ošuntělého šátku, neměl rukavice ani čepici a nad vysokými botami bylo vidět holou kůži pod příliš krátkými nohavicemi.

„Něco ti povím. Jdu stejným směrem. Půjdu kousek s tebou.“

Ralph šel první a omotával si měkký šál z ovčí vlny okolo brady. Rukavice byly z vepřovice s kožešinovou podšívkou. Chvíli šli beze slov a pak se ozval Ralph: „Kde máš sestru? Poslední dobou jsem ji neviděl. Je nemocná?“

„Bydlí u Marthy.“

„A to je kde?“

„Nevím, pane. Nikdy nám to neřekla.“

Poryv studeného větru přiměl Ralpha, aby si narazil perziánovou čepici hlouběji. Ben se snažil omotat si tenkou šálu kolem obličeje. Ralph mu poklepal na rameno.

„Když dovolíš, mladý příteli, myslím, že by ti přišly vhod nějaké teplejší šaty.“

Ben neodpověděl.

„Něco ti řeknu,“ pokračoval Ralph. „Jak by se ti líbila nějaká práce? Ne, mluvím čistou pravdu. Pojď se mnou. Nebude vadit, když přijdeš do školy o něco později. Vymyslíme nějakou omluvu.“

Chlapec na něj hleděl nedůvěřivě.

„Jakou práci?“

Ralph se na něho zářivě usmíval. „No, já pracuji pro skutečného milostpána, víš. Je to moc dobře placená práce.“

„A co děláte?“

„Jsem něco jako holka pro všechno. Někdo potřebuje, aby ho šli vyzvednout na nádraží. Jdu tam. Potřebujete dobře vypadajícího chlápka, jsem k vašim službám. Práce všeho druhu. Ale víš, teď toho má tolik, že mi tuhle povídá: ‚Ralphe, potřeboval bych ještě pomocníka navíc. Nevíš o nějakém šikovném mládenci, který by dělal pár dní v týdnu poslíčka?‘ A tak jsem si řekl. ‚No jasně, znám takového mládence, co by si možná rád trochu přivydělal.‘ A ten mládenec, na něhož jsem si vzpomněl, to jsi ty, Bene.“

Další pauza. Došli téměř na roh Sydenham a Sackville Street, kde musel chlapec odbočit do školy.

„Je to proti zákonu, co po mně chce?“

Ralph ho poplácal po rameně a dal se do smíchu. „Jsi ty ale chytrý kluk, Bene, věděl jsem to. Tebe jen tak někdo nepřechytračí. Ale ne, samozřejmě, není to proti zákonu. Nechtěl bych po tobě nic, co by tě mohlo dostat do nějaké bryndy. Ale sázím se, že by sis tou prací vydělal dost na čepici a nějaké rukavice. A když ji odvedeš řádně a prokážeš, že jsi spolehlivý, možná se najde další práce a budeš si moci koupit ponožky a nové boty. Tyhle, co máš na sobě, by nevypadaly dobře ani na mrtvole.“

Na rohu, kde by normálně odbočil do školy, se Ben zastavil.

„Tak dobře,“ řekl.

„Hodnej kluk,“ pochválil ho Ralph a pohladil ho po krátkých vlasech. „Je to kousek cesty, ale to nám jenom prospěje.

Aspoň dostaneš trochu barvy do těch bledých tváří.“ Vzal Bena za paži. „Hej, teď musíme vymyslet, co řekneme tvojí učitelce.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Ráno ještě tak docela nevystřídalo noc, lampy na stanici svítily naplno a Murdoch při tom pohledu pocítil obvyklé uspokojení. Od samého počátku, kdy byl ještě pouhým konstáblem, měl tu práci rád, navzdory nudným hodinám na obchůzce. Líbilo se mu žít v tom světě na okraji společnosti a paradoxně zároveň v samém jejím srdci. Nedovedl si představit, že by dělal něco jiného. Proto dokázal pochopit, proč Seymoura tak rozrušily ty zákeřné anonymy. On a seržant sdíleli stejnou loajalitu ke své práci i kolegům. A on se teď rozhodl uvést tuto loajalitu do provozu.

Tak brzy byla vstupní hala stanice prázdná, žádní hříšníci nevytírali zadky vyleštěné lavice. V kamnech se topilo a vůně hořícího uhlí se mísila se vznášejícím se pachem strachu a chudoby. Podlaha potřebovala čerstvé piliny. Seržant ve službě, Gardiner, seděl za vysokým stolem a zapisoval něco do denní knihy.

„Ahoj Wille. Neříkej mi, že jsi taky nemocný. Včera ses tu neukázal.“

„Pracoval jsem, seržante, bez obav.“

„Já se neobávám. Jen že máme napilno, když je Seymour nemocný. Napadlo mě, jestli to není něco nakažlivého.“

„Možná. Radši si vezmi teplé flanelové prádlo.“

Murdoch pověsil kabát a klobouk na věšák a kráčel ke stolu, u kterého Callahan datloval na stroji. Poklepal ho po zádech.

„Copak, Liame, snad jste přes noc neztratil svůj um. Anebo vám něco spadlo do oka?“

Callahnova světlá pokožka se zarděla a jeho pihy se v té červeni ztratily. „Ne, jen si dávám pozor.“

„To je dobře. Ale nejspíš zbytečně vzhledem k tomu, jak dobře vám to šlo na soutěži.“

Gardiner, který měl rád klepy, to slyšel, jak si Murdoch přál.

„O jaké soutěži to mluvíte? O nejnaleštěnější boty?“

„Tady náš mladý konstábl je zkušený písař. Skončil jste čtvrtý, ne, Liame?“

Callahan přikývl. Gardiner se zasmál. „Už chápu, proč to tutlá. Víte, jak to tady chodí. Nikdy se od toho psacího stolu nedostane, pokud inspektor zjistí, jakou tady má perlu.“

„To určitě. Potrpí si na své šperky,“ přitakal Murdoch. „Ale nevěděl jsem, že prahnete po tom, chodit na obchůzky, Liame.“

Callahan vyslal svůj chlapecký úsměv. „Je to mnohem zajímavější než celý den sedět tady.“

„Řekni mu pravdu, Wille. V zimě mrzneš na kost a v létě se pečeš jak chleba v peci, jenom tak pěkně nevoníš. To bych rád věděl, proč by chtěl opustit svoje pohodlné místečko.“

Murdoch se obrátil na seržanta: „Velká škoda, že tu není žádné volné místo. Hlavně teď, kdy městská rada zamítla náčelníkovu žádost o zvýšení dotace.“ Zašklebil se na Callahana: „Mrzí mě to, hochu. Ztvrdneš u psacího stroje. Žádný postup. Možná by ses mohl vycvičit jako asistent pro bertilonáž.“

„Ne, děkuji, pane. Jsem docela spokojený s tím, co dělám.“

„Opravdu? To rád slyším.“ Murdoch sáhl do kapsy pro zápisník. „Když už jsme vzpomněli tu bertilonáž, rád bych, abyste mi zavolal na vedení. Mám nějaké míry jedné osoby a potřebuji, aby to zkontrolovali. Známe dokonce i jméno té osoby, takže to pro ně bude ještě lehčí.“

Systém bertilonáže, který policie užívala, byl proslavený tím, jak těžké je naučit se ho, a vyžadoval dovedného a dobře vyškoleného úředníka.

V tu chvíli vstoupila do vestibulu starší žena. Měla na sobě hezký černý čepec, hnědou kožešinovou pelerínu a černou seržovou sukni. Vypadala, že je už několik let vdovou. Vydala se rovnou k seržantovi.

„Ztratila jsem peněženku, možná mi ji někdo ukradl z kapsy.“

Gardiner ji soucitně utěšoval. „Dovolte mi, abych si zapsal podrobnosti, madam. Najdeme vám ji.“

Murdoch vytrhl z bloku popsanou stránku a podal ji Callahanovi. „Řekněte jim, že to spěchá, ano?“ Pohlédl přes rameno na Gardinera, který si pečlivě zapisoval, co mu žena diktovala.

„Mimochodem, Liame, tenhle dopis někdo zastrčil za dveře. Vzal jsem ho.“ Vytáhl z kapsy další obálku. „Vy máte na starosti poštu, tak jsem si říkal, že ho dám raději vám.“

Callahan si zvědavě prohlížel obálku.

„Všiml jsem si, že je adresován inspektorovi,“ pokračoval Murdoch, „ale je zvláštní, že ho sem někdo jenom tak zastrčil, nezdá se vám? Inspektor mi říkal, že poslední dobou dostává nějaké dopisy se stížnostmi. Tohle je možná jeden z nich.“

„Možná,“ Callahan odložil obálku na podnos na svém stole. „Podívám se na něj později.“

Seržant se stále věnoval vdově, která špatně slyšela, a oba proto mluvili nahlas, když sáhodlouze popisovala, kde zrovna byla, když zjistila, že peněženku nemá. Murdoch se naklonil ke Callahanovu uchu.

„Víte co, mladý Liame, všiml jsem si, že ta obálka není zalepená. Možná by bylo pro stav mysli našeho inspektora lepší, kdyby se protentokrát nemusel zabývat otravnými hloupostmi. Co kdybychom se podívali, čeho se ten dopis týká? Na moji zodpovědnost. Když bude potřeba, předáme mu ho. Pokud jsou to jenom kraviny, nebudeme ho tím zatěžovat. Dostal už tři dopisy, které mu dělají opravdu starosti, to vím naprosto jistě.“

Callahan začínal vypadat vyplašeně. Věděl, kam Murdoch míří, ale nehodlal se ještě vzdát. Ani se nehnul, a Murdoch tedy obálku zvedl.

„Co kdybych ji otevřel, a vy tak budete naprosto nevinný, pokud to tedy nějaké provinění je, o čemž pochybuji.“

Vyndal dopis z obálky, otočil se tak, aby stál mezi Gardinerem a Callahanem. Naštěstí byla vdova upovídaná až běda.

Murdoch držel papír Callahanovi před očima. „No tohle, to je dobře, že se to nedostane k Brackenreidovi.“

Inspektoru Brackenreidovi

Co se to děje s vaší stanicí? Chováte si na prsou hada v osobě konstábla druhé třídy Liama Callahana. Tímhle se zabývá ve volném čase a chystá se to poslat do novin. Stanete se terčem posměchu, pane.

Ten, kdo to s vámi myslí dobře.

Na zvláštní list papíru Murdoch nakreslil inspektora, holohlavého a s hustými licousy, jak sedí zhroucený u psacího stolu a v ruce svírá láhev whisky. Od úst mu šel obláček s textem: „Nerušit, pracuji!“ Murdochovi se zdálo, že vystihl podobu, a nos namaloval červeně, aby vypadal jako nos pravého pijana. Skoro mu přišlo Callahana líto, když viděl, jak s hrůzou lapá po dechu: „To jsem nemaloval já!“

Murdoch se zašklebil. „S dopisy, jako je tento, je to vždycky problematické. Neexistuje způsob, jak dokázat, že nemají pravdu. Vy říkáte, že jste nevinný, ale kdo vám to uvěří? Když lítá špína, někdo bude páchnout.“

„Ale proč bych dělal něco takového? Vždyť nemám důvod.“

„Liame, já vám věřím, ale netuším, zda vám uvěří ještě někdo jiný. Slečna Gripeová je vám oddaná, ne? Nebude jí vadit, když přijdete o místo. Bude stát za vámi.“

Callahan se na něho zpříma podíval. Konec předstírání. Pochopil, o co Murdochovi jde. Skoro zavrčel, a jeho mladistvá tvář zmizela.

„Co mám dělat?“

Murdoch složil dopis a obrázek a vrátil je do obálky, kterou si strčil do kapsy.

„Pomohu vám, i kdyby ostatní odmítli. Napište následující dopis. Rychle, prosím, než nás uslyší Gardiner… Vážený inspektore Brackenreide. Pokud jde o případ seržanta Seymoura, s radostí vás informuji, že beru zpět veškerá svá dřívější obvinění, jež vycházela z omylu a byla učiněna na základě záměny identity. Je to vzorný důstojník a nemusíte si ve věci jeho chování dělat žádné starosti. Dávám vám své slovo, že na celou záležitost hodlám zapomenout.“

Callahan byl ve vrcholné formě a psal tak rychle, jak Murdoch diktoval. Tiše vytáhl papír z psacího stroje a podal jej Murdochovi, který ho zastrčil do obálky, již si pro tento případ přinesl s sebou.

„Zanesu mu to hned do kanceláře.“

Konstábl zíral před sebe a Murdoch cítil jeho nenávist. Silně mu stiskl rameno.

„Člověka to uklidní, když ví, že je ta věc urovnána a že inspektora už nebudou rozčilovat žádné další anonymy.“ Poklepal si na kapsu. „Nechceme přece, aby viděl tohle, že? Nikdy.“

Gardiner doprovázel starou dámu ke dveřím.

„Co jste vy dva dělali? Slyšel jsem tě klapat jako o život, Liame. To bylo moc dobrý!“

„Konstábl Callahan mě požádal, abych mu pomohl v jisté osobní záležitosti,“ řekl Murdoch.

„To byste ale neměl dělat v pracovní době.“

„Bez obav, už se to nebude opakovat.“ Vzal si z háčku klobouk a zvedl novou obálku. „Gardinere, tady je dopis pro inspektora Brackenreida. Dohlédněte na to, aby ho dostal, ano? Buďte v klidu, myslím, že ho velice potěší.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Dům, v němž bydlela Georgina Croftonová, stál na Gerrard Street s výhledem do botanické zahrady. Za hezkého počasí se zahrady stávaly oblíbeným místem setkání, elegáni ve slamácích se procházeli po cestičkách a potají pozorovali chůvy s kočárky anebo služebné a švadleny, jak si povídají na lavičkách a skrytě také pozorují šviháky. Ale v tomto ponurém lednovém dopoledni byl park opuštěný.

Dům byl rozlehlý a elegantní, postavený z cihel žlutohnědé barvy, se zelenými dveřmi a okenními parapety. Vstupní schodiště se stáčelo ke dveřím a cesta byla vydlážděná břidlicí. Je možné, že slečna Croftonová dobře vydělává, ale Murdoch usoudil, že vzhled domu spíše odpovídá pevně zakotvenému bohatství. Zatahal za zvonek, a zatímco čekal, až mu někdo otevře, oklepával zablácený sníh z bot. Právě se chystal zazvonit důrazněji, když se ve dveřích objevila starší žena v prostých modrých šatech hospodyně.

„Přejete si?“

Hlas ženy zněl pohrdavě, tvářila se přezíravě. Murdoch se se snobstvím sloužících setkal už mnohokrát, ale nepřestalo ho iritovat. Podal jí vizitku.

„Dobré ráno, madam. Jsem vyšetřující detektiv Murdoch a rád bych mluvil se slečnou Georginou Croftonovou.“

Očekával další opovržení, ale reagovala právě opačně. Vypadala vystrašeně.

„Ach božíčku, takže jsou tu v okolí zloději. Toho jsme se obávali. Pojďte dál, prosím. Slečna Georgina je ve svém ateliéru. Hned ji zavolám.“ Vydala se chodbou, ale pak se na něj otočila.

„Mám zavolat i paní Croftonovou? Je ve svých komnatách.“

Znělo to dost formálně, ale Murdoch věděl, že je to jen skrytý způsob, jak sdělit, že paní Croftonová ještě není oblečená.

„Ne, nevyrušujte ji. Postačí slečna Georgina.“

Hospodyně odhrnula brokátové závěsy na dveřích přijímacího pokoje.

„Můžete počkat zde, pane. Je tu trochu chladno. Ještě jsem nezatopila.“

Murdoch trochu pokrčil rameny. „To si zasloužím za to, že ruším v tak časnou hodinu, madam.“

Zatvářila se poněkud zmateně, odsunula další závěs, uvedla ho do pokoje a odkvačila chodbou.

Vzduch v přijímacím pokoji byl studený, ale výzdoba ne. Murdoch nikdy neviděl nic podobného. Prvním dojmem na něho místnost působila jako prostorná a plná slunce, ale uvědomil si, že je to jenom iluze vytvořená odrazem zrcadlových panelů, které stály v pravém úhlu ke stěně. Ve skutečnosti byla místnost docela malá a většinu prostoru zabíraly tři turecké pohovky s tkanými tmavě modrými pokrývkami a zářivě žlutým a ohnivě červeným klikatým vzorem. Vlněné závěsy mezi dveřmi měly stejný dezén. Ovšem nejpozoruhodnější byly okenní rámy, které tvořily stylizované štíhlé bílé sloupky podepírající obloukový okenní překlad se zoubkovanými okraji, zdobený jemnou zlatou prací. V okenních nikách stály dva kameninové hrnce a v každém z nich byly světle zelené rostliny s plochými podlouhlými a ostnatými listy. Mramorový krb se mnohokrát odrážel v zrcadlech, stejně jako mosazná klec, ze které na něho zvědavě vykukoval světle žlutý ptáček. Murdoch si připadal, jako by vstoupil do nějaké neznámé země.

Právě se chystal dotknout špičky listu jedné z rostlin, aby zjistil, zda je tak ostrý, jak vypadá, když se závěsy odhrnuly, dovnitř vešla žena a mířila rovnou k němu, ruku napřaženou k pozdravu. Hospodyně šla za ní.

„Detektive Murdochu, jsem Georgina Croftonová. Paní Buchananová mi řekla, že honíte zloděje.“

Stiskl jí ruku, i když nejdříve ohnula ruku v zápěstí jako k polibku. Nepůsobila ani trochu panovačně a on to gesto přičítal její výchově. Slečna Croftonová vypadala stejně exoticky jako přijímací pokoj. Byla vysoká, hodně ve středních letech, a její tvář vypadala, jako by se skládala jen z nosu a brady. Vlasy měla spletené do copu a stočené nahoru, ovázané květovaným šátkem. Měla na sobě dlouhou halenu z holandského plátna tak umazanou od barev, že ji mohla používat namísto palety, a voněla slabě terpentýnem.

„Vlastně jsem nepřišel kvůli tomu, madam. O zlodějích v této oblasti nic nevím.“

Obrátila se k hospodyni: „Ale já jsem si myslela, že jste říkala…“

„To mi řekl, madam.“

Murdoch nic takového neudělal, ale neměl v úmyslu se hádat.

„Ne zloděje, madam, nicméně si s vámi potřebuji pohovořit ve velmi vážné záležitosti.“

Zdálo se mu, že obličejem Georginy probleskla ostražitost, ale řekla vlídně: „Samozřejmě, možná byste nám, paní Buchananová, mohla donést trochu čokolády. Ještě jsem neměla svou ranní čokoládu, pane Murdochu, a tak doufám, že si dáte se mnou.“

„Ne, děkuji, madam.“

„Páni! Tak to si dám raději později. Hannah, prosím… možná bude paní Croftonová potřebovat vaši pomoc.“

Hospodyně nevypadala nadšená z toho, že musí odejít, ale poslechla a proplula mezi závěsy jako nějaká herečka odcházející ze scény.

„Prosím, posaďte se, pane Murdochu.“ Georgina ukázala rukou na jednu z pohovek a sama si sedla naproti. Murdoch odsunul stranou červený polštář zdobený střapci, aby si udělal místo, a slečna Croftonová si zatím přisunula blíž jeden z lakovaných stolků, s cvaknutím otevřela zdobenou stříbrnou krabici a vytáhla tenký hnědý krátký doutník.

„Nedáte si, pane Murdochu?“

Nakrátko byl v pokušení si nabídnout, neměl takovou možnost příliš často, ale zavrtěl hlavou.

„Doufám, že vám nebude vadit, když si zakouřím. Jsem na tom démonu tabáku docela závislá.“ Zastrčila cigaretu do špičky, zapálila si a vdechla zhluboka. Tabák byl trochu parfémovaný.

„O co tedy jde, pane?“

Murdoch vytáhl z kapsy obálku, vybral z ní smuteční fotografii a podržel ji obrázek před očima.

„Fotografovala jste to vy, madam?“

Napřáhla ruku. „Dovolíte?“

„Podržím vám ji, pokud vám to nevadí, madam.“

Naklonil se blíž a ona mžourala na fotografii krátkozrakýma očima. „No jistě, ano, to je miminko Dowdellových, že? Chudáček, byl tu s námi jen tak krátce a jeho rodiče byli tou ztrátou zničení.“ Mrkla na Murdocha. „Nechápu, proč se mě vy, policejní důstojník, na tu fotografii ptáte. Jak to, že ji máte?“

Neměl šanci odpovědět, protože se otevřely dveře a vrátila se paní Buchananová se servírovacím stolkem.

„Víte, jaká jste, když nedostanete svoji čokoládu,“ řekla Georgině, Murdocha si ani nevšimla.

Georgina se usmála. „Hannah je tu, co jsem přišla na svět. Cítí, že má právo měnit moje rozhodnutí.“

Hospodyně zapálila lihový kahan na stolku a postavila na něj nádhernou porcelánovou konvici.

„Prosím, pokračujte, pane,“ pobídla Murdocha slečna Croftonová.

„Raději počkám, madam.“

„Propána, před paní Buchananovou můžete říct cokoliv. Nemáme před ní žádné tajnosti.“

Možná máte, možná ne, pomyslel si Murdoch, ale já nehodlám ukazovat fotografie jako tyhle před starší služebnou.

„Počkám,“ opakoval a všiml si, jak hospodyně stáhla rty. Strašně toužila po tom, odkázat ho do patřičných mezí a ukázat svoje práva, ale netroufla si. Vzala struhadlo a kus čokolády a nastrouhala ji do konvice. Pořádně ji promíchala a pak nalila trochu horkého nápoje do porcelánového hrníčku.

Za slečnou Croftonovou zahlédl Murdoch odraz vlastní postavy. V šedém tulením kabátě tam vypadal stejné nepatřičně jako vlaštovka mezi papoušky.

Paní Buchananová podala hrníček své paní, ale k odchodu se neměla.

„Pan Murdoch se ptá na jednu z mých fotografií, Hannah, ale dosud mi neřekl proč. Předpokládám, že si u mě nechce policie objednat fotografování, nebo snad ano, pane Murdochu?“

„Ne, madam.“

Slečna Croftonová uhasila cigaretu ve stříbrném popelníku. „Hannah, budete tak laskavá a přinesete mi jeden nebo dva kousky toho vynikajícího dýňového koláče, který jste včera upekla? Mám docela hlad.“

Paní Buchananová vrhla na Murdocha jedovatý pohled a uraženě odcházela, asi tak rychle jako žena ztuhlá revmatismem.

Jakmile se za ní zavřely dveře, Georgina se na Murdocha zamračila.

„Ranila jsem její city, pane, a nepřeji si něco takového dělat někomu tak neocenitelnému, jako je moje dobrá chůva. Co může být tak vážného, že to vyžaduje takové utajení?“

Podal ji obrázek. „Podívejte se na zadní stranu, prosím, madam.“

Otočila fotografii a přidržela si ji blízko tváře, aby mohla přečíst ta slova.

„Pane na nebi! Jak nechutné! Kdo to napsal?“

„Nevím to jistě. To se právě snažím zjistit. Tu fotografii našla učitelka v lavici jednoho z dětí zdejší školy.“

„Potrestali toho kluka?“

„Jde o dívku, madam. A ne, ještě nebyla potrestána. Všechno popřela a řekla, že tu fotografii nikdy neviděla a neví, jak se dostala do její lavice.“

„Někdo se jí snad snaží způsobit problémy?“

Murdoch pokrčil rameny. „Snad. Kdy jste to fotografovala?“

„Před třemi měsíci.“

„Kdo další mohl mít tu fotografii, madam? Kromě pana a paní Dowdellových?“

„To opravdu nevím. Objednali si deset snímků, ty jsem jim udělala a doručila na místo, ale nepochybně je dali různým lidem.“

„Vy sama máte kopii?“

„Ano. Mám originální desky a obvykle si ukládám jeden výtisk do kartotéky.“

„Kdo další má ještě přístup do vaší kartotéky, slečno Croftonová?“

„Není zamčená, pokud máte na mysli tohle. Kdokoliv v této domácnosti se do ní může podívat, pokud chce.“

Murdoch si vytáhl poznámkový blok. „Kdo s vámi žije ve společné domácnosti, slečno Croftonová?“

„Moje matka, paní Buchananová, naše hospodyně, a naše služka, Ruby.“

„Její příjmení?“

„Adamsová.“

„Jak dlouho u vás pracuje?“

„Asi tak půl roku, myslím, ale to je určitě irelevantní.“

„Mohla byste se podívat do kartotéky, jestli tam ten obrázek je?“

„Ovšem že tam je. Proč by tam neměl být?“

„Bratr té dívky tvrdí, že má několik fotografií, a některé z nich jsou smuteční obrázky. Bohužel neví, odkud je vzala. Má ale starší sestru, která je někde ve službě, ale nevíme přesně kde. Ta dívka zmizela a pravděpodobně je s ní.“ Murdoch zaklapl blok. „Rád bych si s dovolením promluvil s vaší služkou.“

Georgina si zapálila další cigaretu. „Mohu vás ujistit, pane Murdochu, že tu neposkytujeme útulek žádnému ztracenému děcku. Naše domácnost je malá, a pokud není nacpaná v klozetové míse, tak jsem ji neviděla.“ Vyfoukla další obláček kouře a zírala na něj. „Doufám, že mi věříte.“

Murdoch usoudil, že její rozrušení je skutečné, ale nechtělo se mu přijmout fakt, že je to rozhořčení oprávněné. Ještě ne, ne úplně.

„Nesejde na tom, zda vám věřím anebo ne, madam. Rád bych si promluvil s Ruby Adamsovou.“

„Jinými slovy, nevěříte mi.“

„Jsem policista, slečno Croftonová. Mým úkolem je být důkladný.“

Nad jeho odpovědí se začervenala. „Dobrá tedy, ale nemohu dovolit, abyste mluvil s Ruby. I tak je dost plachá a rozhovor s policistou by ji vyděsil nadobro. Dalo nám spoustu práce, abychom ji dostali tam, kde je teď. Kromě toho není to ta dívka, kterou hledáte. Ruby je sirotek. Nemá žádné příbuzné. Přišla k nám s vynikajícím doporučením a nikdy s ní nebyly žádné potíže.“

„Musím na tom trvat, madam.“

„Dobře, dobře, když musíte.“ Vstala a zatahala za vyšívaný tahoun zvonku u krbu. Paní Buchananová vešla závěsy tak rychle, až Murdocha napadlo, že poslouchala v hale.

„Ach, Hannah. Je Ruby doma?“

„Ne, madam. Je venku na pochůzce.“

„Tak vidíte, pane Murdochu. Není tady. Bude pryč nejspíš celé dopoledne.“

Obrátil se na hospodyni: „Kdy se asi Ruby vrátí?“

„Jak říkala slečna Georgina, bude pryč celé dopoledne.“

„Dlouhá pochůzka.“

„To ano.“

Slečna Croftonová uhasila cigaretu. „Hannah, zajděte, prosím, do ateliéru a podívejte se do kartotéky. Potřebuji vědět, zda je tam stále fotografie Dowdellových. Dow-dell. Doneste mi ji sem.“

Hospodyně odešla a kolem ní se vznášela atmosféra člověka, který právě zvítězil. Pták v kleci zapípal a Georgina si vzala z krabice další cigaretu a zapálila ji. Murdoch si pomyslel, že tím zakrývá svoji nervozitu. Přestala předstírat slušné vychování a seděli mlčky, dokud se hospodyně nevrátila.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Závěsy se odhrnuly a vešla Hannah. „Je tohle, co jste chtěla, slečno Georgino?“

Podávala své paní složku.

„Ano, to je ono, vidíte, pane Murdochu, fotografie je tady.“ Obrátila ji. „A nemá počmáranou tvář, nutno dodat.“

Podala mu fotografii. Murdoch, vědom si toho, jak je hospodyně zvědavá, porovnal snímek s tím, který přinesl.

„Ten obrázek na téhle fotografii se mi zdá o něco světlejší než ten váš, slečno Croftonová.“

„Skutečně?“ Přiložila obě fotografie k sobě. „Ano, je to tak. Máte dobré oči. Proces vyvolání je velice delikátní a někdy fotografii zesvětlím nebo ztmavím tím, že ji exponuji různě dlouhou dobu. Tento snímek měl větší expozici než ten můj.“

„Má to nějaký význam?“

„Je možné, že kopie, které jsem prodala Dowdellovým, měly delší expozici, už si opravdu nevzpomínám.“

„Ale vyvolávala jste je všechny najednou, ne?“

„Ano. Vždycky to tak dělám, pokud si zákazník nepřeje dodatečné kopie.“

Murdoch jí fotografii vrátil. „Rád bych viděl váš ateliér, když dovolíte, madam.“

„Můj ateliér? A proboha proč?“

„Chce se nechat vyfotit,“ zabručela paní Buchananová.

„Mám pocit, že ta dívka je ve smrtelném nebezpečí, po stránce morální a možná i fyzické. Je nanejvýš důležité, abych ji našel.“

„O čem to mluví?“

„Na tom nezáleží, Hannah, vysvětlím vám to později.“ Georgina pohlédla na Murdocha. „Docela rozumím vašim obavám, detektive, ale nechápu, jak vám návštěva mého ateliéru pomůže dostat se ve vyšetřování někam dál.“

Murdoch vstal. „Dovolte mi, abych to posoudil sám, slečno Croftonová.“

„Dobrá, dobrá.“ Típla cigaretu ve stříbrném popelníku a napila se čokolády. „Hannah, jsem v pořádku, děkuji. Máma bude určitě brzy potřebovat snídani.“ Vytančila z místnosti a Murdoch šel za ní jako nějaký lokaj. Paní Buchananová zvedla svůj zadek a neochotně se vrátila do kuchyně.

Ateliér byl ve druhém poschodí s výhledem do parku. Tentokrát nebylo třeba zrcadel, aby vytvářela iluzi prostoru – místnost byla skutečně velká. Dvě hluboká okna propouštěla spoustu světla, ale Murdoch si všiml, že je tu i elektrické osvětlení.

„Jsme tady, pane Murdochu. Moje zločinné doupě.“

Uštěpačný tón slečny Croftonové se mu moc nelíbil. „Nevím, jak je to možné, madam, vezmeme-li v úvahu, kolik andělů na vás shlíží.“

V rohu pokoje bylo nejméně půl tuctu sádrových sošek andělů zabývajících se tak andělskými činnostmi, jako je hra na harfu či modlitba. Ze stropu dokonce na drátech viseli dva baculatí cherubíni. Georgina se zdála nesvá a mávla rukou směrem k velkému stojanu uprostřed místnosti. „Mou specializací je portrétování zesnulých. Rodina si často přeje, aby se na obraze objevila nebeská stvoření.“

Murdoch si všiml vyvýšeného pódia u okna. Uprostřed stála jednobarevná čalouněná židle, za ní byl rám se svorkou, jež držela malovaný objekt, aby se nehýbal. Hlavou mu prolétl trochu děsivý obraz mrtvoly, která by byla tímto způsobem zvednutá, ale pak ho napadlo, že to spíše Georgina používá pro neposedné děti. Před pódiem stál fotoaparát na stativu.

„Děláte stereoskopické obrázky, madam?“

„Už ne. Moji klienti si je nepřejí.“

„Kde máte rekvizity? Předpokládám, že někde máte nějaké květiny, ptačí klese, koberce z leopardí kůže a podobně.“

„Používám rekvizity jen minimálně. Moji zákazníci si málokdy přejí fotografie s nějakou zvláštní scénou. Potřebuji jen jednoduchou látku na pozadí a židli. Fotografii pak převedu na plátno a tam mohu cokoliv domalovat. A jak jsem už řekla, většinu fotografií pořizuji mimo ateliér.“

Na opačné straně pokoje byly dvoje dveře. „Kam vedou ty dveře, madam?“

„Jedny ke schodišti pro služebnictvo, ty vlevo jsou od temné komory. A neptejte se mě, jestli se tam můžete podívat, protože nemůžete. Vyvolávám nějaké fotky.“

„Omlouvám se, slečno Croftonová, ale musím to prohlédnout.“

Kráčel ke dveřím, ignoruje její protesty. Levé dveře se otevíraly do malé místnůstky, ve které byla naprostá tma. Silně voněla po něčem, co musela být vývojka, jak předpokládal. Dveřmi sem prošlo dost světla na to, aby viděl šňůru na prádlo, k níž bylo kolíčky připevněno několik kousků papíru. Jeden uchopil. Fotografie ženy ležící v posteli. Mírumilovnost té pozice dávala jasně najevo, že jde o mrtvolu. Vrátil snímek na šňůru a zavřel dveře.

Slečna Croftonová ho probodávala pohledem. „Pravděpodobně jste mi zničil fotografie, a jsou nenahraditelné.“

„Omlouvám se, madam,“ řekl a otevřel druhé dveře. Vedly na úzké schodiště bez koberce. Pokud se slečna Croftonová provinila tvorbou pornografických obrázků, pak je musela dělat někde jinde, protože v této místnosti nebylo kam uložit zdobné rekvizity scén, jež viděl na stereografických snímcích.

„Spokojen, pane Murdochu? Chápu vaši starost o to dítě, které zřejmě pomalovalo obličej na jedné z mých fotografií, ale naprosto nechápu, proč jste tak rozhodnutý spojovat si s touto nechutnou záležitostí mé. Nenesu zodpovědnost za to, co udělají lidé s mými obrázky.“

Murdoch vytáhl fotografii Leonarda Simse. „Podívala byste se, prosím, na tuto fotografii, madam?“

Musela si přidržet fotografii těsně před obličejem a Murdoch zaznamenal její šok i to, jak rychle se z něj vzpamatovala.

„Znáte toho mladého muže?“

„Vlastně ano. Nedávno pro nás něco dělal. Obávám se, že si nevzpomenu na jeho jméno. Snad Simpson nebo tak nějak.“

„Leonard Sims.“

Sešpulila rty. „To je možné. Vidím, že kolem obrázku někdo namaloval černý rámeček. Zbožné přání?“

„Co tím myslíte, madam?“

„Byl to skrz naskrz nepříjemný mladík. Nedalo se mu věřit. Vyhodila jsem ho. Podezřívala jsem ho, že je deviant, a z jeho postoje vidím, že jsem se nemýlila.“

„Ve skutečnosti je mrtvý. Zavraždili ho.“

Ruka jí vyletěla k ústům. „Bůh odpusť. Nechtěla jsem být prostořeká, pane Murdochu. Ani pan Sims si nezaslouží takový konec.“

„To rozhodně ne.“

„Proč se na něho ptáte, pane Murdochu?“

„V tuto chvíli nevím o tom mládenci skoro nic a musím zjistit, co se dá. Tahle fotografie se taky našla v lavici té dívky, o níž jsem mluvil. Pravděpodobně ten rámeček namalovala ona. Obávám se, že možná věděla, co se mu stalo. A pokud tomu tak skutečně je, je ve vážném nebezpečí.“

„Ubohé dítě.“

Georginina reakce se zdála upřímná, ale Murdocha zmátlo to, jak reagovala na Simsovu fotografii. To nebyla jen reakce člověka, kterému ukázali fotografii někoho, koho znal. Vzbudilo by to větší zvědavost než jen ten záblesk strachu, který viděl v jejích očích. Něco skrývala, ale neměl ani potuchy co.

„Víte, kde Sims bydlel?“

„Ne, to nevím. Byl tu jen jeden den.“

„Nezmínil se, že má nějaké přátele, rodinu?“

„Pane Murdochu, budete mě nejspíš považovat za tvrdou a lhostejnou zaměstnavatelku, ale já jsem s tím mladým mužem prakticky ani nemluvila. Řekla jsem mu, co potřebujeme a kolik by za to dostal zaplaceno, a to bylo všecko.“

„Udělal tu práci?“

„Nijak dobře, ale ano, většinu té práce udělal. Paní Buchananová mu zaplatila a šel.“

Murdoch si nebyl tak docela jist, jak pokračovat, a byl by slečně Croftonové uvěřil, kdyby se v tom okamžiku nenadálý záblesk slunečního světla neodrazil od něčeho na opačném konci pokoje. V rohu byla zastrčena mosazná ptačí klec. Když se prvně rozhlížel okolo, vůbec ji nepostřehl. Vstal a šel k ní.

„Tohle používáte jako rekvizitu, madam?“

„Ano. Můj ptáček nechce zpívat. Myslela jsem, že mu pomůže větší klec, ale nic. Tuto prázdnou používám jako symbol vysvobození duše z pozemského vězení. Je to velmi oblíbené.“

Murdoch vytáhl z obálky fotografii Agnes Fisherové a porovnal klece. Zdálo se mu, že ta, která patří slečně Croftonové, je zdobnější, ale dalo se to těžko posoudit. Mohla to být stejná klec. Vrátil se k Georgině.

„Slečno Croftonová, rád bych, abyste se posadila, prosím. Musím vám ukázat ještě něco.“

Jestliže je tak nevinná, jak vypadá, nechtěl, aby omdlela anebo mdlobu předstírala. Neochotně ho poslechla a sedla si na krajíček stoličky plné skvrn od barev vedle stojanu. Postavil se k ní a podal jí obálku.

„Tyto dvě fotografie našli také v lavici té dívky. Prosím, prohlédněte si je, ale varuji vás, jsou velmi názorné.“

Na fotografii Novomanžela reagovala rychlým zamrkáním, ale když zírala na obrázek Agnes, zhrozila se a fotografii odložila.

„Jestliže se chce dospělý muž zcela odhalit a nevezme si ani spodní prádlo, je to jeho věc, ale dítě… Kdo může udělat něco takového, pane Murdochu?“

„Opravdu, kdo? Poznáváte tu dívku, slečno Croftonová?“

„Ovšem že ne. Jak bych mohla?“

„Jmenuje se Agnes Fisherová.“

„To mi nic neříká.“

Rychle vložila stereoskopické snímky zpátky do obálky a podala ji Murdochovi, aniž by se mu podívala do očí. „Stěží mohu pochopit, že jste prohledával můj ateliér, pane Murdochu. Přece jste nemohl ani na okamžik uvěřit tomu, že bych byla nějakým způsobem zapletená do pořizování těchto nechutných fotografií?“

Obličej měla docela růžový, ale nemohl rozpoznat, zda to bylo rozhořčením anebo rozpaky. Možná se oblékala jako bohém a kouřila jako muž, ale v jádru to byla bezpochyby dobře vychovaná žena, která dosud v životě neviděla tak explicitní obrazy.

„Jak jsem řekl, slečno Croftonová, obávám se o bezpečnost té dívky. Musím najít toho fotografa a to znamená, že si nemohu dovolit brát nějaké ohledy. Pokud jsem vás nespravedlivě urazil, omlouvám se.“

Odvrátila se od něho a viděl, jak se chvěje. „Prosím, odejděte, pane. Předpokládám, že jste viděl vše, co jste vidět potřeboval. Vyprovodíte se sám.“

Protože neměl povolení k tomu, prohledat celý dům, nemohl tu už nic dalšího dělat. Šel ke dveřím.

„Pracuji na stanici číslo čtyři, Parliament Street. Kdyby vás cokoliv napadlo, o čem byste si myslela, že by mi mohlo nějak pomoci, prosím, pošlete pro mě.“

Téměř očekával, že v hale na něho bude číhat paní Buchananová a vrhne se na něho, ale nikdo tam nebyl.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Ben Fisher seděl u stolu naproti Ralphu Tibbettovi a právě vytřel kouskem chleba poslední zbytky šťávy z talíře.

„Chutnalo, co?“ smál se na něho Ralph.

„Bylo to dobrý. Tohle je už druhý hovězí páj, co jsem měl tento tejden,“ dodal Ben, protože si myslel, že by to mohlo na Ralpha udělat dojem.

„Vážně?“ Ralph vytáhl z kapsy stříbrnou tabatěrku a vzal si jeden tenký doutník.

„Náš úředník, co má na starosti záškoláctví, mi jeden koupil,“ vysvětlil Ben.

„Opravdu?“ Ralpha to skutečně zaujalo. „Ještě jsem neslyšel o úředníkovi pro záškoláky, který by někomu koupil hovězí páj. Kdy to bylo?“

Ben si všiml něčeho v Ralphově hlase a začal se cítit trochu nesvůj. Řekl mu o tom, aby vypadal chytřejší, ale nepovažoval za moudré prozradit, že Murdoch je policista.

„Přišel k nám domů a ptal se na Aggie.“

„A co přesně říkal?“ Ralph ořízl doutník a zapálil ho sirkou.

„Aggie ve škole omdlela a slečna Sladeová, naše učitelka, si o ni dělala starosti, a tak poslala toho pána. Jenže Aggie nebyla doma, a tak s ní nemohl mluvit.“

„Mluvit s ní o čem?“

Ralph držel doutník v zubech, takže vypadal, jako by se smál, ale nesmál se. Chlapec se schoulil do židle.

„Nevím. Asi proč omdlela, myslím.“

„Svěřovala se ti Aggie někdy s něčím, Bene? Víš, jako sestra bráškovi, spřízněné duši.“

„Naše Aggie taková není. Táta říká, že se jí v hlavě nesetkají ani dvě slova. Je tichá.“

Ralph si ho prohlížel a Benovi se těžko dýchalo. „Nezmínila se někdy, že nám taky pomáhá?“

„Ne, pane, nikdy.“

„No, pomáhá, a je v tom taky moc dobrá. Dělá modelku mému zaměstnavateli. Je to hezká holka, ta tvoje sestra, a on s ní dělá takové fotografie. Víš, jako že je třeba oblečená jako pastýřka anebo jako andílek, který dohlíží na děťátko. Neukázala ti nikdy obrázky?“

„Ne, pane, nic mi neukázala.“

„Nelhal bys mi, že ne, Bene? Tyhle obrázky se považují za soukromé vlastnictví. Někteří lidé by je měli všechny nejraději jenom pro sebe. Nepřejí si, aby se někdo cizí koukal na jejich soukromé fotografie. Rozumíš tomu, Bene?“

Chlapec neměl ani potuchy, o čem to Ralph hovoří, ale energicky přikývl.

„Nezmínil se ten pán ze školy o nějakých obrázcích?“

„Ne, pane. Jenom říkal, že má Aggie nějaké trable a že jí chce pomoct.“

Ralph smetl trochu popela z okraje stolu a Ben jej pozoroval, jak se snáší na holou fošnovou podlahu. Nebyl tu koberec, ani ubrus na stole. Ralph mu řekl, že jeho zaměstnavatel je bohatý člověk, ale nic v jeho bytě o tom nesvědčilo. Vlastně podle toho, jak to vypadalo, by si Ben pomyslel, že na tom není o moc lépe než oni. Litoval, že souhlasil a šel s ním. Mohl sedět v klidu ve své školní lavici a napodobovat zvuk mlhové sirény.

Trénoval to a napadlo ho, že slečnu Sladeovou by jeho projev potěšil. Jenže od rána seděl tady, s Ralphem, a až na ten kousek hovězího to byla nuda. Nechali ho poflakovat se po ateliéru. Dokázal snášet nudu, samozřejmě, byl na to zvyklý, ale od chvíle, co se Ralph vrátil, se atmosféra změnila. Nezvýšil hlas ani se netvářil nazlobeně, ale Benovo srdce bušilo. V hlavě se snažil najít slova, která by ho uklidnila. Co by rád slyšel? Ať řekl cokoliv, zdálo se, že to věci jen zhoršuje.

„A jaké má Aggie trable, Bene?“

„Nevím, pane. Možná je v tom.“

„Proč si to myslíš?“

„Máma omdlívala, když byla v tom.“

Ralph se zašklebil: „A kolikrát byla máma v tom, než umřela?“

Ben si nebyl jistý, co tím myslí. Ralph se zakabonil a v jeho hlase zazněla netrpělivost. „Mimina. Kolik mimin měla tvoje máma?“

„Nejmíň tři, co si pamatuju. To poslední se jí nějak zašprajclo v břiše, a proto umřela.“

„Jasně. To je smutné. Ale Aggie není vdaná. Jak by v sobě mohla mít děcko? Přece víš, že než k tomu dojde, musíš mít svatbu v kostele, ne, Bene?“

Ve skutečnosti Ben věděl, že se děti dělají v chladníku, kde zrají jako vejce, a když nějaká dívka ztloustne a má dítě bez manžela, je zkažená a skončí v pekle. Jednou mu to všechno Martha vysvětlila. Poučovala ho o tom, že se nesmí dívky dotýkat, dokud nejsou manželé před Bohem, protože kdyby to udělal, dostal by se do pekla a sám ďábel by mu usekl pindíka.

V tu chvíli se dveře za Ralphem otevřely a vešel kulatý červenolící muž. Hned za ním šla mladá žena s blond nerozčesanými vlasy rozpuštěnými až na ramena. Ben byl v rozpacích, protože nebyla řádně oblečená, ale měla na sobě jen červený hedvábný župan, který se jí na prsou rozevíral, a vypadalo to, že z ní každou chvíli spadne. Ben takový oděv nikdy v životě neviděl, ale dohadoval se, že tohle nosí zámožné ženy v ložnici. Martha mu to řekla na jedné z jejích zřídkavých návštěv doma poté, co odešla do služby. Tvrdila, že obě její paní nosí v ložnici hedvábné župany a nemají punčochy ani boty. Na zemi měly silné koberce, takže nenastydly.

„Copak to tady probíráte o manželství? Je trochu mladý na to, aby musel řešit problémy a hádat se, ne?“ Muž mluvil hlasitě a chtěl, aby to znělo přátelsky, ale to se mu nepovedlo. Vyslovoval legračně, jak to někdy Ben slýchával na tržišti. Pocházel z místa za velkou louží, to věděl. Ralph se napolo postavil.

„Brý odpoledne, pane.“

„Kdo je tenhle žalostný ranec zkaženosti?“

„Tohle je mladý Ben Fisher, o němž jsem vám říkal. Právě si dal něco dobrého na zub a kecali jsme o všem možném.“

Ben okamžitě poznal, že Ralph se toho nového muže bojí a že si musí dávat ještě větší pozor na to, co říká. Pak, k jeho úleku, ta mladá žena přikráčela k Ralphovi, sedla si mu do klína a políbila ho pevně na ústa.

„Ahoj, Renaldo, miláčku. Chyběls mi.“

Ralph se varovně podíval směrem na Bena a dívka se zahihňala. „Ajaj, pardon. Zapomněla jsem… Pan Tibbett a já jsme příbuzní a dlouho jsme se hledali,“ vysvětlovala Benovi. „Něco, čemu bys mohl říkat pusinkovací příbuzní.“

Její řeč připomínala splašky, a kdyby nebyla tak mladá, vymydlená a v červeném hedvábném županu, Ben by si byl jistojistě pomyslel, že je to děvka.

Muž se naklonil a uchopil dívku za zápěstí. Ben viděl, že sebou škubla, ale neprotestovala.

„Claro, drahoušku, běž a připrav nám dobrý čaj. A hoď sebou. Za hodinku má přijít velice významný zákazník.“

Okamžitě vstala a šla ke dveřím, klopýtla a skoro upadla přes mosaznou ptačí klec, která stála v rohu. Po ptáčkovi v ní ani památky. O tom se Ben ujistil, když prve vešel do místnosti.

Muž ani nečekal, až se za ní zavřou dveře, a promluvil k Ralphovi.

„Slečna Clara zkouší moji trpělivost.“

Ralph pokýval hlavou. „Stává se z ní pěkné kvítko.“

Ten druhý muž si přiložil ukazováček ke spánku: „Zapsat za uši. Nedovol Claře, aby si dala toho, ehm, svého sirupu proti kašli dříve než večer.“ Usmál se na Bena. „Jestli se divíš, ty prcku, mně pomáhá, když si řeknu ‚Zapiš si to za uši‘. Pak mám v hlavě všechno pěkně uklizené.“ Znovu si několikrát poklepal na spánek. „Mám totiž na starosti spoustu obchodních záležitostí. O čem jsme to mluvili? Aha, ano, o tom, že by se měl chlapec oženit.“

Ralph se falešně usmál. „Vlastně jsme hovořili o Benově sestře Agnes. Vypadá to, že k nim domů poslali ze školy, protože Aggie se udělalo ve vyučování špatně. Podle toho, co mi tady mládenec pověděl, ten chlapík říká, že Aggie má nějaké trable a on se ji snaží najít, aby jí pomohl.“

„Fakticky?“ Bez vyzvání otevřel Ralphovu tabatěrku a vzal si doutník. Ralph mu zapálil.

„Neříkal, jaké trable, mladý pane Bene?“

„Ne, to neříkal, pane.“

„Aggie ve třídě omdlela a Ben se obává, že by mohla čekat dítě, a proto jsem mu vysvětloval, že to není možné. Aggie nemá manžela.“

Muž potáhl z doutníku a sledoval, jak žhavý popel ukrajuje z papíru. „Tak je to, nezáleží na tom, jak je mladá, ona je člověk, jaké reverend označuje za ‚čisté‘.“ Zachechtal se. „Aspoň doufám. Nemohl bych fotografovat holky jako andílky, kdyby nebyly čisté. Nemám pravdu, pane Tibbette?“

Ralph si zapaloval další doutník a Ben by přísahal, že se mu třesou ruce. Aniž by si toho byl vědom, chlapec se odtáhl od stolu tak, aby mohl utéct, kdyby došlo k nějaké bitce.

„Řekni mi, mládenče, měl ten hodný úředník nějaké jméno?“

Benovi přeběhl mráz po zádech. „Nepamatuju si, pane.“

„A jak tedy vypadal? Byl to nějaký starý nemocný strejda v černém obleku?“

„To ne, pane. Nebyl starý.“

„Ale určitě měl vousy a holou hlavu?“

„Ne, pane. Žádnou bradku, ale měl knír a vůbec nebyl plešatý. Měl vlnité vlasy.“

„Jako mrkev, vsadím se.“

Ben se rozesmál. Zdálo se, že se tomu muži začal líbit. „Vůbec ne. Měl tmavě hnědé vlasy, něco jako já.“

„Uhm. Vysoký jako já?“

„Ne o moc vyšší, pane. Asi jako pan Tibbett.“

Muž kývl na Renalda. „Někdo, koho znáte?“

„Ne. Vy ano?“

„Možná. Ale takhle vypadá hromada chlápků. Vtip je v tom, že pokud posílají k nim domů chlapa kvůli záškoláctví, je načase, abychom my sami začali Aggie hledat. Chudák holka možná potřebuje naši pomoc a já ji beru jako vlastní dceru.“ Zašátral ve vnitřní kapse a vyndal papírový sáček. „Bene, potrpím si na sladkosti a tenhle sáček je plný dobrot. Na.“ Poslal přes stůl jeden bonbon chlapci. „Kde bychom mohli najít tvoji sestru, Bene?“

„Nevím, pane. Už dvě noci nebyla doma. Ani ve škole.“

Jestliže to dostane Aggie do potíží, ale znamená to zároveň, že on jich bude mít méně, Ben neváhal ani minutu.

„Občas musíme pracovat dlouho do noci,“ pokračoval ten muž. „V tom případě tu tvoje sestra zůstávala a moje žena na ni dávala pozor. Ale včera nepracovala.“ Poklepal prstem. „Přemýšlej, Bene. Kde by mohla být?“

„Mají sestru, která někde pracuje jako služka,“ přerušil ho Tibbett. „Něříkals, že je u ní, Bene?“

„Ano, pane. Nejspíš bude tam.“

„Tak? A kde pracuje tvoje sestra, Bene?“

Ben nezaváhal. Jedna věc byla riskovat, že se Aggie bude hněvat, druhá šíleně naštvat Marthu. Přísahal na svůj život, pod hrozným trestem, že nikdy nikomu neřekne, kde je.

„Nevím, pane. Nechtěla, aby z ní táta tahal peníze. Řekla to Aggie, ale mně ne.“

„Ani to netušíš?“

„Myslím, že je to jeden z těch velkých domů na konci města. Tam, kde je most.“

„Myslíš Bloor Street?“

„Ano, pane.“

Bloor Street nebyla daleko, ne dost daleko, ale bylo to první místo, které ho napadlo.

„Nesnažíš se mě obelhat, že ne, Bene?“

Ben se mu podíval do očí způsobem, který za ta léta vypiloval k dokonalosti. „Ne, pane. Nikdy bych vám nelhal. Řekl bych vám to, kdybych to věděl.“

Muž zabručel: „Dobrá tedy.“ Naklonil se k Benovi a setřel mu drobek z koutku úst. „Nesnáším lháře, prcku. Nikdy si na práci nenajímám nikoho, o kom nejsem přesvědčený, že mu mohu důvěřovat. Čestný a málomluvný, takové kluky mám rád. Jsi takový kluk, mladý pane Bene?“

Neuhnul prstem a píchal jím Bena do tváře. Jeho oči měly barvu jezera v zimě.

„Ano, pane.“

Nechal ho být a nabídl mu sáček s cukrovinkami: „Vezmi si.“

„Co budeme dělat s tou holkou?“ zeptal se Ralph a Bena tón jeho hlasu znova roztřásl.

„Dělat? Nic nebudeme dělat. Nejspíš se někam hezky zdejchla i se svou pěknou kůží a puchýři. Myslím, že si nemusíme dělat starosti. Je to tiché děvče. Nemám pravdu, Beníku?“

„Ano, pane.“

Muž zatřepal sáčkem bonbonů. „Když se Aggie ukáže doma a ty mi to přijdeš říct, anebo ještě líp – vezmeš ji s sebou, celý sáček bude tvůj.“

Ben se donutil zatvářit šťastně.

Muž ho chvíli bedlivě pozoroval, pak řekl: „No, chlapečku, řekl ti Renaldo, tak mu tady říkáme…, řekl ti Renaldo o naší malé pracovní nabídce?“

Tibbett odpověděl: „Ne, ještě jsem mu nic neřekl.“

„Tak dobrá, pěkně poslouchej, Bene. Jeden gentleman by rád fotografie chlapců, co jsou oblečení jako princátka. Povím ti, je to takovej podivín, ale mám právo soudit? Chce se jen dívat na chlapce, kteří jsou tak malí jako ty a čistí právě jako ty. Není ve škole nějaký kluk, kterého bys mohl přivést s sebou, abychom si ho vyzkoušeli? Varuju tě, ten gentleman ani já nebudeme tolerovat primitivní hulváty, kteří se budou všem vychloubat, co dělají. Ten chlapec musí být tichý, spíš i trochu stydlivý. Jak princové bývají. A musí držet jazyk za zuby, zrovna jako ty. Tenhle gentleman si velice potrpí na to, aby tyhle záležitosti zůstaly přísně soukromé. No, a když takového mládence přivedeš, prcku, dostaneš plný sáček sladkostí pro sebe a pro něho, a ty sám dolar jenom pro sebe. Jak se ti to líbí? Dobrý obchod, co myslíš, Renaldo?“

„Ten nejlepší. Kéž bych si tolik mohl vydělat, když jsem byl mladý.“

„Tak, Bene, synku, znáš nějakého hocha, který by se nám mohl hodit?“

Ben přemýšlel. Neměl kamarády, co by stáli za řeč, a jediný, se kterým opravdu vycházel, byl Emmanuel Hart, jenže ten nebyl malý a ani trochu uhlazený. Ale na jednoho chlapce si vzpomněl. Mladší, malý a tmavovlasý, a když si děti hrály, byl vždycky někde na okraji jejich zájmu, stejně jako ve skupinkách hulvátů, zrovna jako Ben.

„Vím o klukovi, kterého bych mohl přivést. Někdy ho doprovázím ze školy domů. Jeho máma pracuje, protože nemají otce.“

„Chudák hoch. Možná by si tím raději trochu přivydělal a pomohl tak mámě. Jak se jmenuje ten ptáček?“

„Je z Walesu. Má legrační jméno. Je to Alwyn Jones.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Na konci dne byl Murdoch unavený a znechucený. Připadal si jako pes v otáčivém bubnu, který se pachtí a stejně nikam nedojde. Cítil zadostiučinění, že vytáhl Fishera z postele, nicméně ten člověk byl tak opilý, že jeho řeč neměla hlavu ani patu. Murdoch z něj dokázal vypáčit jen to, že neví, kde je Martha ani Aggie, a s tím se musel smířit.

Škrobená úřednice v novinách Globe mu řekla, že nevedou žádné záznamy o prošlých transakcích. Pokud někdo zaplatí, tím to končí. Proč by si měli pěchovat kancelář zbytečnými kusy papíru? Murdoch měl chuť jí nějak odpovědět, ale šlo stejně o rétorickou otázku a žena byla ve středních letech, proto svoje podráždění spolkl a odešel.

Seymour souhlasil s tím, že vyslechne lidi, kterým Dowdellovi poslali smuteční fotografii, a Murdoch se vydal zkontrolovat zbývající ateliéry ze svého seznamu. Několik z nich urazil svým dotazem na „necudné“ obrázky, ale nikdo nepřipustil, že by něco takového fotografovali, a zdálo se, že mluví upřímně. Krátce se zastavil ve škole v Sackville Street, zrovna když slečna Sladeová bavila svou třídu tím, že jí hvízdala svižný waltz, který ho přiměl udělat v chodbě několik otáček. Řekla mu to rovnou. Ani Agnes, ani Ben Fisherovi nepřišli do školy. Slíbil, že se večer zastaví u nich v podnájmu, a odešel se podívat na poslední tři ateliéry. Než se zešeřilo a rozsvítily se pouliční lampy, odškrtl si ze seznamu poslední položku.

Nejdřív se nemohl rozhodnout, jestli má jít přímo do penzionu zjistit, zda měl Seymour štěstí, anebo tam zajít až po návštěvě u Enid. Slíbil jí, že si udělá čas a přijde na večeři, kterou den předtím zmeškal. Slib zvítězil a vydal se na cestu k domu paní Barrettové.

Přišla mu otevřít Enid a on i bez ptaní věděl, že je to jeden z těch večerů, kdy bytná není doma. Enid si oblékla své nejlepší modré šaty z hedvábného taftu, vlasy měla čerstvě a velmi hezky vyčesané. Kdyby ji neznal lépe, myslel by si, že si přimalovala rty růží.

„Páni, vypadáš úžasně, Enid,“ vykřikl.

„To na oslavu. Dnes jsem dostala šek na výplatu deseti dolarů, které jsem vyhrála.“ Ztišila hlas: „A paní Barrettová odjela na dva dny k sestře.“

Murdoch vešel do haly, objal ji a srdečně políbil.

„Další důvod k oslavě.“

„Byla v nezvykle dobré náladě a dovolila mi použít jídelnu,“ usmála se na něj Enid. „Vzala si do hlavy, proč, to nevím, že chci pohostit některé ze svých soupeřů na soutěži, a já jsem jí to nevymluvila.“

Znova ji políbil. „Chytrá holka.“

Vzala ho za ruku a vedla chodbou. „Alwyn leží. Mám strach, že na něho něco leze, je tak smutný a tichý. Až se najíme, tak bys za ním mohl zajít a dát mu dobrou noc. Třeba ho to rozveselí.“

Murdoch si pomyslel, že jediná věc, která by Enidina syna rozveselila, by byla, kdyby si přestal dělat nároky na její náklonnost. Trhl sebou. A to se stane brzy.

Enid ho uvedla do jídelny přecpané těžkým tmavým nábytkem. Pořádně zatopila v krbu a rozsvítila lampy, aby pokoj vypadal světlejší a příjemnější, ale nic nemohlo zakrýt jeho ošklivost. Alespoň ubrus na stole byl z bílého damašku a Enid na něj nachystala vlastní čínský porcelán.

„Posaď se, hned donesu jídlo.“

Sedl si ke stolu a ona odešla s tichým šustěním taftu a závanem vůně růží. Murdoch složil hlavu do dlaní. Enid mu dávala jasně najevo, jak vítaná je jeho láska, ale odjíždí ze země a on v jejich vztahu nevidí žádnou budoucnost. A to nemělo nic společného s nejasnými city k ní a k Amy Sladeové. Zašklebil se sám pro sebe. Možná ho očarovalo kouzlo hvízdání waltzu, stejně jako prý Indové dokáží očarovat hady.

Enid otevřela dveře. Nesla podnos plný nádobí s pokličkami. „Vypadáš dost utrápeně, Wille. Snad nejsi taky nemocný.“

„Ne, vůbec. Jsem jenom unavený a je mi zima a bolí mě nohy, a připadá mi, že jsem promarnil den. V tom případu, na kterém dělám, jsem se vůbec nepohnul kupředu. Ačkoliv jsem skutečně doručil ten dopis panu Callahanovi a zapůsobilo to. Moc ti děkuji za pomoc.“

Usmála se, potěšena. „To mám radost. Podívej, mám pro tebe vepřovou pečeni, vařené brambory a zelí. Doufám, že máš pořádný apetýt.“

Sevřel v rukou vidličku a nůž, zvedl je, zabubnoval jimi na stůl a prohlásil: „Mám hlad jako vlk.“

Dal se do jídla a naplnil si ústa asi dvakrát, když Enid řekla: „Nikdy jsem neviděla Alwyna tak sklíčeného. Mám strach, jestli se mu dneska odpoledne něco nestalo.“

„Hmm?“ zeptal se Murdoch s ústy plnými brambor.

„Jeden kluk ze školy ho někdy doprovází domů místo mě, když musím být v práci. Vím, že si myslíš, že ho příšerně rozmazluju, Wille, ale cítím se klidnější, když vím, že je s někým.“

Murdoch pokýval hlavou. Opravdu si to myslel, ale nechtěl o tom teď diskutovat.

„Ten chlapec není o moc starší, a tak si spolu mohou hrát. Dávám mu pět centů a něco k snědku, a ten chudáček se mě neustále ptá, kdy zase budu pryč.“ Rýpala se v zelí na talíři. „Alwyn říkal, že místo toho, aby šli jako obvykle sem, ho Ben vzal do nějakého fotoateliéru.“ Zmlkla, když viděla jeho výraz. „Wille, co se děje?“

„Říkalas Ben?“

„Ano, Ben Fisher. Chodí do stejné školy.“

„Proboha!“ Murdoch odsunul židli dozadu. „Musím s Alwynem hned mluvit.“

„Teď už nejspíš spí. Prosím, řekni mi, o co jde? Děsíš mě!“

Zíral na ni: „Enid, nezmínil Alwyn název toho ateliéru?“

„Ne, nezmínil.“

„Kde to bylo?“

„Já, no, já nevím. Nedávala jsem moc pozor.“

Připravovala jídlo pro mě, uvědomil si Murdoch.

„Co se stalo? Dostali jste nějakou stížnost? Rozbili ti kluci něco?“

„Ne, nic takového.“ Murdoch se naklonil dopředu a pohladil ji po ruce. „Co ti Alwyn řekl?“

„Vlastně nic. Myslím, že litoval i toho, že mi pověděl, kde byl. Ale když jsem na něho zatlačila, říkal mi, že slíbil, že o tom nebude mluvit. Bůhví proč. Řekl mi jenom, že měl hrát prince a měl si obléct nějaké hezké šaty.“

Vysvobodila ruku z Murdochova sevření. „Wille, tváříš se jako hrom. Co se děje?“

„Enid, před několika dny za mnou přišla jedna učitelka, protože našla v lavici jedné ze svých žákyň její fotografii. Je odporná. Ta dívka je Agnes Fisherová, Benova sestra. Slečně Sladeové neřekla ani slovo a teď zmizela. Může být ve smrtelném nebezpečí a já se snažím vypátrat toho fotografa.“

Enid se držela za krk: „Snažíš se mi sdělit, že mého syna využili ke stejnému?“

„Promluvíme si s ním.“

Pospíchali nahoru po schodech do chlapcova pokojíčku. Na prádelníku svítila lampa, knot stažený.

„Probudím ho,“ řekla Enid. Něžně zavolala na svého syna a ten se zavrtěl. Sedla si k němu na postel a řekla mu něco velšsky. Posadil se, ale když spatřil Murdocha, zase se sesul na polštář a s obavami něco vysvětloval matce. Odpověděla mu anglicky.

„Pan Murdoch se na tebe nehněvá, Alwyne. Trápí ho jeden případ, na kterém pracuje, a potřebuje se tě na něco zeptat.“

„A na co?“ V šeru vypadaly chlapcovy oči obzvlášť velké a tmavé.

Murdoch si sedl na kraj postele a snažil se tvářit méně hrozivě.

„Maminka mi říkala, že jste šli s Benem Fisherem dneska odpoledne do fotoateliéru. Kde to bylo, Alwyne?“

„Nevím. Ben mě tam zavedl.“

„Ale přece musíš vědět, kam jste šli. Na sever po Gerrard Street? Nebo na jih po King Street? Kam?“

Alwyn začal natahovat moldánky: „Já nevím. Hráli jsme si ve sněhu ve strouze a já jsem jenom šel za Benem.“

Murdoch vstal: „Co je s tebou? Přece musíš vědět, jestli jste šli na sever nebo ne…“

Alwyn zakňučel, jako by ho Murdoch uhodil, a schoval se matce do náručí.

„Wille, prosím tě! Vždyť je to ještě dítě! Nemá dobrý orientační smysl.“

„Enid, v sázce je strašně moc. Nepoložil jsem mu těžkou otázku. Musí mi na ni odpovědět.“

Najednou si Murdoch představil sám sebe, když mu bylo tolik co Alwynovi, jak se krčil v posteli, zatímco jeho otec na něho řval kvůli poklesku mnohem malichernějšímu, než odpovídalo jeho vzteku. K čertu s tím. Přinutil se ke klidu a obešel postel z druhé strany.

Alwyn fňukal na mámině hrudi, Murdoch se naklonil a pohladil ho po vlasech. „Mrzí mě to, chlapče, důvod, proč jsem tak naštvaný, je, že se to týká i dalších dětí, a já se bojím o jejich bezpečnost. Jednou z ohrožených je i Benova sestra, Agnes.“

Vykoukla na něho Alwynova uslzená tvářička.

„Myslíš, že teď se mnou můžeš mluvit?“

Skoro nerozeznatelné kývnutí.

„Nezlobím se na Bena ani na Agnes. Chci jim pomoct. A nezlobím se ani na tebe…, ale moc by mi pomohlo, kdybys mi odpověděl na pár otázek.“

Enid něco synovi řekla a ten se neochotně narovnal.

„Ty jsi můj statečný hoch,“ pochválil ho Murdoch. „A teď, první otázka. Byla v ateliéru i Aggie?“

„Ne,“ zaznělo šeptem.

„Ta osoba v ateliéru – byl to muž, nebo žena?“

„Paní.“

Sakra, pomyslel si Murdoch. „Jak vypadala?“

„Byla jako maminka.“

„Jak to myslíš?“

„Hezká a měla na sobě hedvábné šaty.“

Enid políbila syna letmo na čelo.

Murdoch se zamračil. Nedokázal si představit, že by třeba i malý kluk popsal Georginu Croftonovou jako hezkou.

„Byl tam ještě někdo?“

„Benův kamarád…“

„Dospělý, anebo další chlapec?“

„Dospělý. Je to herec.“

„Představil se ti?“

„Říkají mu Renaldo, ale jenom když hraje. Slíbil mi nějakou práci, abych mohl pomáhat mámě.“

„Jakou práci, synku?“

„Abych byl princ na fotografii. Dostal bych za to cukroví a půl dolaru. Byl příjemný, ale ten druhý se mi nelíbil.“

Murdoch si nedokázal pomoci. Luskl prsty. „Jméno? Museli se nějak oslovovat, když spolu mluvili, jak se jmenovali?“

Alwyn začal znova natahovat. „Nevšiml jsem si, ale Ben mi řekl, jak se jmenuje ten jeho přítel, jenomže já to zapomněl. Bydlí pod nima.“

„Cože? O patro níž než Ben?“

„Ano. Mají dvojčata a Ben říkal, že hrozně brečí.“

„Nejmenuje se Tibbett?“

„Možná ano.“

Murdoch si vzpomněl na mladou matku, jak mu laskavě nabízí svíčku. Určitě byla taková, jak se zdála.

„Ty fotografie dělal pan Tibbett, anebo ta paní?“

Alwyn zavrtěl hlavou. „Ne. Byl tam ještě jeden pán. Paní nás vzala, abychom si oblékli hezké šaty. Měli jsme hrát mladé gentlemany.“

„Nezaslechl jsi jméno toho druhého muže, Alwyne?“

Alwyn ho neustále nervózně pozoroval a Murdoch se bál, aby mu neutekl do nory jako poplašený králík. Proto řekl znovu, tentokrát jemněji: „Neslyšel?“

Chlapec se znovu stáhl do sebe a Enid se na Murdocha varovně podívala.

„Neslyšel jsem to jméno, ale všiml jsem si nápisu na dveřích, když jsme odcházeli. Druhé jméno bylo Emperor. Přečetl jsem si to.“

Murdoch vydechl nahlas. Takže měl pravdu. Bylo těžké potlačit nutkání vyběhnout ihned z pokoje a utíkat do Emporia.

„Vyfotografoval tě ten pán v těch hezkých šatech?“

Alwyn zavrtěl hlavou. „Neměli jsme ani kdy si je obléct. Řekl, že přijde jeden gentleman, který chce vidět, jak vypadáme, aby posoudil, jestli mu vyhovujeme, jenomže on přišel, ještě než jsme byli připravení.“ Vzhlédl k matce. „Byl tak nevychovaný, mami, nezaklepal ani nic, prostě rovnou vešel dovnitř. Pan Emperor se na něho zlobil.“

„A co se stalo potom, Alwyne?“ zeptala se ho Enid.

„Pan Emperor ho odvedl do předního pokoje a my jsme slyšeli, jak na sebe křičí. Pak se vrátil a byl hrozně naštvaný.“ Alwynovi se začaly z očí kutálet slzy. „Bál jsem se, mami. Chytil mě tak hrubě, moc to bolelo.“ Zvedl ruku a Murdoch viděl modřinu poblíž zápěstí. Enid si přivinula syna těsně k sobě, takže mluvila přes jeho hlavu.

„Co to znamená, Wille?“

Než mohl odpovědět, vyhrkl Alwyn: „Řekl, že dneska nebude fotit, a ať mě Ben zavede domů, ale že nesmím říct ani slovo, protože jinak bych se nesměl vrátit a nedostal bych ty peníze.“ Teď skutečně plakal. „Chtěl jsem ti přispět na tu cestu do Walesu, mami.“

„Pšt, miláčku, uklidni se.“

Ale nic nedokázalo zastavit vodopád slov, jakmile se chlapec konečně zbavil svého strachu. Murdoch jen tak tak stačil pochopit všechno, co říkal.

„Ten pán, který tam vešel, byl tak hnusný, mami. Snažil jsem se chovat jako hodný hoch, ale on mě tolik vyděsil. A Bena taky, co můžu říct. Byl to netvor, mami. Něco se mu stalo, jako tomu králi v pohádce. Tomu, co se změnil v příšeru, dokud se do něho nezamilovala ta princezna.“

Murdoch ztuhl: „Co myslíš tím, že se mu něco stalo?“ Musel chvíli počkat, než bolestné vzlyky ustaly natolik, aby slyšel.

„Alwyne, popiš mi toho muže.“

„Wille, to stačí! Už má dost. Jak můžeš být tak krutý?“

„Musí mi odpovědět, Enid.“

„Neměl žádné vlasy… a jeho tvář byla úplně bílá a vrásčitá.“ Chlapec zvedl ruku a stiskl prsty k sobě. „Ruka se mu roztavila a vypadala jako ptačí pařát. A špatně chodil.“

Enid se podívala na Murdocha, který sebou trhl dozadu. „Ty toho muže znáš?“

Jediné, co dokázal Murdoch říct, bylo: „To si piš.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Murdoch nechal Enid, aby se postarala o chlapce, a spěchal po schodech dolů, a pak utíkal co nejrychleji po River Street. Hlavou mu neustále zněl Alwynův hlas Čekali jsme, až přijde jeden gentleman, který chce vidět, jak vypadáme, aby posoudil, jestli mu vyhovujeme, a vstoupil Reordan. Chlapec říkal, že se s Gregorym hádali. Řekl mu snad Reordan, že po něm Murdoch jde?

Když doběhl k penzionu, nečekal zdvořile na prahu, ale vešel rovnou do haly. Mířil k Irovu pokoji, když z kuchyně vyšel Seymour s Amy Sladeovou v patách.

„Wille, co se stalo?“

„Je tu Reordan?“

„Odešel skoro před hodinou.“

„Říkal, kam jde?“

„Neviděli jsme ho, jenom jsme ho slyšeli vejít a pak zase hned vycházet ven. Volal jsem na něho, aby přišel za námi, ale ani neodpověděl.“

„Co se děje?“ zeptala se Amy.

Murdoch jim co nejstručněji vylíčil, co mu řekl Alwyn.

Amy si naráz sedla na sedátko pod věšákem na kabáty. „A vy si myslíte, že ten muž, na kterého čekali, je Reordan?“

„Ne, nejsem si tím jist. Ale nepochybně to byl ten muž, který se v tu chvíli v Gregoryho ateliéru objevil.“

„A Gregory je ten fotograf, kterého hledáme?“ zeptal se Seymour.

„Ano, to je on, určitě. Byl tam ještě jeden muž, o němž říkali, že je herec, a který měl zřejmě být na scéně s těmi chlapci. Říkají mu Renaldo, ale Ben prozradil Alwynovi, že jeho pravé jméno je Tibbett. Bydlí o patro níž pod Fisherovými.“

„Takže zná Agnes i Bena,“ řekla Amy.

„Ano.“

„Moment,“ přerušil je Seymour. „Musím se na něco podívat.“ Šel a zkusil dveře Reordanova pokoje. Nebyly zavřené a Seymour vešel dovnitř. Murdoch s Amy čekali v hale. Místo střízlivého modrého kabátku a bílé halenky teď měla na sobě volnou zelenou hedvábnou blůzku s krátkými rukávy. Vlasy měla rozpuštěné a stažené dozadu stužkou. Vypadala mnohem mladší a zranitelnější, než jak ji znal.

„Nechápu, proč vzal Ben toho velšského chlapce do ateliéru. Jak to mohl udělat?“

„Zatím nic nevíme. Ben je možná taky nevinný. Řekl Alwynovi, že mu Gregory slíbil dolar a nějaké cukrovinky, když najde vhodného chlapce.“

Seymour vyšel z Reordanova pokoje. „John měl v prádelníku pistoli. Je pryč.“

„Co proboha… co teď?“

Amy se podívala na Murdocha: „Neznáte Reordana tak jako my. Určitě není zapletený do zneužívání dětí.“

Murdoch pokrčil rameny: „To zjistíme, ne?“

Zamračila se na něho. „Nemluvím jen o jeho povaze. Nikdy neodchází z domu, jen když jde o něco skutečně nezbytného. Velmi se stydí za to, jak vypadá. Věděli bychom, kdyby chodil často ven.“

Murdoch byl skeptický. „Nikdo z vás není přes den doma.“

Zavrtěla odmítavě hlavou. „Tomu nevěřím.“

„Musím přiznat, Wille, že i pro mě je to naprosto neuvěřitelné.“

„Vždycky je to neuvěřitelné,“ řekl Murdoch. „Ale uvažujme, prosím, logicky. Kam mohl jít a proč si vzal revolver?“

„Myslím, že od té doby, co jsme mu ukázali tu fotografii, měl velmi divnou náladu,“ ozvala se Amy. „Myslím, že ho to hrozně šokovalo.“

„Může být, že by vzal právo do vlastních rukou?“ zeptal se Seymour. „Vzpomeň si, ptal se tě, jestli máš na někoho podezření.“

„Je pravděpodobnější, že udělal něco takového. Nevěřím tomu, že by byl ten, kdo něco podobného kupuje,“ řekla Amy.

„Mohl by se taky snažit zničit důkazy.“

„Ne! Tomu nevěřím.“

„Ať je to jakkoliv, měli bychom si pospíšit a jít do toho prokletého Emporia.“

Amy si vzala z věšáku pláštěnku. „Jdu s vámi.“

„Neblázni,“ okřikl ji Seymour. „Všechno nasvědčuje tomu, že je to nebezpečná věc.“

„Jediný, koho John vyslechne, jsem stejně jenom já. Jestliže má v plánu něco hrozného, mohu mu to rozmluvit… Prosím, neztrácejte čas tím, že se mi to budete snažit rozmluvit, pane Murdochu. Není čas na hádky. Dokážu nést zodpovědnost za své činy. Nebudu přítěží.“

Měla pravdu, nebyl čas na hádky, a on věděl, že by hádkou stejně ničeho nedosáhl. Když ji nedokázal spoutat, nemohl ji ani zastavit. A navíc, to, co říkala, dávalo smysl, a on už věděl, že slečna Amy Sladeová je žena, která drží slovo. Nebude přítěží.

Seymour si rychle oblékl kabát a klobouk. Seběhl ze schodů s policejním obuškem na koženém poutku.

„Mám to ještě z dob, kdy jsem chodíval na obchůzky. Může se hodit.“

Všichni tři vyrazili, Amy uprostřed. Murdoch měl v úmyslu najmout první drožku, která projede kolem, ale ulice byla opuštěná. Amy s nimi držela krok, i když napolo běželi. Na rohu King Street a River Street se zastavili, aby nabrali dech, zrovna když okolo projížděla a cinkala tramvaj.

„Pojďme,“ zavelel Murdoch a rozběhl se. Průvodčí si ho všiml a dal řidiči signál, aby zastavil. Seymour a Amy běželi za ním. Ve voze bylo jen pár cestujících. Vytáhl svůj odznak a ukázal jej řidiči.

„Zabavuji tuto tramvaj pro policejní účely. Žádné zastávky, jeďte co nejrychleji na Church Street.“

„A co pasažéři?“

„Budou muset vystoupit a chytí si další vůz.“

„Další jede až za půl hodiny.“

„To přežijou.“

Seymour už procházel uličkou a nařizoval cestujícím, aby okamžitě vystoupili. Naštěstí všichni vypadali dost zdatní na to, aby během čekání na další tramvaj nezmrzli. Byli zvědaví, ale poslušní, ozvalo se jen několik nadávek. Jakmile vystoupili, řidič se rozjel plnou rychlostí. Amy dosedla na lavici.

„Kdo to je? Taky policistka?“ zeptal se jich průvodčí.

Murdoch neodpověděl, ale něco mu muselo prolétnout obličejem, protože muž odvrátil pohled. Seymour se chytil jednoho z kožených poutek, které visely ze stropu vagonu.

Plnou rychlostí a bez zastávek dorazila tramvaj na roh King Street a Church Street za několik minut.

„Tady zastavte,“ poručil Murdoch. „Děkuji a vezměte si moji vizitku, abyste mohl podat hlášení o tom, co se stalo.“

„Provedu,“ řekl řidič. „Doufám, že to stálo za to. Jestli mě za to vyrazí, najdu si vás.“

Všichni tři vyskočili z tramvaje.

„Wille, podívej!“ Seymour ho chytil za paži a ukázal na střechu budovy, v níž sídlil ateliér Emporium. Okolo rámu horního okna se valil černý kouř. V momentě, kdy se na něj dívali, olízl dřevo plamen.

„Panebože, vždyť tam hoří!“ Murdoch se otočil k Amy Sladeové. „Na rohu Jarvis Street je poplašné zařízení. Tady máte klíč. Uvnitř té krabice je páka, kterou musíte stlačit dolů. Nechte ji pak, aby se vrátila do původní polohy, a začne zvonit alarm. Musíte tam počkat, než přijedou hasiči, abyste jim ukázala, kam mají jet.“

Vzala si klíč a dala se do běhu, v kalhotách se jí utíkalo mnohem snáze, než kdyby měla na sobě těžkou sukni.

Murdoch a Seymour běželi přes ulici k Emporiu. Rychlý pohled do výlohy jim napověděl, že hořet nezačalo v opuštěném obchodě v přízemí. V domě panovalo ticho, žádný křik obyvatel ani burácení ohně. Murdoch zkusil dveře vedoucí do prvního poschodí. Otevřely se do chodby. Seymour posvítil lucernou na schody a oba spěchali do ateliéru. Ve vzduchu bylo cítit štiplavý zápach houstnoucího kouře.

Dveře nahoře zůstaly trochu pootevřené. Murdoch je rázně otevřel a vešli dovnitř. Uprostřed místnosti seděla na židli žena, spoutaná a s roubíkem v ústech. Paní Gregoryová.

Hlava jí padala na prsa a na chvíli si Murdoch myslel, že je mrtvá. Ale když přecházel místností směrem k ní, vrátilo se jí vědomí, trhla sebou, oči rozšířené hrůzou.

„Paní Gregoryová, jsme policejní důstojníci.“

Jako roubík sloužil vlněný šál natěsno ovázaný okolo jejích úst. Murdoch jej uvolnil a žena spustila jekot.

„Už je dobře, madam. Jste v bezpečí,“ řekl, i když věděl, že ho nejspíš přes vlastní křik neslyší.

„Charlie, vyveď ji ven. Já prohledám ateliér.“

Zpod dveří vedoucích do vedlejší místnosti se valil hustý dým. Murdochovi se zdálo, že slyší praskání plamenů.

Seymour začal rozvazovat ženě ruce, zatímco ona nepřestávala ječet. Murdoch ho nechal, aby si s ní poradil sám. Běžel ke druhým dveřím a otevřel je dokořán.

„Reordane? Jste tu?“

Kouř byl tak hustý, že se prudce rozkašlal. Rukou si chránil oči a podařilo se mu dostat se k oknu. Chňapl po Seymourově pendreku a rozbil okenní skla. Čerstvý vzduch se nahrnul dovnitř a kouř se zavlnil, ale začal se valit oknem ven. Murdoch se otočil. Už viděl jasněji.

Na pódiu, kde předtím pózoval i on, seděl nehybně na židli nějaký muž. Nebyl svázaný a neměl roubík, protože nehrozilo, že by utekl nebo zavolal o pomoc. Jedna strana hlavy byla na první pohled zcela zdevastována výstřelem z revolveru. Z obličeje však zbylo dost na to, aby v něm Murdoch poznal mladého muže, s nímž se setkal při své první návštěvě Emporia. Ralph Tibbett. Horní část těla byla promočená krví z rány na hlavě, ale ještě horší bylo, že měl rozepnutý poklopec, a z této rány stále ještě prýštila krev. Někdo ho vykastroval.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Z opačné strany pokoje se ozvalo hlasité zapraskání a pode dveřmi a okolo zárubní se vyvalil další dým. Murdoch věděl, že nemůže čekat, než přijedou hasiči. Netušil, zda je ještě někdo naživu, ani kde je Reordan. Obtočil si šál okolo nosu a úst a vykopl dveře, které vedly do Gregoryho bytu.

Zdálo se, jako by celá protější stěna byla v jednom ohni, plameny olizovaly okenní rámy a římsu nad krbem. Otevřenými dveřmi však mohla část kouře uniknout a on viděl docela dobře.

Uprostřed pokoje, na místě ještě nedotčeném ohněm, spatřil jednu z nejděsivějších scén v životě, která ho bude pronásledovat už navždy.

Gregory byl za ruce a za nohy připoután k jednomu ze sloupů uprostřed pokoje. Měl roubík, ale oči otevřené a žil. Všude okolo něho se kupila pohřební hranice z desítek fotografií a nemravných tiskovin. John Reordan právě sypal ze zásuvky složky na hromadu. Když zaslechl Murdocha, otočil se. V ruce držel revolver a okamžitě na něho namířil.

„Nepřibližujte se, Wille. Nezasloužíte si zemřít, ale jestli se mě pokusíte zastavit, zabiju vás.“ Chraptěl.

„Co to k čertu děláte?“

Reordan posouval papíry nohou směrem k hranici, a nespouštěl u toho oči z Murdocha. „Přesně. Posílám ho k čertu.“ Napolo zavzlykal. „Mám k tomu moc dobré důvody, Wille.“

„Johne, bude souzen a pošlou ho nadlouho sedět, to vám slibuju.“

„To nestačí.“

Murdoch se chystal něco říct, ale Reordan na něho zaječel. „Jde o víc, než co víte. Je to osobní.“

Kašlal kvůli kouři a byl velmi rozrušený, ale revolver držel pevně. Koutkem oka Murdoch zahlédl, že se Gregory snaží zbavit pout. Reordan si toho všiml také a reagoval na to tím, že vhodil do ohně další složku. Kývl hlavou směrem ke Gregorymu.

„Tohle je ten, kdo mě natřel térem a obalil peřím… Když jste mi ukázal tu fotografii chlapa s obnaženým ptákem, poznal jsem ho, nebo bych měl spíš říct, že jsem poznal to. Má na čuráku jizvy od kapavky. S ním jsem si to vyřídil vedle, a teď si vyřizuju účty s tímhle.“

Murdoch riskoval a pohlédl na Gregoryho, který na něho upíral v naději své vyděšené oči.

Reordan na něho vyštěkl: „Charlie vám řekl, že mě pochcal, jenomže on neví to nejhorší. Oba mě pak znásilnili.“ Murdoch se pokusil udělat krůček dopředu, ale Reordan mu neustále mířil na hlavu. „Když jste řekl, že podezříváte Gregoryho z toho, že udělal ty fotky, a že je to Angličan, věděl jsem okamžitě, že je to on. A nemýlil jsem se, samozřejmě. Jeho hlas bych poznal, i kdybych umíral. I kdybych oslepl, poznám ho po hlase.“ Přisunul nohou další fotografie na hromadu, která byla, jak si Murdoch všiml, pocákaná nějakou tekutinou. Převrácená lampa na podlaze naznačovala, o jakou tekutinu jde. Reordan dostal záchvat kašle, ale přesto neustále mířil na Murdocha.

„Nejsem první, koho znásilnil. Měl byste vidět ty obrázky a fotky. Chtěl si něco začít s dvěma malými kluky. Viděl jsem je, když jsem sem přišel.“

Murdoch se znovu opatrně posunul dopředu. Kouř byl čím dál horší, oči ho pálily a slzely tak, že skoro neviděl. Zvýšil hlas, aby ho bylo přes praskající plameny slyšet.

„Johne, nedělejte to, přísahám, že ho předám do rukou spravedlnosti.“

Reordan vydal zvuk připomínající smích. „Ale no tak, Murdochu. Určitě jste viděl Tibbetta. Pro mě už není cesty zpět. Chcete mě obvinit? Mají, co si zaslouží.“

Murdoch netušil, co z toho může Gregory slyšet, ale stále se marně snažil vymanit z pout. Bylo mu jasné, o co Reordanovi jde.

S revolverem stále namířeným na Murdocha sáhl Reordan na stůl za sebou, kde stála ve svícnu zapálená svíčka.

Murdoch na něj zařval: „Johne, konec! Nebudu tu jenom tak nečinně stát a dívat se na to, jak tu upalujete člověka zaživa.“

Zkusil udělat další krok. Reordan natáhl kohoutek. „Nebuďte blázen, Wille. Tenhle šmejd za to nestojí.“ Rychle se sehnul a přiložil plamen svíčky k papíru. S velkým hukotem se papír nasáklý petrolejem vzňal v plamenech.

Pak oba zaslechli zvonění hasičského auta, které přijíždělo k budově. Na jednu klíčovou sekundu to Reordana rozptýlilo a pohlédl přes rameno. Murdoch skočil vpřed a popadl ho za zápěstí, objímali se v bizarním tanci, s piruetami a otáčkami. Murdochův vězeň měl ovšem zvířecí sílu a srazil ho k zemi. Odkutálel se stranou, čekal, že po něm vystřelí, stále sledoval Reordana. Ir dal zbraň dolů, pak si ji najednou vrazil pod bradu a stiskl spoušť. Náraz ho odhodil doprostřed ohně. Murdoch se vydrápal na nohy a klopýtal k hořící hromadě, odkopával při tom fotografie a noviny. Plameny se hladově blížily ke Gregorymu a jeho šaty i vlasy už hořely. I provazy, jimiž byl připoután, se už vznítily. Na pokraji ztráty vědomí ucítil Murdoch bolest v nohou, ale uvolnil Gregoryho a vytáhl ho z plamenů.

Najednou si uvědomil, že vedle něho stojí Seymour. Držel deku, kterou hodil na Gregoryho, aby zadusil plameny. Roubík shořel a muž teď křičel, ne silným hlasem jako jeho žena, ale vydával tenký a pisklavý nářek, stejně tak neutuchající.

Za nimi, tam, kde bývala okna, se najednou ozvalo syčení vody, jak hasiči namířili hadice na zeď. Proti nim se valil hustý a dusivý dým.

„Chyť ho za nohy,“ řekl Murdoch a zvedl Gregoryho pod pažemi. Těžce lapali po dechu, skoro neviděli, ale podařilo se jim ho zanést do ateliéru, kde bylo méně kouře, a položili ho na podlahu. Jeho obnažená kůže se zbarvila dočerna a obalila se puchýři, na některých místech byly popáleniny ještě vážnější a vytékala z nich krev. S kašláním a prskáním padli Seymour i Murdoch na kolena a snažili se nadechnout vzduchu. Pak se dveře rozletěly na kusy a dovnitř vpadlo něco jako armáda hasičů.

„Běžte odsud,“ křičel na ně jeden z nich, a Seymour s Murdochem znovu zvedli zraněného a belhali se ke schodům.

V polovině cesty dolů potkali další hasiče, jeden od nich vzal bez dlouhých cavyků Gregoryho, přehodil si ho přes rameno a běžel po schodišti dolů. S plícemi v jednom ohni šel za ním Murdoch i Seymour.

Venku vytlačovali dav dva konstáblové, kteří přiběhli, když se rozeznělo poplašné zařízení. Amy Sladeová byla mezi nimi, proklouzla pod paží jednoho z policistů a běžela k nim.

„Kde je John?“

Murdoch si najednou uvědomil, že sedí na obrubníku. Ruce, nohy i chodidla ho nesnesitelně bolely a s překvapením si všiml, že z manžet na kalhotách zbyly jen zčernalé cáry a že se mu kouří z bot.

„Zastřelil se.“

Seymour byl v lepším stavu než Murdoch. „Musíme odvézt Willa do nemocnice.“

Amy se otočila a zavolala na muže, který právě nechal zastavit svůj kočár, a navzdory tomu, že kůň byl neklidný, vykláněl se z okénka a sledoval, co se děje.

„Vy, pane. Tito pánové jsou od policie. Musí okamžitě do nemocnice.“

Muž bez váhání poslechl. Poznal, že má co do činění se statečnou amazonkou. Vyskočil a podržel dvířka kočáru.

Amy a Seymour pomohli Murdochovi vstát a všichni tři nastoupili do kočáru. Poslední, co Murdoch ještě vnímal, když odjížděli, byla stoupající oblaka dýmu a oheň, který stravoval Emporium.

EPILOG

Murdoch chtěl ještě naposledy projít dům, aby se ujistil, že září čistotou a je připraven uvítat nové nájemníky. Ne že by to bylo nutné. Než s Arthurem odjela do Muskoky, paní Kitchenová celé dva dny všechno leštila a drhla, od podlahy až po strop. Murdoch vkulhal do salonu. Na pravém chodidle měl bolestivé puchýře a stále mu působilo potíže zhluboka se nadechnout, ale jeho stav se lepšil. Dostal dva týdny placeného volna, což bylo od Brackenreida nezvykle štědré gesto. U inspektora se zapsal dobře. Případu se dostalo hodně pozornosti v tisku a Brackenreid věděl, že jeho policisté se ukázali ve skvělém světle. Dokonce naznačil, že při nejbližší příležitosti bude Murdoch povýšen na pozici samostatného detektiva.

Bartoloměj Gregory svým zraněním podlehl a jeho vdova vypověděla na policii o všem, co potřebovali vědět o vedlejší činnosti jejího manžela. Když vypukl požár, byla Clara Hillová ve svém podnájmu, ale i ona svědčila o tom, jaká role jí byla přidělena při pořizování pornografických fotografií. Podle Murdocha byla nepoučitelná. Je to práce jako každá jiná. Ona i paní Gregoryová odpřisáhly, že nevěděly nic o zneužívání dětí, ale Murdoch nevěřil ani jedné. Mrzelo ho, že Claře snížili trest oplátkou za to, když dala soudu seznam Gregoryho zákazníků.

Murdocha znepokojilo, když viděl, jak žalostně dlouhý ten seznam je.

Ukázalo se, že Agnes Fisherová se skrývala v bezpečí domácnosti barevné ženy, Honorie Davisové, která uklízela v ateliéru a občas pózovala pro méně škodlivé fotografie. Den po požáru, když Honoria zjistila, co se stalo, přivedla Agnes na policejní stanici, kde řekla Brackenreidovi všechno, co věděla, včetně detailů týkajících se smrti Leonarda Simse. Později se Murdoch dozvěděl, že inspektor otevřeně pochyboval o tom, co mu Agnes vyprávěla, i o tom, že je nevinná, ale Honoria dosvědčila to, co Agnes vypověděla. Honoria trestu unikla, ale Agnes byla okamžitě umístěna do dívčího domova v Gerrard Street.

Murdoch předal Brackenreidovi fotografie, které našla Amy Sladeová, protože byly nutné pro další vyšetřování. Mezitím vrátil do složky fotografii Dowdellových. Až se dostane Agnes před policejního soudce, bude moci uvést na svou obhajobu, že byla k pózování pro obscénní snímky donucena. Ovšem kdyby soudce viděl, co napsala na smuteční fotografii, dostala by se do vážných problémů. Murdoch dospěl k názoru, že není nutné, aby o tom věděl někdo další. Amy Sladeová si nechala vše vysvětlit vlasatým panem Wilkinsonem a Murdoch si byl jistý, že Agnes do Mercerovy polepšovny nepošlou.

Aggie udala adresu své starší sestry a Murdocha nepřekvapilo, že se jedná o dům Croftonových, kde se Martha Fisherová změnila v Ruby Adamsovou. Když tam dokulhal společně se Seymourem, aby je zpravil o situaci, Georgina i její matka vyslovily naprostou podporu své služebné a slíbily, že budou šlechetné i k její mladší sestře a bratrovi. Murdoch si všiml rozpolceného výrazu v Rubyině tváři a pocítil k ní lítost. Bylo zřejmé, že doufala, že se jí podaří vymanit ze špíny své rodiny. Stále se mu zdálo, že slečna Croftonová něco skrývá, ale netušil, co to může být, a popravdě řečeno ho to ani nezajímalo. Připadala mu jako velkorysá žena s dobrým srdcem, excentrická, to jistě, ale v zásadě slušná. Rubyin obdiv pro ni znamenal mnoho.

Ben zůstal u otce, ale Seymour s Murdochem navštívili pana Fishera a vyděsili ho k smrti. Dali mu jasně najevo, že nebudou tolerovat jakékoliv zneužívání chlapce, a bude-li mít na těle Ben jen škrábanec, až přijde do školy, bude Fisher volán k zodpovědnosti.

Murdoch pohlédl na hodiny nad krbem. Byl to hezký kousek z pozlaceného kovu a mosazi, dárek od Enid na rozloučenou. Podařilo se jí vyloudit na tváři úsměv, když mu je dávala: „Třeba si na mě vzpomeneš, když se podíváš, kolik je hodin.“ Vzal ji do náruče, ale ona mu objetí neoplatila. Už ho opustila. Týden chodil po opuštěném domě jako stín, pomáhaly mu jen každodenní návštěvy Charlieho Seymoura. To on přišel s tou žádostí. Když Reordan zemřel, jeho teta, které dům na River Street patřil, se rozhodla, že ho okamžitě prodá. Seymour, Wilkinson a Amy budou brzy bez domova. Wilkinson se nastěhoval zpátky k rodičům a Seymour požádal Murdocha, zda by si nemohl pronajmout pokoj v domě Kitchenových. Murdoch byl víc než šťastný.

„A co Amy?“ zeptal se.

„No, rád bych věděl, zda by se mohla taky nastěhovat. Ostýchá se na to zeptat sama, nechce se vnucovat, a tak se ptám za ni.“

Murdoch byl zmatený. Předtím měl, pokud jde o přitažlivé podnájemnice, zkušenost jen s Enid, která tu krátce bydlela. Odstěhovala se, když prohlásila, že blízkost se nesmí zaměňovat za lásku. V tom případě měla nejspíš pravdu, a Murdoch nechtěl opakovat stejnou chybu se slečnou Sladeovou, okolo níž se jeho city točily a vzdouvaly, jako by byl nějaký pubertální jinoch.

Nicméně mu připadalo hulvátské a trapné odmítnout jí ubytování, a proto souhlasil. Včera sem přinesli Seymour i ona všechny své osobní věci. Charlie dostal bývalý Enidin pokoj a Amy přední salon.

U večeře, kterou podle svého vlastního názoru Murdoch uvařil dokonale, vznesla Amy svou žádost. „Moje situace je dost vachrlatá,“ začala. „Nechci, aby naše školní rada zjistila, že bydlím se dvěma svobodnými muži pod jednou střechou.“ Přednesla návrh a Murdoch jej ochotně přijal. Dnes odpoledne se nastěhuje třetí podnájemník.

Ozvalo se klepání na dveře a on odkulhal otevřít. Venku stála Amy Sladeová. V náručí držela dítě, zabalené, aby mu nebyla zima. Matka dítěte držela jeho dvojče.

„Podržíte na chvíli Jacoba?“ požádala Amy. „Musím zaplatit drožkáři.“

Strčila mu dítě do náruče. Polekaný náhlou změnou začal Jacob naříkat. Jeho bratr mu okamžitě odpověděl.

„Paní Tibbettová, pojďte přece dál a vítejte,“ pozdravil Murdoch. Musel přidat na hlase, aby ho bylo přes ten rámus slyšet. Kate stydlivě vešla do domu. Byla bledá a podvyživená, ale děti vypadaly zdravě a roztomile.

„Váš pokoj bude tady dole, doufám, že vám to vyhovuje,“ řekl Murdoch. Zdálo se, že se Kate se snad rozpláče, ale kráčela chodbou za ním do pokoje, který dříve obývali Kitchenovi. Pláč malého Jacoba neustával a Murdoch si ho přitiskl těsněji na prsa a jemně jím pohupoval. Dítě naráz přestalo plakat, jen tiše popotahovalo. Uslzená očka se podívala na Murdocha a ten se na chlapečka usmál.

„No vidíš. Že nejsem tak hrozný, co?“

Jacob zvedl buclatou ručku a zatahal Murdocha za knírek, až vykřikl bolestí.

„Do čeho jsem se to zase namočil?“ ptal se sám sebe.

POZNÁMKA A PODĚKOVÁNÍ

Bádání mi přináší neobyčejnou radost, protože skládám dohromady kousky historie, o níž jsem dříve neměla ani tušení. Příkladem může být třeba Vznešený a svatý řád rytířů. Jde o severoamerickou odborovou organizaci, která měla v době své největší slávy téměř milion členů. Na přelomu století začala ztrácet poněkud na vlivu, ale stále ještě představovala sílu, s níž je třeba počítat. Cíle a principy, o nichž se zmiňuji v této knize, jsou skutečně cíli a principy rytířů. Ke stávce v Ottawě opravdu došlo, avšak ne ke zranění, které v knize utrpěla jedna z jejích postav.

V roce 1895 se stával úžasný psací stroj něčím obvyklým a soutěže v psaní na stroji patřily k oblíbené zábavě. Slečna Orrová byla skutečně šampionkou.

Naneštěstí to, co existuje nyní, existovalo i dříve – mám na mysli pornografii a zneužívání dětí.

Nikdy nepřestanu být vděčná lidem, kteří jsou ochotni podělit se se mnou o svůj čas a znalosti. Zejména chci poděkovat Gregorymu S. Kealeymu, jenž společně s Bryanem D. Palmerem napsal Dreaming of What Might Be, příběh rytířů práce v Ontariu, a kteří ochotně zodpověděli moje otázky. Maurice Farge mi opět vysvětlil některé podrobnosti katolické víry, a náš úžasný soused, Tim O’Dacre, hasič, mi velkoryse věnoval čas a vyložil, jak vzniká požár. Jean Rajotteová mi připravila vynikající dušené vepřové nožičky, a Gail Hammerová mi vysvětlila řadu věcí týkajících se umění fotografie.

Děkuji své redaktorce, Dinah Forbesové, za její citlivý komentář, a agentce Jane Cheliusové za neutuchající podporu.