MONS KALLENTOFT

JARNÍ MRTVÍ 

Brno 2013

Mons Kallentoft

Vårlik

Copyright © 2010 by Mons Kallentoft

First published by Natur och Kultur, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency, Sweden

Cover design © Niklas Lindblad/mgd.nu

Cover photo © Eva Lindblad/1001bild.se

Translation © Luisa Robovská, 2013

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013

Román Jarní mrtví je zcela fiktivní.

Jakákoliv souvislost se skutečnými osobami

či událostmi je pouze náhodná.

Nechť mi čtenáři laskavě prominou

určité nepřesnosti v zeměpisných údajích.

PROLOG

KVĚTEN 2010 [V POKOJI TMY]

Kde jsi, tati?

Měl bys být tady, u mě.

Kam jsi zmizel? Tati, tati, musíš si pro nás přijít.

Bratříček pláče.

Je tak maličký. Leží na podlaze a pláče. Na počurané podlaze. Lezou po ní pavouci. Můžou sem k nám i hadi? Ještěři, varani se žlutými zuby. Slyším jejich škrábání. Jestli zemřeme, bude to tvoje chyba, tati.

Bratříček pláče a vzteká se.

Jako tehdy doma u bazénu, tati. Bál se skočit do vody, i když měl nafukovací rukávky. To já se nebojím. Jsem statečná. Statečnější než on. Je mi šest let a jemu teprve tři, vlastně skoro čtyři.

Potím se. Je tu horko. Ale jen chvílemi. Svlékla jsem si svetr, nevadí? Už zase slyším ty zvuky, to přicházejí ti dva pánové. Světlo pode dveřmi zmizí, slyším tikání, nastane úplná tma. Teď musí být bratříček potichu, jinak nás zbijí. Bojím se, volám:

Nebijte mě, nebijte mě. Pode dveřmi se znovu objeví pruh světla a ti pánové odcházejí, slyším jejich kroky, vzdalují se, ale brzy se určitě zase vrátí. A co pak? Umřu? Zabijí nás, tati?

Zavřeli nás tu a já chci pryč. Nosí nám jídlo, dali nám sem nočník a křídy, na podlahu a zdi si kreslíme postavičky. Potmě nevidíme, ale stejně kreslíme.

Bojím se. A bratříček ještě víc.

Co to tiká? Kde jsou ti příšerní ještěři, jejich těla lesknoucí se ve tmě?

Nechci se bát. Objímám bratříčka, cítím teplo jeho těla. Pláče. Tohle je noční můra, o které jsem nikdy nikomu neřekla. To proto se teď stala skutečností, tati? Proto, že jsem ji nikdy nikomu nevyprávěla?

Když je člověk hodný, budou na něj hodní i ostatní.

Tak jako na tebe, tati. Ty jsi hodný, že? Viď, že jsi hodný? Pustím bratříčka a buším na zamčené dveře, křičím:

Nechoďte sem. Já nechci umřít. My nechceme umřít.

Tak už si pospěšte.

O ŠEST LET DŘÍVE

Mé tělo volá po nekonečné lásce, žíly touží po šumivém zapomnění, nic víc nechci, jen to.

Ten nejlepší pocit ze všech je mým jediným přáním.

Vzali mi vás.

Sama jsem to tak chtěla. Nikdo se o vás nedozví. Svěřím vás dobrým lidem, alespoň doufám, že jsou dobří.

Neměly jste vůbec vzniknout a najednou jste byly, dvě. Vidím sama sebe, ležím v nemocničním sále, mrtvolně bledé stockholmské jarní slunce se jako rentgenové záření zavrtává do žíhaného linolea, jako by mě odtud chtělo dostat pryč.

Opustím vás, navždy vás opustím. Ani nebudete vědět, že existuju. Na tom, kdo je váš otec, nesejde. Možná mě znásilnil, když jsem v rauši bezvládně ležela v některém z azylových domů nebo v ocelově modrém světle na veřejných záchodcích na hlavním nádraží. Nebo snad v opuštěném podzemním zákoutí metra.

Jednoho dne jste prostě byly ve mně. Teď jste ve vedlejší místnosti, už brzy poznáte své nové rodiče. Chce se mi křičet, ale musí to tak být. Tam, kam patřím, není pro lásku místo. Navždy budete mým tajemstvím.

Vaším otcem může být kdokoliv.

Nikdy se na něj neptejte.

Dveře se otevřou a já vás uvidím. Jste to jediné krásné na téhle planetě, to si pamatujte. Rozpláčete se. Bodá vás do očí to světlo? Usnete mi v náručí. „Nemusíte spěchat,“ říká mi porodní asistentka, pak mi vás však vezme a já křečovitě svírám pelest postele a brečím. Jinak to ale nejde, takhle to bude lepší. Jste pryč, ale nezapomeňte, že maminka vás miluje.

V univerzitní nemocnici Karolinska to páchne bakteriemi, na které jsou všechna antibiotika krátká, a smrtí. Vyhrabu se z postele, obléknu se a vrávorám chodbou k výtahu, opatrně, aby mě sestry neviděly. Nepustily by mě. Nikdo mě ale nevidí, dokážu být neviditelná.

Necítím vinu ani stud.

Nebo snad ano? O tom ale nemá smysl přemýšlet.

Tolik se mi po vás stýská. Nemůžu a nechci se stesku bránit.

Za chvíli sedím v taxíku, který mě vysadí na náměstí Sergels torg. Rukou, ve které svírám složenou tisícikorunu, mávnu na jednoho známého, černocha. Znám cestu do těch nejhlubších chodeb v metru pod nádražím. Někdo s podobným osudem mi jistě půjčí zapalovač a jehlu a svět bude zase na chvíli takový, jaký by měl být. Jako otevřená náruč prostá všeho zla.

O hodinu později stojím v ostrém odpoledním slunci na náměstí Hötorget. Všude kolem bezpečnostní kamery. Vidí mě.

Přes betonové náměstí z černých a bílých dlažebních kostek běží dvě holčičky, může jim být kolem sedmi let. Doběhnou až ke Kulturnímu domu, vidím jejich odraz ve výloze, odrazy, které nemají obličeje. Otočím se. Za mnou hlouček známých, pár mi jich pokyne na pozdrav, jako by říkali: Tak ses vrátila.

Zamávám jim.

Znovu se otočím.

Holčičky jsou pryč.

Pohltil je jejich vlastní odraz.

ČÁST 1.

NENASYTNÁ LÁSKA

1.

LINKÖPING, PONDĚLÍ 7. KVĚTNA

Nebe je podobné zrcadlu, pronikavě, blankytně modré.

Má stejnou barvu jako plamen svářečky, napadne mladou maminku. Kráčí po náměstí Stora torget, po dlažbě z kostek, které tisíce a tisíce lidských kroků v honbě za životem spojily v jednolitou hmotu.

Paprsky slunce nad obzorem prorážejí vzduch jako nabroušené lesklé šípy a vracejí lidem sedícím pod obřími slunečníky na zahrádkách po zimě do tváří barvu. Jejich zrádné teplo v sobě ještě stále skrývá chlad.

Žena se podívá na dům, v jehož přízemí sídlí realitní kancelář, ve výloze tuší zoufalé inzeráty. U bankomatu nikdo není. Pohlédne na hodiny zavěšené pod střechou banky, zdá se, jako by hodinové ručičky kdosi přikoval k ciferníku.

Čtvrt na jedenáct.

Prázdné výlohy obchodů a okna kaváren, jež musely zavřít kvůli finanční krizi. Kromě vzduchu plného jemného pylu a tančícího jarního světla v nich zůstaly jen cedule prosebně hlásající: „Sleva“. „Výprodej“.

Je tu nezvykle málo lidí, pomyslí si. To bude asi tím, že dnes nejsou trhy. Nikde žádní farmáři nabízející bio zeleninu ze skleníku, přistěhovalci načerno prodávající ovoce, ani vetešníci požadující přemrštěné sumy za harampádí, které mělo už dávno skončit na skládce.

Jen na rohu, na svém obvyklém místě, se pod oranžovo-žluto-červeným slunečníkem hrbí prodejce párků čekající na první dopolední zákazníky, kteří by chtěli za pár korun utišit hlad.

Deset korun za párek. Nechybí ani květinář. Vázy plné růžových, žlutých, červených a oranžových tulipánů.

Před ženou poskakují dvě šestileté holčičky, dvojčata. Rozběhnou se k bankomatu před bankou SEB, kde jejich maminka vybírá peníze, když má ve městě pochůzky. Mají tytéž růžové bundy, tytéž džíny i bílé tenisky se čtyřmi červenými pruhy po stranách.

Jsou to sice dvě bytosti, ale chovají se, pohybují a mluví jako jedna. Cizí lidé si je často pletou, brzy se však nechávají strhnout jejich energií, radostí a krásou. Jako by celá jejich existence byla oslavou tohoto světa a života.

Vítr jim čechrá blond vlásky. Jejich pohyby jsou plynulé, a přece trhané a poněkud neohrabané na důkaz toho, že ještě mají co objevovat — ve vlastním těle i v širém vesmíru, stejně jako v tuto chvíli, na tomto náměstí, v tomto maloměstě.

Žena vdechuje jarní vzduch.

Cítí zoufalou vůni čerstvě rozkvetlých tulipánů, jako by jí snad chtěly pošeptat: Proč žijeme tak krátce, a ty, vy přitom tak dlouho?

Pro vás je přítomnost samozřejmá, pomyslí si matka při pohledu na své dcery. Ale pro mě ne. Dobře vím, že člověk může přijít o všechno.

K bankomatu přijede na kole muž v černé mikině s kapucí na hlavě. Zaparkuje kolo, ale nezamkne ho, zato na nosiči opatrně urovná batoh a nechá jej tam. Ani si nesundá rukavice.

Nezastaví se, aby si vybral peníze, ale pokračuje přes náměstí směrem k ulici Bokhållaregatan.

Maminka nepřemýšlí nad tím, kdo to asi je a proč má za teplého jarního počasí na hlavě kapuci. Ani nad tím, proč tu nechává nezamčené kolo s batohem.

Holčičky doběhly až k bankomatu. S úsměvem se otočí k mamince a ona by se k nim nejraději rozběhla, vzala je do náručí, objala je a zulíbala, dala jim najevo svou lásku, aby se cítily v bezpečí a svobodné.

Pak si však dvojčata všimnou stánku s párky. Podlehnou zvyku a hladu, proběhnou kolem maminky směrem k muži pod slunečníkem s horkou kovovou nádobou a plakátem s obrázky párků.

Poskakují před prodavačem. Matka přidá do kroku a zamíří k nim.

Mám u sebe peníze?

Myslím, že někde mám dvě desetikoruny. Otevře kabelku a hledá peněženku. Muž s černými vousy a silným přízvukem už podal holčičkám párek a s úsměvem pohlédne na jejich matku, zná ji od vidění.

Limonádu. Jakou že to mají rády? Hruškovou?

Hruškovou. Nebo jablíčkovou.

Žena prohledává dno černé kožené tašky. Jsou tam. Dvě desetikoruny. Přesně tak, jak si myslela. Zastudí ji na prstech. Podá je prodavači, který poděkuje a usměje se: „Přijďte zas.“

Holčičky odhopsají k betonovým zátarasům podobným kostkám cukru, které brání autům ve vjezdu na pěší zónu. Vedle nich, před zahrádkou hotelu, je stojan na kola.

Matka spěchá za děvčátky, za kterými se táhnou dlouhé stíny. Volá, aby dávaly pozor a nezamazaly si kečupem nové bundy. Pak si uvědomí, že na něco zapomněla, a vrátí se ke stánku, k muži, který jí podává ubrousky.

Zakroutí hlavou nad svou zapomnětlivostí a za okamžik už sedí v chladném slunečním svitu na betonové kostce vedle svých dětí světácky žvýkajících tučné maso.

Slunce je hladí po tvářích, prokrvuje kůži, jako by jim chtělo ohřát krev.

Lidé na zahrádkách.

Co jste asi zač? přemítá žena. Na některé věci nemá sílu myslet. Starý pán v elegantním modrém saku, béžových vlněných kalhotách, s ulíznutými vlasy. Že by bývalý letecký inženýr ze Saabu? Nebo univerzitní profesor? Anebo snad primář neurochirurgie či oddělení popálenin v místní Univerzitní nemocnici? Nebo zkrátka obyčejný důchodce, bývalý poctivý dělník, který si chce prostě zpříjemnit stáří hezkým oblečením a čelit tak neodvratně se blížící smrti?

V duchu se za své myšlenky pokárá.

U jednoho ze stolků před hotelem Mörners inn hrají čtyři přistěhovalci středního věku kostky. Na stole sirky, zřejmě hrají o peníze. Hned vedle nich mládež, nejspíš záškoláci, tedy pokud jim zrovna neodpadla hodina. Lidé různého věku, asi nezaměstnaní, kteří spolu s tisíci dalších nešťastníků v kraji přišli o práci. V jejich očích se zračí rezignace i strach, jako by se sami sebe ptali: dostanu ještě vůbec někdy nějakou práci, nebo už je všechno v háji? Co když neuživím rodinu, nedokážu zajistit dětem slušný start do života?

Žena v bílém plášti se silnou vrstvou make-upu a s cigaretou v ruce.

Tu přece znám, pomyslí si matka dvojčat. Z kosmetického salónu u kostela svatého Larse.

Kolem hotelu projdou tři muži v tmavých oblecích, snad právníci některé z mála advokátních kanceláří ve městě. Anebo rádoby finančníci. Takoví kupodivu stále ještě existují, dokonce i tady v Linköpingu. Kravaty lesknoucí se na slunci prozrazují nekvalitní, průmyslově zpracované hedvábí. Možná prodávají kopírky nebo mobilní telefony anebo pracují v některé z bank tady na náměstí či v krajské pojišťovně.

Na zahrádce před hotelem sedí pár studentů techniky, soudě podle jejich nevkusného oblečení a inteligentních výrazů. Džíny, vlněný svetr a anatomicky tvarované pohorky. K tomu tašky na notebook. Na stole před nimi turecká káva.

Co vlastně vím o lidech v tomto městě? přemítá žena, když se skloní ke svým holčičkám a utírá jim pusinky od kečupu. Pak se dívá, jak její milovaní andílci střídavě pijí svou oblíbenou zelenou limonádu chemické chuti.

Vlastně zdejší lidi vůbec neznám, pomyslí si pak. Vím jen to, že jsme každý jiný a dokážeme vedle sebe žít pouze díky tomu, že jsme se rozhodli navzájem se tolerovat. Bez ohledu na to, kolik máme peněz, odkud pocházíme nebo co děláme, všechny nás spojuje prostý lidský sen o štěstí.

Občas však vyplave na povrch zlo, nenávist. Jen ne teď, ne tady. V takový krásný jarní den se přece nic zlého stát nemůže. Dnes je Linköping tím nejbezpečnějším místem na světě.

U sochy Folkeho Filbytera, bájného zakladatele prvního švédského královského rodu, zastaví světle červený městský autobus. Vystoupí z něj pár lidí a pak se autobus opět rozjede, tentokrát do kopce směrem k zámku. Před nákupní pasáží sedí s nataženou rukou žebračka středního věku se střapatými vlasy.

„Stačilo vám to? Nemáte hlad?“

„Stačilo, mami.“

„Tak jdeme vybrat penízky.“

„Můžu mačkat knoflíky?“

„Já taky, já chci taky.“

„Tak dobře, pomůžete mi.“

Žena s dětmi vykročí přes náměstí k bankomatu, u kterého stále ještě stojí kolo s batohem. Plakáty ve výloze. Poznává jejich typický design. Nechce na to jméno myslet, ale nedokáže si pomoct.

Kurtzon.

Kurtzonovy podílové fondy.

Banka propůjčila místo ve výloze společnosti geniálního finančníka s velmi pochybnou pověstí. Děvčátka už jsou u bankomatu. Z automatických dveří vedle nich vyjde muž v kožené vestě s holýma, svalnatýma, opálenýma rukama, v nichž drží černou aktovku. Rozhlédne se, věnuje dvojčatům úsměv a vzápětí zmizí směrem k budově bývalého okresního soudu.

Žena spěchá za dětmi, klopýtne však o vystouplou dlažební kostku a z rukou jí vypadne kabelka.

Z kabelky vyletí peněženka.

Na zemi se zaleskne zelená platební karta Visa.

Na kontě ještě zbývá dost peněz. Do konce měsíce je sice daleko, ale ještě se ani nedotkla peněz z pojistky.

Klekne si a cítí, jak jí křupne v kolenou.

Holčičky se pošťuchují před bankomatem, vidí je jakoby ve zpomaleném filmu, jak si hrají, předstírají, že do bankomatu strkají kartu, mačkají tlačítka a vybírají obří, magickou částku.

Kabelka.

Opět ji drží v ruce. V okamžiku, kdy se chystá vstát, zaslechne syčivý zvuk, jenž přejde v pípání. Jako by chřestýš chřestil tak hlasitě, až by začal pískat.

Vidí, jak se holčičky zarazí a zacpou si uši. Dojde jí, že zvuk vychází z batohu na kole. Chce se rozběhnout k dcerkám, nemůže se však pohnout, jako by jí zdřevěněla kolena. Vidí, jak se výrazy v obličejích děvčátek mění, pípavý zvuk se do nich zabodává jako jedovaté zuby varana.

Vykřikne.

Volá své dcerky jménem, její slova však pohltí ledový modrobílý blesk a po něm horko, jaké nikdy nepoznala. Jakási síla ji vymrští do vzduchu. Nekonečný třeskot trhající uši vystřídá ticho, které se šíří celým městem a dál nad rozespalé lesy Östergötlandu, nad rašící pole, jezera i do lidských příbytků.

Holčičkám jako by zmizel svět, milióny šelem se zpěněnými hubami ho rozcupovaly na kusy a vzápětí se rozpustil ve všeobjímajícím světle na jakémsi jiném, bílém nebi plném stínů, bez začátku a bez konce.

2.

Jsi v nebi, mami?

Když Malin Forsová kráčí k rakvi své matky, ucítí pod nohama slabé zachvění a zaslechne tlumené dunění. Okenní tabulky v kapli Vzkříšení se však ani nepohnou.

To bude asi ze stavby nové silnice u Lambohovu, pomyslí si Malin a pohlédne na krajkový lem svých černých šatů značky H&M.

V Linköpingu se v poslední době díky vládním protikrizovým opatřením se stavebními pracemi roztrhl pytel a detonace jsou téměř na denním pořádku. Nebo je to něco jiného? Chceš mi snad něco říct, mami? Že by to byl výbuch tvého nahromaděného zapírání?

Už je to dlouho, co roztál poslední sníh a odhalil bláto, pod nímž netrpělivě čekala rašící tráva. Malin jednoho březnového rána stála u okna v obývacím pokoji a pozorovala chladné, napohled mrtvé větve stromů pohupující se v nesmělém jarním větru. Připadalo jí, jako by ve větvích téměř slyšela pulzovat energii usilující o přeměnu černi v zeleň, o vznik nového života. Snad to byl zpěv samé podstaty existence. Malin v tu chvíli cítila, že se už brzy cosi stane, že letošní jaro odhalí něco, co se v temných a chladných duších dosud ukrývalo.

Zhluboka se nadechla. S nadějí hleděla vstříc jaru, věděla, že se jí podařilo zvítězit v zimním boji s touhou po alkoholu, překonat samu sebe. A opravdu. Jaro dodrželo slib, který jí toho dne dalo. Něco se stalo, to Malin pozná.

V ruce svírá červenou růži.

Pozoruje pastelové odstíny, jimiž jsou vymalovány zdi kaple. Oranžová a bledě modrá. Na vyvýšeném místě uprostřed kaple, zřejmě aby budila posvátný dojem, stojí bílá rakev.

Chvění a dunění. Malin si pomyslí, že to nemůže být bouřka. Nebe venku je modré a bez mráčku. Stromy, keře i zem po dlouhé zimě opět sochají život ve snaze ukázat svou mužnost.

Stonek růže je zbavený trnů, aby se o něj nikdo neporanil. Prostý bolesti. Takhle jsi to chtěla, mami? Tohle bylo tvé tajemství?

Malin se zastaví u rakve. Naslouchá tichu, dechu ostatních přítomných.

Není jich mnoho. Z rodiny jen ona, její otec a dcera Tove. Ale chybíš nám vlastně, mami, mně a Tove? Pouhé zašeptání takové otázky u tvé rakve je nejspíš rouhání.

Neslyším vzlyky ani pláč. Zato cítím zatuchlý pach kaple. Paprsky slunce pronikající skrz průsvitné závěsy sice hřejí, ne však v tuto chvíli. Zavřu oči a představím si tvou tvář, mami. Tvrdé svislé vrásky podél úst a očí, které se nikdy neodvážily pohlédnout do mých.

Otočím se čelem ke smutečním hostům usazeným v lavicích a vidím tě, mami. Tak ráda bych řekla, že jsem smutná, ale necítím vůbec nic.

Jednoho deštivého sobotního odpoledne před třemi týdny zazvonil telefon. Malin byla sama doma, zrovna vařila tuřínovou kaši. Vaření je jedna z forem terapie, k nimž se občas uchyluje, aby zahnala chuť na tequilu, na alkohol.

Otcův hlas, nervózní, a přece klidný. Věcný, a přece smutný tón. Kdesi hluboko jako by však slyšela náznak úlevy.

Po prvních slovech se rozplakal, pak se však ovládl a rozpovídal se. Jak byli s maminkou na golfu v Abamě, jak její matka při třetí nebo čtvrté ráně odpálila míček do moře, jak zmizel ve vlnách Atlantiku, že ji přešla dobrá nálada, ale ještě se ovládala. Když však další úder zahrála příliš doprava a míček se ztratil v hustém křoví mezi uměle vysázenými palmami, vybuchla. „Viděl jsem, že zrudla a chytila se za krk, jako by nemohla dýchat. Upadla na trávník, ten pečlivě udržovaný trávník, a nehýbala se. Chápeš, co ti říkám, Malin? Chápeš to?“

„Kde jsi, tati?“

„V nemocnici. Přivezla ji sem sanitka.“

Malin věděla, co se stalo. Poznala to z tónu, který tolikrát slyšela v hlasech pozůstalých, jimž oznamovala smrt někoho blízkého. Taková už je práce kriminální inspektorky.

Přesto se zeptala:

„Jak jí je?“

„Je mrtvá, Malin. Zemřela, ještě než ji naložili do sanitky.“

Táta.

Jeho vysoká, nejistá postava na lavičce v čekárně španělské nemocnice. Sám. Ruka nervózně prohrabující černé vlasy, notně prokvetlé šedinami.

Přála si s ním v tu chvíli být, utěšovat ho. Jak tak míchala probublávající tuřín a brambory, přistihla se, že necítí ani náznak neklidu, strachu nebo smutku. Místo toho si představila, jak se před ní vrší hromada věcí, které bude muset zařídit. V jedné ruce telefon, v druhé vařečku.

Tove. Janne, můj bývalý manžel.

Musím jim to říct. Bude Tove smutná? Malin pohlédla na hodiny z Ikey a v okně uviděla svůj odraz — čím dál tím hezčí obličej, blond vlasy na mikádo lemující výrazné lícní kosti. Vzpomněla si, že je na tento týden objednaná k holiči.

„Je mrtvá, Malin. Chápeš to?“

„Je u tebe někdo?“

„Malin…“

„Kdo k tobě může zajít?“

„Hasse s Kajsou už jsou na cestě. Odvezou mě domů.“

„Zamluvím si letenku. Můžu přijet zítra.“

„To ne, Malin, neblázni. Já to zvládnu.“

Znovu ji zaslechla, tu úlevu v jeho hlase. Příslib, že jednoho dne získá cosi zpět, že se jednou bude moci otočit, pohlédnout do zrcadla a snad se i dozvědět nejniternější tajemství svého života.

Smuteční hosté choulící se v kapli na lavicích.

Nejbližší rodina v první řadě.

Matčino tělo sem z Tenerife poslali letadlem.

Malin se postaví za rakev a všimne si, že otec pláče tiše a neslyšně. Tove v krásných černých šatech s bílými kytičkami vypadá znuděně. Dohodli se, že k rakvi půjde nejprve Malin, pak její otec a až nakonec Tove.

Tove drží bílou růži, kterou si sama vybrala. Malin při pohledu na svou šestnáctiletou dceru pocítí osten studu. Studu za to, že byla tak často špatnou matkou, že před vlastním dítětem dala tolikrát přednost práci a alkoholu.

Vedle Tove sedí Janne, na sobě levný, nepadnoucí tmavě modrý oblek značky Dressman, který si zřejmě koupil jen pro tuhle příležitost. V řadách za nimi asi deset lidí, i oni v tmavém oblečení. Páry v otcově věku. Některé z nich si Malin pamatuje ze Stureforsu, jsou to přátelé rodičů z doby, kdy byla ještě malá.

Žádné tetičky ani strýčkové. Matka byla jedináček.

Ani jiní příbuzní.

Jednoduchá rakev bez ozdob, kolem ní pár květinových věnců z Tenerife s neznámými jmény. Malin si uvědomí, že už si s nimi nikdy žádné obličeje nespojí, ale možná je to tak lepší. Zavře oči. Opět vidí matku, ale teď už jen jako neživý obraz, který nemá nic společného s lidskostí, masem, krví ani s city. Zase oči otevře, pokusí se uronit pár slz, to kvůli otci, ale ať se snaží sebevíc, je to marné.

Na židli u okna sedí farářka, asi padesátiletá žena, na rtech náznak úsměvu. Před chvílí pronesla obligátní řeč o tom, jak byla Malinina matka dobrý člověk, zmínila i její nadání pro bytový design a zálibu v golfu.

A tajemství, chtělo se Malin dodat. Měla zálibu v tajemstvích a talent uchovat si za každou cenu zdání výjimečnosti, důležitosti. Jako by jí nikdy nebylo nic dost dobré. A nejmíň ze všeho já.

Po farářčině projevu zachvátil Malin pocit, že je na všechno pozdě, že je cosi nenávratně ztraceno, že třeba přece jen ještě existovala možnost sednout si s matkou k jednomu stolu a promluvit si jako dva dospělí lidé.

Položit jí prostou otázku:

„Mami, proč ti na mně ani na Tove nezáleží?“

Nebo ještě lépe:

„Milovala jsi mě vůbec někdy, mami? Milovala jsi nás?“

Na rakev položí růži.

Pak pohne rty. Matce ležící v bílé rakvi pošeptá:

„Milovala jsi mě, mami? Bůh je mi svědkem, že já tebe ano. Alespoň myslím, že ano.“

Pět set čtyřicet dva dní.

Tak dlouho už je Malin střízlivá. Tak dlouho se jí daří vycházet s Jannem, vzdorovat touze těla i duše po alkoholu, tak šíleně dlouho vítězí v boji nad únavou životem.

Když se Malinini kolegové od linköpinské policie v čele se Zachariasem „Zekem“ Martinssonem a komisařem Svenem Sjömanem dozvěděli o smrti její matky, o náhlém infarktu, o tom, že Margarethu Forsovou převezou na pohřeb domů a že Åke Fors nejspíše prodá byt na Tenerife a přestěhuje se zpátky do Švédska, báli se, aby Malin nezačala znovu pít.

Ztráta matky je těžká pro každého, říkali si, tím spíš pro vyléčenou alkoholičku. Co když poruší svůj zaběhlý řád, otevře si láhev a opije se do němoty? Nebo nedej bože udělá něco horšího?

Malin je však ujišťovala, že mohou být klidní.

Se smutkem se dokáže vyrovnat. Pokud ovšem nějaký cítí.

Nakonec se ukázalo, že ji zařizování zaměstnalo natolik, že dokázala ten zatracený neklid udržet na uzdě. Telefonáty s otcem, organizace pohřbu, úklid bytu rodičů před otcovým návratem, rozhovor s farářkou… spousta vyřizování.

Své dceři telefonicky oznámila, že jí zemřela babička, hodinu poté, co se to sama dozvěděla. Tove zněla tak lhostejně, jak to dokáže jen puberťák. Ale uvažovala i prakticky, dokonce se ptala, jestli nepojedou za dědou na Tenerife. Pak však Malin zaslechla v jejím hlase náznak strachu.

„Nemáš doma nic k pití, že ne, mami?“

„Vodu a kolu, Tove.“

„Nedělám si legraci.“

„Slibuju, že nebudu pít, Tove.“

„Sliby nestačí.“

„Přísahám,“ odvětila Malin a uvědomila si, že smrt matky pro ni znamená příležitost získat zpět ztracenou důvěru své dcery.

Ihned se zastyděla.

Už dávno se smířila s tím, že hrubé násilí, vraždy a neštěstí druhých jsou její obživou, a tudíž svým způsobem i potěšením. Ale co je za člověka, když přemýšlí, jak smrt vlastní matky využít ve svůj prospěch?

Znovu dostala chuť na tequilu.

Zatoužila po nepřekonatelné síle alkoholu. Po opojení, v němž není místo pro city. Žízeň přicházela v jakékoliv situaci, bez ohlášení. Snažila se v těch záchvatech vysledovat jakousi logiku, určit vzorec, aby se mohla kritickým situacím vyhnout, ale marně.

Nemoc. Parazit. Nevypočitatelný virus přicházející kdy se mu zachce. Nauč se s ním žít jako s neviditelným postižením.

Ale v tu chvíli, u hrnce s tuřínovou kaší, po telefonátu s otcem a Tove byla žízeň silnější než kdy předtím, a tak Malin znovu udělala to, co už tolikrát předtím. Úmyslně si způsobila bolest, strčila prsty do vařící, právě rozmixované kaše. Cítila, jak moc to pálí, ale zase ne tolik, aby si poranila kůži.

Tovina hlava blízko Malininy, když sedí na lavici v kapli. Dokonale hladká pleť, na rozdíl od kůže většiny šestnáctiletých dívek bez pupínků a akné. V ruce svírá růži. Matka s dcerou si krátce pohlédnou do očí, nevědí však, co by jejich pohled měl vyjadřovat.

Jen pár metrů od nich leží jejich mrtvá babička a matka. Tovin dědeček, Malinin otec, právě kráčí k rakvi. Otočí se, na okamžik zaváhá, pak se nadechne, rozpláče se, cosi zašeptá a položí na rakev červenou růži.

Malin s Tove na sebe pohlédnou, jako by se ptaly, co si s touhle chvílí počít.

Teď je řada na Tove. Dojde k rakvi, a aniž by se snažila plakat, položí na ni bílou růži.

Beze slova se vrátí na své místo a Malin pohlédne na otce, pak znovu na Tove a přeje si, aby jim mohla číst myšlenky. Pak si ale všimne Janneho obřadně kráčejícího k rakvi, jako by všechno, co se tohoto jarního dne odehrává zde v kapli Vzkříšení, bylo divadlo, které je potřeba dohrát až do konce.

Kdy už to jen skončí, pomyslí si Tove a zavře oči. Nemá sílu dívat se na to, jak všichni ti staří lidé, které ani nezná, jeden po druhém přicházejí k rakvi a šeptají věci, které ona neslyší.

„Sbohem,“ řekne jeden z nich nahlas. Tove sebou trhne, otevře oči a koutkem vidí, jak dědeček pláče. Je jí ho líto, vždycky ho měla ráda. Ale babičku? Tu nikdy pořádně neznala. A pro člověka, kterého jste neznali, přece nemůžete truchlit. Dokonce ani máma nevypadá moc smutně, i když se o to zřejmě snaží.

Předstírá city.

Stejně jako všichni ostatní.

Vzpomene si na dopis, který očekává. Nikomu o něm zatím neřekla, neodvážila se. Hlavně ne mámě. Trochu se stydí za to, že zfalšovala její podpis.

Ale co.

Třeba bude mít radost?

Ne.

To není tak jisté. To vůbec není jisté.

Možná bude pěkně zuřit.

Při pomyšlení na dopis se Tove bezděky usměje. Ale tady se přece usmívat nesmí. Nikdo sice nevyžaduje, aby plakala, úsměv je však zakázaný.

Kaplí se rozezní žalm. Zvuk varhan se snaží zahnat zatuchlý vzduch, obdařit denní světlo teplem, jež mu chybí.

Malin tu byla naposledy na pohřbu jednoho zavražděného — osamělého obézního člověka, kterého svět opustil zřejmě už při narození.

Kráčí za otcem k východu a vidí, jak zdraví okolostojící.

Malin jim také kývá na pozdrav.

Pomyslí si, že tak se to asi dělá.

Dveře kaple se otevřou a v tom prudkém protisvětle se z otce stane cizí černý obrys, nad nímž jako by se vznášeli dva andílci s křídly a dívčími tvářičkami.

Jejich bílé obličeje jsou plné strachu.

Strachu tak velkého, že by se k nim Malin nejraději rozběhla, chytila je do náručí a objala.

Zamrká.

Oči si přivyknou na denní světlo a Malin vidí už jen otce. Cítí však zápach destilovaného strachu.

3.

MALIN A JEJÍ MATKA, V PRŮBĚHU DLOUHÝCH LET

Kdy jsem tě ztratila, mami?

Když jsi tehdy odešla? Byla jsi pryč, když jsem byla malá, že ano? Ale kde?

Na planetě Starej-se-sám-o-sebe. Chodili jsme za tebou s tátou, dokonce jsem ti směla sedět na klíně, ale nikdy ne déle než pět minut. Pak jsem buď byla moc těžká, nebo ti bylo horko, prostě jsem ti překážela. Jak jen může matce překážet vlastní dcera?

Tehdy jsem se od tebe odvrátila.

Upnula jsem se na tátu. To on mě vodil do kroužků, bral na fotbalové zápasy, chodil se mnou k holiči.

Že ano?

Viď, že ses o mě staral ty, tati?

Pamatuju si, jak jsem sedávala ve svém pokojíčku ve stureforské vile, kde jsme tehdy bydleli, a čekala na tebe, mami. Až přijdeš, řekneš mi něco hezkého, pohladíš mě po zádech.

Nikdy jsi však nepřišla.

A já jsem jen ležela na posteli, zírala do bílého stropu a nemohla usnout.

Jednou v noci, byla tehdy bouřka, jsem přišla za vámi do ložnice a stulila se k tobě pod peřinu. Bylo mi pět let.

Tys rozsvítila lampičku na nočním stolku.

Táta spal na druhé straně postele.

Podívala ses na mě.

Jen tu klidně zůstaň, řekla jsi. Bojíš se bouřky, viď?

Zhasla jsi a já cítila pod noční košilí tvé horké tělo podobné korábu překypujícímu lidským teplem. Usnula jsem.

Když jsem se ráno probudila, byla jsi pryč. Seděla jsi v kuchyni.

Ospalá, s kruhy pod očima.

„Vůbec jsem se kvůli tobě nevyspala,“ vyčetlas mi.

Od té doby už jsem nikdy v noci necítila tvé teplé tělo.

Málokdy ses zlobila, mami.

Jako bys neexistovala, i když jsi tu stále byla. Rozhodovala jsi, co si mám vzít na sebe, nebo ses o to alespoň pokoušela, chtěla jsi, abych byla více dívčí, tak se to tehdy slušelo. Nenáviděla jsem všechny ty sukně a šatičky, které ses na mě snažila navléknout.

Chtěla jsi, abych se cítila malá, nicotná, abych věděla, kde je moje místo.

Nejsi žádný génius, Malin.

Najdi si nějakého bohatého chlapa.

Možná bys mohla být učitelkou v mateřské školce. Na to by ses hodila. Ale měj se na pozoru.

Najdi si někoho z dobré rodiny.

Usilovala jsi o to, abych se stala součástí tvého neúspěchu, tvé neschopnosti přijmout svůj život i sama sebe.

Mělas v sobě tolik nenávisti.

Nenávidělas mě, mami? Připomínala jsem ti tvou realitu?

Tvá nepřejícná slova, když jsem přinesla vysvědčení.

To koketuješ s učiteli, nebo co?

A co teprve po narození Tove. Proklínalas mě za mou neopatrnost, jak jsem jen mohla otěhotnět? Tak mladá. Řeklas mi, že u vás doma nejsem vítaná a Tove také ne. Musela by ses prý přede všemi známými hanbou propadnout, že nedokážu udržet nohy u sebe.

Tove.

Sotva ses na ni podívala. Nikdy sis ji nepochovala. Byla pro tebe symbol ponížení, nehodila se do tvého obrazu dokonalého života.

Na obrazu ale nikdy nikomu nezáleželo, mami.

Mně záleželo na tobě.

Toužila jsem po tvé lásce. Ale v dospělosti už jsem o ni nestála, když se mi jí v dětství nedostalo. A ty bys mi ji stejně nemohla dát.

Milovalas vůbec někdy?

Čeho ses bála, mami? Bůh ví, jak moc jsem potřebovala tvou oporu, když jsem sama s dítětem odešla do Stockholmu na policejní akademii.

Táta za mnou občas jezdil.

Ty ale nikdy.

Ženská u policie. Kdo to kdy slyšel?

Propast mezi námi se s přibývajícími lety prohlubovala. Neláska zvítězila nad láskou a mně nakonec nezbylo nic jiného než na tebe zapomenout, mami.

Chybí mi matka, kterou jsem nikdy neměla, ale ty ne.

Znamená to snad, že jsem špatný člověk?

4.

Ve vzduchu je cítit zlověstný, pronikavý zápach spáleniny. To bude zřejmě ze stavby, odkud se před chvíli ozval výbuch. Jarní slunce jako by z toho pachu znervóznělo.

Malin si uprostřed dlážděné chodby vedoucí z kaple stoupne vedle otce a nejraději by ho objala. Je na něm vidět, že by tu radši nebyl.

Vítr si pohrává s korunou dubu, jehož rašící pupeny zatím neukázaly svá nejnabubřelejší gesta. Kmeny stromů sice vypadají mrtvé, ale ve skutečnosti překypují životem, celé město je v rozpuku.

Farářka se usměje, podá Malininu otci ruku a cosi mu tiše povídá. Pak ho za ruku uchopí Malin, na druhé dlani ucítí pevné sevření Toviných dlouhých měkkých prstů. Janne šel napřed, stojí u svého nejnovějšího auta, starého stříbrného jaguára, kterého si sám opravil, a vypadá, že by si nejraději zapálil, ačkoliv Malin ví, že nikdy nekouřil.

Otec se vyprostí z Malinina sevření. Ustoupí pár kroků stranou. Kolem pietně prochází zástup smutečních hostí a jeden po druhém mu potřásají rukou.

„Děkuju vám, že jste přišli.“

„Zvu vás k nám domů na kávu. Ulice Barnhemsgatan.“

„Budu rád, když přijdete.“

Smuteční hosté sice ještě nejsou tak staří, ale přesto jsou určitě rádi, že v rakvi leží někdo jiný než oni.

Malin si všimne vlaštovky letící nad měděnou střechou kaple a místo přítomných hostů si představuje své kolegy z vyšetřovacího oddělení linköpinské policie. Namísto statné ženy s obarvenými zrzavými vlasy si představí Svena Sjömana, svého dvaašedesátiletého nadřízeného. Za poslední rok nabral zpátky všechna kila, která předtím s námahou shodil, a při sebemenší námaze už zase heká tak, že Malin připadá, jako by se každou chvíli měl vydat na poslední cestu jako její matka.

Místo staršího muže s pleší vidí Johana Jakobssona, upracovaného, starostlivého otce dvou malých dětí, který je spokojen s rodinným životem v řadovém domku na předměstí.

Při pohledu na elegantního opáleného pána si Malin představí Börjeho Svärda, který si poté, co mu předloni zemřela manželka na roztroušenou sklerózu, oholil své pověstné kníry. Börje si zatím nikoho jiného nenašel, věnuje se jen svým psům, střelbě a práci.

Drobnou, kvůli kouření už značně seschlou stařenu nahradí v Malinině fantazii bláznivý Waldemar Ekenberg — původem z vedlejšího okrsku, muž činu se sklony k násilí, majitel drsného, panovačného hlasu.

„Upřímnou soustrast. Na kávu to k vám ale bohužel nestihnu. Byla to hodná ženská.“

Místo milého pána s ostře řezaným nosem a mžourajícíma očima si Malin představí svého nejbližšího kolegu Zekeho. Něčím jí ho opravdu připomíná — jeho oholenou hlavu a ocelový pohled, jímž svedl i krásnou Karin Johannisonovou z technického oddělení. Co na tom, že Zeke je ženatý a ona vdaná?

Poslední hosté se rozloučili.

Rozcházejí se k autům na parkovišti. Nikdo z nich se nepodobal Karimu Akbarovi, sotva čtyřicetiletému kurdskému šéfovi linköpinské policie. Karim už se vzpamatoval z rozvodu, dopsal svou kontroverzní knihu o integraci přistěhovalců a je často vidět v novinách i v televizi, vždy v perfektně padnoucím obleku a s dokonalým sestřihem. Má novou známost, státní zástupkyni, kterou Malin nemůže vystát. Podle ní to je zbabělá kariéristka, která jim nedávno v jednom případu ani nedovolila vyslechnout podezřelé z pedofilie.

To snad není možné, říká si v duchu Malin. Jsem na pohřbu své matky a místo truchlení fantazíruju.

Tove došla k Jannemu čekajícímu u jaguára.

Malin s ním vychází, snaží se, kvůli Tove.

Při společných setkáních nic moc neříká, nekomentuje, k ničemu se nevyjadřuje. Tak je to lepší. Zlobu, hořkost a osamělost člověk nejlépe zatají, když o nich nemluví.

Raději si povídají o Tove. O tom, co potřebuje koupit, kdo co zaplatí, jak a kde bude trávit volný čas, prázdniny.

Má Janne někoho?

Malin si ničeho nevšimla, nic neviděla ani neslyšela. Na tohle má nos. Ani Tove nenaznačovala, že by v domě na kraji lesa za Malmslättem vládla nová žena.

Malin vezme otce pod paží, vede ho na parkoviště a zeptá se:

„Přijde odpoledne na kávu hodně lidí?“

„Všichni kromě Dagny Björkqvistové. Ta jede ještě na jeden pohřeb do Skärblacky.“

Skärblacka.

Obec s největší spalovnou odpadu v celém Östgötalandu. Pach z ní se občas jako oblak snese až na Linköping.

Dnes však naštěstí ne.

Zato ten podivný, sotva znatelný puch spáleniny, jako po výbuchu. Malin na to raději nechce ani pomyslet: pach sežehnutého masa, strachu.

Může to být matčino tělo?

Krematorium je sice hned za kaplí, ale že by to šlo tak rychle a její kostru už polykaly zničující plameny? Že by se odér jejího spáleného masa šířil jako neviditelná stopa vzduchem?

To ne.

Kremace přece nemůže být tak brzy po obřadu.

Rakev stále ještě stojí na svém místě a Malin se náhle zachce rozběhnout se zpátky, otevřít ji, položit na matčinu tvář teplou ruku a říct: Sbohem, mami, odpouštím ti, ať už se mezi námi stalo cokoliv.

Zůstane však na parkovišti s otcem.

Dívá se za odjíždějícími auty a zažene představu rakve. Zapne si telefon s dotykovým displejem — jediná letošní investice do technického vybavení policistů. Po delším přemlouvání jí ho svěřil Karim Akbar. Nervózně přejíždí prsty po displeji. Jen co telefon vyhledá signál, začne zvonit.

Na displeji jméno Svena Sjömana.

Zrovna on?

Teď?

Vždyť ví, že jsem na pohřbu. Muselo se stát něco příšerného. Malin pocítí známé zachvění. Vzrušení, které se dostaví vždy, když tuší a téměř doufá v začátek nového, velkého, důležitého vyšetřování. Pak se však dostaví stud, tentokrát dvojnásobný — za radost z morbidní práce, a navíc v tuto chvíli.

Komu se tentokrát přihodilo něco zlého?

Ubodali se nějací opilci?

Nebo že by loupežné přepadení?

Děti?

Ti andílci s dívčími tvářičkami, které před chvílí viděla.

Panebože, ať to nejsou děti. Proti zlu a násilí páchanému na dětech se nelze obrnit.

„Tady Malin.“

„Malin?“

Svenův rozrušený, téměř zmatený hlas. Pak se ale ovládne.

„Vím, že volám nevhod, ale stalo se něco strašného. Na náměstí Stora torget někdo odpálil bombu. Pořádnou nálož. Spousta zraněných. Dokonce i mrtví. Je tu děsný zmatek a…“

Malin slyší Svenova slova, ale uniká jí jejich význam. Co mi to říká? Aniž by to věděla, poví:

„Hned jsem tam.“

Otec na ni pohlédne, slyší její slova a ví, že se něco přihodilo. Zdá se, že má strach, ale jen klidně kývne hlavou, jako by říkal: Já to zvládnu. V jeho pohledu je však ještě cosi jiného, jakási starost a zároveň podivný náznak úlevy, který Malin nechápe, ale cítí, že je důležitý.

„Přijeď rovnou na náměstí,“ řekne Sven.

„Budu tam za pět minut. Možná deset,“ odvětí Malin.

Zavěsí, upraví si černé šaty a rozběhne se k Jannemu a Tove.

Janne nasadí znepokojený výraz, dívá se na ni podezřívavě a se zvednutým obočím, když se k němu poklusem blíží, dlouhé šaty jí brání v rychlejším běhu.

Určitě si všiml, že telefonovala a přepnula na své profesionální já.

Jestli teď na náměstí potřebují nějakého hasiče, pak je to Janne.

Jak to tam asi vypadá?

Jako ve válce. Utržené údy, krev a křik. To všechno Janne dobře zná. Rwanda — Kigali. Bosna. Súdán. Jmenujte mi jedinou oblast zasaženou nějakou katastrofou, kde dosud neuplatnil svou potřebu pomáhat druhým.

„Musíme jet. Potřebujeme tě tam,“ řekne Malin a chytí ho za paži. Pak jim zběžně vysvětlí, co se stalo, a Tove s klidným výrazem ve své krásné dívčí tváři řekne: „Jen jeďte, já se o dědu postarám. Zvládneme to sami. Tohle je důležitější.“

„Díky,“ řekne Malin a otočí se k Tove zády. Má pocit, jako by to udělala už tisíckrát.

Dojde k nim otec.

„Tati, to bylo z práce, stala se hrozná věc, musím jet.“

„Jen jeď,“ pobídne ji otec bez zaváhání. „U nás stejně nebude moc zábava.“

Nezeptá se, co se stalo, a zdá se, že ho to ani nezajímá.

O minutu později sedí Malin v novém bílém služebním volkswagenu, vedle ní na sedadle spolujezdce Janne.

Otec s Tove pojedou jaguárem.

Paprsky jarního slunce prohřály vzduch v autě jako pouštní bunkr. Ve zpětném zrcátku vidí Malin svého otce a dceru stojící na parkovišti před kaplí. Objímají se a Malin nevidí, jestli pláčou. Snad ne. Snaží se přesvědčit sama sebe, že si jen navzájem dodávají sílu, aby opět získali kontrolu nad zbytkem dne a nad všemi následujícími dny.

Janne se zhluboka nadechne a odkašle si.

„Vím, co výbuch dokáže udělat s lidským tělem, Malin. Připrav se na nejhorší.“

5.

Dva šedobílí holubi klovou do čehosi, co vypadá jako kus masa. Lidského masa? Tkáň z těla roztrhaného na kusy ještěřími zuby ostrými jako břitva.

Dlažbu náměstí Stora torget pokrývá prach a nepořádek. Spolu se stovkami růžových okvětních lístků tulipánů kolem Malin prolétne i špinavá papírová cedule s oranžovým, ručně psaným nápisem „Sleva“.

Je to na zemi opravdu maso?

Blíží se k té věci ležící na dlažbě asi deset metrů před lékárnou. Zdvihne ruce, aby odehnala holuby. Přece do toho nemůžou jen tak klovat.

Vypadá to jako…

Ne. Ať to není pravda.

Ne, ne, ne.

Když pomalu přichází k tomu, co by raději neviděla, závan větru jí nadzvedne černé šaty.

Zaparkovali s Jannem před barem U Hamleta. Sice odtamtud dohlédli skoro až k náměstí, žádné stopy výbuchu však neviděli. Ani lidi. Vystoupili, rozběhli se vstříc neštěstí a jediné, co slyšeli, bylo všeobjímající ticho.

Třeba se mi ten Svenův telefonát jenom zdál? Co když k žádnému výbuchu vůbec nedošlo? Možná to ani nebyla bomba, jen prasklé plynové potrubí. Ale plyn už se přece v Linköpingu dávno nepoužívá, ne?

Doběhli až k náměstí.

Zpomalili, jako by chtěli uklidnit srdce, obrnit se, připravit, přepnout na profesionální režim.

Na dlažbě před obchodem s obuví a trafikou se povalují úlomky skla z rozbité výlohy. Zřetelně cítí pach spáleného masa a vlasů, ale neslyší žádný křik.

U nákupní pasáže zahnuli za roh a před nimi se otevřelo náměstí.

Při pohledu na tu spoušť se Malin málem skácela k zemi. Musela se zastavit a popadnout dech, zatímco Janne běžel dál k sanitkám a požárním autům, které vjely na náměstí z druhé strany.

Hasiči a záchranáři procházeli mezi zraněnými s ovázanými krvácejícími hlavami a přikrytými hliníkovými fóliemi. Někteří z nich telefonovali, jistě se svými blízkými.

Malin náhle pocítila podivné nutkání zavolat Tove, přestože se s ní rozloučila teprve před pár minutami.

Všude kolem střepy, nepořádek a prach. Převržený květinový stánek, všude plno tulipánů. Mezi tím vším sem a tam pobíhal bílý chrt s krvácejícími tlapkami. Bílí a šediví holubi létali nízko nad zemí, jako by se prohlíželi v té spoustě roztříštěného skla. Všechna okna hotelu vedoucí na náměstí vysklená, rozbitá na milióny střepů. V přízemí prázdná hotelová restaurace a bar, vydané napospas větru. Jako by na zem sestoupil bůh a oznámil příchod soudného dne.

Malin zavřela oči.

Opět ucítila zápach spáleného masa a látky.

Strážníci v uniformách natahující policejní pásku.

Snažila se tomu výjevu přivyknout, pochopit ho, přimět oči smířit se s ostrým jarním sluncem a pohledem na bledé, neopálené lidi připomínající mrtvoly, v porovnání s nimiž krev na dlažbě vypadala ještě rudější než obvykle.

Prodavač párků.

Ze slunečníku nad jeho vozíkem zbyla jen holá ocelová konstrukce.

Ohřívací nádoby rozházené po zemi. Pergoly odváté ze zahrádek. Jako by se nebe proměnilo v obří ústa, která nasála všechen vzduch a vzápětí zasypala milióny střepů obyvatele Linköpingu užívající si jarního slunce na největším náměstí ve městě.

U budovy bývalého okresního soudu stojí dvě hlídková policejní auta. Před bankou SEB zeje místo bankomatu černá díra. Nikde však žádné cáry peněz, ohnisko výbuchu zřejmě všechny bankovky pozřelo.

Že by se někdo snažil vyhodit do povětří bankomat a trochu to přehnal?

Ne.

Takový případ už v zemi nezaznamenali desítky let. Když chce někdo krást z bankomatu, raději si zkopíruje údaje z platební karty nebo si nejprve zjistí PIN a kartu pak ukradne.

A ten výbuch byl na jeden bankomat až moc silný. Ale co když se jedná o nezdařené loupežné přepadení?

Bezpečnostní kamery nad bankomatem kupodivu vypadaly, že jsou nepoškozené. Pod nimi vysklená okna, pár ocelových rámů se dokonce vlivem výbuchu rozteklo.

Převrácená jízdní kola s roztrhanými dušemi.

Kde je Sven? Zeke? Börje? Johan? Waldemar?

Malin si promnula oči, nikoho z kolegů neviděla, ale bylo jí jasné, že tu někde v tom klidu po bouři musejí být.

V bance ticho a prázdno. Na rohu u kavárny a galerie Passagen hlouček zvědavců. Na vedlejším domě bankomat Obchodní banky, neporušený.

Proč? Protože Obchodní banku na rozdíl od banky SEB nikdo nemůže vinit z finanční krize? Protože se k zákazníkům chovají fér? Malin si vzpomněla na Anniku Falkengrenovou, výkonnou ředitelku banky SEB, která v roce, kdy propukla krize, vydělávala dvacet miliónů ročně, a ještě si chtěla pevnou složku mzdy navýšit. Za jejího ředitelování byla spousta lidí uvržena do zkázy, ona však bezostyšně hrabala dál.

Upírka v krásných šatech popíjející šampaňské na zámku ve stockholmské vilové čtvrti Djursholm.

Malin by se ani nedivila, kdyby ji někdo chtěl vyhodit do vzduchu. Ji a všechno, co symbolizuje.

Malin se v posledních pár letech občas chtělo z chamtivosti ředitelů bank zvracet. A není sama. Měli by jít žebrat na ulici, jako mnozí jiní, kterým nic jiného nezbývá.

Proč jsou tu ti čumilové? Tak blízko banky.

Co když to byl teroristický útok? Co když za chvíli vybuchne další bomba?

Převrácený dětský kočárek.

Dokáže se mnou vůbec ještě něco otřást? Pomyslí si Malin při pohledu na holuby klovající do čehosi, co by raději neviděla.

Několik hasičů přikrývá žlutou plastovou fólií kusy lidského masa. Noha. Nožička. Oko, obličej. Co se kurva vlastně stalo? Co se to sakra děje? Dva roztrhané obličeje. Ne.

Štěkot chrta. Otřepe si tlapky, až na rozbité sklo a dlažbu stříká krev. Vtom Malin spatří mohutnou postavu Börjeho Svärda. Uchopí vodítko, klekne si a přitáhne psa k sobě, hladí ho a uklidňuje.

Nevolnost.

Žízeň.

Mají U Hamleta otevřeno? Teď by přišlo vhod pivo a tequila. Ti zatracení holubi ne a ne přestat klovat, už jsou tu zas.

Do sanitky před hotelovým vchodem přinášejí záchranáři nosítka, z nichž se táhne hadice od kapačky. U baru stojí doktor, Malin ho zná od vidění. Na sobě modré zakrvácené tričko.

Holubi.

Znovu k nim vykročí.

Zachovej chladnou hlavu, Malin, uklidni se, vzpamatuj se. Zahlédne Janneho, přes nový oblek si natáhl žlutou goretexovou bundu, klidně a systematicky ošetřuje dva zraněné studenty, na které se dosud nedostalo. Ovazuje jim rány na rukou, mluví na ně. Malin vidí jeho pohybující se rty, a ačkoliv neslyší, co říká, ví, že je to stoprocentní profesionál, dodává lidem pocit bezpečí, aby předešel traumatickému šoku. Znovu ji popadne touha zaskočit k Hamletovi.

To ale přece nejde.

Holubi.

Klovající do masa, kůže, vlasů, dětských vlásků. Malin se k nim rozběhne, ruce rozpažené jako dravý pták.

Jak nedůstojné.

Holubi se vznesou k nebi a připojí se k hejnu nízko letících vlaštovek.

Malin se zastaví u věci, do které klovali.

Klesne na kolena.

Narovná si černé šaty.

Cítí, jak se jí sevře žaludek, zvracení se jí však podaří potlačit.

Popálená tvář. Krásná dětská tvářička, odtržená od hlavy a lícní kosti naprosto zničující silou.

A oko. Pořád ještě na svém místě, ve tváři, otevřené, jako by snad ještě vidělo.

Malé hnědé oko zírající na Malin, jako by jí chtělo něco říct, o něco ji poprosit.

Odvrátí pohled.

Zavolá na hasiče se žlutou plastovou fólií.

„Tady. Tady to přikryjte.“

Vidíš mě, Malin Forsová? Nebo moji sestřičku?

Nevím, neodvažuju se podívat na to, co ze mě zbylo. Z nás obou.

Bylo nám šest, Malin.

Šest let.

Jak může být život tak krátký?

Chceme víc.

Možná bys nám v tom mohla pomoct, Malin. A kde je vlastně tatínek? Proč tu není s námi? Měl by tu přece být, chceme ho vidět. Maminka tamhle v sanitce k nám má také blízko, že?

Bojíme se samoty, tmy a bílého, zakrváceného, tančícího psa. Odveď ho pryč, Malin, odveď ho odtud.

Otočila ses a odcházíš náměstím, nevydržela jsi pohled na tu tvářičku a oko. Pod nohama v černých lodičkách cítíš křupající sklo a v duchu se ptáš, kolik je tu asi mrtvých. Dvě holčičky? Nebo je obětí víc?

Všechno víme, Malin, čteme ti myšlenky, přestože je nám teprve šest let. Najednou jsme vševědoucí, známe řeč myšlenek, díky níž víme, že vlastně nevíme nic, a to nás děsí. Máme takový strach, až ho můžeš slyšet hvízdat ve vzduchu. Jako zvuk píšťalky na psy — slyšitelný, a přece ne.

Máš také strach, viď? Bojíš se, co s tebou tenhle výbuch udělá. Děsíš se své touhy po průzračnosti, kterou by naše násilná smrt mohla způsobit a zase probudit vše, co víš o zlobě.

Bylo nám šest let, Malin.

Šest let.

Pak jsme zanikly. Ty víš, že se to může týkat i tebe, Malin.

Proto nás miluješ, viď? Protože ti můžeme dopřát klid. Stejný klid, jaký můžeš dát ty nám.

Sven Sjöman se opírá o auto. S černou karosérií v pozadí vyniká jeho profil a hluboké vrásky na čele, které jeho rysům dodávají výraz tvrdosti, neoblomnosti a rozhodnosti.

Navzdory navenek klidnému vystupování jsou všichni policisté rozčilení.

Zeke kývl na Malin, jako by říkal: Nazdar, parťáku, vzhůru do práce. Malin mu pozdrav opětovala a v duchu si pomyslela: Co bych si bez tebe počala, Zeke? Dokázala bych dál dělat tuhle práci, kdyby se ti něco stalo?

Zeke jako by nasával pachy náměstí, tvrdýma zelenýma očima přejíždí po té spoušti.

„Minimálně dva mrtví,“ oznámí Malin. „Dvě malé děti.“

Zeke zavrtí hlavou, zavře oči.

„Jedna těžce raněná,“ dodá Sven.

„A zraněných celkem?“ zeptá se Malin.

„Kolem třiceti,“ odvětí Sven. „Ale většinou nic vážného. Hlavně řezné rány, které sice vypadají děsivě, ale nic to není.“

„To nezní moc dobře,“ konstatuje Zeke. „Říkalas dvě děti? Kolik jim bylo let?“

„Zatím nevíme,“ odpoví Malin. „Ale viděla jsem dost na to, abych mohla říct, že zemřely minimálně dvě děti. Právě dorazila Karin se svými kolegy, to je jejich práce.“

Koutkem oka Malin zahlédne krásnou Karin Johannisonovou ze Státní kriminálně-technické laboratoře. Blíží se ke žlutým plastovým fóliím na zemi, pod nimiž leží dětská tvářička.

„Myslíte, že hrozí další výbuch?“ zeptá se Malin. „Tak to přece při teroristických útocích bývá. Nejprve jeden výbuch, a když se pak lidé v panice na místě shluknou, přijde další.“

„Tak to bylo i na Kuta Beach na Bali,“ přikývne Zeke.

„Musíme odtud dostat ty čumily,“ rozhodne Sven. „Rozšířit uzavřenou zónu, prohledat to tu se psy a odvézt zraněné. Vyslechnout všechny, kteří mohli něco vidět.“

„Ale kdyby chtěl někdo odpálit další bombu, už by to nejspíš udělal,“ řekne Malin.

„Víme vůbec jistě, že to byla bomba?“ zeptá se Zeke. „Nešlo třeba o něco jiného?“

„Jako třeba co, sakra?“ opáčí Sven a Malin si uvědomí, že ho neslyšela klít už minimálně deset let, pokud vůbec někdy. Vidí, jak se mu do očí vkrádá strach. Člověk by řekl, že po pětatřiceti letech u policie už musel vidět a slyšet všechno. A pak tohle. Bomba odpálená za bílého dne na největším náměstí ve městě. Kde začít? A kde skončit? Jak ochránit obyvatele? A jak chránit sám sebe, kolegy vykonávající jejich práci? Není tenhle úkol nad jejich síly?

„Třeba únik plynu,“ odpoví Zeke klidně.

„V Linköpingu se už deset let plynem netopí.“

„A co když se někdo snažil vyhodit do vzduchu bankomat?“ nenechá se odbýt Zeke. „Nebo vyloupit banku?“

„Na to byl ten výbuch zatraceně silný,“ zavrtí hlavou Sven. „I když jeden nikdy neví. Ale před chvílí jsem v bance byl a žádný pokus o přepadení prý nezaznamenali. Zaměstnanci jsou v šoku, měli bychom je co nejdřív vyslechnout.“

„Přepadení to nebylo,“ řekne Malin. „To všichni tři víme.“

„Nevolal k nám někdo a nenahlásil bombu?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Sven.

Malin si všimne černého mercedesu, který strážníci pustili přes policejní zátarasy. Zaparkuje u kina na ulici Ågatan.

Z auta vystoupí Karim Akbar, šéf linköpinské policie, v černém obleku s bílými proužky a perfektně padnoucí růžové košili.

Malin se znovu rozhlédne po náměstí a vidí, že mezi zraněnými, kteří jsou stále ještě za policejní páskou, se proplétají novináři v čele s Danielem Högfeldtem, reportérem místního deníku Östgöta Correspondenten.

Proč je odtud ještě nikdo nevyhodil?

Slyší tlumené mumlání a cvakání fotoaparátů, vidí blikající červená světélka televizních kamer. Pak se ozve Karimův hlas:

„Tohle bude historicky naše největší mediální událost. Už začala invaze novinářů.“ Malin by mu nejraději vlepila pohlavek a zařvala: Umřely tu děti, roztrhalo je to na kusy, a ty myslíš jen na média!

„Karime,“ řekne Sven klidně. „Podle všeho tu dnes někdo odpálil bombu. Máme tu dvě mrtvé děti a spoustu zraněných, z toho jednu ženu těžce. Teď není vhodná doba starat se o média.“

Karim pozvedne obočí.

„Tak jsem to nemyslel,“ ohradí se a vzápětí dodá: „Může dojít k dalšímu výbuchu? Co když je to teroristický útok mezinárodních rozměrů?“

„To nemůžeme vyloučit,“ odvětí Malin.

„Tak koukejte dostat ty lidi pryč odtud,“ poručí Karim. „Hned.“

S těmi slovy vykročí k hloučku uniformovaných strážníků u hlídkového auta, které před chvílí přijelo.

„Poslouchejte mě,“ zavolá.

„Co to jen může být?“ zeptá se tiše Sven a zatáhne břicho. „Co myslíš, Malin?“

Malin pokrčí rameny.

„Nemám tušení.“

„Zeke?“

„Obyčejné přepadení to asi nebude. Ani žádná klukovina. To je jasné. A kdyby chtěl někdo vykrást bankomat, udělá to v noci a ne teď, když je kolem spousta lidí. Kdepak, to bude něco jiného.“

Všichni tři stojí chvíli mlčky.

Pak Zeke opět promluví:

„Radši na to nechci ani myslet, ale co když má Karim s tím teroristickým útokem pravdu? Co když to byli islamisté? Ale proč sakra zrovna v Linköpingu?“

Znovu se rozhostí ticho.

To je fakt, myslí si Malin. Proč by někdo odpaloval bombu zrovna v Linköpingu? Ale co my vlastně víme? Panelákový byt v Skäggetorpu, Rydu nebo v Berze může být stejně dobře sídlem teroristické skupiny jako byt na přistěhovaleckém sídlišti Rosengård v Malmö, v Madridu či na jižním předměstí Paříže.

Strážníci, jimž Karim nařídil vykázat z náměstí všechny novináře, fotografy a zvědavce, se chopili svého úkolu. Mladý šéf místní policie získává kontrolu nad situací. Tohle se člověk z žádné příručky nenaučí, pomyslí si uznale Malin.

Může mít Karim jakožto Kurd z křesťanské rodiny podezření na islámské teroristy? Zřejmě ano. Jakou víru vyznává většina Kurdů? Jsou to šíité? Nebo snad sunnité?

Záchranáři a požárníci odvádějí poslední zraněné. Börje Svärd kráčí k náměstí Hospitalstorget, na vodítku chrta.

Za chvíli už jsou všechny přístupové cesty k náměstí zataraseny modro-bílou policejní páskou.

„Co to sakra mohlo být?“ opakuje Sven.

Všichni tři cítí, jak se jim tělem šíří ochromující jed pasivity, proti němuž jsou bezmocní. Od dnešního dne by čekali cokoliv, jen tohle ne. Jako by jim zlo, které se dostalo na svobodu, připadalo cizí — podivným, téměř nadpřirozeným způsobem. Jako by jim dnešní den naložil na ramena příliš velkou zodpovědnost, ještě než vůbec stihli cokoliv vykonat.

Pohlédnou na sebe, v očích tutéž otázku: Kde sakra začneme?

„Jaký byl pohřeb?“ přeruší mlčení Sven.

„No jo, jaké to bylo, Malin?“ přidá se Zeke.

Malin jim věnuje nechápavý pohled, chvíli těká očima z jednoho na druhého, na tak pitomou otázku odmítá odpovědět. To si vážně myslí, že má teď čas přemýšlet o pohřbu?

„Povoláme do služby, koho můžeme,“ rozhodne Sven. „Všechny, kteří mají volno. Johana, Waldemara. Úplně všechny. Tím začneme.“

Sven ukáže na náměstí, na vysklená okna hotelu.

Vypadá unaveně, pomyslí si Malin. Poprvé v životě působí opravdu staře.

„Ještě se tu chvíli zdržíme a vyslechneme co nejvíce svědků,“ pokračuje Sven. „Aronssonové dám pak za úkol předvolat k výslechu všechny, kdo byli v době výbuchu poblíž náměstí. Jak už jsem řekl: žádný pokus o přepadení jsme nezaznamenali. Zaměstnanci banky čekají uvnitř, v zasedací místnosti. Když jsem tam před chvílí byl, vypadali klidně, zdá se, že nikdo z nich nebyl zraněn. Výbuch směřoval ven. V rychlosti jsem mluvil i s ředitelem pobočky. Nevšiml si ničeho zvláštního, jen že prý to byla rána jako z děla, úplně zčistajasna.“

Malin zvoní v uších.

Tichý, vysoký tón. Co to jen může být?

„Slyšíte to?“ zeptá se Malin. „Co když je to další bomba?“ vyhrkne.

Ostatní na ni vyděšeně pohlédnou.

Zaposlouchají se.

„Já nic neslyším,“ řekne Zeke.

Sven zavrtí hlavou.

Zvuk náhle utichne, jako by ho pohltily prázdné pokoje hotelu.

Holubi se vrátili.

Klovají do žluté fólie zakrývající části dětských tělíček. Slunce si prorazilo cestu mezi domy. V jeho paprscích se zaleskne rozbité sklo a Malin si pomyslí: Co se to jen dostalo na svobodu a rozkvetlo v černý květ?

Zlo plné síly rašící z kořenů hluboko pod zemí?

Pak se ozve jiný zvuk.

Vysoké monotónní pískání vycházející z černého kufříku, který výbuch zřejmě odmrštil k hotelové terase. Poblíž stále ještě postává pár zvědavců.

Zekeho i Svenovy oči potemní, objeví se v nich strach.

„Kurva,“ vykřikne Zeke. „Do prdele.“ Vrhne se ke kufříku. Malin si všimne Janneho řítícího se z druhé strany náměstí, očividně se stejným úmyslem.

6.

Zeke popadne černý kufřík.

Malin vykřikne: „Ne! Nedělej to!“

Zeke chce nejprve kufřík zalehnout, zeslabit výbuch vlastním tělem.

Je to sice proti všem předpisům, ale kdo by se na ně v takové chvíli ohlížel?

Opuštěné zavazadlo by správně měli rozstřílet.

Zeke přesto vezme kufřík do rukou.

Napřáhne se, chce ho odhodit co nejdál od lidí.

Zvuk však zničehonic utichne.

Zeke se zarazí a podá kufřík Jannemu. Ten rozepne zip.

Strčí dovnitř ruku.

Zeke vidí, jak Jannemu na čele vyrašil pot. Všimne si, že se k nim blíží Malin.

Oblečení.

Knížky.

A iPod.

Také mobilní telefon. Janne jim ukáže displej. Zmeškaný hovor.

„To je pěkně divné vyzvánění,“ ušklíbne se a položí kufřík na zem. O pár vteřin později se z hotelu vynoří muž středního věku. „To je můj kufr,“ řekne. „Seděl jsem uvnitř v baru. Nejspíš ho sem odmrštil ten výbuch.“

Na místo mezitím dorazili Johan Jakobsson a Waldemar Ekenberg. Spolu s Malin, Zekem, Börjem Svärdem a Svenem Sjömanem teď systematicky vyslýchají všechny lehce zraněné, o kterých záchranáři usoudili, že mohou jít po výslechu domů, aniž by jim hrozil traumatický šok. Mezi vyslýchanými jsou i přihlížející, které sem přilákal hluk a cizí neštěstí. Zpráva se šíří městem rychlostí tlakové vlny.

Musejí vyslechnout úplně všechny.

Mohli si všimnout něčeho důležitého. Kam je asi tenhle případ zavede?

Johan nejprve vypadal šokovaně. Zvláště když mu pověděli o mrtvých dětech, které byly skoro stejně staré jako jeho vlastní. Börje byl od začátku podivně klidný. Waldemar se jako obvykle nenechal vyvést z míry. V koutku úst cigaretu a v očích přátelský výraz, který dokáže nasadit v případě potřeby. Malin ví, že jeho manželka před pár měsíci přišla o práci. Firma Rex components, kde pracovala, propouštěla ve velkém. Ale nezdá se, že by to Waldemara nějak zvlášť tížilo.

Zeke je stejně věcný jako obvykle, a přece rozčilený. Vypadá, jako by se chtěl mstít, jako by se mu nedařilo zachovat si profesionální odstup, jako by byl součástí hmoty stlačené při výbuchu. Malicherný a velkorysý zároveň.

Tisíce otázek.

A stále tatáž odpověď.

„Viděl jste něco podezřelého?“

„Ne.“

„Co jste dělala těsně před výbuchem?“

„Pila jsem kávu, ničeho zvláštního jsem si nevšimla.“

„Nic nevím.“

„Nic jsem neviděl.“

„Byla jsem zvědavá, tak jsem se sem přišla podívat.“

Všichni mají v očích a v těle tentýž strach. Co se tu vlastně stalo? Vytěsnění a uvědomění tvoří jednolitou hmotu projevující se strachem, ne však dostatečně velkým na to, aby udržel z dohledu zvědavce. Jako po jedenáctém září. K místu, kde stávaly mrakodrapy a kde zemřely tisíce lidí, také proudily davy čumilů. I z televizních záběrů bylo patrné, že zvědavost zvítězila nad strachem.

Malin vyslýchá jednoho po druhém.

Studentka s náplastí na čele, jen o pár let starší než Tove.

„Šla jsem do Mörnersu na kolu. Měla jsem namířeno do knihovny, musím se učit, ale nejdřív jsem si chtěla užít trochu sluníčka. Řekla bych, že ta bomba vybuchla tamhle před bankou. Nevím proč, ale prostě mi to tak přišlo. Co myslíte, že se stalo? Kdo mohl něco takového udělat?“

„To se právě snažíme zjistit,“ odvětí Malin a uvědomí si, že dívka neoplývá bůhvíjakou důvěrou ve schopnosti policie.

Uplyne pár hodin. Všichni lidé na náměstí jsou už vyslechnuti. Stejně tak zaměstnanci banky, včetně ředitele pobočky. Několik úředníků již odjelo domů k rodinám.

S výslechy pomáhali i strážníci. Nejistě, téměř až vystrašeně procházeli se zápisníkem v ruce mezi obyvateli Linköpingu a dostávalo se jim stejné odpovědi jako Malin a jejím kolegům z vyšetřovacího týmu.

Nikdo nic neviděl, nikdo nic neví.

Aronssonová zařídila, aby vyslechli i zraněné, které už sanitky odvezly do nemocnice, a všechny ostatní, o nichž vědí, že se v době výbuchu nebo těsně po něm zdržovali na náměstí.

Malin se prodírá tou spouští, pod nohama jí křupe sklo. Karin Johannisonová zatím ohledává prostranství před bankou, pátrá po případných stopách.

Všude spousta policistů.

V takové chvíli nejsou úsporná opatření, k nimž se v posledních letech museli kvůli krizi uchýlit, vůbec patrná. Teď není vhodná chvíle myslet na rozpočet. V Linköpingu by však bylo policistů potřeba mnohem více, zejména na oddělení pro prevenci a potírání domácího násilí. Jen směšně malá část případů pohlavního zneužívání dětí skončí u soudu. Pouhé jedno ohlášené zneužívání z deseti vede k soudnímu procesu.

To je přece nepřípustné, myslí si Malin. Děti musíme chránit. Co je to za společnost, když jim nedokáže zajistit ochranu?

Tvářička. Dětská tvář.

Kdo jsi? ptá se v duchu Malin a kráčí ke Svenovi.

Strach v jeho očích už vystřídal klid a cílevědomost zkušeného profesionála.

„Vrátíme se zpátky na stanici,“ řekne Sven. „Svolám poradu. Potřebujeme si ujasnit, co vlastně víme.“

Malin nejprve projela ulicí Barnhemsgatan, kde dříve bydleli její rodiče, aniž by zpomalila. Cítila nutkání být co nejrychleji na služebně, v budově bývalých kasáren. Pak však zabrzdila a otočila auto do protisměru.

Musím domů. Za Tove a za tátou, na tu kávu. Je to má povinnost.

Zaparkovala u bývalého autobusového nádraží. Minula bezdomovce přehrabujícího se v odpadkovém koši. Za posledních pár let jich ve městě povážlivě přibylo. Prošla kolem hloučku pubertálních dívek v minisukních a o něco staršího chlapce v péřové bundě.

Dokonce i tady cítila ve vzduchu náznak spáleniny smíšený se zápachem psích výkalů z botanické zahrady, které se páníčkům v zimě nechtělo sbírat a jejichž odér se teď line jarním vzduchem.

Z ulic ještě neodklidili posypový štěrk. Chodník je zrádně kluzký, jako připomínka toho, že mráz dosud není daleko. Bylo by pošetilé chtít uniknout zimě.

Teď stojí Malin v obývacím pokoji rodičů, u okna, které kdysi zdobily dnes už dávno uschlé květiny. Rozhlíží se po bytě, z kuchyně slyší hlas otce a Tove.

Všichni hosté už odešli.

Ucítí tučnou, dusivou vůni sušenek a chlebíčků a přepadne ji hlad.

Otec stojí v kuchyni u dřezu a umývá starý porcelánový servis. Tove nádobí utírá.

„Nemáš hlad? V ledničce je jídla dost,“ usměje se na Malin otec a jí se opět zdá, že se mu ulevilo. Cítíš se volný, tati? Že je to tak?

„Díky. Nemám hlad,“ zavrtí hlavou.

„Něco bys měla sníst,“ napomene ji Tove. „Jen si dej.“

Malin otevře ledničku a uzobne pár krevet z chlebíčku.

Přímo před očima láhev mandarinkového likéru.

Pocítí bodnutí u srdce. Ovládne se a řekne:

„Tove, tyhle sušenky v plechovce jsi jako malá zbožňovala.“

„To nemyslíš vážně?“ ohradí se Tove. „Neznám nic odpornějšího, než jsou tyhle sušenky.“

Otec se zasměje, ale rychle se zarazí.

„Ve čtvrtek máme schůzku s právníkem kvůli pozůstalosti,“ řekne. „Jmenuje se Strandkvist. Očekává nás ve dvě hodiny u sebe v kanceláři. Ulice S:t Larsgatan, číslo dvanáct. Musíme tam jít.“

Samozřejmě že tam musíme jít, říká si v duchu Malin. Sice ví, že všechno zdědí její otec, a přece proti své vůli pocítí osten chamtivosti. Alespoň část z těch pár miliónů, které rodiče určitě dali za byt na Tenerife, by se hodila.

Chci.

Dejte mi.

Moje.

Lidská chamtivost je nejlepším přítelem zla. Kašlu na to zatracené dědictví.

„To zvládneme,“ řekne Malin, když se jí konečně podaří zaplašit neposlušné myšlenky. „Vždyť je to jen formalita.“

Otec přikývne a pokračuje:

„O to nejde, chci říct…“

„Chápu, že to pro tebe musí být nepříjemné,“ přeruší ho Malin. „Ale vždyť tam půjdu s tebou. To zvládneme, uvidíš.“

„Mám jít s vámi?“ zeptá se Tove.

„To nemusíš,“ zavrtí hlavou otec. „Hotovo,“ řekne pak a zastaví tekoucí vodu.

Tove přikývne a odloží utěrku.

„Musím zpátky na stanici,“ omluví se Malin. „Máme plné ruce práce.“

Nikdo z nich se zatím o výbuchu ani slovem nezmínil.

Jako by to, co se stalo jen pět set metrů odtud, patřilo do jiného světa.

„Jasně,“ přikývne Tove. „Viděli jsme zvláštní zpravodajskou relaci na Östnyttu. Je to s těmi dětmi pravda?“

V jejím hlase není strach.

Ani touha po senzaci.

Jen zvědavost. Moc dobře ví, jakého zla je tenhle svět schopný, na svůj věk je s tím až příliš srozuměná.

„To ti nemůžu říct.“

„Tak co vlastně víte? Něco mi snad říct můžeš, ne?“

Malin si uvědomí, že vlastně neví vůbec nic, jen to, že se nesmějí nechat strhnout panikou, že šok města a jeho obyvatel z dnešních událostí se nesmí přenést na policisty. Musíme si zachovat chladnou hlavu, říká si Malin. Bude to těžké, ale musíme to dokázat. Kdo ví, co si Karim vezme do hlavy?

Malin nechá svou dceru a otce v kuchyni mezi světle zelenými skříňkami, které zřejmě byly před dvaceti lety v módě.

Zdá se, že vy dva si spolu náramně rozumíte, pomyslí si, když spěšně sbíhá ze schodů.

Åke Fors se dívá za svou dcerou z okna.

Jako by ji pohltilo jaro. Žluté krokusy na louce jako by se k ní nakláněly, chtěly jí být nablízku, jako by je mohla ochránit před nejistou budoucností.

Pan Fors prsty přejede po listu jedné z květin na okně a pomyslí si, že jí to prostě nedokáže říct, že se to tajemství bude muset dozvědět až na schůzce s advokátem. Nechá tomu volný průběh a ono to nějak dopadne. No ne?

Malin prochází kolem Janneho jaguára a její blond vlasy vypadají v ostrém světle jako svatozář.

Dívá se za svou dcerou a v duchu jí říká:

Nemáš ani tušení, Malin, jaká bomba zanedlouho zasáhne tvůj život. Jen doufám, že mi to dokážeš odpustit.

Když Malin ve čtvrt na čtyři otevře jako poslední ze členů vyšetřovacího týmu dveře do zasedací místnosti, bílá magnetická tabule je už téměř celá popsaná.

Stále ještě si nepřevlékla smuteční šaty.

Uvědomí si, jak moc se sem nehodí. A navíc jsou celé zašpiněné.

Všichni kolegové už se z náměstí vrátili a sedí kolem oválného stolu.

V zaprášeném a znečištěném oblečení připomínajícím dnešní zmatek, špínu a vřavu.

V místnosti přesto vládne podivný klid.

Klid maskující chaos, klid po bouři. Co se to vlastně stalo? Jaké zlo se vynořilo z ledové skrýše? Ležel snad pod sněhem jiný, mrazem zmutovaný svět? Bylo to, co jsme považovali za krásu jara, ve skutečnosti jen nový druh strachu ukrytý za vrstvami překrásných barev a vůní?

Malin se posadí naproti Zekemu.

Chce mít výhled na dětské hřiště za okny patřící k mateřské školce. Děti jsou dnes venku, hrají si na pískovišti, prohánějí se v umělohmotných autíčkách, skáčou přes švihadlo, lezou po nové prolézačce, která je tu teprve pár měsíců a jejíž zářivé barvy Malin připomínají, jaké to je, mít pořádnou kocovinu.

Všichni mlčí, čekají, až vedoucí vyšetřovatel Sven Sjöman oficiálně zahájí první poradu ve věci vyšetřování výbuchu ze dne sedmého května před bankou SEB na linköpinském náměstí Stora torget, při němž přišly o život dvě dosud neidentifikované děti a pět lidí bylo vážně zraněno.

Sven přestane psát na tabuli, otočí se a ostatní na okamžik zadoufají v zázrak, v to, že Sven jakýmsi neznámým, fantastickým způsobem případ ihned vyřeší a oni budou moci obyvatelům města oznámit, že nebezpečí je zažehnáno, a určit viníka.

Tohle jaro však zázraky neoplývá.

„Bude nejlepší, když vám to sdělím rovnou,“ začne Sven. „O celou věc se zajímá tajná policie. Už jsou na cestě. Může prý jít o kauzu celostátních rozměrů. Formálně je to samozřejmě především náš případ, ale očekává se, že jim budeme nápomocni. My od nich ale pomocnou ruku čekat nemůžeme.“

„Tomu tedy říkám rychlost,“ hvízdne Waldemar Ekenberg.

„Klid, Waldemare,“ napomene ho Sven Sjöman. „Právě jsem mluvil s Karin Johannisonovou. Pro jistotu zběžně ohledala tu díru u bankomatu. Bombu někdo odpálil na dálku a zřejmě byla umístěna před bankou, protože výbuch napáchal největší škody venku. Podle všeho šlo o pěkně silnou nálož, něco kolem kilotuny. Při dřívějších útocích na bankomaty pachatelé používali malé nálože, až dvacetkrát slabší. Takže pokus o krádež můžeme nejspíš rovnou vyloučit.“

Sven ukáže na tabuli.

Všichni se tváří souhlasně. Tohle není žádný obyčejný zločin.

„Tady jsem sepsal hlavní motivy, které přicházejí v úvahu,“ pokračuje Sven. „Musíme se zamyslet, kdo by tu věc mohl mít na svědomí.“

Tu věc? pomyslí si Malin.

Tvářička. Otevřené oko.

Dvě mrtvé děti.

A Sven tomu říká „věc“. Ale Malin dobře ví, že si tak jen vytváří od násilí odstup, pro efektivní práci tolik potřebný.

„Co víme o těch obětech?“ zeptá se Malin.

Kolegové se k ní otočí a z jejich pohledů je jasné, že si právě uvědomili, jaký dnes měla den a co se právě odehrává v jejím soukromém životě.

V jejich očích vidí nervozitu.

Soucit.

Jestli něco nesnáší, pak je to soucit.

A taky pochyby: Co když do toho zase spadne? Co když zase začne pít?

„O mě si nemusíte dělat starosti,“ ujistí je Malin. „Teď mě tu snad potřebujete, ne?“

Johan Jakobsson přikývne. Karim také a dodá:

„Vážím si toho, že myslíš především na ty oběti.“

„Tak co o nich vlastně víme?“

„Zatím nic,“ odpoví Sven. „Jedna z možností je, že to byly dcery té ženy, která leží ve vážném stavu v Univerzitní nemocnici. Ty tři asi byly ohnisku výbuchu nejblíž. Karin zatím jen potvrdila, že jde o dvě holčičky, ale ještě je neidentifikovali.“

Malin přikývne.

„Mohly být terčem útoku?“ zeptá se.

„To těžko, spíš jsou to jen nevinné oběti, které se krutou náhodou ocitly na místě činu.“

Náhodou?

Malin se v duchu staví na stranu těch dětí.

Ať už jim na tom záleží nebo ne, ať už jsou kdekoliv.

Jsme tady, Malin.

Blízko.

Jsme všude.

Nebaví nás ty vaše řeči o různých extremistických organizacích.

Nemáme rády to dospělácké povídání. Myslíte si, že všemu rozumíte.

Řeči o pravicových extremistech, kterých je prý ve městě plno. Že by to snad měli na svědomí oni? Ale ti snad banky i kapitalismus milují, ne? I přes své hlasité a pomatené názory jsou v podstatě neškodní. Kromě pár demonstrací, které se trochu vymkly kontrole, s nimi potíže nikdy nebyly.

Teď se ujal slova Karim.

Musíme ho poslouchat? Chceme pryč, za maminkou, pohladit ji po tváři.

Ale zůstaneme tu a posloucháme.

Říká něco o teroristech.

Vy ostatní na to nechcete ani pomyslet, ale on o tom přesto začal mluvit. Možná ví více než vy?

Vysloví tu otázku přímo: Mohli tu bombu odpálit islamisté? Může být v Linköpingu teroristická jednotka? Co když mezi místními muslimy posílil nějaký černý spodní proud a nezaměstnaní nasměrovali svou frustraci špatným směrem?

Proti takovým úvahám se však ohradí Sven. U místních muslimů prý nikdy žádné extremistické tendence nezaznamenali. Nevyskytují se tu žádné sociální problémy, tedy až na ty, které jsou u skupin s vysokou mírou nezaměstnanosti obvyklé.

Karim však trvá na svém: Dříve či později musíme přece jen vyslechnout místního imáma. A kdo ví, třeba bude mít tajná policie informace, o kterých nevíme. Sice to může působit rasisticky, ale nedá se nic dělat, vyslechnout ho je naše povinnost. Jen si vzpomeňte, co se stalo v Örebro. Ten kluk, který byl v Pákistánu obviněn z terorismu a vězněn na Guantanámu, chodil do tamní mešity. Ale copak mohl místní imám něco tušit? A kdo říká, že v Linköpingu nemůže být aktivní teroristická skupina?

Slyšíme dokonce i Karimovy myšlenky: Švédsko vyslalo do Afghánistánu vojáky, ale lidé stále ještě nepochopili, že je válka. Islamisté nás chtějí zabít. Buď my, nebo oni. Je to tak jednoduché.

Karim si vzpomene i na svého otce, Malin. Kurdského inženýra, který uprchl z Turecka před nacionalistickými muslimy a pak ve Švédsku spáchal sebevraždu. Osamělý, nepotřebný, sužován steskem po domově.

Moc přemýšlíte. Snažíte se zlo zjednodušit, pochopit jej.

To my tolik nepřemýšlíme. Řídíme se city. Ale je to tak lepší?

Tolik toho namluvíte.

Nedokážeme poslouchat, jak mluvíte o tom, co se stalo, Malin. O tom, jak naše těla zanikla, jak nás výbuch roztrhal na kusy a naše krev do ruda zbarvila krásné jarní náměstí a květinové záhonky před lékárnou. Raději pozorujeme děti na hřišti za okny a předstíráme, že se ještě pořád můžeme houpat na houpačce, klouzat se po skluzavce, dovádět, běhat a jíst ovoce.

To všechno nás baví.

Moc.

Sven má pravdu. Ta paní v nemocnici se spoustou hadiček v těle, ta, co tak strašidelně, přerývavě dýchá, to je naše maminka.

Už zase plácáte nesmysly. Jen Börje s Johanem mlčí. Ty občas něco řekneš, Malin, a Zeke ti přizvukuje. Zato Waldemar se tváří pochybovačně a naštvaně, nejspíš by potřeboval cigaretu na uklidněnou. Tatínek to tak taky občas dělával. Byl moc hodný. Teď je ale pryč.

Mluvíte o aktivistech. Extrémních levičácích, studentech, kterým se podařilo dosáhnout toho, že všechna kožešnictví ve městě musela zavřít. Co když se teď pro změnu zaměřili na banky? Co když byla terčem útoku banka SEB? Možná chtěli dostat ty chamtivé kapitalistické svině?

Měli bychom si proklepnout všechny známé aktivisty, řekne Sven.

Proč krčíš nos, Malin? Nevěříš mu snad? Ale kdo by byl tušil, že v Linköpingu může vybuchnout bomba?

Děti tam venku. Šplhají nahoru, my jsme však ještě výš.

Vznášíme se. Vysoko.

Mluvíte o bezpečnostních kamerách, prý musíte zajistit a prostudovat jejich záznamy, jestli náhodou neodhalí pachatele nebo jestli na nich nebude vidět bomba ještě před výbuchem.

Technici pokračují v práci, řekne Sven.

Zajišťují stopy, zjišťují detaily o té bombě, identifikují oběti.

Musíte zjistit, zda v bance nevědí o nějakém vyhrožování.

Šlo sice jen o jednu bombu, ale co když budou následovat další? Tady nebo někde jinde? Všechny už vás ta otázka napadla, ale teprve Sven ji vysloví nahlas. Těžko říct, pokrčí rameny Karim. Ale dokud se k bombě někdo nepřihlásí nebo nebude vyhrožovat dalšími útoky, nemůžeme přece pro nic za nic evakuovat celé město.

Přestanete vůbec někdy žvanit, Malin? Už nás to nebaví.

Karim povídá o tiskové konferenci, kterou svolal. Před policejní stanicí se shromáždilo nejméně sto novinářů. Netrpělivě čekají, až jim prozradíte něco, o čem by mohli psát.

Mají dlouhou chvíli, ale během vteřiny se mohou změnit ve stádo krvežíznivých varanů.

Tolik různých možností, myslí si Malin. Tolik cest. Kde jen začít?

Vtom Svenovi zazvoní telefon.

Ta paní s hadičkami v břiše, v krku a ve stehnech, naše maminka, se na chvíli probrala a řekla lékařům, jak se jmenuje: Hanna. Hanna Vigeröová. A my jsme Tuva a Mira. A ty nám musíš pomoct, Malin. Nikdo jiný to nedokáže, ty jsi naše jediná naděje.

Sven Sjöman položí telefon.

„Už víme, kdo je ta žena v nemocnici. Hanna Vigeröová, osmatřicet let, matka dvou dětí, dvojčat. Ty dvě mrtvé holčičky budou pravděpodobně Tuva a Mira Vigeröovy, šest let, bytem v Ekenholmenu.“

„Je při vědomí?“ zeptá se Waldemar Ekenberg. „Jestli to přežije, bude mít ten hajzl, co to udělal, na svědomí o jeden život míň.“

„Jestli vůbec nějaké svědomí má,“ poznamená Börje Svärd.

„To máš pravdu,“ přikývne Waldemar.

„Probrala se jen na chvilku,“ odpoví Sven. „Musíme najít její příbuzné a oznámit jim, co se stalo.“

„Zařídím to,“ řekne klidně Johan Jakobsson. „A taky se podívám na ty aktivisty bojující za práva zvířat a pravicové extremisty.“

„Je schopna výslechu?“ zeptá se Malin.

„Doktor říkal, že ne. Její stav je velmi vážný, v podstatě vůbec nereaguje,“ odvětí Sven. „Odpoledne ji čeká náročná operace. Takže s výslechem budeme muset ještě nějakou dobu počkat. Aronssonová s pár dalšími lidmi v nemocnici vyslýchá ostatní zraněné. Nikdo na tom prý nebyl tak špatně, aby nebylo možné ho vyslechnout. Pak se pustí do těch, o kterých víme, že odešli z náměstí, ještě než jsme přijeli. Malin, ty a Zeke si promluvíte s imámem. Možná si myslíte, že je na to moc brzy, ale je to rozkaz.

Waldemar s Börjem zatím vyslechnou zaměstnance banky, se kterými jsme ještě mluvit nestihli. Hlavně se jich zeptejte na ty kamery. A taky se pokuste najít další kamery ve městě. Na Krajském úřadě by měli mít jejich seznam, ne?“

Börje přikývne:

„Hned se do toho pustíme.“

„Cítím krev,“ ušklíbne se Waldemar.

„A já si zatím vezmu na starosti ty hyeny,“ řekne Karim. „Média budou šílet, s tím musíme počítat. A co se týče tajné policie, prostě počkáme, až přijedou.“

Tabule za Svenem se hemží podtrhanými slovy jako „islamisté“ nebo „aktivisté“.

„A nemohla být terčem útoku ta rodina?“ zeptá se Malin. „Ne banka nebo veřejnost, ale konkrétní lidi?“

Ostatní na ni překvapeně pohlédnou, tahle možnost dosud zřejmě nikoho nenapadla.

„To těžko, Malin,“ zavrtí hlavou Sven. „Tohle bude něco jiného, většího. Měly prostě jen tu smůlu, že byly ve špatný čas na špatném místě. Kdyby chtěl někdo zabít přímo je, existují jednodušší způsoby než nastražit bombu před bankou, ne?“

Malin přikývne.

„Jen jsem chtěla upozornit i na tuhle možnost.“

„Po dnešku máte všichni nárok na pomoc psychologa,“ oznámí Karim. „Bude vám k dispozici. Stačí říct.“

Což v překladu znamená: Nic neříkejte. Nechte si to pro sebe. Nebuďte srabi. Musíte být silní, bez mrknutí oka dělat to, co se od vás očekává, nepoddávat se slabosti a zranitelnosti. Teď je čas na činy, a ne na nějakou trapnou terapii.

„Začněte tím imámem,“ rozhodne Sven. „Ale dejte si pozor. Nechceme, aby o nás v novinách psali, že jsme rasisti. Všichni víme, že takový krok můžou hodnotit jako unáhlený.“

„Nemáme s tím přece jen počkat?“ zeptá se Malin. „Zbytečně se vystavujeme kritice.“

„Žádné čekání,“ vloží se do hovoru Karim. „Je to rozkaz. Ty hajzly, kteří to mají na svědomí, musíme dostat. Vždyť ty děti měly před sebou celý život. Stejně jako tamhlety děti na hřišti. Možná tím rozvíříme emoce, ale to se nedá nic dělat. Je to jasné?“

„Souhlas,“ přikývne Waldemar. Malin však vidí v Zekeho, Johanových i Börjeho očích pochyby: K čemu to bude dobré? A ještě takhle brzy. Navíc nic, snad jen kromě všeobecné nálady ve společnosti, nenasvědčuje tomu, že by měli vykročit tímhle směrem.

Ale takové už jsou předsudky.

Mají nás v hrsti, ať už chceme nebo ne. Obzvlášť ve chvílích, kdy jsme vystaveni vnější, těžko definovatelné hrozbě.

Malin pohlédne ven z okna. Dvě děti zalézají do tmavého domečku na hraní. Jako by zmizely, pohltila je jiná dimenze.

7.

Hrajeme si v domečku beze stěn, v pokoji tak temném a stísněném, že z něj možná nikdy nenajdeme cestu ven.

Slyšíme pláč. To pláčeme my?

Nebo snad někdo jiný? Jiné děti?

Jsou ještě živé? Blíží se k nim zlo.

Už je vidíme, Malin. Malou holčičku a ještě menšího chlapečka. Jsou zavřeni v té temné, stísněné místnosti, mají strach a křičí.

Patří k nám. Jak je to možné, Malin? Musíme to vědět.

Venku číhají zlí lidé. Nebo jen jeden zlý člověk? Chlapeček a holčička pláčou, chce se jim spát. Jejich pláč nám trhá srdce.

Nám je teď ale dobře.

Skotačíme v bílém světě, který nám patří a kde rozkvétá jedna třešeň za druhou, staví na odiv svou krásu, chuť žít.

Hrajeme si spolu na babu.

Jsme jako plyšová zvířátka v našich postýlkách.

Opustíme hřiště mateřské školky, domeček na hraní i hru, ke které se nemůžeme přidat.

Na stropě svítí bílá operační lampa, oslňuje nás, maminka má však zavřené oči a my nevíme, jestli nás ještě vůbec někdy uvidí, pohladí hřejivou rukou po zádech, uloží ke spánku.

Maminko.

Nějaký pan doktor do tebe řeže nožem, nechceme se na to dívat. Přikryli tě zelenou plachtou a blíží se k tobě se skalpelem v ruce. Raději zavřeme oči, bojíme se.

Zakryj nám oči, maminko.

Tatínku. Měl bys tu být s námi.

Ale nejsi tu, alespoň ne u nás.

A ty, maminko?

Nemohla bys k nám přijít?

Ty kapky, které ti odkapávají z operační lampy na tvář, jsou naše slzy.

Chtěla bych být s vámi, holčičky moje.

Vidím a slyším vás, ale ještě k vám nemůžu. Nejdřív se mě tihle pánové a paní pokusí dát do pořádku. Ale já nechci být v pořádku, nestojím o lásku a radost, které by mi snad mohl tenhle krásný jarní měsíc dát.

Chci být s vámi a s vaším tatínkem. Chci, abychom zase byli jedna rodina, a proto tu nemůžu zůstat.

Neplačte. Nebojte se. Znám vaše slzy. Spím, takže mě vůbec nebolí, když do mě ten hodný pán řeže, dělá to pro mé dobro.

Možná už k vám brzy přijdu.

Slíbit vám to ale nemůžu.

Člověk vždycky o všem nerozhoduje sám. Ale to už přece víte, ne?

Život není lampa, kterou můžete zhasnout, kdy se vám zachce.

Blesky fotoaparátů mě zbožňují, pomyslí si Karim Akbar. Milují mě a já zase je, zvyšují mi hladinu adrenalinu v krvi, proudí mými žilami a já se cítím plný života.

Ve velké, dřevem obložené síni městského soudu se na tiskové konferenci sešla alespoň stovka novinářů.

Za dlouhým stolem ze světlého dřeva stojí Karim. Žurnalisté na něj jeden přes druhého začnou chrlit otázky a Karim zvedne obě ruce ve snaze dav utišit. Musí je mít pod kontrolou, ovládat tu masu lidí.

Drží ruce před sebou, snaží se je přimět, aby se uklidnili a opět se posadili. A vida, ono to funguje.

Pomyslí si, že i když se poté, co ho opustila manželka, cítil slabý a nejistý, je teď díky své nové přítelkyni silnější než kdy předtím, zvládl by cokoliv na světě.

Co je krátké období samoty? Člověk, jako jsem já, vždy potká novou lásku. Trocha pýchy ještě nikomu neuškodila, ne?

Dav novinářů se usadí a umlkne, blesky pohasnou a Karim prozradí, co je vyšetřovatelům zatím známo. O bombě, o tom, že oběti zůstanou v anonymitě, dokud policisté neinformují pozůstalé. Nic víc. Nic o vyšetřovacích teoriích nebo o možných podezřelých. Jen co domluví, opět ho zasype krupobití otázek.

„Mohlo se jednat o teroristický útok?“

„Jste v kontaktu s tajnou policií?“

„Myslíte, že šlo o útok na banku?“

„Hrozí ve městě další výbuchy?“

„Přihlásil se k tomu někdo?“

Karimovy odpovědi jsou neurčité: „V této fázi vyšetřování necháváme všechny možnosti otevřené. K útoku se zatím nikdo nepřihlásil.“

„A co oběti? Už jste je identifikovali? Přežije to ta žena?“

„S ohledem na pozůstalé…“

Ještě deset, dvacet otázek, pak Karim vstane. „To je prozatím vše,“ řekne a triumfálně opustí sál.

Daniel Högfeldt vypne diktafon a upře pohled na bílé bezpečnostní dveře, kterými právě odešel Karim Akbar. Jeho kolegové vypadají zaraženě, nejspíš přemýšlejí, jak dají z takového nic dohromady kloudnou reportáž. V očích pochyby: je to vůbec možné? Opravdu v tomhle zapadákově vybuchla bomba? A strach: pokud se událo tohle, může už se stát cokoliv. Nikdo není nikdy a nikde v bezpečí.

Policie mlží. Tak to dělají obvykle, když nic nevědí.

Karim Akbar se chová jako nabubřelý politik, pomyslí si Daniel. Záhadně mu stouplo sebevědomí. Jako by v sobě objevil nový zdroj síly, který mu umožňuje troufnout si na pořádně velká sousta.

Malin.

Ta má teď určitě plné ruce práce.

Je duší vyšetřovacího týmu.

Už dlouho, hodně dlouho se neviděli. Od té doby, co ji pustili z léčebny, jen jednou, u něj doma. A to ještě byla při sexu myšlenkami někde jinde.

Jednu dobu si myslel, že ji miluje.

To bylo ještě předtím, než potkal svou současnou přítelkyni. Malin by nejspíš zuřila, kdyby se o ní dozvěděla.

Ale na to ti kašlu, Malin Forsová. Svoji šanci jsi dostala. A promarnila ji.

Stejně mu však vrtá hlavou, jak se asi Malin daří a co se v jejím životě odehrává. Nemá tušení. Ale takhle to asi chodí se vztahy, které nekončí láskou.

Karim Akbar.

Takový nafoukaný žabák. Chvíli jsem si myslel, že už je jiný. Ale lidé se nemění.

„Mají sem vůbec přístup ženy?“

Je krátce po páté hodině.

Malin se Zekem v rozostřeném odpoledním slunci stojí před tovární halou v Ekholmenu, v níž se ukrývá mešita linköpinské muslimské obce. Hala se nachází na úpatí zalesněného svahu, jakoby utiskovaná tichem a nesmyslnou tmou. Cihlové zdi s odlupující se bílou omítkou, malá okénka pod zrezivělou plechovou střechou, ještě rezavější dveře. To je ale hnusná barabizna, pomyslí si Malin a pohlédne na stráň pokrytou sněženkami a petrklíči. Příroda jako by chtíčem praskala ve švech. Nasládlý odér podobný vůni dvou milenců. Lehce nahnilý, jako by to nejlepší už měl za sebou. Kolem mešity roste pár kaštanů. Jejich špičaté květy připomínají plesnivé ztopořené penisy, napadne Malin.

Letos na jaře její tělo touží po muži.

Tak ráda by se oddala rychlému tvrdému sexu bez otázek a nároků.

Zoufale potřebuje upustit páru. Ale s kým?

Nebo snad potřebuju něco jiného?

Lásku? Ta ke mně ale přijít nemůže. Malin cítí, jak se jí sevře žaludek a do srdce se zaryje studený železný dráp. Tohle není jen osamocenost těla. Touží po náručí, do nějž by se mohla schoulit, po uších, jež by jí naslouchaly, po muži, který by pro ni chtěl jen to nejlepší a měl ji rád takovou, jaká je. Možná opravdu toužím po lásce, jen si to neodvažuju přiznat. Bojím se.

Soustřeď se, napomene se Malin v duchu. Mysli na práci, na návštěvu téhle mešity.

„Dnes už můžou policajti chodit, kamkoliv chtějí,“ odpoví Zeke. „Muži nebo ženy, to máš jedno.“

„Myslíš, že tu je?“

Mohamed Al Kabari.

Známý z Correnu a z regionální televize. V médiích je prezentován jako vousatý demagog, který se odmítl jasně distancovat od událostí jedenáctého září i od útoků na vlaky v Madridu.

Vymezil se ale proti všem formám násilí, to si Malin pamatuje. Náhle ji z té návštěvy přepadne tíživý pocit. Co tu vlastně chtějí? Tak brzy a bez jakýchkoliv důkazů.

Zeke vezme za kliku, je však zamčeno. Pod okénkem černobílý, staromódní zvonek.

Malin jej stiskne. Neslyší zvonění, ale za dvě minuty se dveře otevřou a zpod dlouhých vousů se na ně usměje Mohamed Al Kabari.

Může mu být něco přes padesát let. Ostrý nos dává vyniknout inteligentním hnědým očím.

„Čekal jsem vás,“ řekne přívětivě. Jeho švédština je bezchybná a bez přízvuku. „Račte dál.“

Malin na něj tázavě pohlédne a on ihned pochopí její pochybnosti:

„Ženy jsou u nás vítány stejně jako muži,“ řekne. „S šátkem i bez něj.“

Mohamed Al Kabari má dlouhý bílý hábit a ladné pohyby.

Mešitu tvoří jediná velká bíle omítnutá místnost a malá předsíň s věšáky a dveřmi vedoucími zřejmě k toaletám a umývárně nohou. Podlahu pokrývají hebké, hustě tkané orientální koberce.

„Zujte se,“ poručí jim Al Kabari otcovským hlasem, který nenechává prostor k odmluvám.

Mešita je větší, než se zdálo při pohledu zvenku. Navzdory vysokým stropům tu však Malin má stísněný pocit. Al Kabari se posadí na koberec v rohu místnosti, kam dopadají sluneční paprsky, a nohy pod bílou látkou složí do tureckého sedu.

„Posaďte se,“ vyzve návštěvníky.

Malin se Zekem uposlechnou. Al Kabari je mlčky pozoruje, čeká, až se sami ujmou slova.

„Jsme tu kvůli rannímu výbuchu na náměstí Stora torget,“ začne Malin. „Předpokládám, že jste slyšel, co se stalo.“

Al Kabari přikývne a rozhodí rukama: „Taková hrůza.“

„Zabilo to dvě malé holčičky,“ dodá Zeke.

„Chápu, proč jste tady,“ povzdychne si Al Kabari. Malin, přestože se jindy při výkonu své práce za nic neomlouvá, teď slyší svá pokorná slova:

„Poslal nás za vámi náš nadřízený. Nejspíš chápete proč. Většina lidí si bomby spojuje s muslimy. Je mi to opravdu trapné.“

Al Kabari jí věnuje soucitný pohled a urovná si košili.

„Váš šéf je, pokud vím, Kurd. A k tomu křesťan, ne?“

„To ano,“ přikývne Zeke.

Al Kabari zavrtí hlavou. „Takové předsudky. A já se přitom tak zasazuji o pochopení a toleranci. Snažím se, aby se naše muslimská obec do švédské společnosti co nejlépe integrovala. Ale není to vůbec jednoduché. Když jsem odsoudil útoky v Madridu, v Correnu to ani neuveřejnili. Mám dojem, že se jim to prostě nehodilo do krámu.“

Malin se rozhlédne, náhle má pocit, jako by ji někdo sledoval.

Nikde však žádná červená světélka. Žádné kamery.

To se ví, že tu nejsou kamery.

Začínám být paranoidní.

„Nebudeme dlouho chodit kolem horké kaše,“ řekne Zeke. „Takže k věci. Všiml jste si něčeho nebo slyšel jste od místních muslimů něco, co by mohlo s tím výbuchem nějak souviset?“

Al Kabari zavrtí hlavou. „Proč se na to musíte ptát?“

Po krátké odmlce pokračuje:

„V mé obci panuje klid a mír. Ujišťuji vás, že se tu nikde neskrývají žádní fanatici, blázni, zoufalí mladíci ani bývalí příslušníci Tálibánu. Jen lidé, kteří se snaží zajistit si slušné živobytí. Za to vám ručím.“

Malin slyší v jeho hlase upřímnost i smutek.

„Dnes večer máme shromáždění. Mnoho našich členů ta událost velmi znepokojila. Chápu, že musíte dostat vraha těch holčiček, ale opravdu nevím, jak bych vám v tom mohl pomoci. Nechť je viník potrestán.“

Když jdou zpět k autu po cestě mezi bílými cihlovými domy, zazvoní Malin telefon. To bude určitě táta nebo Tove, pomyslí si. Co asi dělají? Měla bych být s nimi.

Vytáhne mobil z kapsy, na displeji je číslo Svena Sjömana.

Zastaví se a hovor přijme. V rozostřeném odpoledním slunci vidí Zekeho ostře řezaný obličej.

„Tady Sven. Jak jste pochodili v mešitě? Zastihli jste toho imáma?“

„Zrovna odtamtud odcházíme. Upřímně řečeno si myslím, že s tím místní muslimové nemají vůbec nic společného. Je to blbost.“

„Věděl něco?“

„Nic a myslím, že mluvil pravdu.“

„Doufám, že jste byli opatrní. Byl naštvaný?“

„Ani ne, chápal, proč jsme přišli. Co jinak? Něco nového?“

„Strážníci už vyslechli všechny, kdo byli na náměstí, zraněné i ty, kteří to přestáli bez úhony a rozutekli se. Nikdo si ničeho zvláštního nevšiml. Taky jsme mluvili s tím prodavačem párků. V tom zmatku jsme na něj zapomněli. Říkal, že Hannu Vigeröovou zná, že prý občas chodívala dopoledne s dětmi na náměstí.“

„Může to něco znamenat?“

„Pracuje v domově pro mentálně postižené. Dopoledne občas mívají volno, na tom není nic divného. A navíc teď byla nějakou dobu na nemocenské, takže měla dost času.“

„A co Waldemar s Börjem? Už byli v té bance?“

„Ano. Vyžádali si záznamy z bezpečnostních kamer. Zítra nám je pošlou ze Stockholmu, kde mají centrální úložiště dat. Taky vyslechli zbytek zaměstnanců. Prý si nevšimli ničeho zvláštního ani nikoho podezřelého. A já jsem mluvil s bezpečnostním ředitelem SEBu ze Stockholmu. Bance prý nikdo ani náznakem nevyhrožoval. Samozřejmě zpochybňoval, že by ten útok byl namířen proti nim. Prý to musela být náhoda, že bomba vybuchla právě tam. Ale stejně prozatím raději všechny pobočky zavřeli, než se to vyšetří.“

„Mluvili Waldemar s Börjem ještě jednou s ředitelem pobočky?“

„Jo. Ten si taky ničeho neobvyklého nevšiml. Několikrát to zopakoval.“

„A co Johan?“

„Ten právě zjišťuje co nejvíce informací o levicových i pravicových extremistech ve městě. Snaží se ze všech těch zlomků složit nějakou mozaiku a určit klíčové osoby, které bychom mohli vyslechnout. Ale není to jednoduché, už pár let na sebe vůbec neupozorňují.“

„Mohli se sem přistěhovat další blázniví studenti,“ řekne Malin. „Z Umeå, Lundu nebo z Uppsaly.“

Sven souhlasně zamručí.

„Taky už máme více informací o Hanně Vigeröové,“ pokračuje Sven. „Víme, proč byla na nemocenské. Její manžel a otec těch holčiček, Pontus Vigerö, se před měsícem a půl zabil při autonehodě. Prý náledí. Cestou do práce sjel ze silnice a narazil do starého dubu. Pamatuješ si, jak byla na konci března obleva a pak to přes noc zmrzlo? Silnice byly jako klouzačky, a k tomu znovu nasněžilo. Pracoval ve firmě Tidlunds v Kise.“

„Něco podezřelého?“

„Ne, podle kolegů, kteří to vyšetřovali, prostě jen dostal smyk.“

„Chudák ženská,“ povzdychne si Malin. „Nejdřív muž, a teď ještě obě děti. To je hrůza.“

„To teda jo,“ souhlasí Sven.

„Má nějaké další příbuzné?“

„Zatím jsme nikoho nenašli. Babičky a dědečkové holčiček už jsou dávno po smrti.“

„A co nějací přátelé?“

„Zdá se, že to byli spíše samotáři.“

Zeke nervózně nohou podupává v trávě a vzhlíží k malým balkónkům plným bílých satelitů spojujících Linköping se světem.

„A co ta dvojčata? Už se je podařilo identifikovat?“

„Ne. Karin a ostatní technici na tom ještě dělají. Srovnávají vzorky DNA jejich těl s DNA Hanny Vigeröové. Jinak nic nového.“

V telefonu se na vteřinu rozhostí ticho. Malin vdechuje pachy sídliště. Cítí vůni pečeného masa, kmínu a snad i skořice. Opět dostane hlad. To lidé nemůžou zavírat okna, když vaří? Vnímá také těžkou, tučnou, hořkou vůni jarní trávy a vzpomene si, že jako malá běhávala po trávníku na zahradě vily ve Stureforsu a tahle vůně pro ni tehdy znamenala příslib období pohybu a svobody. Zbožňovala ho, ten pocit nekonečné volnosti.

„Jste ještě v Ekholmenu?“ zeptá se Sven.

„Jo.“

„Tak to byste se rovnou mohli podívat do bytu Vigeröových.“

„Oni tu bydlí?“

„Jo, říkal jsem to na poradě.“

„To nám nějak uniklo.“

„Chápu, člověk si nemůže zapamatovat všechno. Zvlášť ne v takovém fofru.“

Lidský mozek není dokonalý, pomyslí si Malin. Ten můj za posledních pár hodin zaznamenal tolik nových informací, až mi připadá, jako by celý svět byl jeden velký výbuch.

„A co tam budeme dělat? Můžeme tam vůbec jen tak vlézt? Vždyť to jsou oběti, ne podezřelí.“

„S tím si nedělejte starosti. Je to důležité. Snažte se vycítit, co jsou — nebo spíše byli — zač. Víš, jak to myslím, Malin. Naslouchej hlasům vyšetřování.“

Hlasům, opakuje si v duchu Malin. Musím naslouchat hlasům.

Ale budou v tom bytě nějaké hlasy slyšet?

„Ulice Ekholmsvägen, dům číslo 32A. Porozhlédněte se tam. Schválně, co najdete.“

Malin slyší zabzučení.

„Musím končit,“ řekne Sven. „Někdo zvoní.“

8.

Sven Sjöman se opře o opěradlo kancelářské židle a zahledí se na dva muže, kteří sedí naproti němu a srkají kávu z kelímků s nápisem Seven Eleven.

Představili se jen příjmeními.

Brantevik. Asi padesátiletý muž v hnědém ošoupaném manšestrovém obleku. Má unavený, zarudlý obličej a vrásky od kouření.

Stigman. Jeho mladší kolega, asi tak v Malinině věku, s krátkými blond vlasy, ostře řezanou bradou a stejně ostrým pohledem, oblečený v nedbale elegantním bledě modrém svetru a černých džínách.

Tajná policie.

Ještě ani neodbila šestá hodina a už jsou tu.

„Jak jste daleko?“ zeptá se Brantevik chraplavým hlasem.

Sven jim podrobně poví o všech dosavadních vyšetřovacích teoriích.

Oba muži přikyvují. Na nic dalšího se neptají.

„A vy?“ zeptá se na oplátku Sven a pohlédne z okna směrem k oranžové budově Univerzitní nemocnice a stovkám aut na parkovišti před ní.

„Máte pro nás nějaké informace? Co mezinárodní souvislosti, o kterých bychom měli vědět? Může to mít náboženský motiv? Nebo snad politický?“

Stigman se nadechne a tónem prozrazujícím, že se rád poslouchá, prohlásí:

„Takové informace jsou prozatím tajné, ale že jste to vy, prozradím, že něčemu takovému prozatím nic nenasvědčuje. V poslední době jsme žádné vyhrožování bombou nezaznamenali.“

Sven přikývne.

„Ubytovali jsme se v hotelu na náměstí.“

„Copak má otevřeno?“

„Ano, pokojům na opačné straně, než je náměstí, se nic nestalo.“

„To tedy zírám.“

„Snídani prý budou podávat v konferenčním sále a recepce přežila bez větší újmy.“

„To jste v celém hotelu jen vy dva?“

„Zatím ano,“ přikývne Brantevik. „Zítra nám dorazí posily. Vyšetřování povedu já. Informujte nás, jak pokračujete.“

„A budete informovat i vy nás?“

Muži na druhé straně stolu se mlčky usmějí.

Stigmanův pohled jako by říkal: To víš, že jo, starouši, to víš, že jo.

Muži odejdou, Sven se nakloní přes stůl a znovu pohlédne směrem k nemocnici.

Hanna Vigeröová.

Tam někde teď bojuje o život.

Dalších asi deset zraněných si ještě poleží v nemocnici, někteří jistě i pár týdnů. Pacienty s lehkými poraněními už pustili domů a ti s traumatickým šokem podstoupí terapii. Šok ve městě ale jen tak neustoupí, zůstane tu nadlouho, možná dokonce navždy.

Co nás to potkalo?

Sven pomyslí na členy svého týmu.

Teď se jim bude hodit Waldemarova bezohlednost a cílevědomost, Johanův talent pro hledání informací na internetu (bůh ví, jak to ten kluk dělá), Börjeho zkušenosti a klid i Zekeho tvrdost. Ze všeho nejvíc teď ale budou potřebovat Malininu intuici. Ta je může přivést na správnou stopu.

A Karim Akbar?

Ten se zřejmě ocitl na rozcestí a místo toho, aby se stal tolerantnějším, začal rozlišovat věci na černé a bílé, my versus oni. Ale copak mu to v takovéhle situaci může mít někdo za zlé?

Malin.

Ví, že by si s ní měl promluvit, ale kde na to má vzít čas? Určitě se s plnou vervou vrhne do práce, ale možná by jí teď prospěl přesný opak, měla by myslet na rodinu a hlavně na Tove. Ale linköpinská veřejnost a daňoví poplatníci ji potřebují.

A já také, říká si Sven.

Takže ji nechám, ať se řídí svou intuicí.

Na chodbě činžáku v ulici Ekholmsvägen je cítit pot, kouř a mokrá zvířecí srst. Panuje tu podivné dusné vlhko, jako by se náhle ocitli v hustém pralese. Na stropě bliká prasklá zářivka, v jejímž světle se žlutě omítnuté betonové zdi zdají bledší, a po šedě žíhané kamenné podlaze jako by se plazili červi.

Zastaví se u dveří s cedulkou Vigeröovi a Malin zazvoní.

„Je to slušnost,“ řekne Zekemu.

Chvilku počkají.

Pak Malin zazvoní znovu.

„Jdeme,“ rozhodne.

„Jsi si jistá, že je to dobrý nápad?“ namítne Zeke.

„Neboj,“ odvětí Malin a vytáhne z kapsy svazek klíčů. Najde paklíč a o minutu později jsou dveře bytu dokořán.

Jak vypadá průměrnost?

V předsíni kytičkované tapety. Věšák z Ikey, pod ním botník s úhledně vyrovnanými páry bot pro děti i dospělé.

Uklizená kuchyňská linka žluté barvy. U kulatého jídelního stolu dvě dětské stoličky a dvě zřejmě nové dřevěné židle. Obývací pokoj se zelenou kostkovanou pohovkou, plochá televize. Na zdech černobílé fotografie pláže, nejspíš také z Ikey.

Vejdou do dětského pokoje. Zatažené žaluzie, jejichž škvírami dovnitř proniká tlumené světlo. Na postýlkách bílé přehozy.

Malin se natáhne k vypínači. Rozsvítí.

Místnost zaplaví měkké světlo a ona spatří zarámované fotografie nad postelemi, obrázky ze života děvčátek: batolících se na pískovišti, jezdících na poníkovi, hrajících si na pláži, účastnících se besídky ve školce, klouzajících se po modré skluzavce, pózujících před vchodem do stockholmského zábavního parku Gröna Lund.

Dřevěná bedna plná pestrobarevných plastových hraček. Pečlivě vyrovnané deskové hry. Dvě navlas stejné panenky.

Portrét obou holčiček zblízka.

Ty nejlíbeznější děti, jaké si jen člověk dokáže představit.

Krásná velká kukadla.

Na jiné fotografii maminka hladící dcery po tvářích.

Malin slyší Zekeho těžký dech za zády. Jeho vnukovi jsou dva a půl roku, ale viděl ho všeho všudy jen dvakrát. Když máte za syna hvězdu NHL, nejsou pravidelné rodinné návštěvy dost dobře možné.

„Ty vole,“ uleví si Zeke. „Pane bože.“

Malin se posadí na postýlku a dlaní přejede po bílém přehozu.

Sestřičky. Určitě držely při sobě. Byly nejlepší kamarádky. My proti světu. Tak to sestry dělávají. I bratři.

Žárovka na stropě zabliká, ozve se cvaknutí a pokoj pohltí tma. Malin má pocit, jako by opět slyšela stejný šelest, jaký dnes zaslechla na náměstí.

Ve tmě se jí opět vybaví pohled na oko a tvář, na ten kus lidského, dětského obličeje. Vidí ho jasně před sebou a ví, že patřil jedné z holčiček, nezáleží na tom které.

Ať už necítí žádnou bolest, prosí v duchu Malin. Zvuk zmizí a ona potmě opatrně našlapuje ke dveřím, před oslněnýma očima černý svět.

Malin, Malin.

Vidíme tě, jak si se Zekem prohlížíš náš pokojík, slyšíme, jak klejete při pohledu na naše ustlané postýlky.

Viďte, že to tu máme hezké?

Nenajdete tady nic divného, vůbec nic. Jen obyčejné věci, obyčejné papíry, fotografie z obyčejného života.

Života dvojčat. Dvojnásobná láska, dvojnásobná radost.

Maminka spí.

Myslíte, že tu zase bude bydlet?

My už ne.

Naším domovem jsou teď city.

Všechny ty lidské city, dokonce i ty, které se nedají vyjádřit slovy.

Tady u nás je tma a zima. Jako za dlouhé jarní noci. Přejeme si, aby sem za námi přišli tatínek s maminkou a objali nás.

Ale kde je náš tatínek, Malin?

Kde je?

Kde jsou?

Zavíráš dveře našeho bývalého domova.

Rozhlížíš se po chodbě, Malin, a v duchu se ptáš, co to vidíš za obrysy ve tmě.

Znovu zaslechneš ten zvuk. Je to snad zpěv ptáků?

To slyšíš nás, Malin, naše vznášející se těla hledající klid ve vesmíru.

Klidu nám však není dopřáno.

9.

Karim Akbar sedí v pracovně a připadá mu, jako by ho někdo k židli připoutal řetězy.

Kožené opěradlo ho hřeje do zad a on náhle zatouží po těle své nové přítelkyně, po všem, co pro něj představuje.

Chce slyšet její oduševnělý hlas. Cítit její dech, když mu šeptá do ucha, cítit, jak moc ho přitahuje, podobně jako jarní příroda přitahuje samu podstatu života.

Bývalá manželka, která se i s jejich synem Bayranem přestěhovala ke svému kolegovi do Malmö, mu může být ukradená.

Pýcha zamilovaných.

Trocha pýchy ještě nikomu neuškodila, myslí si Karim.

Vivianne je státní zástupkyně, přišla sem před rokem z Norrköpingu. Je o pět let mladší, inteligentní a ví, co chce. Jako by ve mně svou ctižádostí probudila šelmu, jako by mi znovu dodala chuť budovat kariéru. Sama to určitě dotáhne až na nejvyšší státní zastupitelství.

Před chvílí Karimovi volala ministryně spravedlnosti.

Vyptávala se ho na výbuch, na to, jak postupuje vyšetřování. Karima ten telefonát ani trochu nepřekvapil. Jejich případ je momentálně celostátní zprávou číslo jedna.

Zapnutá televize.

Zprávy.

Karim se dívá na záběry z Linköpingu, na sebe samého. Za okny prázdné parkoviště, svit pouličních lamp dodává jarnímu večeru podivně žlutou, chladnou záři.

Na obrazovce se objeví tvář ministryně spravedlnosti. Vrásčitá a vážná.

„V současné chvíli nic nenasvědčuje napojení na zahraniční teroristické skupiny… Linköpinské policii plně důvěřuji.“

Karim se natáhne po dálkovém ovládání a televizi vypne.

Pohlédne k nejvyšším patrům budovy Městského soudu.

V jedné z kanceláří se svítí. Je to její kancelář. Vidí siluetu sklánějící se u počítače.

Pípne mu telefon.

Jedna přijatá zpráva.

„Vidím tě. Hladím se a myslím při tom na tebe. Přijď.“

Malin jde domů pěšky. Z botanické zahrady k ní doléhají vůně rozmanitých květin, jako by jejich pestíky vysílaly k jejímu tělu šifrované signály šeptající: Osvoboď se, udělej něco pošetilého, poddej se svým slabostem, komu sejde na tom, co se stane.

Musí se však ovládnout.

Ví to.

Je deset hodin večer a ona má pocit, že tohle byl jeden z nejdelších dnů jejího života. Díkybohu, že už brzy skončí. V kuželech světel pouličních lamp sice nepoletuje žádný hmyz, a přece se podivně chvějí životem.

Policejní páska kolem náměstí Stora torget už je pryč.

Na zemi před místem, kde byl bankomat, hoří svíčky. Nejméně sto svíček, květiny, lístečky se vzkazy dětem, o jejichž smrti se lidé dozvěděli z médií, ale které ještě nikdo oficiálně neidentifikoval.

Uprostřed náměstí stojí pár dívek v Tovině věku. Objímají se, pláčou, něco si šeptají.

Všude kolem svíčky.

Na celém náměstí jich je dohromady nejméně pět set. Jejich plamínky podobné neklidným majáčkům osvětlují to všední místo a Malin napadne, že to vypadá, jako by z dlažby do země prosakovalo samo dobro, na protest proti násilí, jež všechny zasáhlo.

Třepotající se němé plamínky, poháry světla jako hnízda naděje. Naděje, že to celé byl jen omyl, nedorozumění, že se ve skutečnosti nic nestalo. Světlo se rozlévá světem, snaží se v něm uchytit, zvítězit. Podaří se mu to?

Na stránkách Correnu psali, že všechny kostely ve městě jsou přes noc otevřené. Lidé si tam mohou zajít popovídat, setkat se s ostatními, vyplakat se, ulevit své neklidné duši. V místní katedrále se právě slouží bohoslužba, do krásné kamenné síně jistě přišlo na tisíc lidí. Musí to být krásná bohoslužba dodávající pocit bezpečí, Malin to ale do kostela netáhne, chce domů. Nepotřebuje s nikým sdílet strach, smutek ani zapomnění.

Z únavy a zmatku ji bolí celé tělo, ve vzduchu ještě stále cítí prach a slabý zápach spálené látky a masa. V jednom hotelu sklenáři zasklívají okna, před druhým drhne pár servírek dřevěnou terasu.

Mají otevřeno. Kupodivu. Uvnitř je však prázdno.

Pivo?

To by teď opravdu bodlo.

Jen jedno, říká si Malin, když prochází kolem baru cestou k ulici Ågatan.

Ne.

Ne, ne.

Ať si po něm tělo volá, jak chce hlasitě, ať už mi vůně květin našeptávají cokoliv.

Táta a Tove jsou u ní doma. Před chvílí s nimi mluvila, čekají na ni, pustili si televizi a Malin doufá, že jsou unavení a nebudou si chtít povídat. Má pocit, jako by dnešní den všechna slova vyčerpal.

Představí si Tove, když jí byl rok, dva, tři, čtyři, pět, šest. Dělá všechny ty obyčejné věci jako holčičky na fotkách v dětském pokoji. Malin před sebou vidí, co Tove dělala od té doby. Všechno to dobré, co zažila a určitě ještě zažije.

Pak však pocítí špatné svědomí. Pomyslí si, že příliš často odsouvala Tove na druhé místo.

Od té doby, co jsem přestala pít, je to sice mnohem lepší, ale ještě pořád mám moc práce, přemítá Malin. A nedokážu se vžít do jejího světa.

Tak je to.

Sama sobě to přizná. Proklíná se za svou slabost. Tolik by si přála být součástí Tovina světa, jejích snů, života.

Ale stojí o to Tove vůbec?

Je jí už šestnáct a je den ode dne samostatnější. Má sílu a sebevědomí, jaké já jsem nikdy neměla.

V jarním večeru Malin ucítí slabou vůni léta.

Vůni léta a zápach zla, jež se vynořilo ze sněhového úkrytu. Dvě na kusy roztrhaná spálená dětská tělíčka.

10.

Před vchodovými dveřmi v ulici Ågatan Malin zaváhá. Zaposlouchá se do šumu vycházejícího z baru Pull & Bear. Připadá jí, jako by slyšela bublání piva čepovaného do orosených sklenic.

Dobře ví, že je to jen klam, ale už ji neděsí. Ať s sebou přináší jakékoli pocity, Malin ví, že je dokáže ovládnout.

Nehty si zaryje hluboko do kůže na zápěstí. Bolest je její tajná zbraň. Od té doby, co abstinuje, také mnohem více cvičí. Žízeň sice nezmizela, ale pomocí endorfinů a fyzické námahy se Malin daří držet ji v šachu. Jako smyslů zbavená běhá podél řeky, plave desítky kilometrů v bazénu Tinnerbäcksbadet, padesát metrů na jediný nádech. Teprve když cítí, jak tělo zevnitř puká, začne se vytrácet i chuť na alkohol.

Všechny ty hodiny, které během zimy strávila v suterénní posilovně na policejní stanici. Více než metráková činka nebezpečně blízko nad krkem. Musíš ji zvednout, jinak chcípneš. Není tu nikdo, kdo by ti pomohl, kdo by slyšel tvé němé volání o pomoc, kdyby ti snad činka vyklouzla z rukou a rozdrtila ti krk.

Touhu po alkoholu tedy Malin zahání tak, že se záměrně vystavuje nebezpečí a bolesti. Po jejich zažehnání mizí vlivem fyzického vyčerpání i žízeň.

Může se však kdykoliv vrátit, výsměšně se ušklíbnout a medovým hlasem pošeptat: Ať děláš, co děláš, Malin, jsem pořád tady, navždycky budu s tebou, pánem jsem tu já.

Malin se snaží šum ozývající se z baru nevnímat.

V Linköpingu panuje jaro.

Oči v těchto dnech oslepuje ostrý sluneční svit odhalující všechnu špínu, kterou ještě donedávna zakrýval sníh.

Nalehko oblečené dívky, sen každého muže po chladné zimě plné zahalených těl. Příroda probouzející se teď k životu za pár měsíců opět skoná ve věčném koloběhu. Šelmy procitající ze zimního spánku, celé vyhladovělé, vydávající se na lov. Zabíjející mláďata jiných, aby nasytila ta vlastní a umožnila jim přežít.

I muži na sobě mají méně oblečení a Malinina žádostivost nezná hranic. Nevinné lidské hemžení se zredukovalo na tanec hormonů.

Ochablá těla.

Pevná těla.

Malin stále stojí před domem.

Nehty si zaryje ještě hlouběji do kůže, ale zase ne do krve.

Motám se v kruhu, pomyslí si. Mám ve tváři vepsané zklamání, zatrpklost? Zanedlouho mi bude sedmatřicet let. Čas mi protéká mezi prsty. Musí přece existovat něco víc než tahle věčná bezútěšná honba za ničím.

Něco se musí stát.

Tajemství.

Hledání důvodu, aby mě nohy měly sílu nést dál. Hledání důvěry v sebe sama i ve druhé. Hledání čehokoliv, co by utišilo ten můj prokletý neklid. Jaro samo o sobě to nejspíš nezvládne.

A co ta bomba? Mohla by to dokázat? Dvě nevinné mrtvé děti.

Nebo snad Marie Murvallová? Oběť neobjasněného znásilnění, jejímž případem jsem téměř posedlá. Dokážeš mě dovést dál, Marie? Pořád ještě sedíš ve svém pokoji ve vadstenské nemocnici a odmítáš opustit své tělo, ženu, kterou jsi kdysi byla.

Určitě také cítíš touhu, že? Toužíš po smrti, stejně jako ty dvě mrtvé holčičky touží po životě.

Malin povolí sevření nehtů.

Černé smuteční šaty má celé špinavé a pomačkané.

Dnešní pohřeb.

Zdá se jí, jako by od té doby uběhlo nejméně tisíc let. Nemá ani sílu na něj myslet. Člověk by se přece neměl ohlížet zpátky, no ne?

Malin otevře vchodové dveře a o minutu později stojí v předsíni a dívá se na Tove, která si obléká béžový jarní kabátek, levnou napodobeninu značky Burberry z řetězce H&M. Vypadá v něm starší, sebejistější a také stylovější. Tenhle ubohý nájemní byt žádný styl nemá, pomyslí si Malin.

„Ty už jdeš? Víš přece, že tu můžeš zůstat.“

„Jsem unavená a u táty mám všechny učebnice, které potřebuju zítra do školy.“

Výmluvy.

Utíkáš stejně jako kdysi tvůj otec.

„Nemohla bys tu zůstat?“

„Mami, prosím tě.“

No dobře, pomyslí si Malin. Jak chceš. Ale vždyť sakra už skoro rok a půl abstinuju, tak bys tu snad mohla přespávat trochu častěji, ne?

„Ani kvůli dědovi?“

„S dědou jsem si povídala celý večer. Říkal, že mu to nevadí.“

Zvuk televize. Zřejmě nějaká vědomostní soutěž. Malin slyší, jak její otec v obývacím pokoji ztěžka oddychuje, ale nespí, čeká na svou dceru, aby společně zakončili pohřební den jeho manželky a její matky.

Malin věnuje Tove dlouhý pohled a bezděky zavrtí hlavou.

„Co je?“ zeptá se Tove.

„Nic. Jsem jen unavená. Tak už běž, ať ti neujede autobus. A buď na sebe opatrná. Venku je možné cokoliv. Nemám ti radši zavolat taxíka?“

„Ne.“

„Tak dobře. Jak chceš.“

Malinina slova zůstanou viset ve vzduchu jako kletba.

„Snad nejsi smutná, mami?“

„Tove. Dneska jsem pohřbila svou mámu. To dá rozum, že jsem smutná.“

Tovin pohled prozrazuje, že za jejími slovy cítí faleš. Pak se však usměje, dojde k Malin a obejme ji. Stojí tam v předsíni v bledém světle žárovky, matka s dcerou. Malin čichá vůni Tovina levného parfému, nasládlého a měkkého, tu nejznámější vůni na světě.

Vůně je však zároveň něčím nová, jako by Tove byla cizí bytost, o níž se Malin nikdy nic nedozví a kterou nikdy nepochopí.

Přitiskne ji k sobě ještě pevněji.

Tove její sevření opětuje.

Malin jen stěží zadržuje slzy, polyká je hluboko v krku.

Dveře se za Tove s tupým úderem zavřou ve chvíli, kdy Malin klesne na pohovku vedle otce. Ten dálkovým ovladačem vypne televizi. Mlčky sedí vedle sebe a pozorují měděnou zelenou střechu kostela svatého Larse za oknem a hustá oblaka halící rozechvělou večerní oblohu.

Otec má z profilu ostře řezanou tvář a Malin si uvědomí, že je stále ještě atraktivní. Zamlada musel být skutečný krasavec. Přála by si, aby potkal novou ženu, hodnou, protože sám to nejspíš nezvládne.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se.

„Jo,“ odpoví otec.

„Určitě?“

Otec přikývne a Malin má pocit, jako by jí konečně chtěl povědět to, co před ní tak dlouho tají.

Vstane. Přejde k oknu a na okamžik vyhlédne ven. Pak se otočí.

Má jasný, ale unavený pohled.

„Nechceš už mi to konečně říct?“ zeptá se Malin.

„Říct co?“

Otec náhle vypadá osaměle a vyděšeně, jako by se bál samoty. Malin pochopí, že nemá smysl na něj tlačit, že jestli před ní opravdu něco tají, není na to dnes večer vhodná doba.

„Jsem unavená,“ změní téma Malin. „Byl to dlouhý den.“

„Chceš si jít lehnout?“

Malin přikývne.

„Tak já už půjdu.“

„Proč jste sem vlastně chodili? Klidně jste mohli zůstat u tebe.“

Otec jí věnuje významný pohled.

„Byl to Tovin nápad?“

„Ne. Nic neříkala.“

„Tak tvůj? Ale proč?“

Vyslýchám ho, pomyslí si Malin. Chovám se k němu jako k podezřelému u výslechu.

„Proč jste sem šli? Chceš mluvit o mámě? Vždyť si o ní nemáme co říct. Moc dobře víš, jak jsme spolu my dvě vycházely. Nebo spíš nevycházely.“

Otec vstane.

Stojí s rukama vraženýma do kapes šedých manšestráků a ve světle oranžové stojací lampy má podivně kulatý obličej.

„Malin, prosím tě, vždyť ji sotva pohřbili.“

„Podle mě už byl nejvyšší čas.“

Malin zasáhne náhlý záchvat zloby, hněvivá slova nelze zastavit, stejně jako dříve nešlo odolat impulsu opít se do blažené němoty.

Kde se to ve mně bere? ptá se v duchu Malin. Máma byla sice chladná jako led, ale nikdy mi přece fyzicky neublížila. Nebo snad ano? Bila mě, přestože si to nepamatuju? Vytěsnila jsem snad nějaké vzpomínky z dětství?

„Tak já půjdu,“ řekne otec. „Uvidíme se nejpozději u toho advokáta.“

Nehne se však z místa.

„Malin,“ nadechne se. „Já přece nemůžu za to, jaká máma byla. Abys věděla, snažil jsem se s ní promluvit, domluvit jí, aby se o vás s Tove více zajímala.“

„Na to už je teď trochu pozdě, ne?“

„Neodsuzuj ji, Malin. To bys pak musela odsoudit všechny.“

„Jak to myslíš?“

„Kdo jsi bez viny, první hoď kamenem.“

„Chceš snad říct, že můžu za to, že moje matka byla bezcitná kráva, nebo co?“

Otec zavře oči. Vypadá to, jako by potlačoval vztek, chtěl něco říct, nakonec si ale jen dlouze povzdychne.

„Potřebuješ se vyspat,“ řekne. „Na tom náměstí to musel být hrozný pohled. Chudáci děti.“

Děti.

Oko.

Tvář.

Malin cítí, jak z ní zlost pomalu vyprchává. Přikývne. Několikrát za sebou.

„Promiň,“ omluví se po chvíli. „Nebylo správné o ní dnes mluvit ve zlém.“

„To nic,“ zavrtí hlavou otec. „Popovídáme si jindy. A omlouvám se, jestli jsem se choval divně.“

Divně?

Je pravda, že coby čerstvý vdovec nevypadá zrovna smutně. Spíše tajemně, prázdně a ospale.

„Už je pozdě. Radši půjdu,“ rozhodne otec.

Zmizí v předsíni, Malin ho slyší, jak si obléká kabát a pak zavolá: „Dobrou noc, holčičko.“

„Ahoj, tati. Dobrou noc,“ odpoví Malin.

První, čeho si Tove všimne, když vejde do předsíně domu v Malmslättu, je dopis na komodě. Zřejmě jí ho tam nechal táta, když cestou z práce vybral poštu ze schránky.

V rohu obálky je logo školy. Z obývacího pokoje k ní doléhají jakési zvuky. Že by táta vysával? Najednou Tove zaplaví pocit, jako by odtud před chvílí odešel někdo, kdo sem nepatří, kdosi neznámý, cizí.

Táta.

Tove vejde do pokoje a obejme ho. Jeho náruč je mnohem pevnější, bezpečnější a jednodušší než mámina, zároveň však i nudnější.

„Někdo ti píše,“ řekne Janne, když se vymaní z jejího objetí. „Kdo asi?“

„To bude určitě jen nějaká reklama,“ odvětí Tove a doufá, že si otec její lži nevšimne.

„Byl tu někdo?“

Janne jí věnuje překvapený pohled.

„Tady? Kdo by tu měl takhle pozdě večer být?“

„To je fakt,“ přikývne Tove a pro změnu zavětří lež ona. S dopisem v ruce zamíří po schodech do patra, do svého pokoje.

„Jsem unavená,“ řekne. „Jdu si lehnout.“

Janne ji sleduje pohledem. Přikývne a zeptá se: „Jak je mámě?“

Povinný tón jeho hlasu Tove instinktivně naštve.

„Dobře,“ řekne úsečně.

„A dědovi?“

„Tomu taky.“

Ten dopis.

Tove se snaží otevřít obálku a zároveň neponičit její obsah. Rozklepou se jí ruce.

Na přední straně logo školy.

Její sen.

Tohle je něco jiného než místní zaprděná základní škola. Daleko od všech problémů.

Od mámy.

Zastydí se za své uvažování.

Obálka jí spadne na zem. Sehne se pro ni a podaří se jí úhledně ji otevřít.

Jen jeden bílý papír.

Kvalitní, tlustý. To může znamenat jediné, ne? Vleze si i s dopisem do postele, rozsvítí lampičku a rozloží ho. Po tváři se jí rozlije blažený úsměv, samou radostí by nejraději skákala do vzduchu, smála se a křičela, pak se jí však sevře břicho úzkostí. Mami, jak jen ti to mám říct?

Malin se svlékla a zalezla si pod levnou peřinu z umělého materiálu.

Pod sebou měkkou, dobře známou, osamělou matraci.

Snaží se vybavit si obličej své matky, ale nedaří se jí to.

Proč nejsem vůbec smutná? Vytěsnila jsem snad smutek?

Tím to asi nebude. Ale jednou, kdysi dávno, už jsi mě opustila, viď? Smutek, který bych teď měla cítit, jsem zřejmě vyčerpala už tehdy. Možná je to dokonce stejný smutek, který mě provázel po celý život.

Existuje vůbec nějaký přijatelný důvod, aby člověk zradil své dítě? Aby ho opustil? Zklamal jeho vrozenou důvěru v lásku? Odvrátil se od něj? Zneužil ho?

Ne.

Takový člověk si zaslouží smrt. Jednou provždy selhal.

Matčino tajemství teď střeží otec, ale mám takový dojem, že něco už brzy praskne.

Malin se otočí na bok.

Pomyslí si, že spánek bude zřejmě otálet, jak to poslední dobou často dělává. Dnes však přijde okamžitě.

Ve snu vidí Marii Murvallovou.

A jakéhosi chlapce v posteli jiného nemocničního pokoje, bez tváře, místo úst má černou díru chrlící slova v nesrozumitelném jazyce. Je to vůbec lidská řeč?

Ve snu se náhle zjeví i holčičky z náměstí.

Bílé a krásné se vznášejí nad postelí své maminky.

Stroj, jenž ji udržuje při životě, tiše pípá a oznamuje, že stále ještě existuje život a naděje. Holčičky se vznášejí stále dál a výš, až vyletí oknem ven nad les a potom ještě dál, k tichému temnému pobřeží.

Pak cosi vykřiknou. Otočí se k Malin a zoufale křičí. Už nejsou samy, je jich víc a za chvíli je Malinin spánek naplněn jedním velkým křikem.

Pusť nás ven, křičí.

Pusť nás odtud!

11.

Sven Sjöman nemohl spát. V ložnici mu bylo horko, a tak vstal, potmě sešel po vrzajících schodech do kuchyně a sýrem si obložil krajíc chleba, který pekla jeho žena.

Pak udělal to, co už tisíckrát předtím.

Sešel do suterénní dílny, jejíž stěny jsou kvůli zvukové izolaci obložené starými platy od vajíček. Snídani snědl ve stoje u soustruhu, ale nemohl se přimět vzít do ruky nářadí nebo snad některý z napůl opracovaných kusů dřeva.

Teď tu sedí na stoličce, dívá se na soustruh a všechno to nářadí. Pociťuje osamělost této místnosti. Vzpomene si na všechny ty vlastnoručně vyrobené misky, které našly nový domov u zákazníků obchodu s rukodělnými výrobky v ulici Trädgårdsgatan.

V jeho městě vybuchla bomba.

Kdo by si byl pomyslel, že se něco takového může stát? Ale stalo se. Dvě mrtvé děti. Celé město zachvátila úzkost a panika, on se jí však nepoddá. Je jako staletá borovice s pevnými kořeny, která odolá i té nejhorší vichřici.

Malin.

Zatím si není jistý, jak na tom je, ačkoliv se zdá, že pití má pod kontrolou a její vztah s Tove je opět v normálu. Ale jak to má s Jannem?

Nelituju, že jsem ji poslal do léčebny, i když cítím, že jsem tím ztratil její důvěru. Zřejmě si myslela, že budu za všech okolností tancovat, jak ona píská.

To se ale přepočítala. Vždyť řídila opilá.

A chodila do práce s kocovinou.

Mohlo to špatně skončit. Co kdyby někoho zmrzačila? To jsem přece nesměl dopustit.

A teď jí ještě ke všemu zemřela matka. Dobře si pamatuju, jak bylo po smrti matky mně. Jako by mi někdo vzal pocit jistoty. Jako bych teprve v té chvíli dospěl a zároveň se konečně zbavil strachu z toho, co bude, až mě opustí.

Samo sebou jsem truchlil, ale především jsem dospěl. Ona už si svoje prožila, měla dlouhý život a já dodnes cítím její lásku. Ale co kdyby mi ji nedávala najevo? To bych měl možná pocit, že ve mně je díra, kterou už nikdo nikdy nezalepí.

Malin se ocitla na tenkém ledě. Stačí málo a navždy se propadne do tmy. Ale stejně jako všichni ostatní se i ona musí snažit být člověkem.

Malí bezbranní človíčci.

Zabil bych každého, kdo by jim chtěl byť jen zkřivit vlásek.

Johan Jakobsson pozoruje své spící děti v postýlkách v dětském pokoji v přízemí řadového domku. Nechává pocitům volný průběh, nedopustí, aby je pošpinila hanba.

Jsou skoro stejně staré jako ty dvě holčičky, které dnes zabila bomba. Všechno je to tak neuvěřitelné, a přesto skutečné.

Malin.

Dnes pohřbila svou matku. Zdálo se, jako by ji ten výbuch paradoxně zocelil, pomohl jí se nezhroutit, nezbláznit se z lidské existence.

Johan za sebou tiše zavře dveře dětského pokoje.

Zůstane stát ve tmě předsíně.

Ať má ten výbuch na svědomí kdokoliv, my ho dostaneme. Nebo ji. Nebo je.

Ten někdo překročil všechny únosné meze. Kdo jednou vztáhne ruku na dítě nebo ho snad nedej bože zneužije, navždy porušil lidskou úmluvu a promrhal právo být součástí společnosti.

Proč se dá člověk k policii? Proč jsem to udělal já?

Nejsem přece žádný macho jako Waldemar. Nebo Börje.

Ale baví mě skládat mozaiku lidských osudů a událostí, hledat v minulosti. Sledovat cesty, jež vedly k nějakému životnímu zlomu.

Mám rád jednoznačnost případů, jako je tenhle. Ačkoliv může vypadat složitě, konflikt je prostý: já proti těm, kteří ubližují dětem. Černá proti bílé. Jak jednoduché.

Börje Svärd i Waldemar Ekenberg spí ve svých skromných östgötalandských domcích. Oba bezstarostně oddychují.

S Börjem spí v posteli i jeho ovčáci. Dovolil jim to, aby si v noci nepřipadal tak sám, a zdá se, že to oceňují.

Blízkost ostražitých zvířat mu dodává pocit jistoty.

Jako by dovedli udržet zlo v bezpečné vzdálenosti.

Börje byl včera večer spolu se dvěma a půl tisíci obyvatel na bohoslužbě v katedrále. Stál až úplně vzadu, před sebou tisíce zad v lavicích, měkké, a přece oslnivé světlo dopadající na obraz Krista na oltáři, kamenné zdi kostela jako by zpívaly ve světle nástěnných lamp a kladly shromážděným na srdce, aby ovládli strach a nervozitu. O tom bylo ostatně i kázání biskupa: „V dobách, jako je tato, musíme držet při sobě. Neukazovat jeden na druhého prstem, ale projevovat pochopení a nedovolit, aby naše životy a rozhodnutí ovládl strach. Nad zlem dokážeme zvítězit jedině vírou v dobro.“

Börje si posměšně odfrkl. Jak byla víra platná jeho ženě, když bojovala se zlou a krutou nemocí?

Měla hezký život. Ke konci sice těžký a bolestný, ale přesto každý den viděl její nezkrotnou vnitřní sílu, vůli žít, a snad dokonce i víru v lidské dobro.

Vzpomněl si na Malin.

Svým způsobem nese stejný kříž jako jeho Anna. Snaží se dosáhnout na dobro, přestože neustále hrozí, že nad ní zvítězí mocné temné síly. Právě ve chvílích, kdy život ubíhá po rovných, vyjetých kolejích, si uvědomíme, že tyto základní protiklady jsou samou podstatou našeho bytí.

Avšak teď a tady, v tomto kostele, si společně snažíme namluvit, že protiklady neexistují — ať už si kněz říká, co chce. Útěchu hledáme jen v dobách nouze, jinak nám je ukradená.

Börje opustil katedrálu dříve, než bohoslužba skončila.

Náhle mu připadalo, jako by se mu nedostávalo vzduchu, jako by se po něm sápaly plameny svíček. Vydal se jarním večerem pěšky domů. Zatoužil po jednoduché, srozumitelné lásce svých psů.

Waldemar Ekenberg ve spánku objímá svou ženu, která už je vzhůru. Tiše pozoruje a obdivuje jeho tvrdost i schopnost nikdy se nevzdávat. Co na tom, že má sklony k rasismu a škatulkování? Jistě pro to má své důvody. Hlavní je, že se o ni vždycky postará. Kdyby to jinak nešlo, dokážou vyžít jen s jedním platem. Ona nikdy nebyla z práce v Rex components nadšená. Koho by bavilo vkládat celé dny data do počítače? I když bylo příjemné mít pocit, že je užitečná. Zdá se ale, že Waldemarovi vcelku vyhovuje, když je doma a stará se o něj, když mu každý den chystá teplou večeři.

Waldemarovi záleží na jeho blízkých.

I na spolupracovnících.

Na Börjem, Johanovi, Svenovi. A na Malin. Dnes u večeře se zmínil, že mu dělá starosti, bojí se, aby po matčině smrti nezačala znovu pít. Ale prý to má pod kontrolou. Jak to může vědět? Jedno však vím jistě: člověku můžete pomáhat, jak chcete, ale své démony musí stejně nakonec zkrotit sám.

Kdo ví, jaké noční můry Malin pronásledují?

Zeke sedí v kuchyni u počítače. Dnes se probudil brzy a už nemohl usnout.

Dívá se na fotografii svého vnuka, kterou jim syn poslal z Kanady. Jmenuje se Per, ale říkají mu Pelle. Zeke ho vídá zoufale málo.

Z ložnice k němu doléhá chrápání jeho manželky. Ten tlumený, chrčivý zvuk ho uklidňuje a zároveň ještě více probouzí.

Vzpomene si na ty dvě děti na náměstí.

Do prdele.

Co by dělal, kdyby se něco takového přihodilo Pellemu?

Těm hajzlům, kteří to udělali, to nedaruje.

Ale dobře ví, že v takové situaci nemá bezcílná agrese smysl. Teď musejí postupovat nanejvýš systematicky, nenechat se zaslepit nenávistí ani hněvem.

Dívá se na fotografii svého vnuka, jak v Martinově kvetoucí zahradě dělá první krůčky.

Sakra.

Dobře ví, že v případě potřeby dokáže být pěkně tvrdý.

Kéž bys shořel v pekle, pomyslí si Zeke a v duchu si představuje netvora přestrojeného za člověka.

12.

ÚTERÝ 8. KVĚTNA

Co je cílem novinářů?

Ulovit pravdu a následně ji vypustit do světa.

Parazitovat na pravdě, těžit z ní. Vtisknout jí vlastní tvář a podělit se o ni s těmi, kdo jsou ochotni naslouchat. Pokud tedy vůbec nějaký cíl mají.

Malin zaparkuje před policejní služebnou, před jejímž vchodem navzdory brzké hodině postává hlouček novinářů.

Nechybí dokonce ani přenosové vozy televizních stanic SVT a TV4. V tak vypjatých situacích jako tato je obzvlášť důležité držet si novináře dál od těla, nedopřát těm hyenám kontrolu nad událostmi, nedovolit jim, aby ovlivnily veřejné mínění, vyvolaly strach.

Ale možná by obyvatelé Linköpingu přece jen měli mít strach? Kdo ví, kdy může vybuchnout další bomba? Co se to probralo ze zimního spánku?

Malin se zhluboka nadechne ranního vzduchu. Cítí vůni rozespalého chlorofylu a očekávání nového života. Má pocit, jako by se příroda v bujarém, bezhlavém veselí milovala sama se sebou.

Je tu někde Daniel Högfeldt?

Nikde ho nevidí.

Malin se přiblíží ke vchodu a novináři na ni začnou pokřikovat:

„Paní Forsová, máte pro nás něco? Jakou stopu sledujete? Máte podezření na levicové extremisty, nebo snad islamisty? Přihlásil se k útoku někdo?“

Malin zavrtí hlavou, zakryje si obličej rukou a v duchu se proklíná, že si nevzala sluneční brýle. Zároveň je však ráda, že má na sobě pěkné modré šaty. Co kdyby někde uveřejnili její fotku? Pod bílým plátěným sakem pouzdro s pistolí Sig Sauer, na nohou bílé námořnické tenisky. Když se doma podívala do zrcadla, byla nanejvýš spokojená. Má radost, že od doby, co přestala pít, se jí zase vrátila krása.

Ještě pořád vypadá zatraceně dobře.

Hladká napjatá kůže na lícních kostech. Lesklé vlasy. Bystré modré oči.

Na svůj zevnějšek si nemůže stěžovat.

Ale proč jsem v tom případě pořád sama? ptá se v duchu.

„Bez komentáře,“ pronese a hlouček se před ní rozestoupí, aby mohla projít. Zdá se, že z ní mají respekt, někteří z nich už ji znají a dobře vědí, co dokáže.

Malin projde automatickými dveřmi, které se za ní se syčivým zvukem zavřou. Zazvoní jí telefon. Nahmatá ho v kabelce, na displeji číslo Daniela Högfeldta. Nemá na něj náladu, ale přesto hovor přijme.

„To jsem já, Malin.“

Z jeho tónu je jasné, že jde o čistě pracovní telefonát.

Ne o sexuální nabídku.

„Poslouchej,“ řekne Daniel. „Vzhledem k situaci jsem se rozhodl, že ti to nejdřív řeknu, než to uveřejním. Dostal jsem e-mail od nějakých fanatiků, kteří si říkají Hnutí za ekonomickou svobodu. Píšou, že vyhlásili válku všem bankám a — cituju — ‚nenasytným bestiím‘. Přihlásili se k tomu včerejšímu útoku a vyhrožují dalším úderem.“

Malin se zastaví a recepční Ebba, která zřejmě právě dorazila do práce, jí pokyne na pozdrav.

„Cože?“

„Slyšelas, ne? Hnutí za ekonomickou svobodu. Říká ti to něco?“

„Vůbec nic.“

Malin zamíří ke svému stolu v open space kanceláři. Z vyšetřovacího týmu je tu dnes první. Kolem však pobíhá pár strážníků v uniformách a ostatních zaměstnanců, v rukou hrnky s kávou a papíry.

„O žádném takovém hnutí jsem v životě neslyšela,“ opakuje.

„Každopádně to vypadá docela věrohodně,“ pokračuje Daniel. „Poslali mi i odkaz na webové stránky. Není to moc optimistické čtení.“

Malin rychle dojde ke svému počítači.

„Jakže se jmenují?“

Daniel jí adresu nadiktuje.

„Vydrž chvilku. Načítá se to. A co e-mailová adresa?“

„Ta je anonymní.“

Prsty bušící do klávesnice.

Překlep. Sakra.

Další pokus.

Konečně se jí podaří napsat adresu správně.

Objeví se modré tučné písmo, text na bledě zeleném pozadí. Loga banky SEB, Nordey, Obchodní banky a Swedbanky v plamenech.

Pod nimi text:

Nevýslovná chamtivost majitelů, vedení i zaměstnanců švédských bank představuje hrozbu pro celou naši společnost a vytváří klec, do které budou uvrženy naše děti.

Hnutí za ekonomickou svobodu proto vyhlašuje válku všem bankám. Musíme učinit jejich nenasytnosti přítrž.

Fotografie náměstí Stora torget těsně po výbuchu.

Malin sjede myší níž.

Fotky dalších bank v jiných městech. Pod nimi nápis:

Která z nich se stane dalším terčem?

Úplně na konci, na spodním okraji stránky, další text:

V našem boji za záchranu slušnosti a solidarity musíme počítat i s lidskými oběťmi.

„Vidíš to?“

Danielův hlas je plný strachu a odporu, zároveň však i očekávání, že se mu dostane uznalé pochvaly.

„Vidím.“

Jen úvodní stránka, žádné další údaje o organizaci, nic víc.

„To jsem blázen,“ řekne Malin. „Už jsi to publikoval?“

„Zatím ne. Nejdřív jsem ti to chtěl říct.“

„Tak s tím radši ještě počkej, než si to ověříme. To mě teda podrž.“

„Nemůžu to odkládat, Malin. To snad chápeš, ne?“

„Mohl bys tím vyvolat paniku.“

„Lidi mají právo na informace, Malin. A jak můžu vědět, že to ti šílenci neposlali ještě do jiných novin? Nikdo jiný se vám neozval? A vy jste žádný e-mail nedostali?“

Jak to mám vědět? A dostal ho vůbec ještě někdo? Nebo jen Daniel? Ale proč pouze on?

Malin zavře oči. Vybaví se jí fotografie holčiček na zdi jejich dětského pokoje a uvědomí si, že Daniel má pravdu.

Lidé mají právo vědět, co se děje.

„Tak dobře,“ řekne. „Dělej, jak myslíš. Ale netušíš náhodou, proč ten e-mail poslali zrovna tobě?“

„To nevím. Ale když uvážíš, že jsem nejznámější novinář největších regionálních novin, tak je to celkem logické, ne?“

„Neměli by to poslat do celostátních novin?“

„Třeba už se stalo. Za dvě vteřiny toho může být plný internet. Nebo mi chtějí dát najevo, že je to lokální záležitost. Jak to mám sakra vědět? Ale ať už je to jakkoliv, rychle se to rozkřikne, to mi věř.“

„Dobře. Díky. Technici budou potřebovat ten e-mail, aby mohli vypátrat odesílatele. Můžeš mi ho přeposlat?“

„Jasně.“

„Fajn.“

Na druhé straně se rozhostí ticho.

„Jak se jinak máš?“ zeptá se Daniel po deseti vteřinách dlouhých jako celý rok. „Slyšel jsem, že tvoje máma…“

„Promiň, Danieli, na to teď není čas. Mám fůru práce.“

Malin zavěsí.

Musíme počítat i s lidskými oběťmi.

Fotografie bank vypadají jako převzaté z novin. Ostré jako od profesionála.

Na snímku z náměstí Stora torget jsou vidět kusy žluté fólie.

Malin nechce ani pomyslet na to, co zakrývají.

Hnutí za ekonomickou svobodu proto vyhlašuje válku všem bankám. Musíme učinit jejich nenasytnosti přítrž.

Je to pravda? ptá se v duchu Malin. Může za to všechno démon peněz? Bizarní chamtivost bankéřů a finančníků, kteří si sami pod sebou podřezávají větev?

O půl hodiny později se celý vyšetřovací tým shromáždil u Svena Sjömana v pracovně.

Waldemar Ekenberg, Börje Svärd, Johan Jakobsson, Zeke, Malin i Karim Akbar. Oči všech se upírají na monitor počítače, snaží se pochopit cosi, co zatím jen tuší.

„Tak to bychom měli,“ prohlásí Waldemar. „Teď už nám zbývá jen najít ty blázny a hotovo.“

„Nezdá se vám ta stránka trochu moc stručná?“ namítne Johan. „Když jsem mapoval organizace místních extremistů, na žádné Hnutí za ekonomickou svobodu jsem nenarazil. Nikde. Zdejším aktivistům podle všeho nejvíc leží na srdci práva zvířat.“

„Možná je to nějaká nová organizace,“ namítne Börje. „Co ty víš, co s lidmi může udělat krize, nespravedlnost a zoufalství?“

„Pověříme techniky, aby vypátrali odesílatele e-mailu a ten server,“ rozhodne Sven. „Žádná jiná média tu zprávu zatím nezveřejnila a v Correnu to publikovali teprve před pěti minutami. Takže se zdá, že e-mail byl adresován výhradně Danielu Högfeldtovi.“

„Chceš říct, že to vypadá na někoho zdejšího?“ řekne Börje.

„Je to možné,“ přikývne Malin. „Nebo se jenom někdo snaží, aby to tak působilo.“

„Jestli se jen trochu vyznají v počítačích, můžou mít před námi obrovský náskok,“ řekne Johan. „Není vůbec jisté, jestli se je podaří vypátrat.“

„Kolik lidí za tím může být?“ zeptá se Zeke.

„Těžko říct,“ odvětí Sven a klikne na tlačítko „aktualizovat“.

Úvodní stránka se změní.

Nahoře se objeví internetový odkaz na kanál YouTube.

Sven na něj klikne.

Video: Muž světlé pleti v černé mikině s kapucí, v černých džínách, s černou kuklou přes obličej. V ruce papír. Za ním jakési skladiště.

„To vypadá jako video al-Káidy, na kterém sekají hlavy zajatcům ze Západu,“ poznamená Karim.

„Kurva,“ hlesne Zeke a Waldemar vybuchne:

„Toho hajzla musíme dostat.“

Malin připadá, jako by od začátku videa do chvíle, kdy muž začne na kameru číst text, uběhla celá věčnost.

Ostrý, a přece chraplavý hlas. Bez přízvuku, ale počítačově upravený, aby ho nebylo možné identifikovat.

„Občané Švédska,“ začne. „Varuji vás. Vyhýbejte se bankám. Nikdy nemůžete vědět, kdy vám Hnutí za ekonomickou svobodu pošle další pozdrav. Banky, finanční společnosti a spekulanti budou potrestáni, zničeni. Kapitalisté, třeste se. Nadejde nová doba ovládaná novou morálkou a láskou, ve které nebude místo pro chamtivost.“

Video náhle skončí.

Policisté stojí kolem Svenova počítače mlčky.

Malin si pomyslí, že něco takového bylo dříve či později nevyhnutelné.

Pohlédne ven z okna směrem k nemocnici, kde zdravotní sestry a ošetřovatelky dřou dlouhé hodiny za zlomek toho, co vydělávají ty zrůdy ze Stockholmu za mačkání tlačítek na burze. Ti, kteří zemi uvrhli do ekonomické krize. Dívá se na budovu nemocnice, kde se pacientům podává podřadné jídlo. Kde nezaměstnaní, nepotřební a osamělí se svými úzkostmi zaplňují psychiatrické oddělení.

Nenasytní upíři.

Není divu, že někomu došla trpělivost.

Slunce se schová za mrak. Den potemní, stejně jako Svenova pracovna.

„Panebože,“ prohlásí Waldemar. „Toho idiota bych normálně střelil do palice. Vypadá jako Švéd, co?“

„Takové řeči si laskavě nech, Waldemare,“ okřikne ho Sven. „Koukej se uklidnit. Ale máš pravdu, je to nejspíš Švéd. Teď si především musíme zachovat chladnou hlavu a pracovat nanejvýš systematicky. Můžeme být na správné stopě, ale třeba taky ne. Co když si z nás jen vystřelili nějací blázni, co když pouze zneužili situace?“

„Myslíš?“ namítne Waldemar. „Ten chlap nevypadá, že si dělá legraci. Jedno vám řeknu: tihle blázni by si zasloužili shořet v pekle.“

„Musí se na to podívat někdo z techniků. Pak třeba budeme moudřejší,“ rozhodne Sven. Vtom se ozve zaklepání a o vteřinu později se ve dveřích objeví pihovatý obličej sekretářky.

„Kurýrní služba nám právě doručila záznam bezpečnostní kamery před bankou. Zbytek prý pošlou co nejrychleji,“ řekne a podává Svenovi videokazetu, na první pohled prastarou. „Ostraha banky nám k tomu taky připsala vzkaz. Prý bychom se na to měli podívat co nejdřív.“

13.

Nadešel čas spatřit vrahovu tvář?

Malin se rozbuší srdce a v žilách jí pulzuje adrenalin.

Vyšetřovací tým se přemístil do zasedací místnosti, kam donesli také televizi a videorekordér.

Dětské hřiště za okny je dnes prázdné. Opuštěným houpačkám a skluzavkám jako by se toho krásného jarního rána stýskalo po dětech.

Z technického oddělení pořád žádné zprávy, ačkoliv Malin ví, že Karin Johannisonová a její kolegové strávili v práci celou noc. Co to bylo za výbušninu? Z čeho byla vyrobená? Jak ji pachatel odpálil? Na dálku? Nebo snad pomocí časového spínače? A jakou měl výbuch sílu?

Od včerejška jsme v jednom kole, uvědomí si Malin. Neměli jsme ani na okamžik čas se zastavit a zamyslet.

Vrhli jsme se všemi směry, které nás napadly. A teď nás pro změnu zaměstnává Hnutí za ekonomickou svobodu a záznam bezpečnostní kamery, který se právě chystáme zhlédnout.

Všechno se to seběhlo tak rychle, až má Malin pocit, jako by se vznášeli v jakémsi vzduchoprázdnu. Jako by si nikdo z nich zatím plně neuvědomil důsledky toho, co se tu stalo.

Pobíháme sem a tam jako pomatení, přemítá Malin. Honíme se za chimérami vynořujícími se v našich zpomalených myslích. Nemáme čas ani na krátké zastavení a zamyšlení. A všude kolem zatím narůstá nevyslovená panika spojená s otázkou, která nám zní v uších jako ozvěna: dokážeme se vypořádat s tímhle úkolem?

A zvládne to Linköping? Místní kostely včera navštívilo patnáct tisíc lidí hledajících útěchu. Na náměstí stále přibývá svíček a květin, přicházejí prý dokonce i květinové zásilky až ze Stockholmu, Göteborgu, z Malmö a bůhví odkud ještě.

Tohle není pravda. Nemůže to být pravda. Ale je.

Co zbývá člověku, který už nedokáže dál popírat, co se stalo, a ocitne se tváří v tvář vlastnímu strachu? Koupí květinu, hledá útěchu v kolektivním osudu. Možná je dokonce i příjemné cítit skutečné fyzické násilí kontrastující s plíživým abstraktním zlem ekonomické krize.

A co já? ptá se v duchu Malin.

Včera jsem byla na pohřbu své matky.

Po čem vlastně toužím? O co mi jde?

Když se na chvíli zastavím, budu tu otázku možná muset zodpovědět.

Raději se tedy podíváme na ten záznam bezpečnostní kamery.

Karim Akbar stiskne tlačítko „play“ a na kraji širokoúhlého záběru pořízeného čočkou rybí oko se objeví muž v černé mikině s kapucí. S sebou má jízdní kolo, které odloží u bankomatu, a poté pomalu odejde směrem k náměstí Hospitalstorget.

Němé černobílé záběry.

Mlčící policisté.

Kamera zabírá i reklamní plakáty v oknech banky. Kurtzonovy fondy.

Kurtzon.

To jméno už Malin slyšela, nemůže si však vzpomenout, v jaké souvislosti. Nejspíš to budou nějaké podílové fondy. Ale na tom teď přece nezáleží. Soustřeď se na video, napomene se v duchu.

Na nosiči kola černý batoh.

Ten hajzl, proklíná ho v duchu Malin. Kdo to jen může být? Že by tentýž člověk jako na videu z YouTube?

Po chvíli se na záběru vynoří dvě dívenky v růžových bundičkách a džínách. Běží k bankomatu. Současně z banky vyjde jakýsi rozmazaný muž s holými pažemi.

Není mu vidět do tváře.

Zřejmě jen obyčejný zákazník.

Není mi ale nějak povědomý?

Ne. To se mi jen zdá. A ostatní mlčí.

Panebože. To jsou ty holčičky z fotografií v dětském pokoji Vigeröových. Poznávám je.

Doběhnou k bankomatu a vzápětí zmizí ze záběru.

Během následujících pěti minut z banky vyjdou další dva zákazníci a na obrazovce se znovu objeví dvojčata.

Za nimi Malin tuší jejich matku.

Jejich hnědé vlásky působí na černobílém záběru jako tmavě šedé. I přes mizernou kvalitu obrazu je však vidět, jak jim září oči, jak si plnými doušky užívají jarního dopoledne a každé vteřiny, kterou dobývají svět.

Malin zavře oči.

Zeke vidí totéž, co ona. Není pochyb. Jsou to dvojčata Vigeröovy, holčičky, které výbuch roztrhal na kusy.

Tu bombu někdo zřejmě zacílil na bankomat a okolní prostranství. To ostatně není pro profesionála nic těžkého.

Po kole jako by se však slehla zem. Karin o něm nic neříkala, nejspíš se rozteklo a rozpadlo na atomy. Při výbuchu je možné téměř cokoliv.

Vtom obě děvčata otočí hlavu ke kolu, zdá se, že zaslechla jakýsi pronikavý zvuk. Následuje jen tma a ticho.

Malin.

Vidíme samy sebe v posledních roztřesených vteřinách našeho života, necítíme však bolest.

Seběhlo se to tak rychle, že to ani nebolelo.

Za to jsme vděčné.

Co budeš dělat, Malin?

Váháš? Vidělas přece toho pána, který před bankou zaparkoval kolo. Je to on. To on nás vyhodil do povětří, zabil nás. Jsme mrtvé.

Nastala tma, Malin.

A pak světlo a jasno a zima. Jako bychom se samy od sebe nemohly oprostit, dokud nebudou svobodní všichni ostatní.

Nejspíš nechápeš, co se ti snažíme říct, že? Všichni ti osamělí lidé plní života a touhy.

Malin.

Co vidíš, když nás pohlcuje výbuch? Vidíš nás umírat?

My ale vidíme ještě dvě jiné děti. Jsou naživu, a to jim závidíme.

Tam, kde jsou, bychom ale být nechtěly. Na tom odporném, strašidelném místě. Chlapeček pláče a jeho starší sestřička se ho pokouší utěšit. Nedaří se jí to, Malin, nejde to, protože jsou tak osamělí a mají strach ze všeho, co přichází ze tmy, ze vší té zloby.

Ty nás vidíš, Malin. Vidíš, jaké jsme byly.

Záznam je bez zvuku, a přesto se Malin zdá, jako by slyšela šepot těch dvou malých holčiček. Nedokáže však rozlišit, co říkají.

Raději se proto soustředí na Svenova slova:

„Tímto zahajuju oficiální poradu vyšetřovacího týmu. Musíme si rozdělit úkoly, doposud všichni dělali všechno. Tak za prvé: co si myslíte o těch záběrech?“

„Může to být tentýž muž jako na videu z YouTube,“ řekne Johan Jakobsson. „Nebo taky ne. Ale oblečení i postava by odpovídaly.“

Johan se odmlčí, je však evidentní, že má na jazyku ještě něco.

„Ten hajzl,“ dodá po chvíli nenávistným hlasem. „Zasloužil by si chcípnout.“

Ostatní na něj pohlédnou, překvapeni u něj tak neobvyklým projevem emocí a zároveň plni studu, že mají stejný pocit jako on. Waldemar přikývne:

„Máš pravdu. Kéž by sám shořel zaživa.“

Börje Svärd se zhluboka nadechne:

„Sakra, chlapi, uklidněte se. Všechny nás to vzalo, ale takhle bychom se nikam nedostali. Musíme si zachovat chladnou hlavu.“

Slova se opět ujme Sven:

„Tak si to shrneme. Víme, že pachatel přijel na kole ze severu a pokračoval pěšky směrem na východ. Musíme se pokusit získat záznamy dalších kamer v okolí. Na tom už se ostatně pracuje.

Dále potřebujeme identifikovat a vyslechnout osoby z toho videa a vyžádáme si i kamerové záznamy zevnitř banky. Také se obrátíme s prosbou o pomoc na veřejnost, jestli si náhodou někdo nevšiml muže v černé mikině s kapucí nebo ho nepoznal. A tohle video samozřejmě předáme technikům.“

Sven umlkne, jako by náhle měl dost vlastního hlasu.

„Napadá vás něco?“ zeptá se po chvíli.

„Podle videa to vypadá, že ten chlap byl sám,“ řekne Zeke. „Ale nemůžeme vědět, jestli neměl poblíž nějaké komplice. Nejspíš ovšem lze s jistotou konstatovat, že bomba byla v tom batohu.“

„To je fakt,“ souhlasí Sven. „Ale stejně to ještě musí potvrdit Karin. Začneme tím Hnutím za ekonomickou svobodu. Na webu měli fotky několika dalších bank v jiných městech. Budu informovat kolegy v dotyčných okrscích, aby učinili příslušná bezpečnostní opatření. A předpokládám, že totéž udělají i tajní. Taky si promluvím s počítačovými experty z technického a pověřím je, aby udělali všechno pro vystopování majitele e-mailu, který dostal Daniel Högfeldt, a webových stránek toho hnutí.“

„Myslím, že bychom taky měli kontaktovat YouTube a vyžádat si IP adresu, ze které bylo video nahráno,“ dodá Johan.

„Samozřejmě. Asi vám nemusím zdůrazňovat, že to hnutí je zatím naše hlavní stopa. Musíme za každou cenu zjistit, co jsou zač. Ten chlap před bankou bude nejspíš jedním z nich. Johane, nenapadá tě někdo z místních aktivistů, kdo by mohl mít něco takového na svědomí? Nejdříve útok a pak e-mail s odkazem na výhružnou webovou stránku? Nepřipomíná ti to někoho?“

Všichni upřou na Johana pohled plný očekávání a Malin si všimne, že je z nich poněkud nesvůj.

„No, určitě nepůjde o žádného pravicového extremistu, to by odporovalo jejich ideologii. Ale včera jsem narazil na jméno jedné levicové aktivistky. Sofia Karlssonová, zapřisáhlá veganka, v minulosti trestaná za vypálení norkové farmy v Kise. Pětadvacet let. Ona i její spolupachatelé podobné metody používali. Říkali si Přátelé zvířat. Pamatuju si ji od výslechů. Byla naštvaná na celý svět, ale zároveň schopná a inteligentní. Bydlí v Linköpingu. Možná bychom si s ní mohli promluvit, někde stejně začít musíme.“

„Tak dobře,“ přikývne Sven. „Malin a Zeke, pusťte se do toho hned po skončení porady. Ještě něco, Johane?“

Malin je vděčná, že se Sven ujal rozdělování úkolů, že využívá svých zkušeností i autority.

„Jinak jsem nic zajímavého nenašel, ale klidně můžu hledat dál.“

„Tak pokračuj,“ rozhodne Sven.

„A co tajní?“ vloží se do hovoru Zeke. „Ti by snad měli něco vědět, ne? Co od nich vlastně můžeme čekat?“

„Nic,“ odvětí Karim Akbar. „Vůbec nic.“

„Řekl jsem jim všechno, co víme, ale oni pro nás na oplátku nic neměli. Nebo to alespoň tvrdili,“ řekne Sven.

Malin si představí skupinku asi deseti mužů v oblecích. Tohle je její noční můra: tajní policisté, kteří svými nepodloženými podezřeními a špatně cílenými, nekompetentními opatřeními pokazí všechno, na co sáhnou.

„Raději bych se jim co nejvíc vyhýbala,“ prohodí Malin. Ti zatracení náfukové si určitě myslí, že jsou něco víc než obyčejní kriminalisté z okresního města.

Přistihne se při těch trapných myšlenkách a v duchu si přikáže: přestaň se už konečně cítit méněcenná, Forsová. Jsi stejně dobrá jako oni.

„A co státní policie?“ zeptá se Börje.

„Jenom to ne,“ vyhrkne Waldemar.

„Ne. Zatím ne,“ zavrtí hlavou Karim. „Víš, co se říká: mnoho zajíců…“

„Každopádně pošleme obě videa na analýzu,“ rozhodne Sven, zarazí se a rozhlédne se po ostatních, jako by čekal, jestli někdo s něčím přijde. Všichni však mlčí.

„Nějaké další nápady, jak se dostat na kobylku tomu Hnutí za ekonomickou svobodu?“

„Mohli bychom kontaktovat odborníky na vnitrostátní bezpečnost,“ navrhne Zeke. „Třeba budou něco vědět.“

„Dobrý nápad,“ pochválí ho Karim. „Vezmu si to osobně na starosti.“

„Ještě něco?“ zeptá se Sven. „Musíme doufat, že se nám někdo ozve, až uveřejníme ta videa.“

Malin na okamžik zadrží dech.

Naslouchá dechu ostatních.

Dobře ví, že si musejí pospíšit, že prvních dvaasedmdesát hodin mají největší šance na vyřešení případu.

„Tak fajn,“ uzavře debatu Sven. „Pustíme se do toho. Zatím nevíme, jestli se jedná o jednoho člověka nebo o celou skupinu. Na tom se, předpokládám, shodneme. Uvidíme, na co narazíme. Ale teď ještě obecně ke stavu vyšetřování.“

Sven shrne průběh porady, jako by hovořil o dovolené nebo o konferenci v luxusním hotelu.

Výslechy na místě činu ani výslechy zraněných nic nepřinesly. Budou tedy muset mluvit se všemi, kteří se v době výbuchu pohybovali v centru. Zaměstnanci banky ani vedoucí pobočky si také ničeho zvláštního nevšimli. Někteří z nich byli sice v šoku, ale zase ne natolik, aby nemohli být podrobeni výslechu.

Podezření na spojitost s islamisty.

V tomto ohledu také nic nového. Návštěva imáma byla bezvýsledná a snad i zbytečná a neopodstatněná. V budoucnu musejí být opatrnější, aby svým jednáním někoho nepobouřili.

„Doufám, že nás nějaký novinář neobviní z rasismu,“ řekne Karim, když Sven domluví.

„Vypadal, že má pochopení,“ poznamená Malin. „A v mešitě se včera sešla spousta lidí. Bojí se úplně stejně jako všichni ostatní.“

„Tak dobře,“ přikývne Karim. „Ale trvám na tom, že jsme Al Kabariho vyslechnout museli. On ví ze všech nejlíp, jaká panuje v místní muslimské komunitě nálada.“

„To máš pravdu,“ přikývne Sven. „Musíme nechat všechny dveře otevřené, nic nesmíme opomenout.“

„To je sice pěkné, ale vždyť už stejně víme, kdo to má na svědomí,“ namítne Waldemar. „Dám krk za to, že to jsou ti pošahaní aktivisti. Proč by se jinak hlásili k vraždě dvou malých dětí?“

„Třeba z legrace,“ odvětí Malin a přehodí si nohu přes nohu.

„Ty jsi ale cynik,“ vyhrkne Johan. „Z legrace?“

„Nebo proto, aby se zviditelnili, upozornili na problém, který považují za důležitý.“

„Blbost,“ zavrtí hlavou Waldemar. „Nebude to trvat dlouho a dostaneme je.“

„A co další varianty?“ zeptá se Zeke. „Co třeba motorkářské gangy? Nebo bankovní loupež?“

„Loupež můžeme rovnou vyloučit,“ zavrtí hlavou Sven. „Tomu nic nenasvědčuje. A na motorkáře to taky nevypadá.“

„Máš pravdu,“ přikývne Zeke.

„A co ta výbušnina? Jak se k ní mohl pachatel dostat? Co to vůbec bylo za materiál?“ zeptá se Börje.

„Doufám, že na to nám brzy odpoví Karin,“ odvětí Sven. „Ty s Waldemarem zatím zjistíte, kde k výbušnině mohli přijít. Máme v poslední době hlášena nějaká vloupání do muničních skladů? Nebo do stavebnin? Dají se u nás koupit výbušniny na internetu? Ty bys o tom mohl něco vědět, Börje.“

„Já jsem sice fanda do pyrotechniky, ale jenom laik,“ pokrčí rameny Börje. „A Anarchistická kuchařka je sice dost bizarní, ale vcelku zajímavé čtení. Až Karin zjistí, co byla ta bomba zač, dost nám ulehčí práci.“

Za okny se otevřou dveře školky, z níž se vyhrnou děti v pestrobarevném oblečení.

Ihned se ponoří do hry, celé opojené radostí z pohybu.

Malin si vzpomene na Tove. Je teď určitě ve škole. Její pohyby jsou na rozdíl od těch dětských netečné, téměř otupělé, a přece rozvážné a úsporné, pro chlapce v jejím věku určitě neodolatelné. Pak pomyslí na otce, který teď nejspíš uklízí poslední zbytky po včerejším odpoledním posezení.

Vzpomene si i na matku, ze které už zřejmě zbyl jen popel, a uvědomí si, že vlastně neví, co s ním otec udělá. Bude ji chtít rozprášit na nějakém golfovém hřišti na Tenerife? Nebo na rozptylové loučce, kam Malin občas chodívá, když ji přepadne nepochopitelná touha?

Vytěsnila jsem snad nějaké vzpomínky z dětství? přemýšlí. Z přemítání ji však vytrhne Svenův hlas. Shrnuje informace o dívenkách a jejich matce, kterou včera úspěšně operovali, ale jejíž stav je nadále velmi vážný.

„Podle doktora, se kterým jsem mluvil, ještě není schopná výslechu,“ řekne Sven. „Možná zítra, ale slíbit mi to nemohl.“

„Z videa je jasně vidět, že terčem útoku mohly být klidně ty děti,“ řekne Malin. „Načasování by tomu odpovídalo, bomba vybuchla přesně ve chvíli, kdy se vrátily k bankomatu.“

„To se mi nezdá,“ namítne Waldemar. „Připadá mi to přitažené za vlasy.“

„Waldemar má pravdu, Malin,“ souhlasí Sven. „Vycházejme z toho, že se staly jen nevinnými oběťmi.“

„Neměli bychom Hanně Vigeröové poslat do nemocnice ochranku?“

„Posloucháš mě vůbec, Malin?“

Malin přikývne.

Pomyslí si, že Sven má určitě pravdu. Holčičky byly zřejmě jen nevinné oběti. Nevinné každopádně.

Slova se opět ujme Waldemar: „Ty svině klidně mohly ty děti ušetřit. Ale nejspíš chtěly dokázat, že to myslí vážně.“

14.

Čas nemá s nikým a ničím slitování.

Hodiny na palubní desce ukazují 11.00 a z rádia hraje znělka zpráv. Zeke s Malin odbočí na ulici Rydsvägen a zvolna minou severní část starého hřbitova. Stromy za hřbitovní zdí jako by se snažily přilákat Malininu pozornost. Koruny obsypané růžovými květy se pohupují ve větru a Malin si pomyslí, že to vypadá, jako by tam kvítky chtěly zůstat navždy, za každou cenu se udržet na stromě. Jejich boj je však předem prohraný.

Svou přirozenost nepřemůžete.

Věřte mi, vím, o čem mluvím.

Od té doby, co Malin přestala pít, ještě zesílila její intuice, kterou by snad někdo mohl nazvat vnitřním viděním. Obzvlášť patrné je to ve snu. Jako by jí absence alkoholu pročistila vědomí. K těžko vysvětlitelným skutečnostem je teď ještě vnímavější než dříve.

Ví, že spoustě lidí takové věci nahánějí strach, jí ale ne.

Naopak. Snaží se novým vjemům otevřít, přijmout dar, že vidí a tuší více než ostatní.

Co to však znamená?

Nemá smysl snažit se to pochopit.

V korunách stromů šeptá vítr, který zkrátka buď slyšíme, nebo ne. Nic víc, nic míň.

Okvětní lístky stromů vrhají neklidné stíny na šedou kamennou zeď porostlou mechem.

Chvějí se životem i smrtí, koncem i začátkem. Růžová barva symbolizuje zrození, že?

Kvetoucí stromy zakrývají pohled na rozptylovou loučku. Spočine tam i moje matka? přemítá Malin.

„Jak to zvládá táta?“ zeptá se Zeke.

„Řekla bych, že docela dobře.“

„A co ty?“

„Já?“

„Jo, ty.“

„O mě si nemusíš dělat starosti.“

„Víš, že si je dělám.“

„Ale proč?“

Zeke se přátelsky ušklíbne.

„Protože máš odjakživa sklon k průšvihům.“

Malin mu úsměv opětuje.

Dál jedou mlčky, Malin se zaposlouchá do zpráv.

Bomba je stále ještě událostí číslo jedna.

Moderátor však nemá žádné nové informace. Nic, co by sami nevěděli. Vykládá o zavřených bankách, o tom, jak z různých částí Švédska přicházejí zprávy, že se jim lidé vyhýbají oklikou.

Mluvčí banky Nordea potvrdil, že na všech pobočkách posílili bezpečnostní opatření a že stejně jako ostatní banky mají prozatím zavřeno. Za den nebo dva však bude podle něj návštěva banky opět naprosto bezpečná.

„Současnou situaci samozřejmě bereme nanejvýš vážně.“

„To bych vám radil,“ podotkne zlostně Zeke. Za okny auta panuje snový jarní den, rtuť teploměru šplhá do nečekané výše a azurovou oblohu zdobí jen pár zatoulaných mráčků.

„Jen ať mají chvíli zavřeno,“ pokračuje Zeke. „Za to, co za poslední roky způsobili, jim to patří.“

„Já bych byla radši, kdyby měli otevřeno, jen abychom byli ušetřeni všeho toho cirkusu,“ řekne Malin.

„Jasně, Malin, tak jsem to samozřejmě nemyslel.“

„Já vím.“

Projedou centrem Linköpingu.

Lidé nosí den ode dne méně vrstev oblečení. Jako by se navzdory tomu, co se stalo, prohlubovala jejich důvěra v jaro a teplo.

Pár domů, které míjejí, by nutně potřebovalo novou fasádu, město však muselo pozastavit veškeré opravy. Kvůli rostoucímu počtu nezaměstnaných na ně v rozpočtu nezbyly peníze. Dokonce se uvažuje o tom, že by radnice na jeden den v týdnu zavřela koupaliště Tinnerbäcksbadet a omezila zábavný program na dětských hřištích.

Zatracené banky.

Uvědomují si vůbec ti odporní ředitelé a bankéři, že svou chamtivostí ohrožují zdraví našich dětí? Ale koho zajímá, že by si mohly pořezat nohy o hřebíky trčící z prolézačky, na jejíž údržbu nejsou peníze?

Zodpovědnost se dneska nenosí, přemítá Malin. Pokud ovšem nepočítám zodpovědnost za vlastní účet v bance.

Moderátor pokračuje zprávou, že v zoologické zahradě Kolmården se vůbec poprvé v historii narodila varaní mláďata.

Co vlastně žerou varani? napadne Malin a před očima jí vytane představa asi deseti varaních mláďat požírajících myš.

A kdo se snaží pozřít Linköping?

Sofia Karlssonová?

Levicová aktivistka.

Za vyhrožování majiteli norkové farmy v Kise, která vyhořela, si odseděla dva měsíce ve Skänninge. Zapálení farmy se jí ani jejím kumpánům nepodařilo dokázat.

Bojovnice za práva zvířat.

Pyšná na to, že může terorizovat majitele firem a prohlašovat, že zvířata mají stejná práva jako lidé.

Malin zavře oči.

Zaposlouchá se do zvuku motoru a v duchu si přeje: kéž mám sílu tohle všechno zvládnout.

Na schodišti žlutého dvoupatrového cihlového domu se studentskými byty to páchne pizzou a močí.

K univerzitě je to odtud pouhých pět set metrů. V porovnání s ostatními obyvateli sídliště jsou na tom studenti ještě docela dobře.

Ostatní místní nájemníci jsou jakýmsi odpadem města: nezaměstnaní dělníci, přistěhovalci, osamělé matky s dětmi, alkoholici, psychicky nemocní.

Sem se nikdo nestěhuje dobrovolně, tedy kromě studentů, kteří měli to štěstí, že jim byl přidělen byt.

Jako třeba Sofia Karlssonová.

Prý studuje biologii, vzpomene si Malin, když stiskne zvonek u dveří počmáraných graffiti. Slovo biologie v ní vyvolá představu červů prokousávajících se dřevěnou rakví.

Vedle ní Zeke.

Lehce předkloněný, v pohotovosti.

Připravený v případě potřeby vytáhnout služební zbraň, uchýlit se k násilí.

Dveře se otevřou a objeví se drobná, asi pětadvacetiletá dívka.

Nosní dírky zdobí několik kroužků, vlasy spletené do dredů se ve světle, které sem dopadá oknem, lesknou mastnotou.

Do prdele, fízlové, bleskne jí zřejmě hlavou. Pokusí se zabouchnout dveře, ale Zeke mezi ně pohotově strčí nohu.

„Na to zapomeňte.“

Sofia Karlssonová rezignuje a otevře dveře garsonky dokořán. Byt vypadá spořádanější a uklizenější, než by Malin očekávala. Asi metr vysokou knihovnu zdobí háčkovaná dečka s porcelánovými figurkami zvířat. Na stole počítač. U zdi rozkládací pohovka s přehozem v rastafariánských barvách. Slabá vůně hašiše.

Co je Sofia Karlssonová zač, prozrazuje jen plakát s nápisem „Přátelé zvířat“ a fotokoláží tchoře požírajícího ženu v kožichu, jíž z nohou teče krev.

Sofia Karlssonová se beze slova posadí na postel a prohlíží si své nezvané hosty.

Malin se Zekem zůstanou stát před ní a vytáhnou legitimace.

„Asi víte, co se stalo, ne?“ začne Malin.

„Ne. Co jako?“

„Ta bomba na náměstí. Hnutí za ekonomickou svobodu. Víte, co jsou zač?“

„Ne. Jak bych to měla vědět? Ale slyšela jsem o nich v rádiu a četla na internetu.“

„Viděla jste taky jejich webové stránky?“ pokračuje Zeke.

Sofia Karlssonová přikývne.

„Víte, co jsou zač?“ zopakuje Malin otázku. „Jejich styl rychlé akce a následné mediální prezentace připomíná váš útok na norkovou farmu.“

„To jako chcete říct, že s tím mám něco společného?“

Zeke postoupí o krok vpřed a skloní se nad Sofiou Karlssonovou.

„Zabilo to dvě děti,“ zašeptá. „Jestli něco víš, tak nám to koukej vyklopit.“

Pak opět ucouvne a prudkým pohybem ruky smete z knihovny porcelánová zvířátka, která se rozbijí o podlahu pokrytou linoleem.

Malin ho chce zarazit, vzápětí si to ale rozmyslí. V situaci, jako je tahle, by hněv à la Waldemar Ekenberg mohl být užitečný.

Sofia Karlssonová vyskočí z pohovky a vykřikne:

„Vy jste se zbláznili! Zasraný fízlové. Jste normální?“

„Sedněte si,“ řekne klidně Malin a Sofia Karlssonová klesne zpátky na pohovku, nepřestane však vrtět hlavou.

„Včera v době toho výbuchu jsem zrovna byla na přednášce. To si můžete lehce ověřit.“

„Proč bychom to dělali? Snad si nemyslíte, že vás podezříváme?“ zeptá se Zeke naoko přátelským tónem.

„Tak co tu kurva chcete?“

„Informace,“ odvětí Malin. „Nevíte něco o tom útočníkovi a vrahovi dětí?“

„Jestli jste mě přišli buzerovat, tak můžete zase jít.“

„Co si myslíte o Hnutí za ekonomickou svobodu?“ zeptá se Zeke. „A o útoku, ke kterému se přihlásili?“

Malin pohlédne na počítač na stole.

Můžeme ho zabavit?

Ne. Nic na ni nemáme. Jen souvislost s vyšetřováním, tedy pokud se tomu tak vůbec dá říkat.

Sofia Karlssonová k nim vzhlédne.

Dlaněmi přejede po barevném přehozu.

Vyděšený výraz vystřídá chladný, odhodlaný, téměř fanatický pohled.

„Banky si nic jiného nezaslouží. Dobře jim tak. Proti chamtivosti je třeba bojovat. A s oběťmi se holt musí počítat.“

Malin potlačí nutkání vrazit Sofie Karlssonové facku, vymlátit z ní ten fanatismus.

„Ale o tom hnutí nic nevím,“ dodá Sofia Karlssonová. „Vůbec nic.“

„Fetujete?“ zeptá se Zeke. „Cítím hašiš.“

Sofia Karlssonová neodpoví.

Vyjdou ven a z černého volva zaparkovaného před domem zrovna vystupují dva muži v džínách a téměř stejných modrých sakách.

To budou nejspíš Stigman a Brantevik, o kterých jim říkal Sven.

Malin se Zekem jim pokynou na pozdrav.

„Je vaše,“ prohodí Zeke, když se míjejí. Muži se neubrání úsměvu, jako by to celé byla jen hra.

Vy svině, pomyslí si Malin. Myslíte si o sobě bůhvíco. Ale řekněte mi, co jste za posledních dvacet let dokázali? No co?

Trhnutím otevře dveře auta.

Když vjíždějí na dálnici, předjedou je čtyři motorky.

Počkat.

Ten muž na kamerovém záznamu. Ten, který vycházel z banky.

„Jeď zpátky na stanici,“ řekne Malin Zekemu. „Chci se znovu podívat na to video.“

„Tady. Vidíš?“ Malin zastaví video a prstem ukazuje na obrazovku. Do zasedací místnosti praží jarní slunce a Malin v žaludku tlačí plněná tortilla, kterou si cestou zpátky na stanici dali k obědu v bistru Snoddas.

Spolu se Zekem se nakloní blíž k televizi. Malin ukazuje na rozmazané obrysy muže s holými pažemi vycházejícího z banky těsně před výbuchem.

„Vidíš ho? Není ti povědomý?“

„Ne. Vždyť je celý rozmazaný.“

„Dá se to nějak přiblížit?“

„To těžko, ten přehrávač je dvacet let starý.“

Malin otočí tlačítkem a obraz se pomalu přibližuje.

„Tady.“

Znovu stiskne tlačítko Pauza. Muži je náhle jasně vidět do tváře.

„Dám krk za to, že je to Dick Stensson,“ prohlásí Malin.

Zeke zaostří.

„To mě podrž. Víš, že máš možná pravdu?“

Dick Stensson.

Hlava místního motorkářského klubu Dickheads, který se v mnoha ohledech podobá gangu Hells Angels. Nikdy ho za nic nedostali, ale seznam věcí, ze kterých je podezřelý, není zrovna krátký: vydírání, obchodování s drogami, podvody, nelegální držení zbraní, ublížení na zdraví, vražda…

„Pokud je to on,“ pokračuje Malin, „proč myslíš, že byl v té bance jen pár minut před výbuchem?“

„Chceš říct, že mohl být terčem útoku?“ zeptá se Zeke.

„Netuším. Ale všichni víme, že Los Rebels z Rimforsy celkem přitvrdili. A teď navíc pečou s Bandidos.“

„Ale v bance se o Stenssonovi nikdo ani nezmínil.“

„Pro ně je možná zákazník jako každý jiný,“ namítne Malin. „Veřejnosti není moc známý, ne?“

„To máš asi pravdu,“ připustí Zeke. „Nebo byli zaměstnanci opravdu v šoku.“

„Ale stejně je divné, že tam byl těsně před tím, než to bouchlo,“ pokračuje Malin.

Tušení.

Jiskra.

Další vyšetřovací stopa. Vteřiny, během nichž měli pocit, že události konečně nabraly jasný směr, vystřídal nový chaos. Zmatek jako v prvních minutách po výbuchu, kdy vzduchem víří střepiny a černý prach podobný hvězdnému.

Nebo se snad nacházím uprostřed výbuchu, jen mi to ještě nedošlo? přemítá Malin.

„Musíš uznat, že je to trochu divné, ne?“ pokračuje Malin.

„Může si chodit do banky, kdy chce,“ namítne Zeke. „Ale možná bychom stejně měli zajet do Jägarvallenu, kde má ten hajzl hospodu, a zeptat se ho, co tam dělal,“ dodá.

„Myslím, že nejdřív bychom se měli zeptat ředitele banky.“

„Mám lepší nápad,“ řekne Zeke. „S ním si může promluvit Waldemar a Börje. Schválně jestli přizná, že tam Stensson včera byl.“

Malin přikývne.

O Waldemaru Ekenbergovi je všeobecně známo, že si nebere servítky. Když chce z někoho něco vymáčknout, je schopný nacpat mu do krku pistoli.

Ředitel bankovní pobočky možná ani netuší, kdo Dick Stensson je, ale nebude na škodu, když na něj Waldemar trochu pustí hrůzu. Proč bychom s ním měli jednat v rukavičkách? Žádná další bomba nevybuchne, i když by si bankéři nic jiného nezasloužili.

„A co my?“ zeptá se Zeke.

„My se zatím podíváme, jestli na něco nepřišli technici. Aspoň uvidíš Karin.“

„Bacha na jazyk, Malin.“

Malin si všimne, jak se ve světle televizní obrazovky jeho zelené oči zalesknou.

Takže s ní pořád spíš, konstatuje v duchu.

Bože, jak já toužím po někom, s kým bych se mohla pomilovat.

15.

Jak to asi vypadá, když se Zeke miluje s Karin Johannisonovou? přemýšlí v duchu Malin.

Už to spolu potají táhnou skoro dva roky.

Ale zatím se to neprovalilo.

Karin Johannisonová sedí za svým stolem v kanceláři Státní kriminálně-technické laboratoře a pomalu míchá horký čaj. Světlé rovné vlasy jí splývají přes ušlechtilé lícní kosti.

Na sobě má tenkou bílou halenku zdůrazňující pěkně tvarované poprsí. Stěny suterénní kanceláře bez oken zakrývají regály plné papírů, šanonů a knih ledabyle poházených v jakémsi bohémském chaosu. Přesto se zdá, že jejich uspořádání má určitý řád. Na červeno-růžovém perském koberci stojí přepychové kožené kancelářské křeslo s vysokým opěradlem, které si Karin zřejmě pořídila ze svého. Malin poznává ten osobitý design, ale nedokáže určit značku, což ji popuzuje. Stejně tak ji ale rozčiluje, že ji vytáčí tak nepodstatná maličkost.

Malin se Zekem se posadili na židličky bez opěradel potažené kůží.

Co říkají Karininy oči při pohledu na Zekeho?

Chci tě. Hned teď.

Malin si je opět představí v pevném objetí v posteli některého z místních levných hotelů, třeba ve Stångå dole u nádraží.

„Už vím, z čeho ta bomba byla i jak ji odpálili,“ začne Karin.

„Tak povídejte,“ pobídne ji Zeke a Karin se usměje.

„Byla odpálena na dálku. Našli jsme zbytky detonátoru a taky kus vysílačky. To znamená, že pachatel mohl stát dost daleko. Jedná se o podomácku vyrobenou IED, což je anglická zkratka pro nástražné výbušné zařízení. Základem byl peroxid acetonu, odborně zvaný TATP. Ten se používá v armádě a běžně také na stavbách.“

„A kde se dá taková věc sehnat?“ Malin se se zájmem předkloní a cítí, jak se jí blůza napíná přes prsa. Mezi knoflíčky jí určitě prosvítá kůže. Mohl pachatel ty děti ušetřit? Tedy pokud na ně při odpálení viděl. Co by to v tom případě znamenalo? Chtěl jen dokázat, že se před ničím nezastaví? Nebo je za tím ještě něco jiného?

„Peroxid acetonu lze koupit na povolení ve všech větších stavebninách a mají k němu přístup i vyšší hodnosti v armádě. Ale dost materiálu ukradeného z vojenských skladů a ze staveb je k dostání i na černém trhu. Když máte kontakty v podsvětí, je to hračka. A určitě se dá sehnat i přes internet. Jen má dost krátkou životnost, takže ten, kdo tu bombu sestrojil, ho získal teprve nedávno.“

Zeke přikývne a Malin sevře rty. Pomyslí si, že sice konečně vědí, z čeho byla bomba vyrobena, ale zároveň to teď mají ještě těžší, jelikož se jedná o běžnou výbušninu a její původ bude téměř nemožné vypátrat.

„Je ten peroxid acetonu běžně k mání v zahraničí?“ zeptá se Zeke.

„Ano. Dá se sehnat prakticky po celé Evropě, i když ve Švédsku se nevyrábí. Ale koupit ho není žádný problém. Dokonce je možné si jej vyrobit i doma. Často se taky používá v Iráku a v Afghánistánu. Párkrát byl použit i při teroristických útocích, naposledy v Londýně. Řekla bych, že by po něm sáhla většina lidí, kteří by chtěli vyrobit bombu.

Povstalci v Iráku a v Afghánistánu také někdy používají dusičnan amonný, který má hodně podobné chemické složení, ale zdaleka ne takovou sílu. Na výbuch, jako je tenhle, by ho byla potřeba nejméně tuna.“

Karin si všimne Malinina zklamaného výrazu. Pomyslí si, že jim asi moc nepomohla.

„Je mi líto, Malin. Ráda bych vám řekla něco konkrétnějšího. Ale jedno vím jistě: člověk, který tu bombu sestrojil, věděl, co dělá. Nebyl to žádný amatér, soudě podle toho, že bombu obalil pevnou železnou konstrukcí. Peroxid acetonu je hodně citlivý na otřesy, dost lidí už se s ním samo nechtěně vyhodilo do povětří, takže ten člověk věděl, že musí být opatrný. A sestrojit dálkový odpalovač taky není zrovna hračka.“

„Takže to byl profík,“ konstatuje Zeke a Karin přikývne.

„Ano. A zdá se, že výbuch cíleně směřoval na náměstí, i když s jistotou vám to říct nemůžu. Podle síly výbuchu měla nálož tři až pět kilo.“

„A co to odpalovací zařízení?“ zeptá se Malin.

„Našli jsme jen zbytek. A z toho jsme bohužel moc nepoznali.“

Muž v černé mikině.

Nejspíš o kus poodešel, zastavil se někde poblíž a tam bombu odpálil. Viděl v tu chvíli na banku, na holčičky? Třeba byl daleko a k náměstí nedohlédl. Protože kdyby ano, kdyby viděl, jak se k ní blíží děti, a přesto ji odpálil, s jakým druhem zla bychom měli tu čest? Se samotným ďáblem, s krvežíznivou bestií bez kůže, jež se zjara probudila ze zimního spánku a vydala se na lov lidských duší. S bestií zabíjející pro pouhé potěšení.

Prst, který stiskl tlačítko.

Komu asi patří?

Vůdčí osobě Hnutí za ekonomickou svobodu? Nebo někomu jinému? Nějakému motorkáři, který měl spadeno na Stenssona? Ale toho přece bomba minula, přestože byla odpálena na dálku. Ale co když se záměr nepovedl? To se ostatně zdá být spíše pravidlem než výjimkou, takže nemůžeme vyloučit, že Stensson byl terčem útoku.

Nebo jde o nějakou náboženskou skupinu snažící se zviditelnit, nahnat lidem strach? Tomu však nic nenasvědčuje.

Zdálo se, že Al Kabari ví, co říká, přemítá Malin. Měla jsem dojem, že mluví pravdu, že mu opravdu leží na srdci pokojné soužití muslimů se zbytkem obyvatel.

„A co ten detonátor? Ten by nám něco nenapověděl?“ zeptá se Malin.

„To máte těžké. Jedná se o ten nejobyčejnější typ. Je možné, že ho pachatel použil schválně, protože věděl, že ho nejde jen tak vypátrat.“

Všichni tři zmlknou.

Po chvíli se Karin zhluboka nadechne.

„Taky už můžu definitivně konstatovat, že ty mrtvé dívenky byly Tuva a Mira Vigeröovy. Podařilo se mi získat asi rok staré rentgeny, na kterých bylo vidět, že některé zuby měly srostlé po dvou. Porovnali jsme ty snímky s tím, co jsme našli na místě činu, a není pochyb, že nálezy souhlasí.“

„Takže už to víme jistě,“ konstatuje Malin.

Skleněnou výlohu banky SEB na náměstí Stora torget nahradila dřevotříska. Vypadá to, jako by se měl do města přihnat mohutný orkán.

Waldemar Ekenberg a Börje Svärd zabuší na dveře, které už očividně stačil někdo vyměnit. Svíčky na náměstí zhasly a květiny pomalu usychají. Stále sem však proudí lidé s dalšími a dalšími svíčkami, s tulipány ohnivé barvy podobné jádru výbuchu a s novým strachem a podivným smutkem, že kdosi ohrozil jejich bezpečí.

Po pár minutách jim otevře mladá dívka v šedém kostýmku.

Pustí je dál. Kvůli zatlučeným oknům to uvnitř vypadá jako ve fotokomoře.

Za dýhovaným pultem barvy dubového dřeva sedí pár úředníků. V očích mají strach a i uprostřed finanční krize se snaží vypadat zaneprázdněně. Zdá se, že jediní, kdo v téhle době navzdory citelným ztrátám z nesplacených půjček vydělávají více než jindy, jsou banky a jejich zaměstnanci, pomyslí si Waldemar.

Ale čeho se ti idioti bojí? ptá se v duchu, když kráčí k pultu, Börje v těsném závěsu za ním. Pokud je teď nějaká banka ve Švédsku v bezpečí, pak je to tahle. Cítí, jak v něm roste podrážděnost.

Ty odporné chamtivé svině. Celé tělo ho svrbí potřebou vyjádřit zhnusení.

Strop pokrývá jemný béžový prach, který křížem krážem protkaly rozespalé mouchy. Miniaturní cestičky na něm vytvořily znepokojivou, abstraktní spleť čar.

Takhle nějak asi vypadá mapa našeho vyšetřování, napadne Waldemara, vytáhne ze zadní kapsy hnědých vlněných kalhot peněženku a prokáže se služebním průkazem.

„Hledáme ředitele,“ řekne a snaží se do těch pár slov vložit veškerou svou autoritu. „Jeremyho Lundina.“

Zavětří.

Od výbuchu uplynul teprve jeden den, ale jemu to připadá jako celá věčnost. Vnitřní prostory banky jsou téměř nepoškozené, výbuch byl zřejmě dílem profesionála. Jeho síla směřovala ven na náměstí. Nemělo by to ale být naopak? Tedy pokud byla primárním cílem útoku banka. Nebo že by pachatel zazmatkoval a zaparkoval kolo s batohem obráceně?

Ve Waldemarovi poprvé zahlodá pochybnost o tom, že vinno je skutečně Hnutí za ekonomickou svobodu. O Stenssonovi na záznamu kamery nechtěl nejdřív ani slyšet, natož aby si jej přál vyslechnout. Teď si ale pomyslí, že by na tom přece jen mohlo něco být.

Není divné, že by se Hnutí vynořilo tak naráz bůhví odkud? Ovšem s Baader Meinhof to přece v sedmdesátých letech bylo stejné.

Tedy skoro stejné.

„Pan vedoucí je u sebe v kanceláři,“ odvětí mladá žena se zrzavými vlasy.

„Potřebujeme s ním mluvit.“

Žena zvedne sluchátko a vytočí číslo. Stručně vysvětlí situaci, pak přikývne a zavěsí. Waldemar se zeptá:

„Víte o tom, že tu včera byl Dick Stensson? Je to váš zákazník, ne?“

„Včera jsem zaplať pánbůh měla volno,“ odpoví recepční. „A o našich zákaznících nejsem oprávněna se vyjadřovat. To se budete muset zeptat pana ředitele.“

„Ale víte, kdo to je, ne?“

Žena zavrtí hlavou.

Nikdo ze zaměstnanců se včera o Stenssonovi ani slovem nezmínil. Vlastně nemluvili o žádném klientovi, nejspíš proto, že jim vedení neustále vštěpuje, aby veškeré informace o zákaznících přísně tajili. Dojit z nich peníze ale můžou.

Nebo byli tak zmatení a v šoku?

Svět jako by se točil příliš rychle.

Waldemar se rukama opře o pult před úřednicí.

„Tohle je výjimečná situace,“ prohlásí Börje.

Waldemarovy oči se zúží na dvě tenké škvíry. Skrz sevřené zuby procedí:

„Ta bomba roztrhala na kusy dvě malé děti. A vy mi budete tvrdit, že se nesmíte vyjadřovat o svých klientech? Za chvíli stejně budeme mít k dispozici záznamy kamer, které Stenssona určitě zachytily. Moc dobře víte, kdo to je.“

Žena mu pohlédne do očí.

Beze strachu.

Pak přikývne:

„Tak dobře. Pan Stensson je náš klient, to ano, ale jestli tu byl včera, to opravdu nevím. Zeptejte se pana ředitele.“

„Díky,“ řekne Waldemar.

„Můžete jít dál. Už vás očekává. Poslední dveře nalevo.“

„Je Dick Stensson váš zákazník? A byl tu včera před tím výbuchem?“ zeptá se Waldemar a nakloní se přes stůl k řediteli.

Jeremymu Lundinovi může být kolem pětatřiceti let. Je otylý, na sobě má lesklý modrý oblek a dlouhé blond vlasy má sčesané nazad. Vypadá vystrašeně, jako by před Waldemarovým dechem páchnoucím nikotinem a kávou i před jeho hněvem nejraději utekl.

Zalapá po dechu, kulaté tváře se mu naplní vzduchem a vodově šedé oči se zřejmě snaží vyhodnotit situaci.

„Jen klid,“ chlácholí ho Börje, jenž se ujal role hodného policisty.

Waldemar naléhá dál: „Tak mluv, ty kancelářská kryso. Dick Stensson tu včera byl těsně před explozí, že jo?“

Jeremy Lundin poklepe prsty do světlého stolu, pohled upírá na prázdnou zeď před sebou.

„Ano, pan Stensson tu včera byl. Je to náš zákazník.“

„Víte vůbec, kdo to je?“ zeptá se Börje.

Jeremy Lundin přikývne.

„A vašemu slepičímu mozku včera při výslechu nedošlo, jak důležitá to je informace? Musí vám být jasné, co je zač. A určitě taky víte, že znepřátelené motorkářské kluby se už v minulosti pokusily vyhodit se navzájem do povětří.“

„Proč jste nám to neřekl?“ zeptá se Börje a posadí se na židli.

Waldemar zůstane stát, tělem výhružně kýve zepředu dozadu.

„Nepřikládal jsem tomu žádný význam. Až dnes mi došlo, že by to mohlo být důležité. Chystal jsem se vám zavolat. Ale na informace o našich klientech jsme velmi opatrní. A pan Stensson je náš vážený zákazník. Patří mu několik úspěšných firem a všechny jejich účty vedeme u nás.“

„Co tu včera chtěl?“ zeptá se Börje klidným hlasem.

„Koukejte to vyklopit,“ zasyčí Waldemar a posadí se na Lundinův stůl, vedle jeho počítače.

„Přišel si vložit peníze na účet.“

„Takže přinesl hotovost? To dělal často?“ zeptá se Waldemar.

„Každé pondělí dopoledne, přibližně ve stejnou hodinu. Včera jsem ho osobně obsloužil. Ale nemyslete si, vždycky má u sebe potvrzení o příjmu, takže nic nezákonného.“

„Říkáte, že sem chodí každý týden ve stejnou dobu?“ zeptá se Börje.

„Ano,“ přikývne Jeremy Lundin. „Na tom snad není nic divného. Vím, co se o něm povídá, ale nikdy mu nic nedokázali a účetnictví má v pořádku. Pro nás je to zákazník jako každý jiný.“

Lže? ptá se v duchu Waldemar. Nejspíš ne. Pro něj je Stensson asi opravdu jen obyčejný klient, jehož anonymitu je třeba za každou cenu chránit, v zájmu dobrého jména banky.

„Počítejte s tím, že budeme potřebovat veškeré údaje o Stenssonových transakcích,“ řekne Waldemar.

Jeremy Lundin se usměje: „K vašim službám.“

„A ještě něco. Říká vám něco Hnutí za ekonomickou svobodu?“

„O něčem takovém jsem v životě neslyšel,“ zavrtí hlavou Jeremy Lundin a do čela mu spadne pramínek mastných vlasů.

16.

Jsou skoro čtyři hodiny odpoledne a Malin se Zekem zaparkují před bývalým průmyslovým areálem, nyní sídlem motorkářského klubu Dickheads.

Čistou májovou oblohu poskvrnily nízké šedé mraky, které jako by motorkářskou pevnost tlačily do země.

Jägarvallen.

Ospalá průmyslová zóna jen pár kilometrů za Rydem. Před nesmělým pruhem lesa pár zkrachovalých autoservisů, hotel pro psy a nakonec shluk budov patřících motorkářskému klubu obehnaný zdí. Nad zrezivělými železnými vraty bezpečnostní kamera.

Zvonek s mluvítkem.

Zeke jej stiskne.

Malin tu sice nikdy nebyla, v duchu si ale za vraty představí štěrkový dvůr plný motorek, pár dílen a zchátralou hospodářskou budovu.

Drogy.

Vyhrožování.

Podvody. Vymáhání dluhů. Falšování dokladů. Seznam nelegálních činností, které Dickheads údajně provozují, je poměrně obsáhlý.

Dokonce se proslýchá i něco o vraždách na objednávku.

Kolegové z Göteborgu loni zatkli šéfa tamních Hells Angels za vraždu. Na linköpinské Dickheads ani na jejich nepřátele z Los Rebels ale nic nemají.

Ozve se ochraptělý, unavený hlas, jehož majitel to včera zřejmě přehnal s pitím.

„Kdo jste a co chcete?“

Malin náhle zaplaví pocit, jako by stála před hradbami nedobytného hradu plného toho nejčistšího zla.

Na ty hajzly si musíme došlápnout.

Jinak si došlápnou oni na nás.

A ze světa zbude jen černá díra.

Zeke ukáže na kameru svou legitimaci.

„Policie.“

Následuje dlouhé ticho. Pak se v mikrofonu ozve praskání a vrata se se skřípotem otevřou. Malinina představa, jak to uvnitř asi vypadá, se vcelku shoduje s realitou: před dvěma dlouhými šedými budovami řada velkoobjemových motocyklů.

Co se tu uvnitř skrývá? Co tady číhá?

Zchátralá administrativní budova a vousatá gorila v kožené vestě a kostkované košili blížící se k nim výhružně sebejistou chůzí. Podá jim ruku a mírným, přátelským hlasem řekne:

„Vítám vás v Dickheads.“

Pevný, avšak příjemný stisk.

Kráčejí za ním k budově a Zeke si pro sebe vrtí hlavou.

„Máte štěstí. Dick vás může hned přijmout,“ řekne ten zarostlý muž a o minutu později je zanechá na chodbě před masivními dubovými dveřmi. Ačkoliv budova zvenčí působila zchátralým dojmem, uvnitř je vše výstavní. Zářivě bílé zdi, štukovaný strop s vestavěnými bodovými světly, nadýchaná, moderní křesla z měkké, poddajné kůže. Ta musela být pěkně drahá, pomyslí si Malin a připadá si jako na návštěvě u úspěšného podnikatele s vybraným vkusem.

Dubové dveře se otevřou a zevnitř se ozve hluboký, poněkud znuděný a přísný hlas:

„Tak prosím. Pojďte dál.“

Dick Stensson sedí u stolu, před sebou velký plochý monitor, na sobě šedou mikinu s kapucí.

„Čím mohu posloužit?“ zeptá se tónem finančního poradce či pojišťovacího agenta. Úzký obličej s ostře řezanými rysy, na tváři pobavený úsměv. Malin klesne na kancelářskou židli uprostřed místnosti a náhle jako by jí ztěžklo celé tělo.

„Včera těsně před výbuchem jste byl v bance na náměstí. Je to tak?“ začne Zeke.

Dick Stensson přikývne: „Jo. Očividně jsem měl zatracený štěstí, že jsem těm hajzlům unikl. Když to bouchlo, byl jsem už u zámku. Byla to pořádná pecka.“

„Co jste v bance dělal?“ zeptá se Malin.

„Šel jsem vložit peníze na účet. Tržby z pár obchodů a taky něco na soukromý účet. Nic neobvyklého. Taky jsem se chtěl přeptat na stav svých cenných papírů. Trochu jsem investoval do Kurtzonových fondů. Vřele doporučuju.“

„Ředitel banky, pan Lundin, nám řekl, že k nim chodíte každý týden ve stejnou dobu. Je to pravda?“

„Chcete říct ředitel pobočky, ne? Jo, to je pravda. Mám rád ve věcech pořádek.“ Dick Stensson se pohodlně opře do křesla a oči se mu zalesknou.

Nevypadá špatně, pomyslí si Malin. Jeho sebejistota a síla je skoro až přitažlivá.

Vlastně je přitažlivý celý.

Vzpamatuj se, Malin, napomene se v duchu.

„A nemyslíte, že je to nebezpečné?“ zeptá se. Dick Stensson jí nejprve věnuje úsměv, který vzápětí vystřídá překvapený výraz.

„Jak to myslíte?“

„Pravidelnost rovná se zranitelnost.“

Dick Stensson se na okamžik zamyslí.

„To sice ano, ale zároveň je vidět, že se nikoho nebojím a mám věci pevně ve svých rukou, ne?“

Malin přikývne a pomyslí si, že Dick Stensson je opilý sám sebou a očividně přesvědčený o vlastní nepřemožitelnosti. Proti její vůli to v ní vzbudí tělesnou touhu.

„Myslíte, že ta bomba mohla být nastražená na vás?“ zeptá se Zeke.

„O tom pochybuju,“ odvětí Dick Stensson a prsty se mu roztančí po klávesnici, jako by potřeboval odpovědět na neodkladný e-mail.

„Proč?“ pokračuje v otázkách Malin. „Copak nemáte žádné nepřátele?“

„O žádných nevím,“ zavrtí hlavou Dick Stensson.

„Nevyhrožoval vám v poslední době někdo?“

„Proč by mi měl někdo vyhrožovat? Jsem jen obyčejný podnikatel.“

„Máme informace, že v posledních měsících docházelo k nárůstu násilných projevů mezi vaším klubem a…“

„Už jsem řekl: jsem jen obyčejný poctivý podnikatel.“

„Přestaňte s těma kecama,“ změní tón Malin. „Všichni tři moc dobře víme, co jste zač. My se teď jen snažíme přijít na kloub tomu výbuchu. Pokud máte sebemenší podezření, tak ho koukejte vyklopit, jinak vám budu až do smrti otravovat život, asi jako ponorný vařič v prdeli.“

Dick Stensson se usměje.

„Jo ták, dáma má temperament,“ pronese pobaveně a Malin by se nejraději vrhla přes stůl a rozbila tomu nafoukanému motorkáři nos, včas se však ovládne.

„Jen klid,“ vloží se do toho Zeke. „Hlavně klid. Takže nám nemáte co říct?“ zeptá se pevným hlasem, kterým chce zřejmě u Stenssona vzbudit respekt a zároveň uklidnit Malin.

„Ne.“

„Počítejte s tím, že si na ty vaše kšefty posvítíme,“ pokračuje Zeke. „Důkladně. Až do posledního papíru.“

„To nemáte nic lepšího na práci?“

Dick Stensson se znovu usměje.

„A o tom hnutí nic nevím.“

„Takže jste o nich slyšel?“

„Jsou toho plné noviny.“

„Nevšiml jste si včera cestou do banky něčeho zvláštního nebo podezřelého?“ zeptá se Malin.

„Viděl jsem ty dvě holčičky, maminka jim koupila párek. Byly opravdu roztomilé. Já mám pro děti slabost, víte? Říkal jsem si, že jsou moc hezké na to, aby mohly existovat na téhle kruté planetě. Přesně tohle jsem si říkal, Malin.“

Dick Stensson věnuje Malin dlouhý pohled. Jeho oči jsou tvrdé, chladné a věcné, Malin se v nich marně snaží najít alespoň náznak vřelosti.

„Podle mě byste se měli zaměřit na ty aktivisty. Na to hnutí. Vždyť se přece k výbuchu přihlásili, ne?“

„Bez obav. Pracuje se na tom,“ odvětí Zeke. Malin si všimne, že si vzápětí v duchu nadává, že Stenssonovi vůbec odpověděl a teď to vypadá, jako by se té svini zpovídal ze své práce, z práce policie.

„Tak vám děkujeme. To nám stačí,“ řekne Malin a vstane.

Slyšíme zvuk motorů, Malin.

Uvnitř v dílně.

Slyšíme, jak vrčí, jako hladová zvířata. Jde z nich strach. Odpoledním vzduchem vyjí svou píseň.

Tam uvnitř je několik zavřených dveří. Kdo je otevře?

Našich jmen už je plný internet. I noviny. Všichni je znají.

Dvojčata Vigeröovy.

Naše maminka.

Dýchá. Svádí těžký boj. Snažíme se ji přivolat, ona se však brání, chce zůstat tam, kde je. Ale stejně už k nám co nevidět přijde.

Má horečku. Zdají se jí černé sny, které se hemží našimi tvářemi a obličeji pánů, kteří nejsou lidé.

Jsou jen několik vlastností.

Voláme i tatínka.

Vidíme toho pána s kapucí a s batohem na kole.

Kdo je to, Malin? Je to náš strach? Naše touha po životě? Chceme ho víc. Víc.

Ještě jsme se ho nenasytily, Malin. Chceme žít. Můžeš nám pomoct? Pomoz nám, ať jsou z nás zase malé holčičky. Tak to přece má být.

Už zase slyšíme jejich volání, Malin. Těch dětí. Volají tě.

„Pojď sem k nám,“ křičí. Volají svého tatínka, ten ale neví, kde jsou. A jejich maminka nepřijde, je mrtvá stejně jako my.

Ve skutečnosti jim vlastně nechceme pomoct, Malin. Jakým právem mají žít, když my nemůžeme? Musíme si ale pomáhat, být dobrými kamarády. Tak jim pomoz, Malin, vysvoboď je.

Čekají na tebe. Na svou záchranu. Když pomůžeš jim, možná zachráníš i sama sebe.

Budeš-li pozorně naslouchat, uslyšíš je.

Dospělí by přece měli přijít, když je potřebujeme.

Ty je však neslyšíš.

Jsi vůči nim hluchá.

Zeke vysadí Malin před jejím domem pískové barvy v ulici Ågatan.

V bytě se svítí.

Že by u ní byla Tove? Kéž by to byla ona.

Malin náhle zatouží sedět s Tove na pohovce. Chce jí dopřát pocit, že má milující matku, které na ní záleží více než na práci a na alkoholu, a nemusí jí telefonovat z nějaké zatracené léčebny a říkat, že už jí je lépe.

Taky toužím po kamarádce, pomyslí si Malin. Po opravdové kamarádce, se kterou bych mohla probírat i vážné věci a nepřipadala si při tom trapně. Možná by jí mohla být Helen Anemanová, která pracuje jako moderátorka v místním rádiu. Dokázala bych si představit, že bychom si byly blízké. Je chytrá, empatická a je s ní legrace. Ale už jsme se dlouho neviděly. A já nejsem typ člověka, který by se po tak dlouhé době sám od sebe ozval.

Za poslední roky jsem ji vlastně slyšela jen v rádiu.

Cestou zpátky z Jägervallenu se Zekem probírali Dicka Stenssona.

Zvedli myšlenkám stavidla.

Co když bombu někdo nastražil na něj a levičáckou webovou stránku vytvořil jen proto, aby zmátl policii, svedl ji na falešnou stopu?

Možné je všechno a mazanost mafie nezná mezí. Ti hajzlové si žijí jako v pohádce, vydělávají tolik, že se o tom poctivým pracujícím ani nezdálo. Z jejich přepychového života by se nejspíš o nezaměstnaného dělníka pokoušely mdloby.

Poctivost se holt nevyplácí.

Nebo si jen pár aktivistů přihřálo polívčičku a využilo situace ke svému zviditelnění?

Když se blížili do centra, zavolala Malin Svenu Sjömanovi.

Technici zatím nic nového nezjistili. Webová stránka Hnutí je složitě zakódovaná. Je otázka, jestli se k majiteli vůbec kdy dostanou nebo alespoň vypátrají firmu, přes niž mohla být stránka zřízena. Také se snaží vystopovat e-mail, který dostal Daniel Högfeldt, a kontaktovali YouTube s žádostí o informace týkající se toho videa. Ale kdo ví, jak dlouho budou čekat na odpověď.

Původ výbušniny zřejmě nebude možné zjistit.

Během odpoledne také Johan Jakobsson, Börje Svärd a Waldemar Ekenberg vyslechli další známé aktivisty, ale bez výsledku. O Hnutí za ekonomickou svobodu nikdo neslyšel. Vynořilo se z neznáma jako oblak kouře po výbuchu a je možné, že zase stejně rychle a beze stopy zmizí. Inkriminovaný e-mail kromě Correnu nikdo jiný nedostal. Mluvili také s jedním profesorem ze Stockholmu, odborníkem na extremismus. Prý nikdy o švédských levicových aktivistech zaměřených proti bankám neslyšel, a o nějakém Hnutí za ekonomickou svobodu už vůbec ne. Před bankou Enskilda sice protestovali komunisté, ale naposledy v sedmdesátých letech. A pokud jde o pravicové extremisty, ti s tím podle něj nemohou mít nic společného. Profesor však nevyloučil, že v důsledku ekonomické krize a rostoucích sociálních rozdílů mohla vzniknout jakási nová organizace bojující proti stávajícímu uspořádání. Prý bylo jen otázkou času, kdy se zapomenutí lidé na okraji společnosti přihlásí o svá práva.

Technici také dále zkoumají záznam bezpečnostní kamery u bankomatu. Záběry z kamer uvnitř banky nic podstatného neukázaly, pouze se na nich na kratičkou chvíli mihl Stensson. S aktovkou v ruce měl namířeno zřejmě do Lundinovy kanceláře.

Z bank, jejichž fotografie se objevily na webové stránce Hnutí, nikdo nic podezřelého nehlásil. Většina bank v celém Švédsku má ostatně do odvolání zavřeno. Od tajné policie žádné zprávy, ani nic nového o islamistech. Karim strávil většinu dnešního dne snahou udržet si od těla média. Dříve či později ale novináři stejně souvislost s motorkářským gangem a Stenssonem vyčenichají, a to pak půjdou noviny na dračku. Některý ze zaměstnanců banky nebo možná sám Lundin určitě neodolá pokušení trochu si přivydělat a prodá tu informaci novinářům. V podnikatelských aktivitách Dicka Stenssona se ale policie šťourat nebude, na tom se shodli. S případem to pravděpodobně nesouvisí a oni se nesmějí nechat rozptylovat, i když je to v situaci, která se mění každou vteřinou, téměř nadlidský úkol.

„Zítra se do toho zase obujeme, Malin,“ řekne Zeke, než Malin zabouchne dveře.

Obloha potemněla.

Ve vzduchu je cítit déšť. Kdoví, třeba si to jaro rozmyslí a opět se vrátí zima? Nebo to bude jako v severním Švédsku — příroda jaro úplně vynechá a nastane rovnou léto, jež jí nedopřeje období bezstarostného dětství. Snad proto, aby ji uchránilo před zranitelností a utrpením?

„Jen aby nezačalo pršet,“ poznamená Malin.

„Dneska jsi odvedla kus práce,“ pochválí ji Zeke a Malin přikývne. Tak ráda by se naučila přijímat pochvaly, nebránit se jim.

„Tak ahoj zítra.“

Zabouchne dveře.

Pohlédne nahoru k oknům, ve kterých se svítí.

Moje dcera.

Jsi tam?

Tove.

Ta šestiletá holčička, kterou kdysi byla.

17.

Tikající kuchyňské hodiny z Ikey ukazují čtvrt na devět a Tove klidně a systematicky krájí mrkev na kostičky. Trvala na tom, že uvaří večeři, přestože je Malin unavená, a tak navrhla, že si pro jednou mohou dopřát jídlo z asijské restaurace Ming Palace s donáškou do domu.

Tove má na sobě krátkou bavlněnou sukni, růžovou, poněkud průsvitnou halenku a černé legíny. Když Malin její oblečení viděla, už už měla na jazyku poznámku o tom, jestli není příliš vyzývavé. Pak se však zarazila a pomyslela si, že to je zřejmě letos na jaře mezi mladými dívkami v módě.

„Copak nemáš doma nic k jídlu?“ naléhala Tove.

„Mám tu mleté maso a špagety. Můžeme udělat boloňskou omáčku, jestli chceš.“

„Tak jo. Uvaříme plný hrnec a něco pak dáme do mrazáku,“ souhlasila Tove.

Na velké pánvi se teď smaží cibule a česnek a v hrnci se vaří voda.

„Nezavoláme dědovi?“ navrhne Tove. „Jestli nechce přijít na večeři?“

„Nemyslíš, že bude unavený?“

„Unavený? Vždyť pochytil španělské zvyky. S babičkou prý běžně večeřeli až v deset.“

„Třeba chce být sám,“ namítne Malin.

„Jestli chce být někdo sám, tak jsi to ty,“ ušklíbne se Tove.

Prokoukla mě, pomyslí si Malin.

Proč jen musí vždycky říkat pravdu?

Na svůj věk je až moc vyspělá.

Kam tě asi život zavede, Tove?

„Tak dobře, zavolám mu,“ souhlasí nakonec Malin a o hodinu později sedí všichni tři u stolu a ládují se boloňskými špagetami sypanými levným náhražkovým parmazánem. Je příjemné být tu takhle spolu a povídat si o ničem. Malinin otec se vyptává na vyšetřování, jestli zjistili něco nového, a Malin mu vypráví o různých teoriích, vysvětluje, že prozatím musejí nechat všechny dveře otevřené, nemohou vyloučit žádnou možnost, přestože se k útoku přihlásila konkrétní organizace.

„Můžou to být jen kecy,“ řekne otec.

Tove přikývne. „Všichni se bojí dalšího výbuchu. Na YouTube přece vyhrožovali, že zaútočí znovu. To video už viděli snad úplně všichni. Co myslíš, nastraží další bombu?“

Malin odloží příbor.

Pomyslí si, jak neuvěřitelně lahodná by teď k těstovinám byla sklenka červeného vína. Místo něj však popíjí limonádu z přístroje značky Soda stream, který si nedávno pořídila. Bublinky jí připomenou pěnu vychlazeného piva plnou slibů. Není to však nepříjemné pomyšlení, naopak, spíše uklidňující.

„To nevím,“ pokrčí rameny Malin. „Ale stejně se bankám radši vyhýbejte obloukem.“

„To se v Linköpingu snadněji řekne, než udělá,“ odvětí otec. „Na každém náměstí je minimálně jedna banka.“

„Navíc to vypadá, že té zatracené krizi pořád není konec,“ poznamená Malin. „Už i DT Trucks! Člověk by řekl, že to je nejstabilnější firma na světě.“

Média dnes zveřejnila zprávu o chystaném propouštění. Zrovna ve chvíli, kdy už si všichni mysleli, že situace by se mohla obrátit k lepšímu a že po obratu na burze by mohla začít růst i ekonomika. Pro okres Mjölby, který už krize citelně zasáhla, to znamená ztrátu dalších tři sta dvaceti pracovních míst.

„Nic netrvá věčně,“ prohlásí lakonicky otec.

„V katedrále dnes slouží další bohoslužbu,“ řekne Malin. „Zase se předpokládá vysoká účast. Zítra v poledne bude na náměstí pietní akce a na čtvrtou hodinu vyhlásili pro celé město minutu ticha.“

„Myslím, že mají otevřeno i ostatní kostely,“ řekne otec. Tove, která doposud seděla mlčky, se ujme slova:

„To je neuvěřitelné. Jakmile se stane nějaká katastrofa, všichni se hrnou do kostela jako o život. Vždyť je to tak pokrytecké.“

„Nepřeháníš trochu, Tove?“ namítne Malin.

„Možná. Ale ani Bůh přece nechce pořád jen utěšovat. Zasloužil by si i trochu každodenní pozornosti.“

Po večeři se všichni tři posadí k televizi, kde běží americký pořad o jakési teroristické organizaci v USA. Z pohledných mužů s vypracovanými těly se vyklubou fanatičtí muslimové prahnoucí po tom, aby pomstili bezpráví spáchané na nich a jejich blízkých.

„Tohle asi nemá s realitou nic společného,“ podotkne otec. Malin neví, co odpovědět, ale nakonec řekne: „Ve skutečnosti jsou teroristé asi pochybnější existence. Co myslíš, Tove?“

Otočí se k dceři, která však mezitím usnula. Má pootevřená ústa, zavřené oči a zřejmě je na cestě do hlubokého mladického spánku.

„Odnesu ji do postele,“ nabídne se otec a Malin chce nejprve něco namítnout. Nejradši by dceru uložila do její dětské postele sama, pak se však zarazí. Jen ať ji odnese její dědeček.

„To budeš hodný. Na mě už je moc těžká. Ale ty máš dobrá záda, viď?“

„Se zády jsem nikdy problém neměl.“

„Tak já půjdu rozestlat.“

Malinin otec opatrně položí Tove do postele, v džínách a ve svetru. Chvíli stojí s Malin vedle sebe ve tmě a dívají se, jak se Tove ve spánku přikryje, rozvalí se na záda a ruce natáhne za hlavu.

„Děti, které spí takhle, se cítí v bezpečí.“

„Tove už ale není dítě.“

„Tys takhle nikdy nespala, Malin,“ dodá otec. „Spávala jsi zásadně stočená do klubíčka. Jako by ses bála, že ti chce celý svět ublížit.“

„Pokoušel ses mě někdy ve spánku uklidnit?“

Otec přikývne.

„Každý večer. A každou noc jsem tě chodil pohladit po tváři, abys měla klidnější sny. Ale nebylo to nic platné. Pořád jsi se choulila do klubíčka, jako by ses před něčím instinktivně bránila.“

„Před čím, tati? Tak už mi to konečně řekni.“

Otec odejde z ložnice.

„Děti jsou mnohem vnímavější, než se domníváme,“ zavolá z kuchyně a Malin uslyší zvuk tekoucí vody.

Myslí si, že spím, říká si Tove.

Je hezké tu ležet a poslouchat, jak si povídají, jak děda mámě vypráví o jejím dětství. Takhle jsem je dřív nikdy neslyšela mluvit. A máma není naštvaná, dokonce ani trochu. Ale co asi chce, aby jí děda konečně pověděl?

Pak taky vyjde ven z pokoje.

Nechá mě tu samotnou.

Tove se protáhne a pomyslí si, že zapomněla mámě říct o tom dopise. Bude to muset nechat na jindy. Není kam spěchat. A stejně mi to nemůže zakázat.

Nebo snad ano?

Ale zuřit bude každopádně.

Tove cítí, jak se jí sevře žaludek. Bude muset co nejdřív s pravdou ven.

Mámu bude určitě zajímat, kdy přesně dopis dostala. A pokud od toho data uplyne příliš dlouhá doba, bude se cítit dotčená, uražená, opomenutá a naštve se, a to je pak možné cokoliv.

Úplně cokoliv.

Hlavně aby zase nezačala pít. To se prostě nesmí stát.

Ale jak jí to mám sakra říct?

Už teď je z toho tajemství, které bude muset prozradit. A na přihlášce navíc zfalšovala podpisy obou rodičů.

Toviny myšlenky se zatoulají kamsi daleko a bdělé snění se pomalu proměňuje ve spánek. Ve snu vidí učebny s vysokými stropy, lavice plné mnohem zajímavějších lidí než jsou ti burani, kteří s ní chodí do třídy na gymnáziu.

Tihle lidé mají na rozdíl od nich styl.

Jsou jako vystřižení z románů Jane Austenové, pomyslí si Tove. Pak sen pohltí sám sebe a ona za chvíli ani netuší, že existuje.

Malin s otcem sedí u stolu v kuchyni.

Usrkávají horký bylinkový čaj a Malin cítí, jak se jí po těle rozlévá klid.

Naproti ní otec.

Jeho důvěrně známá tvář teď vypadá podivně cize, tmavé oči překypují city, jež Malin nedokáže rozpoznat.

Chce mi něco říct, pomyslí si Malin, a vtom otec promluví:

„Malin, musím ti říct něco hrozného. Můžu?“

Malin připadá, jako by ji do bránice zasáhla ledová pěst a zavrtala se jí až hluboko do střev. Dostane strach, náhle nechce slyšet to, co zřejmě přijde, tajemství, jehož existenci zatím jen tuší. Beze slova přikývne, v krku má však sucho a slyší jen tikot hodin.

„Vůbec se mi po mamince nestýská,“ řekne otec. „Vlastně se mi spíše ulevilo. Strašně se za to stydím.“

Tlak v Malinině břiše poleví.

Tak tohle je tedy otcovo dnešní doznání.

„Ani mně se po ní nestýská,“ řekne Malin. „Ale špatné svědomí kvůli tomu nemám.“

„Opravdu ne? Tomu se mi nechce věřit. Mě to dost trápí, ale co mám dělat? Citům přece neporučím.“

„Nebuď k sobě tak přísný, tati,“ řekne Malin. „Tím nikomu nepomůžeš.“

„A na Tenerife už se nevrátím. Zůstanu tady.“

„Myslela jsem, že miluješ teplo.“

„To ano, ale odstěhovat se tam byl její nápad. Ne můj. Tvoje matka měla složitou povahu a občas s ní bylo těžké vyjít, to oba víme.“

Malin se usměje.

Složitou povahu? Tomu říkám eufemismus, pomyslí si.

„Cítím se teď trochu sám, ale to je všechno.“

„Prožili jste spolu takovou dobu. Možná jsi smutek po ní jen vytěsnil, to se přece občas stává.“

„Spíš bych řekl, že už jsem si smutku užil dost. Smutku ze všeho, co se nestalo.“

Pak sedí chvíli mlčky a popíjejí bylinkový čaj.

„Na citech není nic špatného,“ přeruší ticho Malin.

Otec na ni na okamžik pohlédne, pak přikývne:

„Snad máš pravdu. Ale co lež? Ta špatná je?“

„O jaké lži to mluvíš, tati? Není lež jako lež.“

Otec si promne oči.

Malin by se ho chtěla zeptat na matčin popel. Teď už musí mít urnu doma. Kde jej rozptýlí? Na tu otázku však nemá sílu.

„Těším se, že se teď sblížím s Tove, když na sebe konečně budeme mít víc času,“ řekne otec. „Řekl bych, že ještě není pozdě.“

„To víš, že ne,“ přitaká Malin. „Chyběl jsi jí. Ale co ty lži? O jakých lžích jsi to prve mluvil?“

„Tak já už půjdu,“ řekne otec a vstane. Malin má dojem, jako by se tahle situace odehrála už tisíckrát. Připadá jí, že otec už po tisící prchá před čímsi nevyhnutelným. Nejraději by ho popadla za ramena a zatřásla s ním, vynutila si pravdu tak, jak to občas dělávají s podezřelými u výslechu.

Zůstane však sedět.

Slyší ho mizet do linköpinské noci.

Co teď asi dělají moji milenci?

Malin leží v posteli nahá, s rukou mezi nohama. Cítí se unavená a prázdná.

Mám ještě vůbec nějaké milence?

S Jannem to definitivně skončilo před více než rokem a půl. A u Daniela Högfeldta už jsem nebyla několik měsíců. Nikoho jiného jsem od té doby neměla.

Položí ruce na peřinu a zaposlouchá se do tmy.

Jste tam někde, holčičky? ptá se v duchu. Podobáte se tomu děvčátku, kterým jsem kdysi byla? Jsme snad jedna bytost?

Malin vstane z postele.

Dojde k oknu a vytáhne žaluzie. Mraky už odtáhly, noc je jasná, plná hvězd a měkkého světla, které jako by shovívavě hladilo celý svět.

Zavře oči.

Když je opět otevře, spatří dvě malé holčičky vznášející se venku za oknem jako bílí andílci bez křídel.

Cosi si povídají, špitají, pošťuchují se, honí se sem a tam ve svém vlastním vesmíru a Malin si vůbec nevšímají.

Usměje se na ně, zasměje se té jejich hře, dobře ví, kdo jsou, ale nechce je rušit.

Jste tam venku všichni? Ty taky, mami? Nechceš se mi ukázat? Omluvit se?

Pak se děvčátka náhle zastaví a otočí se k Malin. Z obličeje jim zmizela kůže, maso mají rozedrané na krvavé cáry a oči zalepené nánosy prachu a sazí.

Místo rukou pahýly, nohy useknuté.

Křičí, z úst jim však nevyjde ani hláska.

Ten křik. Nechci ho slyšet, pomyslí si Malin a zavře oči v naději, že až je znovu otevře, ten strašný výjev zmizí.

Opatrně zamrká a rozhlédne se.

Vidí jen opuštěnou hvězdnou oblohu.

Slyší svůj dech.

Dech osamělého člověka. Bezvýznamný, a přece nade vše.

18.

STŘEDA 9. KVĚTNA

Malin zvedne v předsíni noviny z podlahy. Celá první strana je věnovaná jejich případu, výbuchu, jenž otřásl celým městem od základů.

V horním rohu titulní stránky je fotografie varaního mláděte narozeného v zoologické zahradě Kolmården.

Malin položí noviny na kuchyňský stůl a listuje jimi, zatímco si vaří kávu. Cítí, jak se mozek díky několika zároveň prováděným činnostem pomalu probouzí k životu.

Všichni mají najednou co říct, všichni chtějí být slyšet.

Hejtman, bývalý ministr zemědělství tlustý k prasknutí, jakási členka Konzervativní strany, ti všichni apelují na to, že je třeba zajistit bezpečnost občanů, a mimo jiné požadují, aby bylo do ulic nasazeno více policistů. Karim Akbar se k tomu vyjádřil dvěma slovy: „Bez komentáře.“ Mohamed Al Kabari hovoří o rasismu a o tom, že po pumovém útoku podezření automaticky padlo na místní muslimy. Zároveň však vyjadřuje porozumění — s ohledem na všechny bomby odpálené ve jménu víry je to sice pochopitelné, ale přesto smutné. Lidé se musejí naučit spolu žít. Nějaký komisař Frick od tajné policie uvádí, že paralelně s linköpinskou policií vedou i oni vlastní vyšetřování, a pochvaluje si vzájemnou spolupráci, která je podle jeho slov výborná, ne-li příkladná. Jediný, kdo se k tomu celému nevyjadřuje, je Dick Stensson. A to i přesto, že Daniel Högfeldt vyslídil, že byl těsně před výbuchem v bance, a teď spřádá ve svých článcích další teorie. Nebyl terčem útoku právě Dick Stensson?

Mlčí i Hnutí za ekonomickou svobodu. Nezveřejnili nic kromě svého poselství na YouTube, které by se snad dalo považovat za jakýsi manifest. Noviny otiskly pouze fotografie webové stránky Hnutí a sdělení, že se o organizaci nepodařilo získat více informací, ani o ní není nic známo z minulosti.

Policie sice její členy považuje za hlavní podezřelé, ale přesto zatím nemůže s určitostí potvrdit, že by útok měli na svědomí právě oni. Slova Karima Akbara: „Na základě zkušeností ze zahraničí můžeme konstatovat, že k podobným útokům se poměrně často hlásí osoby či organizace, které s nimi ve skutečnosti nemají nic společného.“

Pak fotografie holčiček.

Tuva a Mira.

Vigeröovy.

Tuva a Mira Vigeröovy, šest let.

Jejich totožnost už byla oficiálně potvrzena.

Kromě jejich matky nejsou známi žádní další příbuzní. A paní Vigeröová stále ještě leží v bezvědomí v nemocnici.

Následuje fotografie ze záznamu bezpečnostní kamery. Neznámý muž s kapucí, podobný stínu.

Ten videozáznam určitě ukazovali i v televizních zprávách. Třeba jim někdo zavolal a dal tip, kdo by ten útočník mohl být?

Na další straně rozhovor s několika obyvateli Linköpingu vyjadřujícími názor na toho neznámého muže. Z jejich slov i přes zjevné zásahy redakce čiší nenávist.

„Pro někoho takového neexistuje dostatečně tvrdý trest.“

„Zasloužil by zastřelit.“

„Třeba je to sám Satan?“

Jako by obyvatelé města nutně potřebovali mít na koho směřovat svůj hněv, svou nenávist a strach, a teď mají konečně možnost. Připomíná to hon na čarodějnice nebo vymítání ďábla.

Ale vždyť je to člověk, přemítá Malin. I když to, co udělal, je neodpustitelné, a my ho proto musíme dostat.

V Correnu nevědí o nic víc než my, konstatuje v duchu Malin, zatímco ukusuje obložený chléb. Vlastně nemáme nic kromě tušení a dohadů. Ale řada policejních vyšetřování, která byla nakonec úspěšná, přece začínala stejně: tichými hlasy šeptajícími do uší unavených policistů.

Z přemýšlení vytrhne Malin až Tove, která se náhle objeví ve dveřích. Na sobě má župan a mne si oči. „Dobré ráno,“ popřeje. Malin si pomyslí, že se v noci musela probudit a svléknout se.

„Co děláš tak brzo vzhůru?“ zeptá se Malin.

„Udělalas kafe?“ opáčí Tove.

„Kafe? Ty piješ kafe?“

„Je dost věcí, které o mně asi nevíš, mami.“

„Jo? Odkdy?“

Tove jen zavrtí hlavou, přejde ke kávovaru a nalije si hrnek černé, olejovité tekutiny.

Malin pohlédne ven z okna.

Nebeská modř se chvěje v chladném světle, v němž však lze tušit teplo. Stromy za oknem — všechny ty pupeny jako by měly každou chvíli explodovat, vypuknout v život. Malin pohlédne na svou dceru. Pod sepraným froté županem se jí zřetelně rýsují prsa, jakoby plná očekávání.

Studený déšť, na který to včera vypadalo, nakonec nepřišel. Síla jara je nezadržitelná.

Porada vyšetřovacího týmu začne přesně v devět hodin.

Znavení policisté s prázdnýma očima hrají hru na vyšetřování, tančí svůj policejní tanec a poněkud rezignovaně rozebírají případ. Veřejnost si žádá, aby směřovali vpřed, odhalili světu pravdu a obětem dopřáli spravedlnost.

Včerejší zveřejnění kamerového záznamu v televizi nic nového nepřineslo. Ani nikdo nepoznal muže na YouTube hlásícího se k Hnutí za ekonomickou svobodu.

Proberou i všechny ostatní teorie a mezi vyšetřovateli nastane ticho.

Všichni si uvědomují, že jejich tušení jim zatím byla k ničemu, a mají pocit, že uvízli na mrtvém bodě, přestože od výbuchu uběhly pouhé dva dny.

Malin se zadívá na Zekeho sedícího zády k oknu, za kterým si hrají děti. Při pohledu na jeho kruhy pod očima ji napadne, jestlipak včera večer poté, co Malin odvezl domů, byl u Karin Johannisonové a udělal jí to na nerezové lavici v suterénní laboratoři, vedle skříňky páchnoucí chemikáliemi a automatické třepačky na zkumavky.

Zekeho manželka Gunilla nemá o milostné avantýře svého muže ani ponětí. Vlastně o ní vím jen já. Ale já tě neodsuzuju, Zeke. Děláš jen to, co musíš. Jako ostatně my všichni. Nebo snad ne?

Mlčení nakonec přeruší Waldemar Ekenberg: „Dostaneme je živé nebo mrtvé.“

Johan Jakobsson s Börjem Svärdem se dvojhlasně ohradí: „Uklidni se, Waldemare.“

„Podařilo se nám získat další informace o rodině Vigeröových,“ pokračuje Sven Sjöman a Waldemarovu poznámku ponechá bez komentáře. „Máme přehled o jejich ekonomické situaci. Byla nanejvýš průměrná. Otec obou holčiček do své smrti pracoval jako montér v továrně na výtahy v Kise a Hanna Vigeröová je zaměstnaná ve stacionáři pro postižené, i když od mateřské dovolené jen na půl úvazku.

Také jsem se zajímal o okolnosti nehody, při které se Vigerö zabil. Nic podezřelého jsem ale nezjistil.“

„Jak to s Vigeröovou vypadá?“ zeptá se Börje.

„Prý o něco lépe, ale na výslech zatím můžeme zapomenout,“ odpoví Sven.

Možná to nakonec přece jen přežiješ, přemítá v duchu Malin. Ještě pořád máš naději. Ale dokázala bys pak vůbec žít dál?

Nejdříve jsi přišla o manžela.

A teď i o obě děti.

Co bych dělala já? Měla bych sílu žít, kdyby se něco stalo Tove?

Tehdy, když jsem o ni málem přišla, jsem se skoro upila k smrti. Moc nechybělo a nadobro bych zničila náš vztah, dokonala tak, co se té vražedkyni nepovedlo.

Jak jsem jen mohla?

Malin se náhle zachce sejít dolů do posilovny a vyhnat z těla žízeň těžkou činkou, jednou provždy.

Pouhé pomyšlení na alkohol v ní vyvolá touhu a ona zaryje nehty do dlaně. Pořádně zatlačí, dokud nepocítí příjemnou bolest.

Funguje to.

Jako pokaždé.

„Doma u Vigeröových jsme nic zvláštního nenašli,“ vloží se do hovoru Malin. „Nic, co by nasvědčovalo tomu, že jim někdo vyhrožoval. Ale možná by stálo za to promluvit s jejími kolegy. Třeba vědí něco víc.“

„Na to nemáme lidi,“ namítne Karim Akbar. „A těm teroristům se stejně do cesty připletly jen náhodou. Teď se musíme zaměřit na Hnutí za ekonomickou svobodu. Zjistit, co jsou zač. Otočte každý kámen ve městě, vyslechněte všechny, kteří mají něco společného s extremisty, ať už levičáky nebo pravičáky, nenechejte techniky vydechnout, dokud nenajdou nějakou stopu.“

Na Hannu Vigeröovou se tedy zaměřím sama, pomyslí si Malin. Ale dobře ví, že to bude muset počkat, že teď musejí všichni držet při sobě. Pátráním na vlastní pěst by mohli přijít i o to málo, co zatím mají.

„Tak fajn. To teď bude naše priorita,“ přikývne Sven. „Johane, Waldemare a Börje, máte to na starosti. A taky si od banky vyžádáme Stenssonovy papíry, ať se na ně mrknou kluci z hospodářské kriminálky. Třeba na něco přijdou.“

Malin přikývne, aniž ví proč. Zavře oči v naději, že se její mozek nějak vypořádá se všemi myšlenkami a vnese do nich řád, doufá však marně. Možná jsou opravdu na správné stopě, není si tím však vůbec jistá.

Pak Svenovi zazvoní telefon a ostatní poslouchají jeho souhlasné mručení, jeho jednoslabičné jo, ne, jo, jo, až nakonec zavěsí.

„To byl Aronsson z technického. Zjistili, odkud byl e-mail do Correnu odeslán. Z kavárny Sidewalk u hlavního nádraží ve Stockholmu.“

„Vím, kde to je,“ vyhrkne Malin. „Tam bude stoprocentně bezpečnostní kamera. Třeba budeme mít štěstí.“

„Hned se na to podíváme,“ přitaká Sven. „Snad by neměl být problém zjistit informace o majiteli budovy a bezpečnostní agentuře.“

„Něco více o serveru, ze kterého byl e-mail odeslán?“ zeptá se Johan.

„Nic,“ zavrtí hlavou Sven. „Odesílatele toho e-mailu se vypátrat nepodařilo.“

„Tak fajn. Vědí všichni, co mají dělat?“ uzavře Karim poradu.

Policisté kolem stolu souhlasně pokyvují.

Malin si pomyslí, že kolem případu krouží jako elektrony kolem atomového jádra. Jsou jako částice podobné družicím, jež opustily svou oběžnou dráhu.

Islamisté, motorkářské gangy a pak to, co hoří nejvíc a co je s největší pravděpodobností řešením hádanky: Hnutí za ekonomickou svobodu. Video na YouTube připomínající prohlášení muslimských teroristů, muž na záznamu bezpečnostní kamery.

Jedná se o téhož člověka? Určitě ne, to bylo vidět. Ale kdo ví, kolik může mít Hnutí členů.

„Jestli se mi pod ruku připlete nějakej vegan, narvu mu do krku tolik masa, že se zadáví,“ vyhrkne náhle Waldemar. Ostatní ztichnou a mlčky na něj zírají.

„Sorry,“ omluví se po chvíli Waldemar. „Prostě mám jen pocit, že už musíme konečně na něco přijít. Tohle je chaos, že to svět neviděl.“

„Malin a Zeke,“ řekne Sven. „Vy se mnou půjdete do mé pracovny. Společně se pokusíme najít odesílatele toho e-mailu.“

„Dobře,“ přikývne Malin. „Hned se do toho pustíme.“

19.

Sven Sjöman stojí za stolem a k uchu si tiskne prasklé telefonní sluchátko, bílé jako kost. Vzduch v pracovně je nasycený soustředěním. Malin se Zekem sedí na židlích pro návštěvy, celí napjatí a v předklonu.

Po třech krátkých telefonátech se Sven konečně dovolal tomu, koho hledali. Zaměstnanci agentury Securitas, který má na starosti obsluhu kamer na stockholmském hlavním nádraží.

Malin pokaždé udiví Svenovy zkušenosti a síla, když se plně soustředí na důležitý úkol. Ta tam je jeho obvyklá únava.

„Dobrý den. U telefonu Sven Sjöman, linköpinská policie. Mám na starosti vyšetřování případu pumového útoku na náměstí Stora torget. Rozumím, už jste o tom slyšel…“

Sven umlkne a Malin vidí, jak při naslouchání slovům z druhého konce linky pevně zatne čelisti.

Chvíle ticha. Pak se Sven znovu ujme slova:

„Aha, takže včera vás kontaktoval někdo od tajné policie a vyžádal si to video? A vy jste mu ho vydal?“

Opět chvíle ticha a pak Svenův hlas, panovačný a zároveň prosebný:

„A kopie? Předpokládám, že všechna data máte digitálně uložená, takže byste nám e-mailem mohl poslat kopii.“

Svenův výraz strne.

„To mi chcete říct, že nemáte žádnou kopii? Jen jednu starou videokazetu, a tu jste dali tajné policii?“

Sven významně pozvedne obočí a Malin je jasné, že mají zaděláno na problém. Můžou rovnou zapomenout na to, že by jim tajná policie poskytla kopii kazety, když teď před nimi mají náskok.

„Dobře, spojíme se s nimi. Stejně vám děkuju za pomoc.“

Sven zavěsí.

Klesne na židli.

„Předběhli nás. Zbytek si domyslíte sami.“

„Ale my to zatracený video nutně potřebujeme,“ zakleje Zeke a Malin se zakaboní:

„Je to horší, než jsem čekala. Co budeme dělat?“

„Zajeďte za těmi chlapy od tajné policie. Bydlí v hotelu na náměstí. Zkuste to, třeba nám přece jen vyhoví. Pořádně na ně přitlačte.“

Na náměstí Stora torget panuje v záři jarního slunce čilý pracovní ruch. Sluneční paprsky osvětlují milióny poletujících pylových částic vrhajících mikroskopické stíny na čerstvě umytou dlažbu.

Na terase hotelu Mörners inn tesaři stloukají nové pergoly, čalouníci potahují látkou pohodlná křesílka a sklenáři zasklívají prázdná okna. Před zavřenou bankou SEB technici instalují nový bankomat a jiní sklenáři vyměňují dřevotřískové desky, kterými někdo provizorně zatloukl okna, za průzračné, naleštěné tabule skla. O kus dál před novinovým stánkem metaři sypou do objemných žlutých popelnic zbytky nepořádku a prachu po explozi.

Zatím však nikdo neodklidil vyhořelé svíčky ani květiny, přestože většina z nich zvadla a zdá se, že další už nepřibývají.

Také do kostelů včera přišlo podstatně méně lidí.

Nebude dlouho trvat a někdo odstraní i svíčky a květiny.

Kolik dokáže taková bomba vytvořit pracovních příležitostí, přemítá Malin.

Každý, byť sebemenší obchod přijde místním vhod. Alespoň těm, kteří přišli o práci a nedaří se jim sehnat novou, lidem bez vzdělání nebo těm, kteří jsou prostě jen příliš staří, které svět sežvýkal a vyplivl, když už je nepotřeboval.

Nízko létající vlaštovky hladí křídly matné barvy střech lesknoucích se ve slunci.

Létají, ale nezpívají, pomyslí si Malin, když se Zekem kráčejí k hotelu. Ale zpívají vlastně vůbec někdy vlaštovky?

Zato holubi vrkají, přemítá Malin a dobře ví, že myšlenkami na ptactvo se jen snaží zaplašit pomyšlení na mrtvé dívenky. Na rozervanou tvář s osamělým otevřeným okem plným strachu, které na ni pořád ještě civí, kdykoliv si na něj vzpomene. Byly roztomilé, říkal Stensson, utíkaly a hltaly párek. Cpaly se jím tak, jak to umí jen malé děti, když pro ně není nic než hlad a jeho tišení pohltí celou jejich existenci, jako by zítřek neměl nikdy nastat.

„Nemysli na ně, Malin,“ domlouvá jí Zeke a Malin přikývne. Vejdou do hotelu a zamíří k mladé, hezké, vkusně nalíčené blondýně za recepčním pultem obloženým zrcadly, v nichž se odráží Malinina modrá sukně a bílé tenisky. Vytáhne služební průkaz a zeptá se:

„Kde bychom našli kolegy od tajné policie?“

Dívku, zdá se, zaskočilo Malinino charisma. Nebo ji možná zná z novin.

„V konferenční místnosti Folkeho Filbytera. Zřídili si tam provizorní kancelář.“

Malin se Zekem už čekají na výtah, když na ně recepční zavolá:

„Počkejte. Musím jim zavolat a zeptat se, jestli vás chtějí přijmout.“

„To není třeba,“ odvětí Malin. „Vědí o nás.“ Dveře se za nimi klouzavým pohybem zavřou a výtah se rozjede.

Stěny stísněného prostoru také pokrývají zrcadla, takže Malin se Zekem vidí svůj odraz v tisíci pokřivených variantách. Zasáhne je pach potu prodejců a podnikatelů a pak se výtah s pípnutím otevře. Ocitnou se přímo před pootevřenými dveřmi do zasedací místnosti nesoucí jméno bájného panovníka Folkeho Filbytera. Zevnitř se ozývají hlasy s afektovaným stockholmským přízvukem, jejichž majitelé jsou zřejmě přesvědčeni o vlastní neomylnosti.

Malin vejde dovnitř.

Za konferenčním stolem sedí Stigman, asi třicetiletý mladík v elegantním obleku, kterého si Malin pamatuje z letmého setkání před domem Sofiy Karlssonové, a starší, sedřený Brantevik. Před sebou mají tenkou složku s papíry a na ní nedbale pohozené dva mobilní telefony.

Proti nim stojí Malin se Zekem, oba podráždění, naštvaní a frustrovaní, jak už to bývá, když se člověk ocitne v situaci, nad níž nemá kontrolu.

Ten zelenáč Stigman jim právě sdělil, že tajná policie má aktuálně v Linköpingu šest lidí, ale že na případu jako takovém jich pracuje mnohem víc. Situace je prý nanejvýš citlivá, a proto bez výjimky nesmějí vypouštět žádné informace. Takže je mu líto, ale ten kamerový záznam z kavárny Sidewalk jim bohužel v žádném případě nemůže poskytnout a ani jinak jim nemůže být nápomocný.

„Ale smekám před tím, s jakou rychlostí jste tu informaci získali. To bych od vás nečekal.“

Malin má sto chutí poslat toho náfuku do háje, zařvat na něj, že toho tajnůstkaření už bylo dost, že kdykoliv může vybuchnout další bomba a oni by tomu možná mohli zabránit, jen kdyby dostali kopii toho zatraceného videa.

Zeke si hlasitě povzdychne a dlaní si přejede po oholené hlavě. Pak se otočí a zamíří ven ze dveří.

Malin zůstane s těmi dvěma sama. Sjíždějí ji pohledem jako prostitutku v nějaké výloze amsterodamské čtvrti červených luceren.

„Snad byste mi ten záznam mohli aspoň ukázat, ne? Teď a tady?“

Stigman zavrtí hlavou.

„Sorry, ta kazeta je ve Stockholmu a já nemám kopii. Ale i kdybych měl, neukázal bych vám ji.“

„Ty hajzle,“ neovládne se Malin. „Tohle je maření vyšetřování. Jak by se ti líbilo přečíst si zítra v Aftonbladetu, že nám tajná policie ztěžuje práci? Nebo se chceš vidět ve zprávách?“

„Jak myslíte,“ odtuší Stigman. „Ale řekl bych, že máte dost rozumu, abyste to nechala plavat. Ono nevypadá dobře, když se policajti navzájem osočují v médiích. Ale co já vím, třeba je vám vaše kariéra ukradená.“

Výhrůžky plodí další výhrůžky.

Bludný kruh.

„Budu si vás pamatovat,“ sykne Malin. „A jednou vám to oplatím.“

Stigman se znovu ušklíbne: „Já jsem v tom nevinně.“ Malin si uvědomí, že má nejspíš pravdu. O tomhle zřejmě nerozhoduje Stigman, ale nějaké velké zvíře, které si o sobě myslí, že je všemocné.

Malin už je na odchodu, když za ní Brantevik zavolá:

„Tohle laskavě přenech velkejm klukům, kočko. Běž radši na kafe, venku je hezky.“

To také udělají.

Posadí se na zahrádku kavárny na náměstí Gyllentorget a oba si objednají dvojité espreso. Vychutnávají si silnou, lahodnou kávu. V podniku nikdo není, stejně jako na celém náměstí.

Nikde žádné maminky s kočárky, žádní nezaměstnaní ani studenti. Prázdné výlohy obchodů působí na vylidněném náměstí ještě smutněji, místo obchodů zejí díry. Dávají tušit soukromé tragédie, které tolik vypovídají o naší době, zmařené naděje a ztroskotané sny jako důsledek ekonomické krize.

Těch pár lidí, kteří kolem projdou, jim věnuje nedůvěřivý pohled.

Jejich pohyby jsou uspěchané, jako by se co nejrychleji chtěli dostat z otevřeného prostranství pryč. U vchodu do nové nákupní pasáže posedává starší žebrák se slovanskými rysy a cedulí s nápisem „Mám hlad“. Zřejmě člen nějaké žebrácké ligy z Balkánu. Nebo že by byl opravdu v nouzi? Vlastně tu takhle žebrat nesmí, ale my teď máme na starosti jiné věci, pomyslí si Malin.

„To je ale krásně,“ konstatuje Zeke. „Jenom škoda, že se lidi bojí chodit ven.“

„A ty se jim divíš?“

„Divím se tobě.“

„Buď zticha, ty starej kozle.“

„Starej kozle? Co tím chceš říct?“

„To víš moc dobře.“

Zeke se uchechtne a napije se kávy.

Po chvíli přijde servírka odnést prázdné šálky.

„Málo lidí, co?“ prohodí Zeke.

„Všichni se do centra bojí,“ odvětí dívka. „Jsou úplně podělaní strachy a v jednom kuse melou o tom, kdy vybuchne další bomba.“

„A co vy?“ zeptá se Malin. „Vy se nebojíte?“

„Upřímně řečeno ani ne. Řekla bych, že teď už nic nehrozí. Ale tomu chlapovi, co to udělal, bych nejradši zakroutila krkem.“

Malin ta tvrdá slova zarazí.

Servírka je jen o pár let starší než Tove, celkem hezká, až na ohyzdnou jizvu na bradě. Ale zřejmě je to drsná holka, která ví, co chce.

Číšnice se na okamžik zastaví, v rukou drží tác.

„A i kdybych se bála, tak přece nenechám nějaké debilní teroristy rozhodovat o svém životě, ne? To by se jim tak líbilo.“

Malin se Zekem kráčejí zpět k autu, které zaparkovali před hospodou U Hamleta, a spolu s kofeinem se jim v těle rozlévá i energie.

Kdy že má být ta pietní akce? V poledne? přemítá v duchu Malin. Každopádně už brzy. Možná bychom tam měli zajít a podívat se, jaká bude účast a jací lidé přijdou.

Z myšlenek ji vytrhne Zeke.

„To kafe bylo pěkně silné,“ poznamená a Malin přikývne. V tu chvíli ucítí, jak jí v kapse vibruje telefon.

„Svene, bylo to úplně k ničemu,“ spustí, jen co hovor přijme. „Odmítají nám video vydat.“

„Zkusil jsem to ještě oficiální cestou,“ řekne Sven. „Poslal jsem úřední žádost nejvyššímu šéfovi tajné policie. Kdo ví, třeba to pomůže.“

„Chtěl jsi ještě něco?“

„Jo. Právě mi volal ošetřující lékař Hanny Vigeröové. Prý se probudila a existuje malá naděje, že bychom ji mohli vyslechnout, i když jen krátce a opatrně.“

Malin se bez rozmýšlení rozběhne a zamíří vstříc tomu, co považuje za pravdu. Zeke ji následuje v těsném závěsu.

„Budeme tam za pět, nejpozději za deset minut,“ oznámí Malin.

„Chtějte mluvit s Peterem Hamsem,“ řekne Sven.

To bude určitě nějaký náfuka, pomyslí si Malin, stejně jako většina doktorů. S náfuky se dnes snad roztrhl pytel.

Cítí, jak se jí v žilách mísí adrenalin s kofeinem, a připadá si skoro jako zfetovaná. Trochu jako tehdy, když jedinkrát v životě zkoušela kokain. Bylo to na večírku se spolužáky z policejní akademie, který se poněkud vymkl kontrole.

20.

Přišla za tebou, maminko. Chce s tebou mluvit.

Na náměstí Stora torget, kde to bouchlo, se zatím shromažďují davy lidí.

Jsou jich stovky, možná dokonce tisíce.

Drží se za ruce, na tvářích jarní slunce a v plicích průzračně čistý vzduch. Někteří pláčou. Maminko, řekni, že oplakávají nás. Viď, že ano? Ale třeba pláčou i kvůli sobě samým?

Máš té paní od policie co říct, maminko. Otázka ale je, jestli k těm slovům najdeš cestu, jestli pochopíš, co potřebuje vědět.

Doufáme, že ano, i když ze všeho nejvíc bychom tě chtěly mít tady u sebe. To už se nám možná brzy splní, viď?

Zlo plazící se jako beznohý ještěr.

Olizuje vzduch černým jazykem.

Blíží se k tobě opravdové, děsivé zlo, maminko, není před ním úniku.

My tě ale nechceme zachránit, chceme tě mít tady u sebe. Třeba nakonec přijde i tatínek.

Stejně jim ale řekni všechno, co víš a co můžeš. Pokus se všechno napravit, slepit, poskládat ten obrázek, paměť a myšlenku, pohni jazykem, řekni slova, která z nás opět udělají rodinu.

Teď už dýcháš sama. Hadičky z nosu jsou pryč. Tvůj pokoj se chvěje světlem, není to však krásné jarní světlo, které je tady venku. Tvoje světlo je prohnilé, zatuchlé.

Drž si je dál od těla, mami, nepusť je k sobě.

Přijď radši k nám.

My tě milujeme. Snad společně zachráníme ty děti.

Jsem dýchající bytost. Dýchám.

Vím to.

Plíce se mi plní vzduchem a pod střechou vidím cosi kovového. Ale nemám tělo. Kde je? To jste vy, holčičky moje? Jste tam? Co se to jen stalo? Co měla znamenat ta ohromující bílá záře, která přebila i sluneční paprsky?

Takže mám oči.

Ale mám i ruce a nohy? A záleží na tom vůbec? K čemu by mi byly, když už se vás nemůžu dotýkat, hladit vás, hrát si s vámi, vy moje zlatíčka? Vím, že jste pryč, přestože jste tu teď se mnou, a taky vím, že bez vás už žít nechci.

Ve snu slyším vašeho tatínka, ale vlastně to není sen. Chci být s vámi, ale nemůžu.

Jsme v nemocnici, že ano? Tohle je nemocniční pokoj a já jsem nemocná. Ale jak nemocná? Necítím fyzickou bolest. Za to bych měla být vděčná.

Řekni jí to, šeptáte mi do ucha. Napověz jí. Ale co mám říct?

Snažím se. Jazyk se však odmítá pohnout.

Ale ano, teď se hýbe. Říkám však něco jiného, než bych měla, že?

Doktor.

Co říká?

Bože, to je krasavec.

Zeke s Malin stojí na chodbě před pokojem Hanny Vigeröové.

Její ošetřující lékař v bílém plášti, Peter Hamse, jim cosi šeptem vykládá. Malin se však na jeho slova nedokáže soustředit.

Musíš, Forsová. Vzpamatuj se.

Je snad právě on to, po čem toužím?

Může být asi tak stejně starý jako Malin a nemá prstýnek. Už u recepce si všimli jeden druhého a Malin se pořád nemůže zaměřit na to, co říká. Místo toho si prohlíží jeho důlek na bradě, ostrý nos a téměř dokonale tvarované lícní kosti.

Co se mnou tohle jaro dělá?

Musím přece poslouchat, co povídá.

Místo toho ji však zaplaví touha popadnout ho za ruku a dotáhnout na nejbližší záchod, sesternu nebo umývárnu, ať se stane, co se má stát.

Odtrhne oči z Petera Hamseho a rozhlédne se po chodbě. Zdá se jí, jako by se žluté linoleum na podlaze roztékalo jako vrstva pomočeného sněhu a v nejvzdálenějším okně spatří dvě dívčí tváře.

Zavře oči.

Potlačí vnitřní neklid.

Zažene chtíč.

Holčičky.

Co tu chcete? Stýská se vám po mamince, že?

Malin se podívá na Zekeho a pak opět na Petera Hamseho, který na ni upírá vřelý pohled plný zájmu. Všimne si, že se Zeke potutelně usmívá a vrtí hlavou. Peter Hamse řekne:

„Máte pět minut. Ale hlavně ji nerozrušujte. Kdyby se jí přitížilo, ihned mě zavolejte.“

Pak se otočí a odchází po bublající podlaze směrem k tvářím mrtvých holčiček.

Zeleně blikající přístroj každých deset vteřin pípne.

Podivně bledé, avšak jakoby hutné světlo, těžký dech ženy a agresivní pach chemikálií.

Malin vejde do pokoje Hanny Vigeröové.

Tělo napojené na hadičky ve vodorovně sklopené posteli, těžce poraněné nohy, kterými už nikdy nebude moci pohnout, přikryté žlutými dekami s logem krajského úřadu.

Jste tu, děvčátka?

Vím, že ano.

Malin cítí jejich přítomnost, ani je nemusí vidět. Nemá ale strach, ví, že potřebuje jejich pomoc.

Zeke obejde postel a postaví se tak, aby zády zastínil slunce svítící Hanně Vigeröové do očí. I přes všechny modřiny je vidět, že má vlídné a laskavé rysy. Vypadá jako hodný člověk, kterému se však život zhroutil pod rukama a který teď leží sám v nemocničním pokoji s ovázanou hlavou a tělem, jež by možná ze všeho nejraději vypovědělo službu.

Malin pohladí ležící ženu po tváři a představí se, vysvětlí jí, kdo jsou a co se stalo, o dětech se však ani slovem nezmíní. Hanna Vigeröová otevře oči a pohledem plným úzkosti upřeně hledí do prázdna.

Neboj se, maminko.

Snaží se na tebe být hodná.

Neměj strach z toho, co se stalo.

Už brzy zase budeme spolu.

Představ si, že tě hladíme po tvářích.

Že cítíš naši teplou kůži.

Pokus se jí povědět, co víš.

Ty víš co.

Co to říkáte?

Je tam někdo? Kdo jste? Co mi chcete? Vím, co se stalo mým holčičkám i proč tu jste. Snažím se vám něco povědět. Jako bych věděla, co mám říct, ale nedokážu si utřídit myšlenky a slova.

Něčí ruka mě příjemně hřeje na tváři.

Nepřestávejte, prosím vás. Ať jste kdokoliv. Nebo je to více rukou? Ano, jsou to vaše ruce, děti moje, takže možná existujete i mimo tento sen?

Co jsem viděla?

Své dcery a pak to světlo.

Ale tohle jí neříkám.

Jestli si pamatuju na něco podstatného? Jestli mi nebo nám chtěl někdo ublížit?

Viděla jsem svoje děti, jak běží k bankomatu, a pak náhle to světlo, tak neuvěřitelně ostré. Přede mnou je neznámý obličej, tvář mladé ženy. Dívá se na mě, laskavě a soucitně. Vlasy má ostříhané na mikádo a její ústa se pohybují. Zajímalo by mě, co mi asi říká, ale nic neslyším, jen cítím, jak se mi pohybují rty, nevím však, co říkám, ani jaké podvědomé myšlenky předcházejí mým slovům.

Něco není v pořádku.

Já nejsem v pořádku.

Chci za vámi, holčičky moje, a za vaším tatínkem.

Jen nevím jak.

Povězte mi, jak mám umřít?

Hanna Vigeröová upřeně zírá před sebe, pak zamrká a opět zírá, v jejím pohledu není klid, jen strach, téměř panika. A ať se Malin ptá, na co chce, dostává se jí stále téže odpovědi:

„Peníze, peníze, jejich peníze.“

„Šly jste vybrat peníze z bankomatu?“

O finanční situaci Vigeröových jsou informováni.

Neměli moc peněz, ale dvojčata měla založený spořicí účet a na něm pár tisíc.

„Šly jste si vybrat peníze z účtů vašich dětí?“

„Peníze, peníze, jejich peníze,“ opakuje Hanna Vigeröová šeptem.

Zeke s Malin na sebe pohlédnou.

Zeke zavrtí hlavou, očima jako by říkal: měli bychom ji nechat na pokoji, už blouzní, uvízla v okamžiku toho nejhoršího strachu a my ho jen prodlužujeme, je na čase to zabalit. Malin umlkne, pohladí Hannu Vigeröovou po tváři a dívá se, jak zavře oči. Z úst jí přestanou proudit slova a začne pokojně oddychovat.

Děti, přemítá Malin a ještě několikrát pohladí Hannu Vigeröovou po tváři. Pak vstane a společně se Zekem opustí pokoj.

Na chodbě se několikrát zhluboka nadechne. Tady venku je jiný, čistší vzduch.

Tam uvnitř to páchlo smrtí.

„Cítils to?“ zeptá se Zekeho.

Ten přikývne.

Zeke si odskočil na toaletu a Malin stojí sama s Peterem Hamsem u výtahů vedoucích dolů k východu z toho velkého nemocničního komplexu.

Je až absurdně hezký, pomyslí si Malin a slyší svůj hlas, jak mu vypráví o rozhovoru s Hannou Vigeröovou, že vypadala vystrašeně a zmateně, že jim nic kloudného neřekla, naopak, zdálo se, jako by uvízla v nesnesitelné vzpomínce na ten odporný okamžik.

Peter Hamse jí při posledních slovech věnuje vřelý pohled a chlácholivě řekne: „Nemusíte si dělat starosti. Postarám se o to, aby dostala pořádnou dávku něčeho na uklidnění. A bolesti také nemá.“

„Dostane se z toho?“ zeptá se Malin.

„Myslím, že ano.“

„Bude mít trvalé následky?“

Peter Hamse přikývne.

„S největší pravděpodobností.“

Pak se na sebe beze slova dívají, Malin bezděky přikročí blíž k němu a on také udělá krok vpřed. Malin se zamotá hlava a cítí, jak ji to táhne k důlku na jeho bradě. Usmějí se na sebe a Peter Hamse rozhodí rukama a zamumlá něco, z čeho Malin pochytí jen slovo „nevhodné“.

„To bude asi tím jarem,“ poznamená Malin.

„To asi jo,“ zaslechne za sebou Zekeho hlas. „A kozel zůstane navždy kozlem.“

O minutu později stojí ve výtahu a Zeke se culí od ucha k uchu. Malin znějí v uších slova Petera Hamseho:

„Kdyby něco, zavolám.“

Něco se se mnou stalo, pomyslí si Malin a pocítí stud za to, co se v jejím těle děje.

Stydí se před Hannou Vigeröovou a jejími dětmi, před otcem a matkou, před Tove a Jannem, dokonce i před Danielem Högfeldtem.

„Jdi do toho, Malin,“ usměje se Zeke. „Neboj se. Všichni jsme přece tak trochu kozlové.“

Malin by se tomu vtipu ráda zasmála, ale nejde to, nejraději by se rozběhla dolů k Hamletovi a utopila se ve sklenici alkoholu.

21.

Na Linköping se snesl večer a za okny obývacího pokoje zbarvily červánky nebe do fialova. Malin sedí s Tove u televize a čekají, až skončí jakási reality show a začnou zprávy. Upíjí brusinkový džus.

Když odbila čtvrtá hodina a nastala minuta ticha za dvojčata Vigeröovy, seděla Malin u svého stolu na policejní stanici a byla svědkem něčeho podivuhodného. Veškerá činnost se rázem zastavila, těla ustrnula v pohybu, zvuky jako by přestaly existovat a spolu s nimi i svět, který zná.

Na stanici zavládlo ticho a úcta.

Holčičky tam však nebyly.

Malin cítila, že jsou někde jinde.

Minuta uběhla a v místnosti se opět rozhostil obvyklý ruch.

Malin natáhne nohy.

Třeba bude ve zprávách něco o našem případu, něco, co sami ještě nevíme, napadne ji.

Tove je celý večer zamlklá a uzavřená, ale přesto dnes chtěla spát u Malin. Zítra má velkou písemku z matematiky a chce si ráno trochu přispat.

Nebo mě prostě jen kontroluje?

Připadá mi, že mi věří čím dál tím víc, ale možná si to jen namlouvám.

Exploze.

Malin si vzpomene na lékaře, s kterým se dnes setkala.

Peter Hamse.

Nikdo ji nikdy tak instinktivně nepřitahoval a je si jistá, že on cítil totéž. Když si vybaví jeho tvář, tělo pod bílým pláštěm, zatají se jí dech. Nejraději by se tomu pocitu oddala, vytratila se na záchod a ulevila si od toho téměř středověkého chtíče, který jí, jak se zdá, postupně zachvátil celé tělo.

Výbuch.

Připadá si, jako by se nacházela v jádru exploze, všechno se na ni řítí, všechno se odehrává během kratičkého okamžiku, hmota je tak hustá a komprimovaná, že nestačí nic zachytit, žádný význam, musí se jen poddat pocitům z každého okamžiku.

Máma je mrtvá.

Zemřela před třemi týdny a Malin co nevidět čeká schůzka s právníkem kvůli vypořádání pozůstalosti. Bude tam i táta. Ten se teď o všechno stará, zřejmě mu došlo, že mám plné ruce práce. Nebo to snad dělá z jiného důvodu?

Cosi v tom výbuchu se ke mně přibližuje, měla bych být smutná, cítit mnohem, mnohem víc. Ale jediné, co vidím, je táta, přechází sem a tam ve svém bytě v ulici Barnhemsgatan a konečně se snad cítí svobodný, zdá se, jako by si čerstvě nabyté osamělosti užíval.

Mami.

Tvůj obličej je jen prázdná maska a tvůj život překroucená perspektiva, kulisa, lež. Lži opředené dalšími a dalšími lžemi, jež se nakonec staly pravdou. Až jsi jednoho slunného dne na golfovém hřišti dostala infarkt.

Je to podivné, ale necítím smutek, vlastně necítím vůbec nic. Jen úlevu a snad trochu strach, že by jádro tajemství mohlo puknout jako poupě rudé růže a já bych se už brzy mohla dozvědět, proč jsem taková, jaká jsem. Ani tenhle pocit ve mně ale nedokáže zůstat, jako by mě výbuch přemohl, smýkal mnou sem a tam, jako bych byla v jednom kole. Všechno vidím, ale nedokážu to zachytit a tím méně s tím cokoliv udělat.

Exploze tváří. Takové je naše vyšetřování. Exploze slov a navzájem nesouvisejících souvislostí. Nebo mi to tak alespoň připadá.

Mohamed Al Kabari sedící v mešitě na koberci.

Rasismus. Ale copak se nám může někdo divit?

Nebo snad byly terčem útoku ty holčičky? Ale co tomu nasvědčuje?

Dick Stensson. Odporně atraktivní. Jeho povýšený úsměv a peníze. Špinavé peníze.

Muž s kapucí na kamerovém záznamu. Ten, který nastražil bombu před bankou. Ten, jehož zřejmě nenávidí celé město.

Co má společného s Hnutím za ekonomickou svobodu? A co s ním má společného Sofia Karlssonová? Je jich více? A kdo je ten člověk na kamerovém záznamu z hlavního nádraží ve Stockholmu? Na tom, který nám tajná policie odmítla vydat.

Malin zavře oči a nechá mozek explodovat myšlenkami.

Tove se jí zeptá, na co myslí, a Malin odpoví: „Vůbec na nic, jen se snažím vyčistit si hlavu. Je toho na mě nějak moc, Tove, nestíhám to všechno vstřebat.“

Peter Hamse.

Asi stejně starý jako já. Bez prstýnku. Musím ho znovu vidět.

Pak se jí před očima opět vynoří tváře obou holčiček. Utržený kus obličeje a oko.

Doširoka otevřené oči jejich matky v nemocničním pokoji.

Děti přece nemůžou umírat.

Nesmí být vražděny, trhány na kousky. To, že zemřela moje matka, je v pořádku, vždyť jí bylo skoro sedmdesát.

Co teď asi dělá táta? A co Janne? A Daniel Högfeldt? Měla bych se více věnovat Tove, lépe poznat její život a sny. Ale bojím se, že by mi řekla něco, co nechci slyšet. Vím, že pokud mi to přeroste přes hlavu, dokáže mě zachránit a zároveň zničit jenom chlast. Tequila nebo pivo.

Už jsou to dva dny, co jsem stála u matčiny rakve.

Co jsem jí řekla?

Pošeptala?

Co jsem jí chtěla povědět?

Peter Hamse.

Jeho obličej, tělo, to, jak se na mě díval, exploze jeho existence.

Vezmi mě do náruče. Zachraň mě před mými touhami.

„Jdu na záchod,“ oznámí Malin a vstane.

Peterovi Hamsemu skončila služba. Na internetu si našel Malinino telefonní číslo a teď sedí v ložnici svého bytu v ulici Konsistoriegatan a přemýšlí, jestli jí má zavolat, nebo ne. Nerad by moc tlačil na pilu, ale zároveň si uvědomuje, že jestli to bude odkládat, možná se nakonec k ničemu neodhodlá.

Je tak krásná.

Sexy, štíhlá a atletická postava, inteligentní oči a blond vlasy na mikádo, přesně jeho typ.

Ale má v sobě ještě něco jiného.

Něco víc.

Jakýsi vnitřní smutek a zranitelnost a zároveň prapůvodní sílu. Ta kombinace je až neuvěřitelně přitažlivá.

Zadá její jméno do Googlu.

Malin Forsová.

Přes pět tisíc výsledků vyhledávání. Peter Hamse si pročítá články o vraždách, na jejichž vyšetřování se podílela, a pomyslí si, že musela vidět a zvládnout neuvěřitelné věci. Zřejmě bude pořádně drsná.

To pomyšlení ho téměř děsí.

Možná by bylo lepší si s ní nic nezačínat.

Ale lesba není, to je jasné z extrémního napětí, které mezi nimi zavládlo. Připomínalo to pubertální lásku s přehnaným chtíčem.

Peter Hamse vstane.

Pomyslí si:

Zavolám jí.

Zítra.

Možná.

Nebo se znovu potkáme v souvislosti s případem Hanny Vigeröové. Bude lepší, když na to půjdu opatrně.

„Už vypadáš klidnější, mami,“ prohlásí Tove, když se Malin vrátí z toalety.

Opravdu je to tak vidět? pomyslí si Malin. Co jí mám říct? Cítí, jak jí hoří tváře, a doufá, že si toho Tove nevšimne.

„To se ti jen zdá, Tove. Jsem unavená.“

„Nemyslím, že je to únava,“ namítne Tove a Malin si pomyslí, že ji má její dcera přečtenou jako knihu. Snad ale netuší, co jsem dělala na záchodě. Děti přece o svých rodičích nepřemýšlí jako o bytostech se sexuálními potřebami.

A co vlastně vím já o Tovině sexuálním životě? Nic. Nesvěřuje se mi, co dělá se svými kluky. Ale panna už určitě není. Nebo snad ano?

Přihlouplá reality show konečně skončí.

Ozve se znělka zpráv a Tove vstane. „Nemám náladu na zprávy. Jdu k sobě do pokoje, ještě se podívám na tu matiku.“ Malin přikývne, soustředěná na televizi.

Na obrazovce se objeví mladá hlasatelka a oznámí: „Před necelou půlhodinou jsme od tajné policie obdrželi video, na němž je zachycen muž mající zřejmě spojitost s pumovým útokem v Linköpingu, při němž přišly o život dvě malé děti. Muže zachytila kamera v úterý v půl šesté ráno v kavárně Sidewalk na hlavním nádraží ve Stockholmu, jak odesílá e-mail do redakce lokálních novin Östgöta Correspondenten. Máte-li o muži jakékoliv informace, žádáme vás, abyste neprodleně kontaktovali tajnou policii. Telefonní číslo je 010 568 7000.“

Následuje videozáznam, na němž je vidět muž v mikině s kapucí sedící u jednoho z pěti počítačů v čekárně nádražní haly. Kapuci má sundanou a je mu vidět do obličeje.

Černobílý záznam.

A přece jasnější než cokoliv v dosavadním průběhu vyšetřování.

Ty svině.

Klidně video poslali do televize.

Ale nám ne.

Jak si to vysvětlit?

Jejich počínání ovšem obvykle logické vysvětlení postrádá. Tajemství pro tajemství. Úplný výbuch tajemství. Sakra.

Záznam se opakuje.

Stejný muž jako před bankou?

Je to možné. Ale není tenhle o něco menší a hubenější? Kolik mu může být let? Šestadvacet? Sedmadvacet? Sedí si tam a cosi ťuká do klávesnice.

Obraz je poněkud rozmazaný.

Obličej jako by splýval v jednolitou hmotu a vytvářel jakousi masku. Je to terorista, útočník, vrah neviňátek? Ale co dělá ve Stockholmu? Má typicky švédské rysy, čisté a nevinné. Malin se musí zhluboka nadechnout. Pokud někdo mladíka v televizi poznal, nejpozději zítra budou znát jeho jméno. Každopádně ho bude znát tajná policie, ale někdo pravděpodobně zavolá i jim, policii v Linköpingu.

Poznávám ho?

Ne, nikdy jsem ho neviděla.

Muž vstane a zmizí ze záběru, na němž zůstane jen řada opuštěných počítačů v prázdné internetové kavárně.

Opět se objeví hlasatelka a opakuje výzvu veřejnosti. V pravém dolním rohu obrazovky se zobrazuje telefonní číslo. Žena ještě oznámí, že video je k dispozici na webových stránkách televize a že ho znovu pustí na konci zpravodajské relace.

Malin vstane.

V duchu si záznam přehrává stále dokola a pomyslí si, že teď už konečně nastane průlom, co nevidět to bouchne.

Vtom zazvoní telefon.

Sven Sjöman.

Hlas má rozbředlý, unavený, podrážděný, avšak zároveň plný naděje.

„Co si o tom myslíš?“

„Ti chlapi z tajné policie zřejmě chtějí hrát podle vlastních pravidel,“ odpoví Malin.

„Teď se ale budou dít věci,“ prohlásí Sven a dodá: „Proč nám ale sakra nemohli to video dát?“

„Otázka prestiže. Víš, jak to chodí.“

„Zemřely dvě šestileté děti, v podstatě všechny banky v zemi jsou v ohrožení, spousta lidí se bojí vycházet z domu a oni myslí na prestiž.“

„Tak už to bývá,“ prohlásí Malin.

„Počkej, někdo mi volá, nezavěšuj.“

O minutu později se v telefonu opět ozve Svenův hlas.

„Už víme, kdo to je.“

Sven vysloví jméno.

„Má trvalé bydliště v Linköpingu,“ pokračuje. „Sejdeme se co nejdřív na stanici. Zavolám i Zekemu.“

22.

Před policejní služebnou nejsou žádní novináři.

Jen opuštěné parkoviště, na němž se kužely světel pouličních lamp snaží zaplašit noc.

Je půl desáté a pět minut a tma je téměř neproniknutelná.

Malin vtrhla k Tove do pokoje, posadila se na pelest postele a Toviným zádům skloněným nad psacím stolem řekla:

„Volali z práce. Musím tam jet.“

Tove se neotočila, ani nevzhlédla od učebnice matematiky.

„Jen jeď,“ řekla. „Já se stejně ještě potřebuju učit. Zvládnu to tu sama.“

„Určitě?“

„Jo.“

Malin měla skoro pocit, jako by se jí Tove chtěla zbavit. Vzápětí si však uvědomila, že je to jen obranná reakce jejího svědomí — už po tolikáté nechává svou dceru samotnou a dává přednost práci. Když za sebou zavírala dveře bytu, hlodal v ní stud. Teď ale stojí se Zekem ve vstupní hale policejní stanice a poslouchá, co jim říká Sven Sjöman:

„Volala nám jeho matka. Bydlí v Gränně. Je si jistá, že na těch záběrech poznala svého syna.“

„A proč volala zrovna nám?“ zeptá se Zeke a vypadá unaveně. Možná už spal, když ho Sven povolal zpátky do práce.

„Řekl bych, že nad tím nepřemýšlela. Anebo si prostě jen nezapsala číslo tajné policie.“

„Tak co je tedy zač?“

Malin slyší ve svém hlase netrpělivost, trhané slabiky vyrážené do prostoru.

„Pokud je to opravdu on, tak se jmenuje Jonathan Ludvigsson. Jeho matka nám řekla, že s ním pět, šest let nemluvila. Prý má na její vkus moc radikální názory na řadu věcí, počínaje jídlem a konče hospodářstvím a životním prostředím. Nejvíce ho pálí globální ekonomika. Jeho otce prý vyhodili z továrny, kterou zadlužil nějaký spekulant.“

„Vegan,“ procedí Zeke s neskrývaným odporem. „A k tomu sociální případ.“

Sven přikývne.

„A víme, kde ten její synátor bydlí?“

„Jeho matka si myslí, že v Umeå.“

Sven se zamračí a vrásky kolem jeho očí se prohloubí. Povzdychne si a jeho velké břicho v tu chvíli vypadá ještě větší. Malin pozná, že jim pořád neřekl všechno.

Nezmínil se snad předtím, že má ten mladík trvalý pobyt v Linköpingu?

„Tak ven s tím,“ pobídne ho.

„Zběžně jsme si ho proklepli,“ pokračuje Sven. „A že nevíte, na co jsme přišli? Asi před půl rokem se z Umeå přestěhoval do Linköpingu.“

„A dál?“ naléhá Malin.

„No a?“ přizvukuje Zeke.

„Trvalou adresu má hlášenou u jisté Sofiy Karlssonové. A s tou už jste měli tu čest.“

„Ty vole,“ vyhrkne Malin.

„No to mě podrž,“ poznamená Zeke.

„Tak to abychom tam hned vyrazili, než nás předběhnou tajní.“

„Jen jestli už není pozdě,“ namítne Sven.

„Bude to se vší parádou?“ zeptá se Zeke.

„Vezmeme si na pomoc posily,“ přikývne Sven. „Ale zásah provedeme pěkně v klidu, nemyslíte?“

„Máš pravdu. Velká akce by se snadno mohla zvrhnout,“ souhlasí Zeke.

„Jdeme na to,“ zašeptá si pro sebe Malin.

Na chodbě domu v Rydu to páchne močí.

Ještě více než minule.

A taky rozlitým vínem.

Malin okamžitě přepadne žízeň. Snaží se na ni nemyslet, ale stále v ní rezonuje jako nesmrtelný tón.

Sven Sjöman, Zeke i Malin si nasadili neprůstřelné vesty. Pod rozepnutým bílým sakem Malin cítí pouzdro s pistolí, kterou je připravena v případě potřeby během vteřiny vytáhnout.

Zaparkovali tak, aby na ně z bytu nebylo vidět. Dům obklíčilo deset policistů v uniformách se zbraněmi v rukou. Pozdní jarní večer jako by se nemohl rozhodnout, jestli bude hřejivý, nebo chladný.

Malin ztěžka oddychuje, za sebou slyší Zekeho lehké kroky a Svenovo namáhavé funění a doufá, že to jeho srdce zvládne, že se Sven na těch studených kamenných schodech nezhroutí.

Tajná policie nikde.

Možná jim nikdo nezavolal.

Třeba si spokojeně chrupkají v pohodlných hotelových postelích.

Svině.

Je Jonathan Ludvigsson tam uvnitř, za dveřmi bytu, před kterými teď Malin stanula už podruhé za dva dny? Dobře to na ně hrála, Sofia Karlssonová. Malin si však jasně vybavuje její slova: „Banky musejí shořet. A s oběťmi je třeba počítat.“ Tak nějak to říkala.

Jsou snad tihle puberťáci, neboť za dospělé se je zdráhá považovat, chladnokrevní teroristé? Něco jako noví švédští Baader Meinhof? Ale jak v tom případě mohl být Jonathan Ludvigsson tak hloupý, že nepomyslel na bezpečnostní kamery na nádraží? Nebo si snad myslel, že jeho e-mail nebude možné vystopovat?

Hnutí za ekonomickou svobodu.

Co když mají byt plný výbušnin? Neměli by být opatrnější? Zavolat posily? V bytě se svítilo, viděli zář televizní obrazovky. Jestli se Jonathan Ludvigsson viděl v televizi, nejspíš tam teď propukla panika.

Zhluboka oddychují a snaží se popadnout dech. Ve dveřích není kukátko. Sven se Zekem vytasí zbraně a stoupnou si za Malin. Ta stiskne tlačítko zvonku. Jeho zvuk jí připadá jako pomalu hořící zápalná šňůra. Za dveřmi se ozvou kroky. Pomalé, unavené a osamělé.

Dveře se otevřou.

Kroužek v nose.

Dredy.

Unavené a zamlžené oči. Malin zasáhne pronikavý pach hašiše.

„To jste zas vy?“ zeptá se Sofia Karlssonová. „Co tu chcete?“

„To vy dobře víte.“

„Cože?“

Vypadá očividně překvapeně, pomyslí si Malin, odstrčí Sofiu Karlssonovou stranou a vejde do bytu.

Zdá se, že je jí úplně jedno, že jsme tady, přestože právě musela vykouřit pořádně velkého jointa.

Sven a Zeke se protáhnou kolem Sofiy Karlssonové s vytasenými pistolemi, kterých si ona nejspíš ani nevšimla. Za okamžik slyší Malin jejich volání:

„Čistý vzduch.“

„Nikde nikdo.“

„Klídek. Hlavně klídek,“ řekne Sofia Karlssonová.

Sofia Karlssonová sedí na posteli s rastafariánským přehozem a snaží se udržet oči otevřené. Vypadá to, že se pokouší vnímat, co jí právě říkají o jejím podnájemníkovi Jonathanu Ludvigssonovi. Večerní zprávy zjevně neviděla.

Sven domluví a Sofia Karlssonová nakrčí s přehnaným výrazem čelo. Zřejmě je ale tak zkouřená, že nedokáže lhát, pomyslí si Malin.

„To mi jako chcete říct, že Jonathan má něco společnýho s tou bombou? No vyloučit to nemůžu, ale já o tom teda vím prd. Ale musím uznat, že je to borec.“

Borec?

Zbláznila se?

Vždyť výbuch zabil dvě šestileté děti.

Malin zatne pěsti a všimne si, že Zeke udělá totéž. Sven však varovně zvedne ruku, jako by je nabádal ke klidu, ukazuje na sebe, jako by chtěl říct: nechte to na mně.

„My si nemyslíme, že s tím máte něco společného,“ prohlásí Sven. „Ale každopádně s námi budete muset na stanici, než vystřízlivíte. A taky vám zabavíme počítač.“

„Mýho počítače se ani nedotkl.“

„Bydlí tu ještě?“

„Co?“

„Jestli tu bydlí?“

„Má tu jen hlášenej trvalej pobyt. Chodí mu sem pošta.“

„Nic víc?“

„To jako jestli s ním píchám?“

Sofia Karlssonová obrátí oči v sloup a sáhne si mezi nohy.

„To by mě ani ve snu nenapadlo. Mně se líběj jenom černoši.“

Jen do toho, Svene, přitlač na ni, povzbuzuje ho v duchu Malin.

„Takže tu nikdy nebydlel?“

„Vždyť vám to říkám. Bydlí prej v karavanu kousek za Vadstenou. Nikdy jsem tam nebyla, ale myslím, že jich tam bydlí víc.“

„Říkáte za Vadstenou?“

„Ne, chci říct u Klockrike. U toho starýho kostela. Jednou jsem tam byla.“

„Co jste tam dělala?“

Sofia Karlssonová si přiloží ruce na ústa, jako by kouřila jointa.

„Chápu,“ přikývne Sven. „Víte, jestli mají nějaké zbraně?“

Přímost otázky Sofiu Karlssonovou zjevně překvapí, vytřeští oči a její pohled se na vteřinu projasní, až si Malin pomyslí, že jim určitě začne odporovat, že z ní zase bude ta drzá holka. Pak ale Sofiu Karlssonovou opět zahalí hašišový opar, je zase poslušná a řekne jim všechno, co potřebují.

„To se ví, že mají zbraně. Pár pistolí. A granátů. A Jonathan si taky koupil pušku.“

„Tolik zbraní?“ opáčí Sven bez známky údivu či rozčilení.

Sofia Karlssonová přikývne a poklesnou jí víčka:

„Už běžte,“ řekne. „Chce se mi spát.“

V tu chvíli k ní Malin přistoupí a uštědří jí dva tvrdé políčky.

„Jen se neboj. Vyspíš se z toho. Ale nejdřív nám ukážeš cestu do Klockrike.“

23.

„Tamhle. Za tím velkým barákem. Tím s černýma očima.“

Sofia Karlssonová sedí mezi Malin a Zekem na zadním sedadle hlídkového vozu a prstem ukazuje ven z okna.

Drogové opojení už z ní trochu vyprchalo, mozek má jasnější, zůstala jen únava a žízeň. Nemá sílu odporovat, poslouchá je na slovo. Malin by zajímalo, proč zrazuje své kamarády, ale něco si zřejmě udělali, s Jonathanem Ludvigssonem nejspíš není tak snadné vyjít.

„Mají nějaké výbušniny?“

Svenova poslední otázka, než opustili její byt.

Sofia Karlssonová pokrčila rameny na znamení, že neví, a zeptala se Malin, jestli by neměla nějaké hulení. Ty dvě facky si zřejmě nebrala nijak osobně.

Měsíční světlo dopadá na velkou tmavou budovu, zřejmě faru, v postranní ulici Klockrike, malé vesničky uprostřed östgötalandské roviny vydané napospas větru a chladu nebo naopak letním horkům.

Zapadákov všech zapadákovů. Může mít asi tak tři sta obyvatel, určitě spokojených s jednoduchým venkovským životem. Kostel ale vypadá opuštěně, zřejmě do něj moc lidí nechodí, duše místních zřejmě ovládly hloupé televizní programy, počítačové hry, internetové porno a bingo.

Ve většině domů se nesvítí.

Fara, za níž karavan údajně leží, se majestátně tyčí na malém pahorku u kraje lesa, jako by na vesničku dohlížela, jako by se jejím obyvatelům snažila říct: Hlídám vás.

„Kolik jich tam může být?“ zeptala se Malin na dálnici, na půli cesty do Ljungsbro.

„Možná je tam sám. Ale maximálně tak čtyři,“ odpověděla Sofia Karlssonová.

Karim Akbar, který se k nim připojil, cosi zabrblal ze sedadla spolujezdce a pak řekl:

„Přenecháme to zásahovce.“

Malin se nejprve chtěla ohradit, pak si ale vzpomněla na Tove doma v posteli a mlčela. Zato Zeke se ozval:

„Já a Malin jdeme s nimi. To je snad jasné. Máme neprůstřelné vesty.“

„To nepřipadá v úvahu.“ Karimův tón byl nekompromisní a Zekeho protest vyhasl ve tmě uvnitř auta, zatímco jeho světla se jako lačné oči dychtivě prokousávala cestou vedoucí možná k pachatelům těch nejohavnějších zločinů v historii města.

Sven raději nepoužívá vysílačku. Nechce riskovat, že je někdo vyhmátne. S policisty v dodávce jedoucí za nimi komunikuje mobilem s nahlas puštěným reproduktorem. Uděluje příkazy jakémusi Sundblomovi, který je v Linköpingu nový a má finský přízvuk. Ten vede plně vyzbrojenou zásahovou jednotku čítající deset mužů, a zatímco se nenápadně přibližují k faře, informuje je o průběhu akce.

„Karavan zatím nevidíme.“

Malin tuší obrysy policistů nahoře u fary. Vidí, jak kráčejí s asi pětimetrovými rozestupy a pak přikrčeni opatrně proklouznou kolem rohu budovy a rozdělí se do dvojic, až je pohltí tma.

„Karavan zaměřen. Uvnitř se svítí.“

„Akce,“ zavelí Sven a vzápětí zaslechnou tupou ránu, kolegové zřejmě vyrazili dveře. V první chvíli neslyší žádný křik, ani střelbu. Pak se však ozvou hlasy:

„Jen klid. K zemi. Ani hnout. Tak a máme vás, vy svině.“ Vtom Malin zahlédne černou postavu, která se vyřítí zpoza rohu. Hlavou jí bleskne, že to není nikdo z kolegů. Člověk se rozběhne ulicí a zmizí na tmavém poli zahaleném poklidným mořem slunečního svitu.

„Do prdele,“ vykřikne Malin a v mžiku vyskočí z auta.

Vrhne se přes ulici na pole a pronásleduje tu černou siluetu v dálce.

Ať je to kdokoliv, chce nám utéct.

Srdce jí buší.

Nevytahuj pistoli. Doběhni ho a zezadu poval na zem, zužitkuj všechny ty hodiny strávené v posilovně za poslední střízlivé měsíce. Ty stovky kilometrů na běžeckém pásu, tisíce uplavaných bazénů v lázních Tinnerbäcksbadet, všechna ta fyzická bolest, které ses úmyslně oddávala, jen abys zaplašila žízeň a ovládla hladové výbuchy vlastního těla. Srdce jí bije jako splašené, ale Malin nezpomaluje. Zato postava před ní zvolnila tempo, možná už nemůže. Je to Jonathan Ludvigsson?

Těžko říct. Ve tmě není nic vidět.

Fotografie z jeho cestovního pasu, kterou mají k dispozici, je deset let stará.

Slyší mě?

Teď zvolnil tempo.

Zbývá jen sto metrů a mám ho.

Malin pronásleduje svou kořist za povzbuzování dvou holčiček bez křídel s bílými tvářemi a vlasy vznášejícími se v měsíčním svitu.

Utíkej, Malin. Přidej.

Ať je na poli před tebou cokoliv, musíš to dostat.

Srazit na zem.

Že by to bylo zvíře?

Je to vzrušující podívaná, a přece se dnes v noci možná stane ještě něco děsivějšího.

Zajaté děti spí. Patří k nám. Ve snu slyší, jak si odporní ještěři brousí zuby o mříže, slyší i hlasy těch pánů.

Cítíš vítr, Malin?

Studený vítr vanoucí nad městem a nad poli?

To šeptá smrt, Malin. A možná volá právě tebe.

Co my víme?

Co to říkáte?

Co mi chcete? Teď na vás nemám čas. Malin cítí, jak jí v nohou exploduje kyselina mléčná, projede břichem až do plic a jako černé žhnoucí kleště jí sevře srdce.

Ale teď to přece nemůžu vzdát.

Vtom se černá postava před ní zastaví.

Otočí se.

Zdá se, že něco hledá v kapse. Že by zbraň?

Jestli ano, mohl by být rychlejší než já. Čeká mě smrt? Nastal už můj konec?

Malin sebere všechny síly a těch dvacet metrů k člověku před sebou vší rychlostí prokličkuje.

Zahlédne jiskru.

Plamen hlavně, která mě zabije.

Ale jak to, že neslyším výstřel? Že by měl tlumič?

Vrhne se vpřed. Cosi ji pálí do tváře.

Zeke dojde ke karavanu značky KABE, dlouhému nejméně dvanáct metrů.

Z okna vychází chabé světlo.

Venku, na zemi pokryté odpadky, stojí tři velké barely a šest svalnatých policistů se sklání nad něčím, co vypadá jako tři mladíci v ošuntělém oblečení, jaké mívají tuláci hlásící se ke hnutí New Age, nezaměstnaní a bezdomovci.

„Který z vás je Ludvigsson?“ zeptá se.

„Ani jeden,“ odvětí Sundblom, který vyhlédne ze dveří karavanu. „Prý se byl zrovna venku vychcat.“

„Tak to byl on, co za ním běžela Malin. Zdrhl na pole.“

„Chytla ho?“

„Nevím. Ale utíkali za ní Karim se Svenem, jen co jsme připoutali Sofiu Karlssonovou v autě. Já jsem běžel sem.“

Sundblom přikývne.

„Tohle je Konrad Ekdahl, Jan Thörnkvist a Stefan Törnvall. Víc jsem toho z nich nedostal.“

„Cos našel uvnitř?“

„Hlavně počítače, ale v takhle velkém karavanu bude určitě spousta skrýší. Vypadá to, že mají vynikající spojení se světem.“

Na stromech kolem karavanu visí kabely vedoucí ke střešní anténě.

„Něco o Hnutí za ekonomickou svobodu?“

„Na jednom počítači byla otevřená ta jejich stránka. Ale na nic jiného jsem nesahal.“

„To je dobře,“ přikývne Zeke. „Johannisonová už je na cestě.“

Karin.

Před ostatními musím dávat najevo odstup, říkat jí příjmením. Hlavně ji neoslovovat křestním jménem.

Stejně je to směšné.

Vždyť spolu jen spíme. To je všechno. Není to láska.

V duchu si vybaví Karinin neuvěřitelně ušlechtilý obličej, který v mžiku dokáže získat zvířecí výraz.

„Budou to tu muset prohledat technici,“ dodá Zeke.

Tři spoutaní muži na zemi sténají. Dostane se jim hrubé odpovědi: „Držte huby, vy svině.“ Pak jako by všechny zvuky pohltila tma a ztišil je matný svit měsíce.

„Kde je Malin?“

Proč jí to tak trvá? ptá se v duchu Zeke.

Nebyla to pistole, nýbrž cigareta.

Zastavil se a zapálil si, počkal na svůj osud. Slyšel za sebou její kroky a pochopil, že není úniku, hra skončila.

Povalila ho na zem.

Tvář si trochu popálila o jeho cigaretu.

Zabořila mu obličej do země, do lepkavého bahna, nestarala se, jestli může dýchat.

„Jseš Jonathan Ludvigsson? To ty jsi zabil ty dvě holčičky, co? Tak mluv. Jestli jo, tak se neboj, postarám se, abys tady na tom poli chcípl.“

Nadechla se. Dál tlačila jeho obličej do vlhké země a rvala ho za dlouhé zacuchané dredy.

„Můžeš dýchat? Co? Tak můžeš? Ty děti už nedýchají, víš?“

Pak ucítila ránu, pustila jeho hlavu a svalila se vedle něj, v ruce jí zůstal chomáč vlasů. Muž na zemi se neslyšně snažil popadnout dech.

„Do prdele, Malin! Chceš ho zabít, nebo co?“

Sven nezněl nijak naštvaně, jen věcně.

Teď Malin klečí vedle mladíka na zemi.

Zhluboka oddychuje, pozoruje Karimův rozhořčený obličej a Svena, který klukovi nasazuje želízka a pomáhá mu vstát.

„Jen jsem ho držela a čekala na vás.“

„To si dovedu představit.“

Mladík.

Nemůže mu být více než pětadvacet.

Vousy.

Čisté švédské rysy, modré oči plné hněvu, dlouhé špinavé dredy.

Poznává ho. Je to ten muž z kamerového záznamu.

„Je to on,“ řekne Malin. Vstane a zamíří přes pole zpátky k autům a ke karavanu.

24.

ČTVRTEK 10. KVĚTNA

Jonathan Ludvigsson sedí ve výslechové místnosti číslo jedna za velkým černým stolem ve světle halogenové lampy.

Malin stojí v pozorovatelně za sklem, které z druhé strany vypadá jako zrcadlo. Vedle ní Karim Akbar a Sven Sjöman. Sven byl nekompromisní: „Ten výslech nepovedeš, Malin. Myslela sis, že tě chce zabít, a to není dobrý začátek. Vezme si to na starosti Zeke. Pomůže mu Johan — právě dorazil a je z nás nejodpočatější.“ Malininy námitky byly marné.

Teď vidí skrze skleněnou tabuli oči Jonathana Ludvigssona plné vzdoru.

„Ani mě nenapadne se s váma bavit.“ Odmítl také přítomnost advokáta s odůvodněním: „Právníci jsou děsná pakáž. Jsou součástí tohohle prohnilýho systému a nechci s nima mít nic společnýho.“

Nástěnné hodiny ukazují půl jedné a pět minut.

Ludvigsson sklopí pohled ke stolu, Malin si prohlíží jeho dredy.

Žádné zbraně, o kterých mluvila Sofia Karlssonová, v karavanu nenašli. Pistole, granáty ani výbušniny, prostě nic. Na místo ale dorazila Karin Johannisonová. Pročesává vnitřek karavanu i jeho okolí, slídí po důkazech. Zdá se, že informace o nočním zásahu zatím neprosákla ven, soudě podle toho, že v Klockrike se ještě neobjevil ani jeden novinář.

Malinino tělo volá po spánku. V naříkavém žalozpěvu ji bolí oči a pálí svaly. Pomyslí si, že Zeke musí být ve výslechové místnosti stejně unavený. A nejspíš i Jonathan Ludvigsson. Vlasy spletené do dredů lesknoucí se ve světle halogenové lampy připomínají žížaly.

Zato Johan vypadá odpočatě. Že by dnes jeho děti usnuly brzy a on už se pár hodin prospal?

Na magnetofonu na stole červeně bliká kontrolka signalizující nahrávání. Ve vazebních celách zatím sedí tři další mladíci, které zatkli v Klockrike. Právě přišli Börje Svärd a Waldemar Ekenberg a hned je vyslechnou, dokud jsou ještě zmatení, omámení a rozespalí.

„Takže,“ spustí Zeke měkkým hlasem, který Malin slyší z mikrofonu upevněného na stropě přímo nad místem, kde stojí. „Co jsi vlastně dělal předevčírem ráno ve Stockholmu?“

„Já jsem nebyl ve Stockholmu,“ odvětí Jonathan Ludvigsson se sklopeným pohledem. „A už vám nic víc neřeknu.“

„Koukej na nás, když s námi mluvíš,“ napomene ho Johan. „Slyšíš? Víme, že jsi byl ve Stockholmu a že jsi do redakce Correnu poslal e-mail. Taky víme, že jsi tu webovou stránku vytvořil ty a je jen otázkou času, než tě usvědčíme, že máš na svědomí bombu na náměstí Stora torget, kde přišly o život dvě malé holčičky.“

Jonathan Ludvigsson dál hledí do stolu.

V místnosti panuje ticho.

„Jsi v pěkným průseru. To asi chápeš, ne?“ Ze Zekeho hlasu se vytratila veškerá laskavost. Pohlédne do zrcadla, jako by Malin říkal: teď už sakra promluví. „Nejdřív bys nám snad mohl něco říct o tom vašem slavným hnutí. Co jste vůbec zač?“

Malin bubnuje prsty do stolu a pozoruje Zekeho, jehož ostře řezaný obličej vypadá v tlumeném světle jako umrlčí lebka. Vedle sebe cítí Karimovu a Svenovu přítomnost, jejich těžký, napjatý dech plný očekávání.

Pistole, ze které se vyklubala cigareta. Zuřivost z pole je ta tam, ale Malin přesto cítí, že může kdykoliv znovu vypuknout. Ludvigsson má na tváři malou modřinu, stopu po jejich zápasu.

„Bude nejlepší, když nám to pěkně povíš,“ nabádá ho Johan vlídně. „Už kvůli sobě.“

„A taky kvůli těm malým holkám,“ řekne Zeke. „Těm, které jsi zabil. Bylo jim teprve šest let. Jaký to je pocit, zabít dvě děti?“

Jonathan Ludvigsson stále upírá pohled do stolu.

Ani nezavrtí hlavou.

Povzdychne si a zhluboka se nadechne, pak věnuje Johanovi a Zekemu prázdný pohled, jako by se právě dostal do jiné dimenze, kde neexistují žádné pocity.

Pohlédne směrem k zrcadlu. Usměje se na ty, které tuší za ním.

„Zavraždil jsi dvě děti,“ pokračuje Johan. „To je ta nejhorší vražda, která existuje. I za dvě stě let si lidé budou spojovat tvé jméno s vraždou nevinných dětí.“

Jonathan Ludvigsson zamrká.

Ukazováčkem a palcem si přejede přes ústa.

Jako by zapínal zip.

„Brzy vyslechneme tvoje kumpány,“ řekne Zeke. „A někdo z nich určitě něco vykecá. Vypadali pěkně připosraně.“

„Třásli se jako ratlíci,“ dodá Johan.

Je to terorista? ptá se v duchu Malin.

Možná. Ten chlap, co chtěl ve Stockholmu odpálit bombu na protest proti pořádání olympijských her, byl přece taky takový zbloudilý politický fanatik, kterému přeskočilo. Ale dosáhl svého. Olympiáda se ve Stockholmu nakonec nekonala. Bohudík.

Malin skrze sklo pozoruje Ludvigssona oscilujícího mezi strachem a arogancí.

„Řekni nám, co je zač to vaše hnutí,“ řekne Johan. „Hodně lidí s vámi určitě souhlasí. Nenávidí banky. A někteří si určitě myslí, že je jen dobře, když se bankéřům jejich chamtivost vymstí.“

Ludvigsson mu věnuje důvěřivý úsměv.

„Jestli nám řekneš, jak to bylo, jestli se přiznáš, tak tvých názorů budou plná média. Bude z tebe mučedník. Ale nejdřív to musíš vyklopit.“

„A co tvůj táta?“ vloží se do výslechu Zeke. „Dostal padáka, co?“

„Jo. A nejspíš už nikdy žádnou práci nesežene. Jenom proto, že banky půjčily moc peněz nějakýmu zasranýmu kapitalistovi. Takoví jako Falkengren ničí lidi, jako je můj táta. A že jich není málo. Jenže banky a jejich lokajové si klidně hrabou dál, Falkengren jenom loni vydělal dvacet mega. Ale tátu vykopli. To je přece šílený. Úplně na hlavu. Musíme to zastavit.“

Při posledních slovech Ludvigsson zvedne obočí, vzápětí ale zavře oči a zdá se, že usnul.

„Tak a teď nám všechno pěkně vyklopíš, ty zasranej vrahu. Slyšíš?“

Zeke vstane.

Udělá dva kroky vpřed, chytne Jonathana Ludvigssona vší silou za dredy a stáhne ho ze židle. Malin cítí, jak v ní při pohledu na tu scénu klíčí násilí a nenávist k vrahovi neviňátek. Je to stejně nekontrolovatelný pocit jako tam venku na poli. Karim se Svenem stojící vedle ní sice zachovávají klid, ale rty mají pevně sevřené.

„Tak mluv, hajzle. Vyklop to. Co jsi dělal ve Stockholmu a jak jsi sehnal tu bombu? Nebo vás je víc?“

„Tys poslal e-mail a nějakej tvůj kamarádíček odpálil bombu, co?“ křičí Johan, jeho hněv ale nepůsobí věrohodně, jako by ho jen hrál. „Kdo byl ten chlap na kole?“

„Co to má kurva jako bejt?“ řve Jonathan Ludvigsson a obličej má zkroucený bolestí, jak ho Zeke pořád ještě drží za vlasy. „Myslíte si snad, že jste na Guantanámu, nebo co?“

Ale Johan neodpoví. Otázku ani nezaregistruje. Jako by si řekl, že bratříčkování už bylo dost. Pokračuje:

„Kdo je ten chlap s kolem, co nastražil bombu před bankou?“

Zeke zvedne Jonathana Ludvigssona ze země.

„Tohle je normální policejní šikana. O tom chlapovi na kole nic nevím, jasný?“

Zeke ho opět pustí na židli.

„Takže ty nevíš?“ zasyčí Johan. Hněv v jeho hlase už je nelíčený, jako by snad bomba zabila jeho vlastní děti.

Takže to v sobě přece jen má.

Násilí na dětech odhalí pravou podstatu člověka.

Nedá se odpustit.

„To si jako myslíš, že ti budeme věřit?“ řve Johan.

Jonathan Ludvigsson se ušklíbne.

„I kdybych to náhodou věděl, asi bych vám to neřekl, ne?“

Znovu si přejede prsty přes ústa a Zeke udělá další výpad. Ludvigsson uhne a ve stejné chvíli se Karim stojící vedle Malin rozhodne otevřít dveře do výslechové místnosti. Jeho tmavá tvář vypadá z profilu v tlumeném světle ještě tmavší. Klidným, avšak rozhodným hlasem prohlásí:

„To by stačilo. Už dost. Běžte se domů vyspat. Oba dva. Pro tebe to platí taky, Malin.“

Karin Johannisonová se štětečkem prohledala celý karavan a pátrala po otiscích prstů. Také proslídila všechny zásuvky a důkladně prohlédla každičký kout v naději, že najde nějaké stopy, zbytky výbušniny nebo něčeho jiného potřebného na výrobu bomby.

Uplynulo několik hodin.

Teď tu stojí v tom stísněném prostoru sama.

Odhrne si z čela blond vlasy, cítí se unavená, ale přesto zatouží po Zekem.

To, co původně začalo jako obyčejný mimomanželský sex, u ní přerostlo v něco víc. U Zekeho ale ne. Takhle si to vůbec nepředstavovala. Vlastně si to plánovala přesně naopak, chtěla hrát hru na touhu podle vlastních pravidel, myslela si, že ten poněkud drsný a primitivní policajt bude tancovat, jak ona píská.

Využívá mě.

Kdy se mu zachce.

A náš sexuální život s Kallem už vzal úplně za své, už ho v sobě nesnesu a zdá se, že jemu to nijak nevadí. Proč spolu vlastně ještě jsme?

Jsem do Zekeho zamilovaná? Ani se na to neodvažuju pomyslet. Karin nahlas zakleje, aby přehlušila vlastní myšlenky, a vzpomene si na tři stolní počítače a jeden notebook, které zabavila. Celý karavan připomíná malé technologické centrum. Stojí bez hnutí a vdechuje zatuchlý vzduch, vůni levných dovolených v kempech, chudoby, plných popelníků, prázdných lahví, neumytých kastrolů od čočky. Znovu zakleje:

„Do prdele.“ Na něco jsme zapomněli, pomyslí si, padne na kolena a začne prohledávat okraje korkové podlahy, pokouší se odchlipovat lišty až k zabudované sedací soupravě, ale jsou pevně přilepené a vypadají neporušeně. Pokračuje směrem k záchodu a ke kuchyňskému koutu, leze po čtyřech, až se vrátí do výchozího bodu.

Vstane.

Horní skříňky v kuchyni těsně přiléhají ke stropu.

Ale není strop nějak nízko?

Karin vyleze na pohovku, podruhé zotvírá kuchyňské skříňky, vyhází z nich nepořádek, který tam před chvílí nastrkala zpátky, a pak vsune prsty jedné ruky pod lištu a prudce s ní trhne.

Strop se náhle uvolní, jako by z nebe karavanu padala nesmírná tíha. Karin pod rukama ucítí chladnou ocel.

Šátrá dál.

Až nahmatá, co hledala.

Samopal Uzi. Pistole Sig Sauer. Tři ruční granáty. Dostane se až k prostoru mezi střechou a stropem a náhle ucítí jakousi měkkou hmotu podobnou těstu.

Měla bych se mít na pozoru?

Co když je to nastražená bomba?

Neovládne se však a vytáhne věc ven. Vypadá to jako tři velká balení výbušniny, bílé krystalky zabalené ve světlém plastu, dost na to, aby vyhodila do povětří celý blok domů.

Opatrně, Karin.

„Potřebuju pomoc,“ zavolá směrem k policistům čekajícím venku. „HNED.“ Vtom uslyší hlasité pípání, které jí pronikne do masa, krve, morku kostí a ještě dál, do neznáma.

„Nic nevíme.“

Výslech třech mladíků nic nepřinesl.

„Jo, tu stránku měl otevřenou, když jsme přišli, ale na ni teď čumí celý Švédsko, ne?“

Waldemar Ekenberg dal průchod svému sklonu k násilí.

Konradu Ekdahlovi dokonce roztrhl ret, ale ani z jednoho nic nedostal.

Sven Sjöman sedí zabořený do černého koženého křesla v kanceláři.

Je půl třetí ráno, ale svítat ještě nezačalo. Přemýšlí, jak asi pokračuje Karin v karavanu.

Najde něco?

Policisté z vyšetřovacího týmu jsou teď doma v postelích a on sám se pokusí ukrást si pár hodin spánku tady na stanici, na gauči v odpočívárně. To mu dnes bude muset stačit.

Střídavě přihlížel všem výslechům.

Ti tři zmatení mladíci nejspíš mluvili pravdu. Tvrdili, že je Ludvigsson pozval na mejdan a oni neměli ani tušení, v čem je namočený. A už vůbec nemají nic společného s Hnutím za ekonomickou svobodu. Sofia Karlssonová, která už měla čistou hlavu, taky zřejmě mluvila pravdu, ani ona o ničem nevěděla.

Frustrující.

Ale to ještě neznamená, že Jonathan Ludvigsson nemá žádné kumpány.

Nebo alespoň jednoho komplice.

Sven si vzpomene na manželku, která spí doma v ložnici. Co by jen dal za to cítit teď teplo jejího těla?

Zavře oči.

Možná by se mohl prospat i tady v křesle?

Ale ne. To by jeho záda nevydržela.

Vstane.

V tu chvíli mu zazvoní telefon. To bude určitě Karin, pomyslí si. Že by už byla hotová?

25.

Co se děje v noci, když se setmí?

Vidíme tě, jak spíš, Malin.

Přišla jsi domů, chvíli ses dívala na spící Tove a pak jsi taky usnula, ani jsi neměla sílu se svléknout.

Chápeme, že jsi unavená. To, co se nám přihodilo, tě vyčerpává, trýzní tvůj mozek, srdce i duši.

Kdo nám to jen ublížil?

Jonathan? Al Kabariho souvěrci? Motorkáři? Nebo snad někdo jiný? A co se stalo tam u karavanu?

Kdo toho jarního dne odpálil v Linköpingu bombu?

Co chce zlo? Snaží se snad skrze nás proniknout k tomu zamčenému chlapečkovi a holčičce? Musíš je zachránit, Malin. Rychle.

Vidíme všechno.

Tvé tělo toužící po něčem ostřejším k pití.

Tvou matku. Tvého otce a Tove. I jejich tajemství. My máme tajemství rády, ale tohle ne, nahání nám strach.

Varaní zuby.

Hladová zvířata dnes v noci procitnou ze zimního spánku.

Kdo se to plíží k nemocnici? K mamince, která bojuje v posteli osamělého pokoje, aniž by věděla proti čemu?

Blíží se k ní cosi černého.

Probuď se, mami, probuď se.

Ne, jen klidně spi.

Pojď radši za námi. Neprobouzej se. Už se nikdy neprobouzej.

Malin spí s rukama za hlavou, ke klidnému dětskému spánku má ale daleko.

Sen, který se jí zdá, je plný tváří.

V černém rohu místnosti stojí její matka, cosi rozzlobeně vykřikuje, ale z úst jí nevycházejí žádná srozumitelná slova, jen neurčitá změť zvuků zařezávajících se do Malinina těla. V jiném rohu si holčičky Vigeröovy hrají s autíčky z lega. Jsou tu s nimi ještě další dvě děti. Kola autíček vytvářejí dráhy vedoucí zpět do minulosti až k momentu, kdy první člověk na světě pocítil touhu.

Otec jí podává malou figurku chlapečka, který jako by k ní napřahoval plastové ručičky a volal: Pomoz mi, Malin, pomoz mi. Ze středu místnosti na ni upřeně hledí Tove, oči má plné nekonečné cizí krajiny a růžových oblak trhajících se v dáli o hořící obzor.

Lidé přicházejí a odcházejí. Sven Sjöman, Zeke, Karin Johannisonová, Mohamed Al Kabari, Jonathan Ludvigsson, Dick Stensson. Všichni se jí vysmívají, křičí: Ty jsi ale hloupá! Pak se zorné pole snu náhle smrští do černé tečky, kde jako by se shromažďovaly zločiny a protichůdné touhy všech lidí, až Malin popraskají bubínky, z kostí jí steče kůže a krvavé ruce, nohy, prsty, oči a srdce se rozletí vzduchem jako žhavý déšť. Vidí medvěda pojídajícího vlastní mládě v jeskyni na osamělém, zapomenutém ostrově.

Alláh akbar, Alláh akbar, Alláh akbar.

V černých závojích prachu tvořících poslední zbytky snu slyší Malin muslimskou modlitbu.

Alláh akbar.

Zní to jako pískot. Holčičky se zatím vznášejí nad jejími zavřenými víčky. Mají strach, a přece ne. Malin si ve snu uvědomí, že všechno už se stalo a opět se stane.

Nastane ticho a klid.

Jako po náhlém výbuchu.

Nemůže dýchat, lapá po dechu, ale vzduch se ne a ne dostat do plic. Už téměř puká nedostatkem kyslíku, nakonec se jí však podaří otočit se. Ležela na břiše s tváří zabořenou do polštáře.

Zhluboka se nadechne a pohltí ji prázdný spánek podobný smrti.

Jonathan Ludvigsson se převaluje na pryčně ve vazební cele.

Nemůže spát.

Do okénka ve dveřích strčí hlavu dozorce, zřejmě aby se přesvědčil, jestli se nesnažím spáchat sebevraždu, pomyslí si Jonathan Ludvigsson.

Ti fízlové už v karavanu určitě všechno vyčmuchali.

Co bude dál?

Vždyť je to stejně jedno.

Nejlepší bude, když budu dál mlčet. A kámoši nic neprozradí, to by nejdřív museli o něčem vědět.

Jsou i důležitější věci než já sám. Copak může být něco neskutečnějšího než exploze? Je skutečná, a přece ne. Ale jedno jsem si zapamatoval. Hlas, který není slyšet, jako by neexistoval.

Na zemi teď zuří boj. Mezi námi a přírodou, mezi námi a naší přirozeností. V tomhle boji je všechno dovoleno.

Ale tentokrát jsem možná přece jen zašel příliš daleko.

V cele je chladno a oranžová erární deka moc nehřeje. Jonathana rozbolí klouby. Kukátko ve dveřích se opět otevře a v něm se objeví černé oko.

Prásk.

Oko zmizí, ale něco tam zůstane. To už však není dozorce. Vypadá jako oko malé holčičky, které ho chce udusit svým hněvem. Jonathan vstane z pryčny, chce zaplašit to zatracené oko, ale proč najednou nemůže dýchat?

Musím odtud pryč. Pryč od toho oka.

S křikem se vrhne ke dveřím.

„Pusťte mě ven, pusťte mě!“

Pěstí udeří do kukátka, do dětského oka, které jako by vysílalo paprsky, z nichž mu tuhne krev v žilách.

„Jen klid, mladej.“

Hlas dozorce za dveřmi, které se vzápětí otevřou.

Světlo z chodby.

„Co tu vyvádíš?“

Oči dozorce.

„Chci to někomu říct,“ vykřikne Jonathan Ludvigsson.

„Říct co?“

„Co jsem udělal.“

Karin Johannisonová se opatrně přehrabuje ve zbraních a granátech, které našla v karavanu.

Když začal zvonit budík schovaný na židli pod několika polštáři, k smrti ji to vyděsilo. Myslela si, že ve skrýši zbraní někdo nastražil bombu, která ji roztrhá na atomy, stejně jako ta dvě nebohá děvčátka.

Byl to ale jen obyčejný budík.

Během těch pár vteřin zuřivého pípání se jí před očima promítl celý dosavadní život.

Viděla svého manžela, rodiče, všechny své milence. Zekeho. Viděla sama sebe, jak se od něj při společných chvílích nemůže odtrhnout, nejraději by ho vzala s sebou tam, kam si myslela, že oba směřují.

Pak se rozhostilo ticho. Osamělé a klidné a Karin v tu chvíli pochopila, co v životě postrádá.

Už dříve si uvědomovala, že by měla cítit tu touhu, kterou nikdy nepoznala. Před očima se jí začaly vznášet nenarozené děti a náhle tam byla. Touha, o které ani nevěděla, že ji v sobě má. Touha větší než všechny sny. Touha po životě a jeho pokračování. Přišla ve chvíli, kdy si Karin myslela, že ten její už je u konce.

Jako by si to uvědomila, teprve když se sama ocitla na pokraji obří katastrofy.

Tak už to v životě chodí. Změny někdy přicházejí pomalu a nenápadně, jindy zase znenadání a prudce.

Ale nebyla to bomba.

Jen pitomý budík.

Sven Sjöman spí schoulený ve tmě odpočívárny. Sice mu volala Karin a informovala ho o nálezu zbraní a výbušnin, on ale neměl na další výslech Ludvigssona ani pomyšlení. Ze všeho nejvíc se teď potřeboval vyspat a Ludvigsson ostatně taky. Až se probudí, budou se na všechno dívat odpočatýma očima, posvítí si na ten nejzapeklitější ze všech zapeklitých případů, které mu kdy prošly pod rukama. Má pocit, jako by se nacházel ve splašeném sledu událostí řízeném neznámými mechanismy, které nemůže ani v nejmenším ovlivnit.

Do snu se ozve zaklepání.

„Pane komisaři.“

On se ale nechce probudit.

Staré tělo a unavený, ačkoli bystrý mozek chtějí spát. Mysl si potřebuje srovnat nové vjemy do úhledných škatulek, seřadit je, aby byly jasnější a pochopitelnější.

Ale spánek mu není dopřán.

Někdo s ním třese.

„Pane komisaři, haló, pane komisaři. Vstávejte.“

Sven se posadí.

Promne si oči. Podívá se, kdo ho to budí. Aspirant Antonstjärna, inteligentní mladík, na práci policisty ale příliš mladý, může mu být nanejvýš pětadvacet.

„Chce vypovídat,“ oznámí mu Antonstjärna.

„Kdo chce vypovídat?“

„Ludvigsson. Chce vám říct, co udělal.“

Sven vstane a protáhne si záda.

„Kolik je hodin?“

„Bude půl páté. Za chvíli začne svítat.“

Jsme silné. Dokážeme komunikovat se živými. Že ano?

Nejsme tak malé a bezmocné, jak si všichni myslíte. Můžeme vám pomoct, Malin. Opravdu.

Ale musíš nám věřit, že existujeme. Protože jestli nám nebudeš věřit, nadobro zmizíme a už se nikdy nevrátíme.

Jsme u maminky.

Sedíme u ní na posteli a šeptáme jí láskyplná slova. Kdosi se sem blíží, pomalu se krade chodbou směrem k nám. Nepozorovaně vnikl do nemocnice podzemními chodbami a po schodech vyšel až do devátého patra. Téměř neviditelný se blíží sem, k maminčinu pokoji.

Chceme mu pomoct, protože tě toužíme mít u sebe, mami.

Nedokážeme bez tebe být. A taky víme, že máš bolesti, kterých se už nikdy nezbavíš. Přesto si ten pan doktor myslí, že se z toho dostaneš. Možná bychom ti mohly pomoct, maminko, ale neuděláme to.

Dveře temného pokoje se otevřou.

Dovnitř vstoupí člověk s černou kuklou na hlavě.

A my mizíme pryč, na rozloučenou ti jen pošeptáme: Brzy na shledanou.

Hanna Vigeröová cítí, jak jí dochází vzduch. Mizí pomalu, a přece náhle, ten pocit je měkký jako bavlna, pokouší se nadechnout, ale nejde to.

Viděla jsem vás, vy moje zlatíčka.

Vím, co chcete.

Já chci totéž.

Proto bych se nebránila, ani kdybych mohla.

Nebráním se. Chci to tak moc, že dokážu potlačit i ten nejzákladnější instinkt.

Ne.

Nejde to.

Chci dýchat, přestože nechci.

Slyším slůvko promiň? Odpusť mi to?

Přeju si, aby mě ten člověk, který mi na obličej tiskne polštář, udusil. A přece se pokouším nadechnout.

Přitlačí.

Vzduch zmizel, je tu jen černo a bílo a zase černo a já opouštím ten nemocniční pokoj, vidím, jak se smršťuje do černého bodu, který exploduje v bílém světle žhnoucího hořčíku a fosforu, a já už jsem někde jinde.

Cítím, že tu jste, holčičky moje.

Maminka přišla.

Volám vaše jména.

Miro! Tuvo!

Znovu a znovu vás volám.

Jste tu, ale neslyšíte a nevidíte mě.

A přece tu jste.

Vím to.

Slibuju, že vás nikdy nepřestanu hledat.

ČÁST 2.

Z ČERNÉHO

DO BÍLÉHO

[V POKOJI TMY]

Tati.

Kde jsi?

Pojď sem!

Bratříček má strašný strach a já taky, ještě větší, než když maminka odešla do nebíčka.

Tak už sem přijď. Přijď si pro nás!

Ti pánové jsou na nás oškliví. Zlobí se. Tma. Je tu tma. Pokouším se obejmout bratříčka, ale nepomáhá to. Jsem moc malá a je to tu odporné. Nelíbí se mu tu a mně taky ne. Bojím se, tatínku. Snažím se myslet na narozeniny, na Štědrý den a na všechno hezké, na kamarády, kteří tu se mnou nejsou.

Zachraň nás! Proč už tu nejsi? Proč jsi nás nechal odletět s těmi pány letadlem?

Bojím se ještěrů.

Ukázali nám je. Prý nás sežerou, když budeme zlobit.

Kousali do mříží. Mlátili těžkými ocasy.

Nejradši by nás sežrali hned, to bylo vidět. Úzké oči se jim děsivě leskly.

Měl bys být tady s námi, tati. Neměl bys nás tu nechávat samotné.

Bratříček. Objímám ho, hrajeme si. Kreslíme po zemi křídami, i když v té tmě nic nevidíme.

Máme hlad, tati. Nechceme umřít. Už nás nebaví být tu zavření.

Chceme zpátky na druhý břeh.

Maminka už je v nebíčku, viď? Tak jsi to říkal, tati. Ale my za ní ještě nechceme. Přejeme si, abys přišel, aby ti oškliví strejdové zmizeli a tys nás objal, dlouho nás držel v náručí. A pak si zase budeme hrát, koupat se a nebudeme myslet na nic hrozného.

Ale tady to hrozné je. Páchne to tu smrtí.

Chci odtud pryč, tati. Pryč.

Dostaň nás odtud.

Nebo nás může vysvobodit někdo jiný?

Už zase křičím, na nic jiného nemám odvahu a bratříček taky ne, křičíme společně, tati, slyšíš nás?

Jste tam, holčičky moje?

Den co den myslím na to, co se vám stalo. Ležím v téhle tmavé smradlavé díře a přemýšlím, jestli jsem se rozhodla správně.

Už vím, co se vám přihodilo. Že vás bomba roztrhala na kusy.

Nikdy si to neodpustím.

Ale nemohla jsem dopustit, abyste se dostaly do rukou těm netvorům, musela jsem vás za každou cenu zachránit. To je základní povinnost každého rodiče. Chránit svoje děti. Udělala jsem všechno, co bylo v mých silách, ale ani to nestačilo. Teď si přeju jen být zase s vámi. Ale proč byste mi měly odpustit? Zrovna mně, která vás zradila ze všech nejvíc?

Plamen svíčky vrhá chabé světlo na vlhké zdi, po nichž pomalu stéká špína. Odkapává na černou, chladnou, ulepenou zem, která neskýtá moc prostoru k odpočinku.

Seshora i zdola slyším vlaky a cítím záchvěvy skály.

Strašně mi chybíte, ale jen pomyšlení na vás a na to, kdo jsem a odkud pocházím, je nad moje síly.

Připravím si stříkačku.

Prsty nahmatám malou žilku, cítím vpich, pár vteřin počkám, pak sfouknu plamen a za chvíli se černá tma změní. Najednou je bílá a hebká a lživá, vím to, ale všechno je lepší než skutečná tma pravdy.

26.

Volal Sven Sjöman.

Zněl rozespale. Byla ještě noc nebo možná časné ráno.

„V karavanu jsme našli zbraně a výbušniny. Ludvigsson chce vypovídat. Chci, aby sis ten výslech vzala na starosti, Malin. Tys ho chytila a ty taky z jeho hlasu nejlíp poznáš, v jakém je rozpoložení, tobě nejspíš řekne všechno, celou pravdu.“

„Sakra, Svene, potřebuju se vyspat. Na tom poli jsem myslela, že je po mně, jasný? A taky jsem na něj byla pěkně tvrdá, málem jsem ho udusila, tak proč by se měl přiznávat zrovna mně? Nemůže to vzít někdo jiný?“

Sven umlkl, nejspíš se zamyslel.

„Potřebuju tě, Malin. Možná máš pravdu, třeba se tě skutečně bojí, ale jeho strach by se nám teď mohl hodit. Měla jsi dost času se z toho oklepat. To zvládneš. Vyspíš se potom. Přes den. V odpočívárně. Já jsem tam teď taky spal, dá se to.“

Možná teď opravdu na spánek není čas, pomyslela si Malin. Co když někde tiká další bomba? Vyskočila z postele a běžela do sprchy, aby studenou vodou probudila tělo k životu, oblékla se, ve spěchu naškrábala vzkaz pro Tove a vyrazila na stanici.

Teď, ve čtvrt na sedm ráno, už sedí ve výslechové místnosti číslo jedna s hrnkem kávy černé jako bota. Naproti ní Jonathan Ludvigsson, který nevypadá ani trochu ospale. Právě stiskla na magnetofonu tlačítko nahrávání. Pokouší se utřídit si myšlenky a uvažuje, jak by z něj dostala to, co je zajímá.

Pohlédne na Jonathana Ludvigssona.

Nevinné modré oči. Takhle nevypadá typický násilník. Ale proč ty zbraně? A to fanatické hnutí? Ten chlap před bankou jsi sice mohl být ty, ale pořád se mi to nějak nezdá.

Technici právě podrobují obě videa expertize, porovnávají tvůj způsob chůze s chůzí muže před bankou. Dokonce si přizvali na pomoc odborníka na pohybové vzorce.

A výbušniny, které jsi měl schované v karavanu.

Zkoumají, zda se jedná o stejný materiál, jaký byl použit na bombu na náměstí.

Z myšlenek Malin vytrhne hlas Jonathana Ludvigssona.

„Jste unavená? Vypadáte nevyspale. Ale chtěl jsem vám říct všechno hned. Tam dole v cele se mi stalo něco hodně divného.“

„Co nám chcete říct?“

Malin se nakloní přes stůl a pohlédne Jonathanu Ludvigssonovi zblízka do očí.

„Slibuju, že mi můžete důvěřovat. Myslím to s vámi dobře.“

Ludvigsson pomalu zamrká a pak se zhluboka nadechne.

„Kámoši vám nic neřekli, že ne?“

„Prý neměli ani tušení, že máte s Hnutím za ekonomickou svobodu něco společného.“

„Mají pravdu. Nevěděli vůbec nic. Celou věc jsem si vymyslel sám.“

„Takže bomba, která zabila dvě děti, je pro vás věc? Začněte hezky od začátku, popořadě. Kdo bombu sestrojil? Vy?“

Malin vnímá tón svého hlasu.

Zní přátelsky, a přece se jí daří působit poněkud výhružným dojmem. Polichoť mu, říká si v duchu, ať si připadá důležitě a chytře. Jen tak nám odhalí pravdu. Chce sice vypovídat, ale jak mám vědět, že nelže?

„Jestli vám šlo o upoutání pozornosti, tak to se vám opravdu povedlo. O výbuchu prý psali i v New York Times.“

Jonathan Ludvigsson přikývne.

„Přesně o to mi šlo. Přilákat pozornost. Chtěl jsem té bomby využít a upozornit na to, jak banky vysávají a vykořisťují obyčejné lidi, jako je můj táta, na jejich aroganci a chamtivost, na to, jak ignorováním minulosti vedou společnost do zkázy. Byl to rychlý způsob, jak poukázat na zvrácenost kapitalismu. Proto jsem si vymyslel to hnutí.“

Mozek.

Ještě pořád se zdráhá spolupracovat. Ale jestli to chápu správně, Ludvigsson tvrdí, že s explozí nemá nic společného, přemítá Malin. Možná to Hnutí byla jen jakási pomsta za jeho otce.

„Chcete říct, že jste si Hnutí vymyslel až po výbuchu? Jen abyste napadl kapitalismus a svým způsobem uctil otce?“

„Přesně tak,“ přikývne Jonathan Ludvigsson a prsty si pohrává s dredy. „Web jsem měl hotový za pár hodin. Dělal jsem ho na svým kompu, když jsem byl u kámoše ve Stockholmu. Fotky bank jsem stáhl z internetu a video natočil u něj doma a pověsil na YouTube.“

„Nevěřím vám,“ namítne Malin. „Snažíte se z toho vykroutit, co? Zabil jste dvě děti a teď se z toho pokoušíte vyvléct.“

„Můžu vám ukázat, jak je ta stránka naprogramovaná a taky firewall mojí IP adresy a serveru. Ještě jste se přes ně nedostali, co? Ukážu vám, jak na to a kde ta stránka je. To by vám jako důkaz mělo stačit.“

„Důkaz čeho? Že jste neodpálil tu bombu?“

Jonathan Ludvigsson věnuje Malin zaražený pohled. Nejspíš mu právě došla nesmyslnost jeho argumentů.

„Jsem machr v programování,“ řekne. „V Umeå jsem mimo jiné studoval i zabezpečení dat.“

„Ve vašem karavanu jsme našli výbušninu. Byl to stejný typ, jaký jste použil na náměstí?“ zeptá se Malin.

„S tou bombou nemám nic společnýho. Ty holky jsem nezabil.“

V hlase Jonathana Ludvigssona je slyšet zoufalství.

Nebo alespoň jeho náznak.

„Dvě malé děti,“ pokračuje Malin. „Jestli vám mám při vaší pověsti militantního aktivisty věřit, budete nám muset předložit lepší důkazy.“

„Klidně.“

„Jaké?“

„Můj kámoš ze Stockholmu mi může dosvědčit, že když bomba vybuchla, byl jsem u něj doma v Hornstullu. Takže jsem to nemohl být já, chápete?“

Ale mohl, odpoví mu v duchu Malin. Mohl jsi mít komplice. Třeba jsi tu bombu sestrojil a všechno naplánoval, ale v době samotného výbuchu jsi byl ve Stockholmu.

„Jak se váš kamarád jmenuje?“ zeptá se. „Potřebuju adresu a telefon.“

„Johan Sjö. Bydlí v ulici Hornstulls strand.“

Následuje telefonní číslo.

Malin ví, že kolegové na druhé straně zrcadla si číslo zapíšou a Sven to hned nechá prověřit.

„Ten e-mail jsem poslal ráno,“ pokračuje Jonathan Ludvigsson. „Z hlavního nádraží. Než jsem šel na autobus do Linköpingu.“

„A to vás nenapadlo, že tam mají kamery? Jak vám to mám věřit, když jste měl jinak všechno tak posichrované?“

„Přes kódování a zabezpečení dat na internetu jsem machr. Dokonce jsem pomáhal i Pirate Bay. Ale jinak se v bezpečnosti moc nevyznám. S tou kamerou jsem udělal chybu. Ale říkám vám, že Hnutí za ekonomickou svobodu jsem si vymyslel sám. Nikdo z těch, co byli včera u mě, ani Sofia Karlssonová, s tím nemá nic společnýho. A já zas nemám nic společnýho s tou bombou. To vám přísahám.“

„A co ty výbušniny a zbraně, co se u vás našly?“ nedá se odbýt Malin. „Ty jsme si snad vymysleli? Jenom za jejich držení můžete jít sedět na pár let.“

„Tohle je největší chyba mýho života. Ty holky jsem nezabil. Žádnou bombu jsem neodpálil.“

Vytáčíš se, myslí si Malin. Proč asi?

Pokračuje: „To, že jste byl ve Stockholmu u kamaráda, ještě neznamená, že s tou bombou nemáte nic společného. Co my víme, kolik vás může být?“

„Nikoho jinýho nenajdete, protože nikdo jinej není. Pomůžu vám se vším, co se týká počítačů. Přesvědčím vás.“

„Včera jste mlčel jako zařezaný. Proč jste najednou tak výřečný?“

Jonathan Ludvigsson na Malin upře dlouhý pohled plný strachu a nejistoty. Zhluboka se nadechne.

„Viděl jsem oko jedný tý holky. Vím, že to zní šíleně. Ale jako by bylo přilepený v kukátku na dveřích cely. Vypadalo, že mě chce zabít. Pochopil jsem, že to celý zašlo moc daleko.“

To tedy jo, pomyslí si Malin, prohlíží si Jonathana Ludvigssona a uvažuje nad tím, jestli lže, nebo mluví pravdu. Ale věří mu. Ty vytřeštěné modré oči nelžou. Vypadá dost chytře a zároveň naivně, aby dal na takové zjevení. Sofistikovaný pitomec.

„A co ty zbraně? A výbušniny? Jak nám to vysvětlíte? Ptám se vás potřetí, tak už to konečně koukejte vyklopit.“

Jonathan Ludvigsson na ni opět pohlédne ustrašeně, tento strach je však jiný.

„Naskytla se mi výhodná koupě. Říkal jsem si, že by se třeba někdy mohly hodit.“

„Hodit?“

„Zuří válka,“ vysvětlí Jonathan Ludvigsson. „Mezi dobrem a zlem. Nesnáším chamtivost, kapitalismus a masožravce. Jsem na straně dobra, a kdyby se někdy situace vyhrotila, tak se ty zbraně a výbušniny mohly šiknout. Ale nepoužil jsem je.“

„Ptám se naposledy. Jak jste přišel k těm zbraním?“

Jonathan Ludvigsson váhá, pak zavře oči.

„Koupil jsem je od Dickheads. Kontaktoval jsem jejich šéfa, Dicka Stenssona, jestli by mi něco neopatřil. Vyhrožoval, že si mě poddá, ale pak mi asi po měsíci zavolal jeden z jeho kumpánů.“

Stensson.

Motáme se v kruhu, pomyslí si Malin. Jednotlivé stopy se prolínají. Ale co to znamená? Jak to spolu všechno souvisí? Zavře oči a v uších jí znějí slova Jonathana Ludvigssona:

„Proklepněte si Stenssona. Nejspíš si právě podepisuju rozsudek smrti, ale vyslechněte ho.“

„Kde jste na to vzal? Takové věci stojí spoustu peněz.“

„Veganská síla, organizace na ochranu zvířat, který předsedám, občas dostává dary od anonymních dárců, někdy pěkně tučný. Vzal jsem ty peníze ze společnýho konta. Na začátku března. Můžete si zkontrolovat výpis z účtu.“

Malin vstane.

„Musíme si toho spoustu ověřit. Ale počítejte s tím, že s vámi ještě budu chtít mluvit.“

27.

Odkud se berou všechna tajemství?

Tove si v autobuse opře hlavu o okno a pozoruje chodník na ulici Vasagatan vlnící se v ranním světle, šedé kmeny bříz a pupeny stromů jakoby patřící do jiného světa.

Na autobusové zastávce to příšerně páchlo. Něco zřejmě hnilo v odpadkovém koši. Tove si musela zacpat nos, a když nastupovala do autobusu, podjela jí noha na štěrku, který po zimě ještě nikdo neodklidil.

Ale neupadla.

Nikdy nespadne.

Proč jsem mámě ještě neřekla o tom dopise? přemýšlí. Vždyť z toho mám takovou radost.

Když včera přišla domů unavená a pak znovu zmizela do práce, hrozně se mi ulevilo. A když jsem se ráno vzbudila, byla už zase pryč.

Vím, proč se jí to bojím říct.

Mám strach, že zase překročí tu hranici a začne znovu pít, chovat se jinak než jako člověk, kterým umí být.

Vlastně se bojím nechat ji tu samotnou. Ale musím. Musím a chci. Kvůli sobě. Nemůžu jí dělat mámu, ani ji hlídat. Tu zodpovědnost už jsem na sebe brala dost dlouho. Dál už to nejde. Tohle je špatně.

Tove opět vyhlédne ven z okna.

Kruhový objezd.

Na náměstí je tetovací salón. Prý nejlepší v Linköpingu. Chtěla by si na rameno dát vytetovat draka s vlčími čelistmi. Představoval by ji samou. Jak vlastní silou dokázala jít dál po tom, co se tehdy v létě stalo, když ji unesla a málem zabila ta vražedkyně.

V tentýž rok to s mámou začalo jít z kopce. Tehdy otevřela dveře tmy dokořán, do místnosti plné hrůzy a osamělosti, tak hrozné, že se v ní nakonec mohla skrývat jen smrt.

Mámin ranní vzkaz na podlaze v předsíni.

Musím zase do práce. Nová stopa.

Vždycky byly a budou nové stopy. Tak to prostě je, viď, mami? Ale teď už mi to nemusí vadit, brzy se vydám do vlastního světa, odmítám zůstat v téhle díře, stísněná místními poměry jako ty.

Myslím, že do tebe vidím líp než ty sama. Pracuješ a dřeš se, abys před sebou unikla. Snažíš se, mami, to ano, jenže jak?

Ale mrzí mě, že odjedu tak brzy po tom, co se vrátil děda.

Rozumím si s ním. Vůbec není tak divný jako ostatní dospělí a vypadá to, že je mu se mnou dobře. Poslouchá, co mu říkám. Ale zároveň cítím, že když je s tebou, mami, jako by se něčeho bál, jako by před tebou něco tajil, nějakou pravdu, která by mohla všechno zničit.

Sklo ji studí do tváře.

Narovná se.

Autobus se blíží k zastávce, kde bude vystupovat.

Hodiny na monitoru Malinina počítače ukazují osm hodin šestnáct minut.

Fotky a slova jí před očima splývají v jednolitou hmotu. Musí se přemáhat, aby je odlišila, aby přečetla text. Potřebuje se dospat.

Corren uveřejnil zprávu o zadržení Jonathana Ludvigssona v souvislosti s vyšetřováním pumového útoku.

Dozvěděli se i o karavanu. Podle fotek to vypadá, že novináři na místo dorazili za svítání.

Snímek muže umisťujícího bombu na kolo. Anketa dne: „Jaký by si zasloužil trest?“

„Zastřelit,“ prohlašuje pekař z Ljungsbro.

„Pěkně pod zámek a zahodit klíč.“ Sanitář z Linghemu.

„Má alibi.“

K Malininu a Zekeho stolu v open space kanceláři přistoupí Sven.

Má odhodlaný pohled a unavený, avšak rozhodný hlas.

„Dovolali jsme se Ludvigssonovu kamarádovi do Stockholmu. Dosvědčil, že v době výbuchu byl u něj doma v Hornstullu. Prý to může potvrdit ještě někdo třetí. O Hnutí za ekonomickou svobodu prý neměl ani tušení. Kolegové ze Stockholmu si ho předvolají k výslechu.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekne Malin a zavře internetový prohlížeč.

„Taky se nám před chvílí ozval ten expert na videoanalýzu a pohybové vzorce,“ pokračuje Sven. „Muž z hlavního nádraží prý nemůže být tentýž muž, co nastražil bombu.“

Malin zatne zuby.

Představí si záběry obou mužů v kapucích, jejich motivy a pohnutky.

„Stejně s tím může mít něco společného,“ namítne Zeke. „Sice tvrdí, že webovou stránku vytvořil sám, a pro ty zbraně má vysvětlení, ale co když lže? Opravdu si myslíte, že celou tu šarádu zinscenoval sám?“

Sven tázavě pohlédne na Malin. Ta zavrtí hlavou.

„Technici prohlížejí jeho počítače. Uvidíme, co najdou. Ludvigsson slíbil, že jim vysvětlí, jak jsou stránky zakódované. A musíme znovu vyslechnout ty, co jsme v noci sebrali.“

„Můžeme je nechat ve vazbě kvůli důvodnému podezření z nelegálního držení zbraní,“ prohlásí Malin.

„A zatkneme další lidi, kteří by mohli mít s Ludvigssonem něco společného,“ navrhne Zeke.

„Co myslíte?“ zeptá se Sven. „Může být opravdu celé Hnutí jenom výmysl, jak tvrdí? Že se tak snažil jen upoutat pozornost?“

„To by mě nepřekvapovalo,“ přikývne Malin. „Stihla už Karin porovnat výbušniny?“ zeptá se.

„Jo,“ přikývne Sven. „Jde o stejný materiál. A taky jsme dostali informaci ze Swedbank, že z účtu Veganské síly byla v dobu, kterou Ludvigsson udal, vybrána větší částka. Šéf pobočky byl moc ochotný.“

Ještě aby nebyl, pomyslí si Malin.

„Což mi připomíná, že zbraně prý koupil od Dickheads. Měli bychom co nejdřív znovu vyslechnout Stenssona,“ řekne Zeke.

„Jo, dáme se do toho,“ souhlasí Sven.

„Ale opatrně,“ namítne Malin. „Jestli se Stensson doslechl, že jsme Ludvigssona zatkli, tak je mu jasné, že mu můžeme být na stopě. Kdo ví, čeho je schopný. V první řadě nám nejde o něj, ale o ty, kdo mají na svědomí výbuch. A pravděpodobnost, že by to byl on, je minimální. Sotva by asi chtěl vyhodit do povětří sám sebe. A obchodování se zbraněmi nás teď nezajímá, ne? Pokud tedy neprodal materiál tomu, kdo bombu sestrojil. Ale to už by byla trochu moc velká náhoda. Navrhuju mu jednoduše zavolat a zeptat se, co nám k Ludvigssonovu tvrzení může říct.“

„To zní rozumně,“ souhlasí Zeke. „Třeba ho konečně za něco dostaneme, ať je to cokoliv.“

„Tak fajn. Zavolejte mu po ranní poradě.“

„Něco nového od tajné policie?“ zeptá se Zeke.

„Ticho po pěšině,“ odvětí Sven. „Ale určitě dnes budou chtít Ludvigssona taky vyslechnout.“

Sven je zanechá o samotě.

Malin se opře o židli a znovu otevře web Correnu. Na úvodní stránce teď vedle fotek karavanu visí i pasová fotografie Jonathana Ludvigssona.

Stručná zpráva o jeho zatčení a pokusu o útěk. Podle nich jde o muže, který před bankou nastražil bombu.

Máme náskok, pomyslí si Malin. Pro jednou. Kdyby přešla k oknu, viděla by hlouček novinářů, kteří se shromáždili před budovou, nastavují tváře paprskům časného jarního slunce, potahují z cigaret a usrkávají kávu z kelímků s logem benzínové pumpy Statoil.

A co islamisté? napadne Malin. V tom směru nic nového. Můžeme tu vyšetřovací teorii uzavřít? Ne. Ještě ne. Alespoň ne úplně.

Vtom zazvoní telefon.

Zvedne sluchátko.

Hlas recepční Ebby.

„Chce s vámi mluvit nějaký doktor. Peter Hamse.“

Malin uslyší jeho jméno a hned jako by ztratila kontrolu nad svým tělem, jako by byla jen klubko bolestí vystřelujících z klína. Špatně se jí dýchá a doufá, že to na ní není vidět, že si Zeke nevšimne, co se s ní děje, jak je žádostivá, slabá a červenolící jen ze zvuku jeho jména.

Hluboký nádech.

A pomalý výdech.

„Přepojte ho,“ řekne.

Ozve se jeho hlas. Mluví pomalu, ale odhodlaně, jako by jí chtěl svěřit tajemství, které si dlouho nechával pro sebe.

„Haló, je to Malin Forsová?“

„Ano, u telefonu.“

Nevzpomněla jsem si na něj od chvíle, co začal ten blázinec s karavanem, uvědomí si Malin. Musela jsem se soustředit na práci.

„Ráda slyším váš hlas,“ řekne bez rozmýšlení a slyší, jak hloupě, a přesto pravdivě ta slova zní. Zastydí se, ale zároveň cítí, že vyslovila něco důležitého. Pohlédne na Zekeho, který překvapeně zvedl obočí. Peter Hamse řekne:

„Taky vás rád slyším, Malin, ale proto nevolám. Chci vám oznámit, že Hanna Vigeröová dnes v noci zemřela. Myslel jsem, že se z toho dostane, ale její poranění byla silnější než ona. Došlo k zástavě dechu.“

Hanna Vigeröová.

Už třetí oběť toho muže s kolem. Ke vzrušení a chtíči se přidá smutek.

Taky vás rád slyším.

Dechová zástava.

„Vždyť jste říkal, že je na dobré cestě.“

„U takhle těžkých případů člověk nikdy neví. Ale máte pravdu, věřil jsem, že se z toho dostane.“

„Kdy zemřela?“

„Ve čtvrt na pět.“

Malin se podívá na hodiny na monitoru. Bude osm. Neměl jim zavolat hned?

Ne.

Zemřela na následky poranění.

„Nevšiml jste si něčeho neobvyklého?“

„Ne. Monitorovací zařízení spustilo poplach. Doktor, který měl službu, zkonstatoval, že došlo k dechové zástavě. Oživovací pokusy byly marné. Ale samozřejmě ji pošleme soudnímu lékaři na pitvu.“

Malin přikývne.

„Děkujeme za zprávu.“

Nastane ticho, sluchátko je celé vlhké od její zpocené ruky, slyší jeho dech, chtěla by ho cítit na uchu, mít ho u sebe, toho cizího, a přece tak známého muže. Může teď něco říct? Odváží se? Zdá se, jak by i on o něčem přemýšlel, váhal, až nakonec řekne:

„Rád bych vás zase někdy viděl. Tedy samozřejmě pokud budete chtít. Mimo službu.“

„Máme teď plné ruce práce s vyšetřováním,“ odvětí Malin. „Musím končit.“

Zavře oči. Vydechne.

Pak zavěsí.

Proč?

Proč si kolem sebe stavím zeď? Vždyť netoužím po ničem jiném než nahlas zakřičet, že ho taky chci vidět.

Pohlédne na Zekeho, který napjatě čeká na nové zprávy.

„To byl ošetřující lékař Hanny Vigeröové. Dnes brzy ráno zemřela. Podlehla zraněním. Prý si nevšimli ničeho divného. Její tělo už to prostě nezvládlo nebo zvládnout nechtělo.“

28.

V deset hodin se členové vyšetřovacího týmu sejdou v zasedací místnosti.

Dnes v noci jim přibyla třetí oběť. Mají sice hlavního podezřelého, ale ten se přiznal k něčemu úplně jinému, než kvůli čemu ho vyšetřují.

Sven Sjöman.

Karim Akbar.

Waldemar Ekenberg.

Johan Jakobsson.

Börje Svärd.

Zeke.

A Malin.

Od první porady se nikdo ani slovem nezmínil o Karimově nabídce krizové terapie. Bylo by potupné o něco takového žádat. Tak zní jejich tichá dohoda.

Sedí kolem konferenčního stolu a stále dokola rozebírají a zvažují fakta, posuzují stupeň důvěryhodnosti lidských slov a vyprávění, cítí, jak jim pravda uniká, snaží se jim proklouznout mezi prsty a zmizet v temné díře, ve kterou se změní každý nevyřešený případ.

Kdekoliv, kdykoliv, před kteroukoliv bankou může vybuchnout další bomba.

Lidé mají strach. A strach by v civilizované společnosti neměl mít místo.

Proti strachu je třeba bojovat.

Jinak by mohl být s naší společností konec. Takové je podvědomé uvažování všech policistů. Tenhle bezejmenný pocit mají všichni společný, když zvažují jednotlivé vyšetřovací teorie.

Naše úvahy jsou jako žhavý hvězdný prach, pomyslí si Malin a před očima jí vytane tvář Petera Hamseho, Tove, otce a matky. Všechno to, co se teď v jejím životě děje, jako by se slévalo v jednu jedinou událost.

Neměla jsem dnes někde být? Nezapomněla jsem na něco?

K uším policistů doléhá křik a výskot dětí na hřišti za okny. Dvě vznášející se holčičky do těch zvuků šeptají neslyšná slova o strachu. Shánějí se po mamince. Neměla by tu už být? Tati, tatínku, kde jsi?

Ale policisté neslyší nic kromě slov Svena Sjömana.

Právě vykládá, že z Göteborgu přišla zpráva o zvýšeném napětí mezi Hells Angels a Bandidos, v jednom klubu na tamější hlavní třídě Avenyn údajně došlo k velké rvačce. Takže mezi motorkáři je něco ve vzduchu, pomyslí si Malin. Že by ta exploze opravdu byla součástí stále brutálnější války motorkářů? Stali se snad Vigeröovi jen nevinnými oběťmi kriminality motorkářských gangů? A co všichni ti aktivisté ve vazebních celách? O co jim jde?

Desítky možností.

Malin má unavený mozek. Vzpomene si na holčičky, na utržený kus tváře s okem a pomyslí si: tohle dělám pro vás. Kvůli vám sedím v téhle místnosti zabraná do případu, který mi připadá jako nekončící výbuch.

Sven zřejmě zaregistroval Malininu únavu a ví, že od něj bylo kruté povolat ji k výslechu Ludvigssona.

„Malin,“ otočí se k ní. „Myslím, že po poradě by ses měla jít prospat. Vypadáš, že jsi úplně vyřízená.“

„Ber to jako rozkaz,“ podpoří ho Karim.

Vlastně nechci spát. Ale tělo volá po odpočinku, bolí mě každičký sval.

Jenže rozkaz je rozkaz. A se zamlženým mozkem tu stejně nejsem nic platná.

Malin sedí u svého pracovního stolu a mne si oči. Chystá se ke spánku v tmavé odpočívárně a poslouchá Zekeho, jak telefonuje s Dickem Stenssonem. Zavře oči. Slyší slova, ale nedokáže se soustředit na jejich význam. Místo toho myslí na město nakrucující se tam venku v ostrém jarním slunci, které bodá do očí.

Události přicházejí ráz na ráz. Není čas na zastavení, vnímání vlastních pocitů, na zamyšlení, které dobrý vyšetřovatel tak nutně potřebuje.

Děti hrající fotbal za okny, dvacet těl pronásledujících míč.

Minuty ticha. Bohoslužby. Uctívání památky mrtvých.

Toho všeho ubývá. Lidé si musejí najít vlastní útěchu a klid, něco, čemu by mohli věřit.

Malin pocítí bodnutí v kříži. Nejradši by se oddala spánku přímo tady, vsedě u stolu, ale to nemůže.

Otevře oči.

„To byl teda telefonát na prd. Stensson se mi akorát vysmál. Tvrdí, že Jonathan Ludvigsson kecá a že ho nikdy neviděl. Klidně nám prý ukáže výpis hovorů a e-mailovou schránku,“ oznámí Zeke, když zavěsí.

Malin si znovu promne oči.

„Třeba si Ludvigsson všechno vymyslel. V lhaní je evidentně mistr. Zbraně si mohl klidně opatřit někde úplně jinde.“

„To je možné,“ přikývne Zeke. „Ale každopádně tudy teď cesta nevede.“

„Jdu si lehnout,“ řekne Malin a vstane.

Zeke ani nevzhlédne od klávesnice.

„Já dám zatím dohromady papíry. Kdyby něco, vzbudím tě.“

Místnost bez oken osvětluje jen bílá stolní lampička. Před chvílí tu spal Sven. Malin ještě cítí slabý pach jeho těla, který ji uklidňuje.

Stiskne tlačítko a zvenku na dveřích se rozsvítí červené světlo na znamení, že je místnost obsazená.

Lehne si na vcelku pohodlný gauč, nechá rozsvíceno a dá volný průběh myšlenkám.

Janne. Už na něj skoro vůbec nemyslím. Už ve mně není jako dřív, ale pořád je to někdo, o koho se můžu opřít.

Po výbuchu na náměstí se choval obdivuhodně. Takové lidi potřebujeme, lidi pevné jako duby, kteří nám v nejhorších chvílích svým klidem a sebejistotou ukazují cestu.

Najde si novou lásku?

Jak to přijmu?

Raději na to ani nechci pomyslet. Je mi jasné, že budu zuřit. Tak daleko jsem ještě nedospěla, abych se s tím dokázala smířit.

Janne je jako stvořený pro skládání střepů po výbuchu.

Ale co když exploduje celý svět?

Co když začne prachobyčejná válka? Ale válka už zuří teď, každým dnem, i když jen v malém měřítku. Malin má pocit, jako by jí něco unikalo.

Dny ubíhají. Dýchám. Ale cítím něco? Prožívám?

Peter Hamse.

K němu bych mohla něco cítit.

Chci ho cítit v sobě. Je to tak jednoduché.

Uklidni se, Forsová. Poslední, co teď potřebuješ, je, aby tě někdo rozptyloval.

Tove. Láska k ní je mi vrozená. Znamená všechno, a proto nic.

Jak vůbec můžu takhle uvažovat? Co se to se mnou děje?

Válka. Na obloze bombardéry, lidé tísnící se ve spoře osvětlených špeluňkách, které by si k životu dobrovolně nikdy nevybrali, sestrojují bomby trhající malé děti na kusy.

Jak jsme se tu jen ocitli?

Malin zavře oči. Pocítí žízeň.

Není to však chuť na sladkou tekutinu jantarové barvy. Tohle je jiná žízeň, jiný neklid. Neměla jsem dnes nějaké povinnosti?

Dneska se mělo něco stát. Ale co? Teď nemám sílu na to myslet.

Vzpomene si na Zekeho. Na jeho hluboký, mužný hlas plný testosteronu a odhodlanosti k činu, zároveň však i klidu a vyrovnanosti. Jako by měl za každých okolností život pod kontrolou, ať se děje cokoliv.

Vlastní nevěru.

To, že se jeho syn, slavný hokejista, přestěhoval do Kanady.

Že skoro nevídá svého vnuka.

Že se dlouholeté manželství stalo pouhým zvykem.

Drží život pevně v rukou, zdá se, že je svobodný a naprosto spokojený s cestou, kterou si zvolil, jako by o ní nikdy ani v nejmenším nepochyboval.

Copak neprahne po ničem jiném? Copak v něm nic nedokáže vyvolat touhu? Jedna věc ano. Sex s Karin. Toho se nemůže nabažit. Ale jinak?

Na něco jsem zapomněla.

Kolik je hodin?

Malin se podívá na mobil.

Bude deset.

Zhasne lampičku. Mobil nechá zapnutý. Tma ji pohltí jako vytoužená náruč.

Dvě hodiny. Dnes ve dvě se má něco stát.

Ale co?

Åke Fors si v bytě na ulici Barnhemsgatan nalije šálek kávy. Právě domluvil s realitním makléřem z Tenerife, který mu sdělil, že obdržel nečekanou nabídku na jeho byt. Sice asi není tak vysoká, jak by si představoval, ale dnes je každá nabídka dobrá. Máme známé — vlastně: mám známé, opraví se v duchu —, kteří se už léta snaží prodat byt, a nezbývá jim nic jiného než zůstat na Kanárských ostrovech i přesto, že by se rádi vrátili do Švédska.

Ale odvážím se ten byt vůbec prodat?

Kdo ví, jak dopadne dnešní schůzka s advokátem. Bude Malin naštvaná? Odvrhne mě? Zakáže mi stýkat se s Tove? Vím, že už dlouho touží dozvědět se pravdu, vycítila to tajemství a tolikrát mě výslovně prosila, abych jí ho prozradil.

To ale není moje chyba, přemítá Åke Fors a usrkává horkou kávu, zatímco venku vítr hladí koruny stromů, zelenožluté pupeny jako by mu mávaly a signalizovaly, že dnešek je začátkem něčeho nového.

Stýskalo se mu po Malin. I po Tove. Zato po tobě se mi nestýská vůbec, Margaretho.

Dosáhla jsi svého.

Dal jsem na tebe a znemožnil jsem Malin být celým člověkem, za což mě teď nejspíš bude nenávidět.

Budu muset utéct před samotou za španělským sluncem? Mám vůbec nárok být součástí jejich života?

Nezapomněla Malin na schůzku s advokátem? Musím jí zavolat. Åke Fors přejde k telefonu v předsíni a vytočí Malinino číslo.

Vyzváněcí tón.

Přestože tu Malin nikdy nebydlela, představí si, jak jako šestiletá holčička s rozcuchanými vlásky běhá po koberci sem a tam, v zápalu dětské hry křičí a výská a zajíká se smíchy.

Náhle se zastaví. Přímo před svým otcem. Pohlédne na něj, jako by se chtěla na něco zeptat, ale nedostávalo se jí slov, a pak se opět rozběhne, jako by cosi horečně hledala, nadzvedává koberec, polštáře na pohovce a ptá se: Kde je? Kam jste ho schovali?

Åke Fors by se nejraději vrhl ke své šestileté dceři a pomohl jí, ale ona klade další otázky:

Kde je maminka? Kde je?

Rád by jí odpověděl. Ví, že nic z toho, co vidí před sebou, ve skutečnosti neexistuje, jsou to jen elektrické výboje snů a vzpomínek v mozkových závitech.

Ve sluchátku se stále ozývá vyzváněcí tón.

Malin to nebere.

Åke Fors zavěsí.

Přeje si, aby ještě nebylo pozdě.

Malin vzbudil telefon. Dívá se na otcovo číslo na displeji, ale nemá sílu s ním teď mluvit.

Vzpomene si však, že dnes mají schůzku s advokátem.

Kvůli pozůstalosti.

Úplně by na to zapomněla. Do té doby se ale ještě stihne chvíli prospat.

Pokus se usnout, Malin. Potřebuješ si odpočinout. I když nechceš.

Jediná možnost, jak přežít, je soustředit se na přítomnost.

Malin.

Spíš v odpočívárně se zapnutým telefonem, ale zdá se, že tě nikdo nemá v plánu vyrušovat. Stýská se ti po mamince, ačkoliv si to sama neuvědomuješ.

Naše maminka tu taky není. Měla by tu být, ale ty ještě nevíš, co se jí stalo, a možná se to ani nikdy nedozvíš.

Třeba ten pán, který jí teď v nemocnici do mrtvého, zohaveného těla zařezává nůž, neobjeví nic divného.

Dej si pozor, Malin.

Tove tě má ráda a tvůj tatínek taky.

Neboj se toho, co se má stát. Pokus se nezlobit se, nesoudit lidi za to, že jen neovládají své city, nechápou je.

Dokážeš to, Malin.

Ale co my? Máme strach. Jsme tu samy a je tu tma a zima. Jako by to celé byla jedna z nočních můr, které se ti zdávaly, když jsi byla malá. Zdálo se ti, že jsi na celém světě sama, že tu pro tebe není lásky.

Když tě opustila maminka, byla jsi smutná.

Udělala to.

Stejně jako nás opustila naše maminka.

Teď už to víme.

Měla by tu teď být s námi, ale není. Není tu ani tatínek. A my chceme být zase pohromadě. Spát s vámi ve velké posteli s bílým povlečením, zachumlat se pod peřinu a ukrýt se před vším zlým a ošklivým.

Maminka těch druhých dětí vyhledává samotu, možná se jim snaží být oporou jako my tobě, Malin? Kdyby ano, slyšela by je teď dýchat, viděla by, jak buší na dveře, celí vystrašení z agrese, která se dere ven, z toho, že se odtamtud nikdy nedostanou.

Chlapeček pláče. Holčička ho objímá a utěšuje: „Neboj se. Neboj.“

To monotónní hvízdání.

Už ho zase slyším.

Vypněte ten zatracený zvuk. Chci spát. Chci zůstat v téhle osamělé tmě.

Malin zvuk vytrhl ze spánku, otevře oči a rukou šátrá po pohovce, snaží se nahmatat telefon.

Tady je.

Omylem hovor zamáčkne, ale sotva rozsvítí lampičku, ozve se vyzvánění znovu.

Na displeji neznámé číslo.

Kolik je sakra hodin? Jak dlouho jsem spala? Do prdele.

Posadí se a zvedne telefon.

„Malin Forsová.“

„Dobrý den. Tady je advokát Johan Strandkvist. Čekáme na vás v mé kanceláři. Jsou dvě hodiny a deset minut. Na druhou hodinu jsme měli sjednanou schůzku. Chtěl jsem se jen zeptat, jestli…“

„Jsem na cestě,“ přeruší ho Malin a zavěsí.

Tohle musí vyřídit. Nemělo by to trvat déle než půl hodiny.

Pak bude zase všechno dobré, říká si v duchu.

Na další problémy teď nemá čas ani sílu.

29.

Malin překračuje povolenou rychlost.

Ještě je rozespalá, ale v hlavě má podivně jasno.

Přidá plyn.

Ulice Djurgårdsgatan je rozkopaná. Musí jet objížďkou.

Auto prosviští kolem starého hřbitova, kde se lístky na stromech pomalu začínají mísit s pupeny. Na jeden z hrobů pokládá osamělá žena velkou kytici červených a bílých růží.

Malin myslí na vyšetřování.

Ví jistě, že Jonathan Ludvigsson mluví pravdu. Je a zůstane aktivistou, který to sice přehnal, ale vrah není. Hnutí za ekonomickou svobodu byl jen výmysl. Patří k těm lidem, kteří jsou schopni sjezdit křížem krážem celou Evropu a protestovat před konferenčními centry, kde se konají zasedání, požadovat zestátnění bank a zastřelení jejich nenasytných ředitelů.

Ale co ty zbraně a výbušniny, které u něj našli?

Romantické revolucionářské sny.

Podobné snům italských anarchistů v USA na počátku minulého století.

Malin je však přesvědčená, že Jonathan Ludvigsson ty zbraně nikdy nepoužil. Že ho chytili včas. Ale kdo je potom ten muž s kolem? Odkud se vzal? Jaký měl motiv?

Malin zastaví na semaforu u staré hasičárny. Ve vedlejším pruhu stojí auto a v něm sedí rodina.

Za volantem otec, na zadním sedadle matka se dvěma malými dětmi.

Zelená.

Malin sešlápne plyn, když vtom se ozve ohlušující rána. Pocítí nutkání skrčit se za volantem, cítí, jak se jí sevře žaludek. Pomyslí si, že už je to tu zase, ale nikde nevidí žádný kouř, neslyší opravdové ticho.

Jak daleko?

Kde to vybuchlo? Kdo to byl? Budou se vzduchem zase snášet kusy těl?

Šlápne na brzdu. Auto vedle také zastaví, děti na zadním sedadle se rozpláčou, matka se je snaží utěšit.

Pak otec ukáže prstem před sebe a dá se do smíchu.

Na autobusové zastávce asi padesát metrů před nimi u lesklé budovy krytého parkoviště stojí autobus nakloněný na stranu jako loď, která najela bokem na skálu.

Řidič zkoumá přední kolo, které je úplně prázdné. Před pár vteřinami explodovalo.

Malin zaklepe na dveře kanceláře advokáta Johana Strandkvista, a aniž by čekala na vyzvání, vejde dovnitř.

Už zase si připadá ospalá a zmatená.

Advokátovi může být něco málo přes čtyřicet, na krku se mu vlní mastné kudrnaté vlasy, na sobě má modré sako a svítivě červenou košili. Odulý obličej mu brázdí hluboké vrásky a Malin si pomyslí, že vypadá jako po flámu. Tohle je pro něj zřejmě rutinní záležitost, jen jedna z bezpočtu obyčejných schůzek. Je to tak, že? Musí se to vyřídit, abychom mohli jít dál. Z čistě právního hlediska není o čem diskutovat, všechno připadne tátovi, a pak někdy v budoucnu, až přijde čas, mně.

Ale nejen zamyšlené vrásky dávají tušit zradu. Advokát je v obličeji celý napjatý, vypadá, že by ze všeho nejraději utekl. Co když to přece jen není rutina? Malin pohlédne na otce sedícího v křesle u zdi s knihovnou plnou právnických knih a zákoníků připravených k okamžitému použití.

Nedívá se na mě.

Má rovná záda, ale uhýbá pohledem, přesně, jako to dělávala máma.

Pak se otec podívá na advokáta. Nebo snad ven z okna? Na odpolední oblohu bez mráčku? Myslí na mámin popel? Kde ho rozsype?

Pak Malin dojde, kam se dívá.

Teprve teď si všimne, že v místnosti sedí ještě jedna osoba. Viděla ji, když vtrhla dovnitř, ale ve zlomku vteřiny ten pohled zaplašila, nechtěla se tu scénu ani snažit pochopit. Kdo je ta přibližně šedesátiletá žena sedící v druhém křesle, která mě pozoruje s přátelským, a přesto podivně profesionálním úsměvem?

Malin přikročí k sedící ženě a podá jí ruku, jako by teď zdvořilost a úcta byly potřeba.

„Malin Forsová. A kdo jste vy?“

„Posaďte se,“ vyzve ji advokát. „Vítám vás na dnešní schůzce.“

„Jo, sedni si,“ pobídne ji otec. Proč by si sakra měla sedat? Nikdo jí nebude přikazovat, co má nebo nemá dělat. Pak jí však paní věnuje pohled, který jako by říkal: Všechno bude dobré, ale přece jen byste si asi měla sednout. Malin ten pohled zná, sama se k němu několikrát uchýlila, když příbuzným obětí oznamovala smrt blízké osoby nebo podobně tragickou událost.

Posadí se na nepohodlnou židli mezi dvěma křesly a dřevěné sedátko se jí zaryje do stehen. Pohledem vyhledá otce, ale ten se ještě stále vyhýbá očnímu kontaktu. Ramena má pokleslá, jako by ho tížila hanba a něco, co příliš dlouho zůstávalo tajemstvím.

Advokát.

Přemáhá se. Malin vidí, že má kocovinu, ten pocit zná velmi dobře, vidí, kolik úsilí ho stojí ujmout se iniciativy a kontroly nad situací, jak se od něj očekává.

Tequila.

Co bych teď dala za jediného panáka tequily. Malin si zaryje nehet ukazováčku hluboko do palce a před očima jí vytane obraz chlapce bez obličeje, o kterém se jí už tak dlouho zdá. Možná ho hledala, aniž by si toho byla sama vědoma. Je snad ta žena v křesle moje pravá matka? Proto jsi byla vždycky tak odtažitá, mami? Proto jsi se ode mě odvrátila a já se tě o tvou lásku musela prosit?

Ale ne. To přece není možné.

Mami. Viděla jsem fotky, na kterých jsi těhotná a pak s kočárkem. Tak kdo to ale v tom případě je? A co tu vlastně chce?

„Kdo jste?“

Malin slyší, jak agresivně její hlas zní. Není to však záměr, cítí se jen ohrožená. Někdo napadl samou její podstatu. Člověk se zuby nehty drží toho, co má, i kdyby to měla být jen tma.

Nebo snad ne?

Ale ano.

„Dovolte, abych vám představil Brittu Ekholmovou z Ústavu pro postižené Norrgården v Hälsinglandu.“

Žena přátelsky pokyne.

Malin jí kývnutí opětuje, pak pohlédne na otce a zeptá se:

„Co tu chce? Kdo je to?“

Tove sedí na zahradě Janneho domu a doufá, že se do konce školního roku stihne alespoň trochu opálit.

Mami.

Mám tě ráda, ať jsi jakákoliv. Ale myslím, že ze všeho nejvíc bys teď potřebovala někoho, kdo by tě objal, kdo by tě měl rád pro to, jaká jsi.

Občas mám pocit, že to nedokážeš, že v tobě zvítězí tma a ty zase začneš pít, že jen čekáš na záminku, abys do sebe znovu nalila láhev tequily.

Viděla jsem to u několika kluků ve škole.

Pijí tak, jako dřív ty.

Jako by pro ně zítřek neexistoval, jako by měli v genech nutkání zničit sami sebe.

Mám tě ráda, mami, to je jisté. Nikdy tě neopustím.

I když odjedu. Přestěhuju se.

Janne pozoruje svou dceru, jak sedí v plastovém křesílku a nastavuje obličej slunci.

Sám stojí na rozviklaném žebříku v malém jabloňovém sadu za domem a zahradnickými nůžkami prostřihává koruny jabloní. Kdyby chtěl, aby stromy co nejvíc plodily, měl by si na takovou práci najmout zahradníka. Ví to. Ale kde by na to vzal?

Tove.

Zdá se, že po nás obou zdědila ty nejlepší stránky.

Malininu inteligenci a cílevědomost.

Můj klid. Ale naopak nepřejala mou netrpělivost, ani neschopnost nést zodpovědnost, útěkový reflex, jakmile se vztahy jakkoliv vyostří.

Ve světě se neztratí. Dokáže více než my dva. To je jisté. Já ani Malin jsme nikdy neměli velké sny. Možná jsme dobří v tom, co děláme, dokonce hodně dobří, ale tím to končí.

Na světle zelenou trávu dopadne pár velkých větví.

Nic po nás nezůstane.

Po tvé matce taky nic nezůstalo, Malin, ale ta na rozdíl od nás nedokázala dát najevo lásku k vlastnímu dítěti, ani té povinnosti nedostála. Vím, že si namlouváš, že my jsme to také nedokázali, že jsme nedali Tove dost lásky, že jsme ji nějak zničili svou nerozhodností, neschopností ustát náš vzájemný vztah. Ale nemáš pravdu.

Tove je silná.

Silnější, než jsme kdy byli nebo budeme my.

Jannemu vypadnou nůžky z ruky.

V duchu zakleje.

Sleze ze žebříku.

Sehne se pro to osamělé zahradnické náčiní. V duchu ji vidí před sebou, tvář té druhé ženy. Ani se neodvažuje pomyslet, jak zareaguje Malin, jestli to dospěje tak daleko, že se celá záležitost stane oficiální. Tove nic neví a nejspíš ani netuší, má plnou hlavu svého života, zaslepuje ji mládí.

Zahradnické nůžky v ruce.

Ale možná bych jí to přece jen měl říct.

Malin.

Třeba je to jediný způsob, jak přestřihnout naše pouto, pouto dospělé lásky, které nás ještě pořád svazuje.

Musíme to udělat. Stejně nás bude navždy spojovat Tove.

Ona je my, naše lepší já, naše krev.

30.

Vidíme tě, Malin, v kanceláři toho advokáta. Teď se dozvíš něco důležitého. Jsi celá nervózní, máš pocit, že ze všech pocitů v té místnosti brzy exploduješ.

Advokát ti představil tu paní a ona ho požádala, aby mohla sama vysvětlit, kdo je. Uklidni se, Malin, není tvá matka.

Jen klid.

Začíná mluvit. A i když to možná tvým životem otřese, přinese ti to nové možnosti, dar, možná ten nejkrásnější ze všech.

Malin roztáhne nosní dírky. Cítí, jak jí v nich cukají nervy, a zadívá se na obraz nebo snad fotografii, pověšenou vzadu za advokátovou hlavou.

Tu fotografii zná, ale neví odkud. Jsou na ní lidé v houpací síti, nebo spíše jen jejich siluety, jako by ze svého vlastního života uprchli. Nevisel ten obraz na zámku Skogså, v jehož vodním příkopě jsme našli toho zavražděného zbohatlického podnikatele?

Malin by se nejraději ponořila do obrazu, ale přítomnost si ji žádá tady.

Táta.

Zatím nepromluvil ani slovo. Zdá se, jako by se v místnosti vznášel matčin duch a znovu z něj dělal ušlápnutého chudáka, kterým v její blízkosti tak často byl.

Malin cítí, že ztrácí nad situací kontrolu. Drama, sepsané a zrežírované jinou mocí, bude dohráno až do konce.

Žena jménem Britta Ekholmová se postaví čelem k Malin a pohlédne jí do očí. Pak konečně začne mluvit:

„Jak už pan Strandkvist řekl, jmenuju se Britta Ekholmová. Více než třicet let pracuju v domově pro postižené Norrgården v Hälsinglandu, posledních patnáct let jako jeho ředitelka. U nás v domově máme převážně děti, o které se jejich rodiče nemohli starat, které se narodily s postižením nebo u nichž se brzy po porodu objevily závažné zdravotní problémy. Někteří pacienti už u nás bydlí velmi dlouho, Norrgården je jejich domov.“

Sakra.

Malin tuší, kam Britta Ekholmová směřuje. Už nechce nic slyšet. Nebo snad ano? Ten měkký hlas je zřejmě zvyklý vyprávět.

„Už více než třicet let jsem poručnicí Stefana Malmåa.“

Malin by se nejraději otočila k otci, ale nemůže, chce se jí křičet: Co to má sakra znamenat? Co jste to udělali? Co jsi to udělal? Ale mlčí, nechá Brittu Ekholmovou, aby pokračovala.

Malmåová.

Matčino příjmení za svobodna. Zbytek vyprávění Britty Ekholmové a advokáta Strandkvista vnímá Malin jako pouhý výdech, jako by jí celý život něco svíralo plíce a ona teď konečně mohla volně vydechnout.

A pak?

Nevýslovný hněv. Pocit zrady. Jako by ji o něco zásadního okradli. O polovinu jejího já.

Touha po pomstě.

„Jak už jsem řekla, Stefan Malmå bydlí u nás v ústavu. Je mu třicet jedna let a je vážně postižený, tělesně i mentálně. Strávil u nás celý svůj život, přivezli ho, když mu bylo pár týdnů. Jsem tu proto, abych hájila jeho zájmy při projednávání dědictví po jeho matce.“

Advokát si odkašle, zakroutí hlavou, jako by si protahoval ztuhlý krk, a zdá se, že jeho kocovina už trochu odezněla. Ale nedaří se mu vypadat důstojně, naopak, působí poněkud směšně.

Britta Ekholmová zmlkne a slova se ujme Johan Strandkvist.

„Při vypořádávání pozůstalosti jsem zjistil, že vaše matka, paní Forsová, měla děti dvě. Kromě vás ještě syna, kterého po porodu odložila do ústavu, a který má tudíž právo na polovinu dědictví. Dokud žije váš otec, dědictví se dělit nebude, ale z čistě právního hlediska je třeba to brát v potaz už teď. Zdůrazňuji, že tato informace pro mne byla překvapivá a získal jsem ji sám.“

Tati.

Musel jsi to vědět.

Malin zavře oči a několikrát se přerývavě nadechne, než řekne:

„To znamená, že Stefan Malmå je můj bratr?“

„Přesně tak,“ přikývne Britta Ekholmová.

Prázdná tvář, maska nabývající náhle konkrétnější podoby.

„Váš nevlastní bratr,“ upřesní Britta Ekholmová.

„Takže mám mladšího bratra?“

Táta. Malin mu nevidí do očí. Skrývá se v nich snad omluva? Smutek? Hanba? Zanořil se hlouběji do křesla, jako by ho neviditelná síla stahovala dolů.

„Vaše matka s námi po celé ty roky odmítala komunikovat. Několikrát jsem jí volala, ale ona mě pokaždé odbyla, že prý mám její rodinu nechat na pokoji.“

Máma?

A co ty, tati?

Jako bys tu vůbec nebyl. Jako by se ta ředitelka i advokát rozhodli tě ignorovat, jako by tebou pohrdali.

Bratr? Nevlastní bratr. Znamená to tedy, že ty nejsi jeho otec? Ale co já? Proč jsem se o něm nedozvěděla dřív? Tohle jsem si přece měla právo rozhodnout sama. Malin vstane, pohlédne na otce, pak se otočí k neznámé ženě a začne na ni křičet:

„A proč jste sakra nezavolala mně? Jestli je u vás, jak říkáte, po celý svůj život, tak jste mě snad mohla vyhledat, ne? Třeba bych ho chtěla vidět, když je to můj bratr!“

Ví, že by se měla hněvat spíše na otce, ale nemůže se přimět k přímé konfrontaci.

„Myslela jsem, že celá vaše rodina od nás chce mít pokoj. Paní Forsová mi to několikrát zdůraznila. Naším úkolem bylo postarat se o Stefana tak, aby mu nic nechybělo.“

Matrika, napadne Malin a klesne zpátky na židli. Kdybych jen jednou jedinkrát nahlédla do matriky, mohla jsem to vědět už dávno.

Jistota.

A pocit neskutečnosti. Přece však vidí útlého drobného chlapce, leží sám v posteli přikrytý žlutou nemocniční přikrývkou, schoulený v rohu neosobního tmavého pokoje, navždy poznamenaný tím, že nikomu z jeho masa a krve na něm ani v nejmenším nezáleží.

Pokoj bez lásky.

Malin znovu vstane a vykřikne:

„A co ty? Ty tedy nejsi jeho otec?“

Říkala přece „nevlastní bratr“.

Otec upírá pohled do země.

Místo něj odpoví advokát. Nezúčastněným tónem, jako by shrnoval schůzi nějaké výkonné rady, řekne:

„Ne. Byl jím obchodník s kancelářskými potřebami, kterého vaše matka poznala v době, kdy pracovala v Saabu.“

Otec pomalu přikývne, jako by tu informaci potvrzoval.

„Strávila s ním jednu noc v hotelu na náměstí. On, tedy otec vašeho bratra, se o pár měsíců později zabil v autě. Když vaše matka zjistila, že je těhotná, bylo už na potrat pozdě. Dlouho skrývala, že je v jiném stavu, až nakonec od vás a vašeho otce na čas odjela, aby své těhotenství utajila před okolím.

Porodila v Hälsinglandu a dítě chtěla dát k adopci. Pokud to správně chápu, nechtěla vyvolat skandál ani si zničit manželství. Ale jelikož se její syn narodil těžce postižený, nepřicházela taková možnost v úvahu. Dítě bylo umístěno do domova a jeho poručnicí se stala tady paní Ekholmová.“

„A léta ubíhala,“ dodá Britta Ekholmová.

Na chvíli se odmlčí, než pokračuje. Její dech je klidný a pohled chlácholivý, jako by svůj klid chtěla přenést i na Malin.

Malin se z toho pomyšlení zatočí hlava. To dítě jsi odmítl ty, tati? Nebo ona? Nejspíš to byla máma, která si za každou cenu chtěla zachovat neposkvrněnou pověst.

„Stefan je výjimečný chlapec, abyste věděla. Měla byste ho poznat. Určitě by se s vámi rád setkal.“ V jejím hlase nezazní ani náznak výčitky či obvinění, jen naděje v něco nového, snad v konec samoty, a Malin cítí, jak se jí oči zalijí slzami. Přikročí k otci a začne do něj bušit sevřenými pěstmi. Bije ho tvrdě, do obličeje a hlavy, znovu a znovu, mlčky, a on se ani nesnaží bránit, jen tiše přijímá její rány. Pak Malin ucítí sevření, jsou to ruce advokáta a té ředitelky. Malin ví, že tohle je pravda, ale nemá ani tušení, jak dál, ven z téhle situace. Pouze ji napadne, že ho musí vidět. Hned, hned teď.

Musím poznat svého bratra a obejmout ho, ukázat mu, že má rodinu, dokud ještě není pozdě. Protože kdo ví, čeho všeho je tenhle svět schopný a jaké s námi má úmysly.

Otočí se ke dveřím.

Vymaní se ze sevření těch rukou.

Má chuť znovu udeřit.

Ale tělu došly síly, alespoň prozatím.

„Ty hajzle,“ procedí směrem k otci, který má stále ještě skloněnou hlavu.

„Jsi pěkná svině. Celou dobu jsi to věděl. Tajil jsi mi pravdu. Jsi odporný hajzl a srab a já tě nenávidím. Odmítl jsi ho přijmout za vlastního? Ty jsi donutil mámu, aby se ho zbavila? Co jsi to za člověka? Už nikdy se k nám neopovažuj přiblížit,“ křičí. „Jestli mně nebo Tove nebo komukoliv, kdo s námi má něco společného, jen jednou zavoláš, tak tě zabiju. Je ti to jasný?“

„Malin, já…“

„Drž hubu.“

„Malin…“

„Řekla jsem, abys držel hubu.“

Malin otevře dveře a doufá, že ji ta žena zarazí, je toho tolik, co ještě neví, co potřebuje vědět.

„Ty ubožáku,“ křičí na otce. „Tys to neřekl ani advokátovi, že? Myslel sis, že když o něm nebudeš mluvit, že na něj nikdo nepřijde?“ Malin by se nejraději hned teď sebrala a rozjela se do Hälsinglandu. Za svým bratrem. Nemohla by jet ta paní s ní? Do nejtemnějších lesů, do pokoje, který čeká, až do něj vstoupí světlo.

Nikdo ji ale neprosí, aby zůstala. Všichni tři přítomní mlčí, už nemají co dodat. Malin vidí, že se Britta Ekholmová stydí a pohrdavě hledí na jejího otce, který jako by oněměl hanbou.

Práskne za sebou dveřmi.

Ozve se rychlá, ale ne příliš hlasitá rána.

Nádech.

Malin má v hlavě jedinou myšlenku:

Co sakra teď?

31.

Malin, Malin.

Řítíš se přes náměstí Trädgårdstorget. Hledáš nějaký pevný bod, kterého by ses mohla chytit, viď?

Kam běžíš, Malin? Snad si nemyslíš, že před pravdou utečeš?

Radši mysli na nás, Malin, na dvě holčičky rozmetané na kusy. Jsme ti podobné víc, než si myslíš. A tamty děti taky, ty, co jsou zavřené v pokoji bez lásky, bez možnosti úniku.

Malin se zastaví uprostřed náměstí.

Předkloní se.

Rukama se opře o stehna a potlačí nutkání zvracet. Cítí, jak jí buší srdce.

Vdechuje vlastní hněv a cítí chlad jarního vzduchu. Narovná se.

Zahrádky na náměstí zpola zaplnili lidé popíjející kávu a pivo v jarním slunci. Že by už strach z dalšího výbuchu začal ustupovat? Tím si nejsem tak jistá, rozmlouvá Malin sama se sebou.

Zatracený advokát.

A ta ženská. Jakže se jen jmenovala? Musím si s ní ještě promluvit. Malin se snaží zaplašit představu otce.

Tove.

Maminka má mladšího bratra.

A ty máš strejdu.

Pojedeme za ním spolu? Na návštěvu do hloubi lesa?

Dědu už nikdy neuvidíme. Neexistuje.

Ne.

Tohle prostě nedokážu přijmout. Malin cítí, že všechno, úplně všechno teď musí odložit stranou a soustředit se na případ, jinak se zblázní. Ale jak to má sakra udělat?

Čekají mě na stanici, ale copak mám sílu tam teď jet? U Hamleta mají otevřeno, na baru je touhle dobou určitě prázdno, mohla bych si tam sednout a propít se daleko od všeho, tak daleko, abych se už nikdy nemusela vrátit.

Něco potřebuju.

Potřebuju Daniela Högfeldta.

Třeba by mohl být doma? Jsou to odtud jen tři minuty pěšky. Mohla bych tam zajít. Jdu tam. Potřebuju ho. Malin vykročí přes náměstí, kolem sebe vidí pracovité obyvatele města jako černé obrysy s blýskavými hvězdami místo očí. Jejich paprsky ji pálí, vyvádějí ji z míry. Takhle bez sebe ještě nikdy nebyla.

Chlapec. Nebo muž. Můj bratr. Na posteli v ústavu. Postižený. Opuštěný. Umí mluvit? Nemá obličej. Může se alespoň naučit moje jméno, pochopí vůbec, že existuju? Ví to?

Malin nejistým krokem přejde ulici Drottninggatan a snaží se v odpoledním slunci najít správný směr.

Hodiny nad restaurací McDonald’s ukazují čtvrt na čtyři.

Kráčí směrem k ulici Linnégatan.

Daniel bydlí v domě číslo dvě. Malin si ještě pamatuje vstupní kód, namačká ho a dveře se otevřou.

Vyběhne tři patra a sotva popadá dech. Z vůně čisticího prostředku usoudí, že někdo právě vytřel chodbu, jako by ji snad chtěl připravit na Malinin příchod.

Za dveřmi bytu jsou slyšet hlasy.

Danielův hlas.

Malin cítí, jak se všechna její touha, všechen hlad po jednoduchosti soustředí v klíně, a zatouží spočinout mu v náručí. Znovu zazvoní a přeje si, aby už otevřel, aby ho mohla strhnout s sebou do ložnice. Bezpečnostní řetízek. Slyší, jak ho Daniel sundává, když otevírá dveře.

Nahý. Jen před přirozením si přidržuje modrou košili.

„Malin,“ řekne překvapeně. „Co tu děláš?“

„Šla jsem kolem,“ odpoví Malin. „Dlouho jsme se neviděli.“

Pak zaslechne jakýsi ženský hlas, je jí povědomý. Zná jej, často ho slýchává. Zní jako po sexu, rozjařený, podrážděný a sebejistý zároveň.

„Kdo to sakra je, Danieli? Zavři a pojď ke mně.“

Už ví, čí je to hlas.

Moderátorky z rádia. Mé kamarádky.

Helen Anemanové. Jak jen mohla? Zabiju ji.

Klid. Hlavně klid.

Daniel se usměje.

Malin sebere na jazyku sliny a vymrští je z úst. Plivanec zasáhne Daniela přímo do oka. Vypadá překvapeně a bezbranně, jako by snad byl nevinný. Jako by ta kurva, kterou má teď v ložnici, byla nevinná.

„Co to do prdele děláš, Malin? Zbláznila ses, nebo co?“

Malin plivne znovu a Daniel křičí:

„Nikdy ti na mně nezáleželo. Dost dlouho ses tu nebyla ukojit, takže teď laskavě táhni do prdele!“

Za Danielem se objeví Helen.

Blond vlasy celé rozcuchané. Podle toho, jak se na Malin dívá, by se zdálo, že nikdy neviděla člověka.

„Táhni do prdele, Malin,“ zopakuje Daniel a Helen ho vezme za paži, nesnaží se ho však uklidnit.

Ta slova zasáhnou Malin jako poryv vichřice, srazí ji ze schodů, pryč odtud, zpátky na ulici.

Slunce už zmizelo za stromy, když se Malin žene botanickou zahradou. Posadí se na lavičku pod rozkvetlou japonskou třešní a pomyslí si, že ty něžné růžové kvítky jsou snad výsměch. Zavolá na informace o telefonních číslech.

„Prosila bych telefon na Petera Hamseho z Linköpingu.“

„Mám tu číslo na mobil. Mám vás přepojit, nebo ho chcete poslat esemeskou?“

„Oboje.“ Malin si podrží telefon před očima a pozoruje, jak se hovor přepojuje na jiné číslo, za nímž se skrývá ztělesnění její fyzické touhy a záchranné bóje.

Pak náhle dostane strach.

Už nikdy nechce s nikým mluvit. Zavěsí. Zastrčí telefon do kapsy saka a vydá se k autu, které zaparkovala u bývalého autobusového nádraží.

Zrovna když otevře branku botanické zahrady, zazvoní telefon.

To musí být on. Nejspíš viděl zmeškaný hovor. Malin náhle dostane chuť s ním mluvit a přijme hovor, aniž by se podívala, kdo volá.

„Malin.“

„Tady je Britta Ekholmová. Před chvílí jsme se viděly.“

Ne.

Na tohle nemám sílu. Zato mám tisíc otázek.

„Říkala jsem si, že by vás možná zajímaly některé věci o vašem bratrovi. Úplně chápu, že vás to tak vzalo.“

Malin vyjde ven černou brankou a vykročí směrem k rušné ulici Drottninggatan. Nedaleko je parkoviště, v jehož poslední řadě tuší své auto.

„Je těžce postižený,“ pokračuje Britta Ekholmová. „Skoro nevidí a je mentálně zaostalý. Ale rozumět mu je, má svůj jazyk, takový láskyplný.“

Ozve se racionální část Malinina mozku, stejně instinktivně, jako před chvílí instinktivně udeřila otce.

„Může chodit?“

„Ne. Má těžce poškozenou motoriku. Ale zamilujete si ho, tím jsem si jistá.“

Pak se Britta Ekholmová rozpovídá o domově Norrgården a Malin si v duchu představí velký bílý zámek, z jehož oken vyhlížejí hlavy bláznů vesele pokřikujících na kolemjdoucí. Nejde z nich strach, jsou milí a vypadají šťastně.

„Chtěla bych se vám omluvit,“ pokračuje Britta Ekholmová. „Že jsem vás nikdy nekontaktovala. Že jsem věřila vaší matce, když mi tvrdila, že nikdo z rodiny nechce mít se Stefanem nic společného.“

„Asi jste jednala správně. Vaším úkolem bylo starat se o jeho dobro, tak proč byste měla trvat na tom, aby se setkal s lidmi, kteří se k němu nechtěli znát?“

„Ano, ale jednou jsem vás viděla v novinách,“ namítne Britta Ekholmová. „Tehdy jsem vám chtěla přece jen zavolat. Působila jste na mě dojmem člověka, který dokáže nést zodpovědnost.“

„Jakou zodpovědnost?“

„Za lásku,“ odvětí Britta Ekholmová.

Malin zasune klíček do zapalování a vyjede z parkoviště. Zamíří ven z města a brzy si to křižuje mezi úrodnými poli östgötalandské nížiny, na oblačném horizontu se za svitu napůl ukrytého slunce ve větru pohupují tmavé stromy. Rukama pevně svírá volant, jede vstříc Hälsinglandu.

Tolik samoty.

A tak málo času.

Tolik kilometrů. Na čelní sklo dopadne pár kapek jarního deště. Malin pohlédne stranou a vidí, jak se zem otevírá dešti, vstřebává vláhu jako nenahraditelný dar.

Kapky podobné diamantům.

Na okamžik zavře oči, nevidí protijedoucí auta a doufá, že se nic nestane. Pak uslyší hlasy, známé hlasy, které teď nechce slyšet, nejraději by na ně zakřičela, ať se starají samy o sebe. Teď nemám čas zachraňovat druhé, tak to pochopte, nechte mě na pokoji, nechte mě udělat to, co musím, teď hned.

Otevře oči.

Poslouchej nás, Malin. Tady nejde jen o nás, pro nás už neexistuje naděje. Jen ty nám můžeš vrátit naše rodiče. Jsme moc malé na tolik samoty a opuštění. Stejně jako ten chlapeček s holčičkou. Ale pro ně ještě není pozdě.

Tak poslouchej, Malin.

Zastav.

Otoč se.

Musíš k těm uvězněným dětem. Závidíme jim, nejraději bychom si to s nimi vyměnily, ale to přece nejde.

Ale nikdo by se neměl bát tak jako oni. Nikdy.

Varani jim v těch dlouhých bílých kůlnách chtějí servat maso z kostí.

Teď nemůžeš jet za svým bratrem, Malin.

Teď ne. Potřebuje tě. Ale ty děti tě potřebují víc. Tvůj bratr je taky sám, ale oni mají na rozdíl od něj navíc strach. On se aspoň nemusí ničeho bát, Malin.

32.

Měla pocit, jako by jí někdo šeptal do ucha, jako by říkal: Nejezdi tam, teď ne. Tohle musí počkat. Nejdříve ze všeho musíš najít vraha těch holčiček.

Po sto kilometrech se otočila a teď už parkuje před policejní stanicí. Pozdní odpoledne s sebou přináší tenké závoje mraků ze severu a s nimi i nový závan chladného vzduchu.

Jarní teplo je nevypočitatelné. Zrádné. Jako ostatně celé roční období i tenhle příběh.

Malin se nadechne.

Musí být silná.

Zaplaší všechny myšlenky na události dnešního dne. Teď musí všechnu sílu vložit do tohoto případu, do práce, která ji čeká a která zároveň poslouží místo veliké sklenice tequily. Obrátí ji do sebe, zas a znovu, nedovolí, aby jí teď mysl zaměstnávalo cokoliv jiného.

Hlavně nemyslet na tátu, mámu nebo bratra. Musí sama před sebou předstírat, že žena v advokátní kanceláři ani to, co jí řekla, neexistuje. Chvíli to zvládne. Tys to taky dokázala, mami. V předstírání jsi byla mistr.

Před vchodem do budovy se houfují novináři. Malin pocítí nutkání vzít to do práce oklikou, přes budovu městského soudu a dál podzemními chodbami. Napadne ji, že by tu pro novináře měli postavit stan a zřídit kavárnu. Jestli to takhle půjde dál, hned tak se jich nezbavíme.

Malin zabouchne dveře od auta.

Vykročí k hloučku. Všimli si jí, ale zdá se, že je nijak zvlášť nezajímá. Veškerou pozornost směřují k recepci.

Malin se protáhne kolem nich.

Daniel Högfeldt tu samozřejmě není. Asi si teď užívá v posteli s Helen Anemanovou.

Ten hajzl.

Ale proč mě to tak rozčílilo? Vždyť si může dělat, co chce. Nikdy jsem si ho nepustila k tělu a nemám právo dělat si na něj žádné nároky. A Helen? Přece jsme se několik let neviděly. Nemohla vědět, že jsem s Danielem něco měla.

Dveře na stanici se otevřou.

Malin uvidí tři nedbale oblečené mladíky s dredy stojící zády k ní. Mezi nimi tři uniformovaní policisté. Mladí muži podepisují na recepci nějaké papíry. Naráz se otevřou dveře kanceláře a k Malin vykročí Sven Sjöman, ve tváři rezignovaný výraz.

„Dobře že jsi zpátky,“ řekne, když návštěvníci zamíří k východu. Malin si teprve teď uvědomí, o koho jde. To jsou kumpáni nebo spíše kamarádi Jonathana Ludvigssona, které spolu s ním zatkli v karavanu u Klockrike.

Tváří se posměšně. Nebo ne? Třeba se mi to jen zdá.

„Mám za sebou šílený den,“ řekne Malin.

„Hlavně že už jsi tady,“ odvětí Sven a vzápětí pokračuje: „Všechny kromě Ludvigssona jsme museli pustit. Státní zástupce neshledal žádný důvod pro jejich další setrvání ve vazbě. Nemáme žádné důkazy, že by byli zapletení do toho pumového útoku nebo jiných Ludvigssonových aktivit.“

„To má pravdu,“ přikývne Malin. „I když bych za to, že to jsou neviňátka, ruku do ohně nedala.“

Venku před vchodem se ozývá cvakání fotoaparátů a otázky reportérů vykřikované jedna přes druhou.

„Taky jsme dostali předběžnou zprávu od techniků týkající se Ludvigssonova počítače. Nic nenasvědčuje tomu, že by s někým komunikoval v souvislosti s Hnutím za ekonomickou svobodu nebo snad s tou bombou.

Technici taky zjistili, že webovou stránku opravdu vytvořil on a taky našli originál videa z YouTube. Fakt to vypadá, že všechno udělal sám, jen aby upozornil na vykořisťovatelské chování bank.“

„Magor.“

„Ale jsou i větší magoři,“ namítne Sven. „Poslední dobou mi přijde, že jsou lidi pro své přesvědčení schopni čehokoliv.“

„Znamená to, že švédské banky už nejsou v ohrožení?“

„V každém případě je hrozba méně akutní, ne? Podle mě by klidně mohly znovu otevřít, aspoň by se situace trochu uklidnila.“

Někdo odpálil bombu, přemítá Malin.

Na náměstí v obyčejném maloměstě.

Roztrhal na kusy dvě malé děti.

Jaké přesvědčení může člověka dohnat k něčemu takovému?

Ohledně linköpinských náboženských menšin nic nového. Zdá se, že za tímhle nejsou militantní islamisté.

„A co Dick Stensson a Jonathan Ludvigsson a jejich údajný obchod se zbraněmi? Máme na ně něco nového?“ zeptá se Malin.

„Ne. Nenašli jsme nic, co by mělo spojitost s naším případem.“

„Můžeme členům Dickheads zabavit počítače?“

„Prozatím určitě ne. Nemáme nejmenší důkaz, že by se dopustili něčeho nelegálního.“

„Já to vidím asi takhle,“ pokračuje Malin. „Dick Stensson ani Dickheads nejsou žádná neviňátka a asi by se nezastavili před vraždou svých nepřátel, ale že by vraždili děti? Že by nastražili bombu uprostřed náměstí plného obyčejných lidí jako nějací teroristé? Tomu nevěřím.“

„Máš pravdu,“ souhlasí Sven. „Tuhle vyšetřovací verzi nejspíš můžeme uzavřít.“

„A co nějaké krádeže výbušnin, z vojenských skladů nebo ze stavebnin?“ zeptá se Malin.

„Nic takového se zatím nepotvrdilo. Ani žádný podezřelý obchod s výbušninami nikdo nehlásil.“

Recepční Ebba mávne Malin na pozdrav.

Malin jí gesto opětuje.

„Takže jsme tam, kde jsme byli, co?“ povzdychne si. „Pořád ještě nevíme, kdo je ten chlap s kolem před bankou. Nemáme ani tušení.“

Chaos před budovou se uklidnil.

Slunce sestoupilo o něco níže a novináři a propuštění mladíci jako by se při pohledu z okna ztráceli v protisvětle. Napadne ji, že kdokoliv z nich by mohl být ten muž z videa, ale vzápětí si uvědomí, že to tak není. Všichni jsou aktéry smutného dramatu, které se právě odehrává, záhady, jež musejí rozuzlit, aby se do města mohl vrátit opravdový klid, jakž takž udržitelná iluze bezpečí pro ty, kteří si Linköping zvolili za svůj domov.

Ale já mám ke klidu hodně daleko, pomyslí si Malin.

„Máš pravdu,“ uzná Sven. „Přešlapujeme na místě. Ale má vyšetřovatelská intuice mi říká, že se už brzy něco stane, že celý případ nabere nový směr.“

„Myslíš?“

„Musíme naslouchat vyšetřování. Třeba nám něco napoví.“

Svenova mantra u všech případů, na kterých kdy společně pracovali.

Naslouchej hlasům vyšetřování.

Malin tu mantru přijala za svou, ale teď a tady, v deprimující vstupní hale policejní stanice, vyznívá prázdně a plytce. Hlasy jsou sice všude kolem ní, ale tuhle záhadu mohou vyřešit jen neslyšné hlasy.

Jak má teď myslet na práci, když její nitro exploduje, štěpí se na spálené kousky skládačky bez motivu? Jak má mít sílu pracovat, když se neumí vypořádat s osobními problémy?

Ale možná to ani jinak nejde. Aby se mohlo zrodit něco nového, musí nejdřív něco zaniknout.

„Vůbec netuším, kam nás tohle zavede,“ řekne Malin. „Ozvali se z tajné policie?“

„Vůbec ne. Ignoruju je.“

„Pořád mi nejde do hlavy, že to video z nádraží dali rovnou do novin.“

„Nejspíš chtěli ukázat, kdo je tady pánem,“ řekne Sven. Pak se zeptá: „Jak to šlo u advokáta?“

„Ani se neptej, Svene,“ odvětí Malin a vykročí směrem do kanceláře, aniž by měla představu, co tam bude dělat.

Zeke odešel těsně po deváté hodině večer, jen co skončil s papírováním.

Stejně jako Waldemar Ekenberg, Johan Jakobsson a Börje Svärd. Malin ještě chvíli seděla sama u počítače, horečně surfovala po různých zpravodajských serverech a pročítala komentáře týkající se jejich případu, nočního zásahu a všech myslitelných i nemyslitelných vyšetřovacích verzí. Na stránkách deníku Dagens Nyheter narazila na absurdní konspirační teorii, že útok spáchala teroristická skupina al-Káida z Afghánistánu. Teorii podpořil i nějaký bláznivý skotský profesor, přestože neměla s realitou nic společného a jednalo se o čirou spekulaci.

Ne.

Militantní islamisté s výbuchem nejspíš nemají nic společného. Tohle jaro vyrašilo jiné primitivní zlo. Důvod smrti těch děvčátek musíme hledat v naší vlastní společnosti.

Malin zavřela internetový prohlížeč.

Na ploše se objevila fotografie Tove v plavkách na pláži při západu slunce.

Musím jí to říct, pomyslí si Malin při pohledu na dceru. Musím ji vzít do domova v Hälsinglandu s sebou, nesmím ji znovu zradit, tajit před ní jejího strýce. Pak jí opět před očima vytane pokoj, v němž leží mladý muž, její bratr, a za ním zeje chvějící se černá díra — Malinina nenávist k otci.

A možná i k matce.

Jak jsi sakra mohl? Jak jste oba mohli? Ztěžka polkne a znovu ji zachvátí pocit, že to nemůže být pravda. Ten pocit je teď jejím nejlepším přítelem. Zadívá se na Tove, na to dokonalé vtělení lásky a dobra, a pomyslí si, že jedna druhou nikdy neopustí, budou kráčet životem spolu, dokud Malin nezemře stářím v nějakém pohodlném křesle na balkóně s výhledem na moře.

Za okny se snáší noc a Malin zatouží jet domů do postele a pokusit se usnout. Ale jak, proboha?

Uprostřed výbuchu přece nejde spát. Jak můžete zavřít oči, když vás svět rve na kusy?

Zato pít můžete.

U Hamleta mají ještě otevřeno.

Malin vstane, vyjde ven na parkoviště a nastoupí do auta. Otočí klíčkem v zapalování. Ozve se ochotné předení motoru. Pak uslyší klepání na okénko. Nejraději by ho ignorovala, nejspíš se jí to jen zdá.

Oko.

Potrhaná tvář. Opuštěné dětské oko prosí o něco opravdu důležitého. Je to oko moje jediná spása?

Mám hlad.

Malin si vzpomene na prodavače párků na náměstí. Jak to říkal? Že tam paní Vigeröová s dvojčaty chodívala pravidelně?

Tok myšlenek a kručení v břiše přeruší další zaklepání.

Malin se otočí.

Uvidí Karin Johannisonovou, její krásný obličej je nezvykle vážný.

Co se sakra zase stalo? Že by ji Zeke pustil k vodě? Nebo ona jeho?

„Otevřete, Malin. Otevřete.“

O minutu později sedí Karin na sedadle spolujezdce, Malin nasává sladkou ovocnou vůni jejího parfému a napadne ji, že voní stejně přepychově, jako vypadají její černobílé šaty. Představí si Zekeho, jak šaty vyhrnuje. To pomyšlení ji kupodivu nenaplní nechutí, nýbrž podivnou touhou.

Karin jí věnuje věcný pohled a Malin pochopí, že přišla kvůli práci.

„Chtěla jsem to říct nejdřív vám,“ začne Karin.

„Říct co?“

„Právě jsme dokončili pitvu Hanny Vigeröové.“

„A?“

„Hladina kyslíku v její krvi nesouhlasí, Malin. A v nose měla popraskané žilky. Hodně popraskaných žilek. Taky má nepřirozeně rozšířené plicní vlásečnice.“

„Co tím chcete říct?“

Malin cítí, že teď se dozví něco, co už vlastně tuší. Po skle auta leze pavouček. Vypadá to, jako by lezl po obloze, dokázal se udržet tam, kde to žádný jiný tvor nesvede.

Malin na Karin zkoumavě pohlédne. V jejích očích vidí osamělost, bezradnost a touhu.

Ta rodina, pomyslí si Malin. Někdo chtěl ublížit rodině Vigeröových. Na ně bychom se měli zaměřit.

„Hannu Vigeröovou někdo zavraždil,“ promluví konečně Karin. „Udusil. Pravděpodobně polštářem.“

ČÁST 3.

DĚTI

[V POKOJI TMY]

Ze skřípění varaních zubů jde strach. Řekněte, že k nám nemůžou, že nás nesežerou. Řekněte to.

Ať jdou pryč, pryč, a s nimi i prsty těch pánů škrábající na dveře.

Kam ses poděl, tati? Proč se maminka nevrátí z nebe a nezachrání nás?

Pojď sem. Pojď.

Můj hlas, naše hlasy, jsou teď hlasy těch dvou holčiček.

Bratříček má hrozný strach, tati. Takhle se ještě nikdy nebál. Chceme, abys tu byl s námi a objal nás. Lesem se plazí obrovitý ještěr. Zdá se mi o jeho žlutých zubech, zahryzává se nám do nohou a trhá, až nám z nich nic nezbude. A až nás dočista zničí, odplazí se pryč, zpátky do lesa.

Ti pánové.

Jsou venku za dveřmi. Co tam dělají? Tikání na chvíli ustane a hned se zase ozve.

Zabijí nás, tati? Hrozně se zlobí.

Bratříček se teď trochu uklidnil, zmlkl, jako by už na nic neměl sílu.

Nakonec do té vody skočil. Z okraje bazénu, když se nikdo nedíval. Nadnášely ho nafukovací rukávky. Hlava mu na okamžik zmizela pod vodou, ale on se nebál, rozhodl se, že to dokáže.

Dokázal to! vykřikla jsem.

Překonal strach!

Teď ho taky bude muset překonat.

Obejmu ho. Připadá mi, že voní, na rozdíl od všeho toho hnusu.

Smrad je tu příšerný. To smrdíme my, tati. Musíš už přijít a zachránit nás. Jinak tu umřeme, dostaneme se do nebíčka k pánubohu a Ježíši.

Je to čím dál tím horší, tatínku. Čuráme a kakáme na podlahu a nikdo to po nás neuklízí.

Škvírou pod dveřmi vidím jejich nohy.

Přibližují se a zakrývají ten tenký proužek světla.

Hádají se.

Zdá se, že jsou z něčeho nervózní.

Jako by je chtělo zaživa sežrat nějaké zlé zvíře.

Oba pláčeme, ale já už nekřičím, vím, že je to k ničemu, ten strach v břiše stejně ne a ne zmizet.

Ten strach jsem já, tati, já a bratříček. Dokud si pro nás nepřijdeš, nezmizí. Na začátku jsme chtěli utéct, ale ztloukli nás. Teď se raději stahujeme do rohu, tati, daleko od nich. Třeba na nás zapomenou a my se budeme moct vyplížit ven, zmizet v lese.

Ale tam jsou přece ti ještěři. Když nám je poprvé ukázali, pochopila jsem, že nám lhali. Že ty tu na nás nečekáš.

Pavouci.

A hadi. V dírách pod zemí.

Budou nás chtít uštknout horkými zuby, otrávit nás, aby už nás nikdy nikdo nemohl obejmout, abychom už nikdy necítili dotyk teplé lidské kůže.

Prstem poklepu na tepnu, aby se probudila k životu. Naběhne a zmodrá. Na předloktí mám na vpich ještě dost místa. Tady v podzemí je mi dobře. Sem nikdo a nic nemůže. Zavedu kanylu do vulkánu, její obsah se mi jako láva vlije do žíly a dá zapomenout na minulost i na budoucnost.

Bolest, když jehla proniká kůží, je nádherná. Vím, že ta velká bolest už brzy pomine. Lehnu si na vlhkou zem z kamene, nad sebou slyším otřesy projíždějících vagónů metra a bořím se do teplé postele, cítím, jak mě obklopuje horká voda, hladí mě a já zase vnímám, jak všechna láska mizí, stává se nemožnou.

Roky ubíhaly.

Utekla jsem od rodiny, změnila jsem si jméno, pryč od těch, kteří mě nenávidí a chtějí mi ublížit. Žiju v podzemí, kradu, co můžu, jsem sama. Občas sem ale přijdou, ti muži. Nevím, co se mnou dělají, ale vím, že se stalo, co se stát nemělo, alespoň ne v těle tak zničeném, jako je to moje.

Opustila jsem vás v den, kdy jste se narodily.

Utekla jsem z porodnice, zpátky do podzemí. Vzdala jsem se vás z lásky, aby na vás nemohli. Oni jsou ztělesněním všeho zla, jsou jako černá lampa zakrývající jarní slunce, její krvavý svit dopadá na lidské životy a předem určuje chod věcí.

Sem do podzemí paprsky zla nedosáhnou.

Jde sem někdo?

Ještě jeden vpich. Kdo jste? Vrátili jste se? Už nikdy nechci vidět otce. Ten je nejhorší ze všech.

Opustím své tělo a probudím se u toho nejstrašnějšího netvora ze všech.

Jak jsem se tam zase ocitla?

Sedím v oválné místnosti s dřevěným obložením a za ruku držím umírajícího otce. Pevně mi tiskne ruku, ale já dobře vím, že mě neprosí o odpuštění. To slovo v jeho slovníku chybí. Lítost nepatří mezi pocity, kterých je schopen.

Jsem tu.

Ale oni ne. Moji bratři — ti netvoři — jsou pryč.

Držím otce za ruku a ulehčuju mu umírání, přestože ho nenávidím.

Sama už jsem mrtvá. Zemřela jsem spolu s vámi, holčičky moje, už dávno. Jste tu se mnou, viďte?

Nevíme, proč tu jsme.

Proč se na tebe máme dívat, jak klečíš u postele toho umírajícího pána v nejvzdálenější místnosti obrovského bytu?

Zatažené závěsy. Venku je tma a svit hvězd se odráží ve vodní hladině, po které plují motorové čluny, lidé se procházejí po nábřeží a staré dřevěné lodě páchnou dehtem.

Vy víte, kdo jsme, viďte?

Mami, měla bys tu teď být s námi. Ty taky, tati. Místo toho je tu ale ona. Proč? Proč to nevíme? My bychom přece měly vědět všechno.

Mami.

Kdo je ten pán s polštářem u tebe v pokoji? Jak ti jen mohl něco takového udělat? Třeba neměl jinou možnost, chtěl před stejným osudem zachránit někoho jiného?

Možná jsou všichni nevinní. Všichni kromě lakomců.

Sem k nám se ale nedostanou.

Jsou za těmi žhavými červy, mezi hořícími varany, kteří požírají lidské maso, až prasknou a z krvavých střev se jim vylíhnou tisíce nových hladových varanů.

Ty děti jsou zavřené v kůlně.

Tam nejde odpočívat.

Jen křičet o pomoc.

33.

„Co teď, sakra?“

Sven Sjöman přijal Malininu otázku spíše jako konstatování a opřel se ve svém obývacím pokoji o pohovku.

Malin se napije čaje, který jí naservírovala Svenova manželka, splachuje jím výraznou chuť nakládaného sýra Västerbotten na obloženém chlebu.

Za okny je výhled na zešeřelou zahradu.

Malin přijela, aby Svenovi pověděla o Hanně Vigeröové.

Chtěla to s ním probrat osobně, ne hned dělat humbuk, ale pěkně v klidu prodiskutovat, co pro jejich případ znamená, že Hanna Vigeröová byla v nemocnici zavražděna. Jen ať se ostatní vyspí, potřebují to. Musejí se soustředit, ne se rozutéct jako šílení do všech stran, jako by prchali před časovanou bombou, která má za pár vteřin vybuchnout.

„No jo, co teď?“

Malin si ukousne chleba se sýrem, který jí připravila Svenova žena. Vzpomene si na osamělou rodinu Vigeröových. Zdá se, že neměli žádné příbuzné ani přátele, alespoň podle toho, že za Hannou Vigeröovou nikdo do nemocnice na návštěvu nepřišel. Vybaví se jí slova prodavače párků, že paní Vigeröová chodívala s dětmi na náměstí pravidelně.

Sýr ji pálí na patře.

Cestou ke Svenovi zavolala Tove, pověděla jí o schůzce s advokátem a chtěla jí říct, že bude nejlepší, když dnes večer zůstane u Janneho, ale Tove trvala na tom, že přespí u ní. Malin připadalo, že jí chce říct něco důležitého. Že by měla nového kluka?

Poslední, co Malin dnes večer potřebuje, jsou další novinky. Za jeden den jich bylo až až. Nejraději by vypnula mozek, tak jako se vypíná počítač, řízeně ukončila veškerou mozkovou aktivitu. Nechtěla Tove říkat o jejím novém strýčkovi, necítila se na to připravená.

„Dobře, tak přijď domů,“ řekla přesto. „Můžeme si koupit pizzu a koukat na televizi.“

Malin dožvýká a lokne si čaje.

„Co když ji zabili ti, co odpálili tu bombu? Třeba si myslí, že něco důležitého viděla?“ uvažuje nahlas Sven. „Tak se jí pro jistotu zbavili.“

„V tom případě to mohli být teroristé, aktivisté, motorkáři nebo taky někdo úplně jiný,“ poznamená Malin. „Mám dojem, že s každou další verzí se pravdě jen vzdalujeme.“

„Nebo ji máme na dosah,“ podotkne Sven. „Jen ji ještě nevidíme, protože jsme se k ní zatím nedobrali.“

„Chtěla bych tě o něco poprosit,“ řekne Malin a pohlédne Svenovi do očí.

„Neděs mě,“ prohodí Sven žertem. „Tak ven s tím,“ dodá potom.

„Ráda bych, abychom se odteď zaměřili na jednu novou teorii.“

Vím, co chci, říká si v duchu Malin. A ty mi to dovolíš, viď, Svene? Zhluboka se nadechne a nakloní se k němu, aby dodala svým slovům potřebnou vážnost.

„Jakou teorii?“

„Vycházejme z hypotézy, že terčem útoku byla rodina Vigeröových. Že nejde o žádné spiknutí ani o politiku. Co když má bomba i vražda Hanny Vigeröové mnohem prozaičtější důvod?“

„To ti říká tvá intuice?“

„Nevím, Svene. Ale prodavač párků přece říkal, že na náměstí chodily pravidelně, ne? Třeba si tam na ně počíhali? A proč by se jinak někdo plížil v noci do nemocnice, aby ji zabil? Vždyť to bylo hrozně riskantní. Co vlastně mohla vidět? Žádný ze svědků, kteří byli v době výbuchu na náměstí, nám nic kloudného neřekl, tak proč by měla ona? Třeba byla důležitá z úplně jiného důvodu. Prostě si myslím, že bychom se měli zaměřit na jejich rodinu. Pocity i logika, Svene. Obojí je v téhle práci stejně důležité.“

Znovu si lokne čaje, než pokračuje:

„Všechno se to seběhlo tak rychle. Od výbuchu uběhly jen čtyři dny. Mám pocit, jako bychom se ještě ani nestihli nadechnout, a to vůbec nenahrává intuici. Intuice potřebuje čas a prostor. A podle mě je to jedna z možných cest.“

Sven nasadí zamyšlený výraz.

„Tak dobře,“ řekne asi po půl minutě a v jeho hlase nezazní ani náznak pochyb. „Zaměřte se se Zekem na Vigeröovy. My ostatní budeme dál pokračovat s dosavadními teoriemi. Kdybyste potřebovali pomoct s nějakým výslechem, tak řekni.“

„Myslím, že bychom měli vyslechnout kolegy Hanny Vigeröové nebo někoho ze školky. Třeba by nám s tím mohli pomoct Börje s Waldemarem.“

Sven přikývne.

„Co myslíš? Můžu mít pravdu?“ zeptá se Malin po krátké odmlce.

Sven opět přikývne: „Její manžel se zabil při bouračce. Byl v autě sám. Takové případy jsou vždycky podezřelé. Jak můžeme vědět, že se taky nestal obětí zločinu? Na tu autonehodu bychom se měli podívat blíž.“

„Taky bychom měli zjistit, jestli v nemocnici nejsou nějaké bezpečnostní kamery, které mohly zachytit pachatele.“

„A vyslechnout zaměstnance, kteří měli v noci službu.“

„Zvládneš to, Malin?“ Sven jí věnuje ustaraný pohled.

„Já zvládnu cokoliv. Vrah dětí nám prostě nesmí uniknout.“

Sven přikývne a Malin ví, že pracovní část rozhovoru je u konce, že Sven zařídí, aby ostatní nasměroval tam, kam jim velí jejich profesionální povinnost.

Dokud si nebudou naprosto jistí, musejí nechat všechny dveře otevřené.

Zatím se nesmějí nijak profilovat. Musejí používat všechny smysly. Sven mě má přečtenou, pomyslí si Malin. Nakloní se k ní, dnes už podruhé:

„A co schůzka s advokátem? Jak to vlastně dopadlo?“

Malin si všimne, jak Sven zvážněl. Nenásleduje žádná žertovná narážka na utajené milióny, jen dlouhé ticho.

„Mám bratra, Svene,“ odpoví Malin. „Dozvěděla jsem se, že mám mladšího bratra.“ Malin se stáhne žaludek a zvlhnou jí oči, polkne a představí si, jak do sebe lije velkého panáka tequily. Zadrží slzy.

Odkašle si a napije se čaje. Pak mu všechno poví. Sven pozorně poslouchá, a když Malin skončí, dlouho se na ni dívá, než řekne:

„Ber to jako nečekaný dar, Malin. Měj sílu odpouštět. Jinak se z toho zblázníš.“

Zhluboka se nadechne.

„A vydrž. Tohle chlastem nevyřešíš. Ale to ty přece víš, viď?“

Když Malin odejde, zaboří se Sven do pohovky a rozhlédne se po svém klidném, bezpečném domově.

Do důchodu mu zbývá jen pár roků. Před několika lety se cítil unavený, ale vyčerpání už ho zase opustilo. Teď má naopak strach, jaké to bude, až přestane pracovat, uvědomuje si, jak prázdný asi život musí být bez vší té všední, ale zato nanejvýš hmatatelné dramatičnosti, kterou mu práce každodenně skýtá.

Dramatičnost Malinina života ale moc klidná není.

Bum. Bum. Bum.

Události jsou jako bomby vrhané z nízko letící stíhačky, vybuchují v oblaka kouře, za nimiž mizí svět.

Takový máš pocit, Malin. Vidím to. Vidím, jak bojuješ, abys to všechno ustála.

Možná se ti to podaří. Jediné, co pro tebe můžu udělat, je stát při tobě v práci, snažit se tě nasměrovat na správnou cestu a případně tě vyřadit ze služby, kdyby už toho na tebe bylo moc.

Pobyt v léčebně ti prospěl. A dokonce se zdá, že mi nemáš za zlé, že jsem tě tam poslal.

Jedním si můžeš být jistá, Malin Forsová. Dokud budu moct, budu ti pomáhat.

Malin vdechuje vůni auta — mísí se v ní pach rozlité kávy a potu, hodiny strávené hledáním i stopy milované práce, která za sebou zanechává vrásky, s přibývajícími roky stále hlubší.

Jarní Linköping odpočívá.

Město se uklidnilo.

Dnes večer už se v katedrále neslouží žádná mimořádná mše.

V oknech bytů se svítí, lidé v nich se podobají černým akvarijním rybičkám.

Tove už je určitě doma.

Co jí řeknu? Nic. Nemám na to sílu. Před očima se jí vybaví představa jejího bratra v nemocniční posteli. Nejradši by se za ním rozjela hned, už ztratila spoustu času. Ale je ta představa opravdu on? Nebo je to Marie Murvallová? Či jsou snad jedna a tatáž osoba? Skrývá tohle tajemství ještě další záhadu?

Musím to Tove říct.

Jiná možnost nepřichází v úvahu.

Stejně se to dozví, a kdyby zjistila, že jsem jí tu zprávu neřekla rovnou, do smrti by mi to vyčítala, ztratila by ke mně i poslední zbytek důvěry, který snad ještě má.

Stud je jako rána černou pěstí do břicha. Stydím se jako zpráskaný pes.

Tlumené bručení motoru.

Stroj odvádějící svou práci.

Na noční obloze se odrážejí světla Linköpingu.

Už brzy bude doma.

Napadne ji, že by mohla zavolat Peteru Hamsemu a vyptat se ho na novinky o Hanně Vigeröové, ale už je pozdě a on má určitě na práci jiné věci. Pro vyšetřování to vlastně ani není potřeba, jen bych vypadala zoufale. Malin vnímá v těle pohyby auta podobné příjemné bolesti.

Na křižovatce ulic Drottninggatan a S:t Larsgatan zastaví na červenou.

Pozoruje lidi, kteří si v sobotu večer vyrazili za zábavou, vyšňoření a veselí v očekávání večera stráveného ve společnosti přátel a alkoholu.

Počkat.

Tamtoho muže v modrém obleku znám. Toho s tou mladou blondýnou, o hodně mladší a hezčí než já. Přece se tu nemůže jen tak promenovat s nějakou ženskou! Co tu sakra dělá? Malin by nejraději vyskočila z auta a rozběhla se k onomu muži, k Jannemu, který v obleku, jejž si koupil na pohřeb, přechází ulici zabrán do hovoru s mladou krasavicí. Malin se sevře hrdlo, cítí, jak se její dobře známý svět rozpadá na kusy.

Ale nemůže od toho výjevu odtrhnout oči.

Nemůže se pohnout.

Na semaforu se rozsvítí zelená.

Janne i s dívkou zmizí na druhé straně ulice.

Malin vidí, jak se zmenšují, neslyší vzteklé troubení aut za sebou, které ji nutí, aby se rozjela dál do neznáma, jež jí připravilo tohle jaro.

34.

Drž se, Malin.

Drž se, Forsová, ovládej se, neudělej nějakou hloupost, vykašli se na chlast, běž domů a řekni Tove to, co musíš. Pak si jdi lehnout a pokus se usnout, abys zítra nebyla unavená.

Ale jak jen mohl? Jak mi to mohl udělat? A kolik jí může být let? Byla zatraceně hezká. Malin by nejraději vyskočila z auta a vydala se je hledat. Kam asi měli namířeno? Do Afrodity, řecké restaurace se žlutě vymalovanými zdmi? Dám krk za to, že tam sedí při svíčkách jako dvě hrdličky.

Malin zaparkovala před domem. Nade dveřmi kostela svatého Larse si už po milionté přečte nápis „Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha“.

Jděte s tím do prdele.

Janne, ty hajzle.

Malin zabouchne dveře od auta a útroby jí zaplaví smutek. Zůstane stát v jarním večeru před domem. Je jí jasné, že to, co právě viděla, je začátek něčeho nového. Janne se od ní neúprosně a definitivně vzdaluje a to, co mezi nimi kdysi bylo, nadobro vyprchává. Na světě je tolik smutku.

Malin je zmatená.

Naprosto. Takhle ztracená si ještě nikdy nepřipadala.

Pohlédne ke vchodu do baru Pull & Bear. Tam teď bude určitě narváno. V uších jí znějí Svenova slova:

„Chlast za tebe problémy nevyřeší.“ Tak nějak to řekl. Tělo šeptá, že se Sven plete, tak hrozně touží sednout si za bar a propít se do jiné dimenze, měkoučké jako vata, prosté vzpomínek i budoucnosti.

Nahoře v bytě se svítí.

Daniel Högfeldt.

Ten hajzl. Všichni chlapi jsou stejné svině. Zasloužili by uříznout koule. Stejně myslí jenom tím dole. Malin otevře vchodové dveře a pomyslí si, že vlastně nemá právo po nich nic žádat, přesto ji jejich chování dovádí k nepříčetnosti.

Žárlivost.

Jak to slovo nenávidí.

Ale nemůže si pomoct.

Tove. Věděla jsi, že Janne někoho má? Věděla a neřekla mi to? V tom případě… Co? Co vlastně? Dneska ti nic říkat nebudu.

Pošlu tě pro pizzu.

Jakou si dám? Šunkovo-salámovou s krevetami? Nebo artyčokovou? Ta je taky výborná.

Tove sedí u stolu v kuchyni u levné lampy, kterou Malin před nedávnem koupila v Bauhausu, když stará lampa vypověděla službu.

Zabraná do knížky. Malin vejde do kuchyně a Tove vzhlédne:

„Jdeš pozdě.“

„Nedovedeš si představit, jaký jsem dneska měla den.“

Malin se přece jen neovládne a hlasem plným hněvu se na Tove rozkřičí, až ji to samotnou překvapí:

„A tys mi ještě k tomu zatajila, že má táta novou milenku, co? To sis myslela, že se to nedozvím, nebo co?“

Tove překvapeně vytřeští oči.

Jako by ji náhlá zloba vytrhla z literárního snění. Vzápětí se ale vzpamatuje, vstane a také zvýší hlas:

„Neřvi na mě. Cos to říkala? Že má táta novou ženskou?“

Malin se zarazí, chce odpovědět, ale jazyk má jako ochrnutý.

Tove pokračuje klidným hlasem, jako by už novou informaci stihla zpracovat:

„Já o žádné tátově milence nevím. To je nějaká blbost, ne?“

Malin k ní přikročí a prudce ji obejme, pevně sevře to kostnaté šestnáctileté tělo v náručí a zašeptá: „Promiň.“ Pak se obě posadí ke stolu, každá z jedné strany, a Malin dceři vylíčí, co právě viděla. Tove poslouchá poněkud roztržitě, jako by jí hlavou vířily tisíce dalších myšlenek. Zeptá se:

„Jak vypadala?“

Tak tohle tě zajímá? Jak vypadala? Malin se skoro zase rozčilí, ale ovládne se a odpoví:

„Blonďatá, hezká.“

„Kolik jí je let?“

„Tak pětadvacet. Víc ne.“

„Ale mami, proč tě to tak rozčililo? Vždyť už spolu s tátou nejste, ne? Je jen dobře, že někoho má, aspoň není opuštěný. A ty by sis taky měla někoho najít, abys nebyla sama.“

Sama? Jak to myslíš, sama? pomyslí si Malin.

„On přece není sám. Má tebe. A já taky. Jen o něj mám starost, to je všechno.“

Tove se usměje.

Zdá se, že něco zvažuje.

Pak jako by se rozhodla. Malin zahlédne v jejích očích záblesk nervozity.

„Máš pravdu, mami. Nejste sami. Ale už brzy si budete muset zvyknout na to, že nebudu pořád tak blízko.“

Tove vytáhne obálku, kterou měla založenou v knížce, a s pyšným úsměvem ji položí na stůl před Malin. Oči jí překypují očekáváním a její pohled prozrazuje, že se musela dost přemáhat, že to dělá jen proto, že musí.

„Tátovi jsem to ještě neřekla. Chtěla jsem, abys to věděla jako první.“

Malin přejede prsty po obálce.

Jen to ne. Hlavně už žádná další překvapení, pomyslí si a snaží se vyloudit úsměv. Dnes už nemám sílu.

„Tak to otevři, mami,“ pobídne ji Tove.

Malin si ani nevšimne loga na zadní straně roztržené, pomačkané obálky. Otevře ji.

Rozloží hlavičkový papír se starodávným logem „Soukromá škola Lundsberg“.

Slova:

„Tímto vám s radostí oznamujeme, že slečně Tove Forsové bylo z Nadace památky manželů Grevestålových pro talentované studenty z méně zámožných rodin uděleno celoroční stipendium na školní rok 2010—2011.

Esej s názvem ,Téma lásky v románech Jane Austenové‘, kterou slečna Tove Forsová přiložila ke své žádosti o stipendium, shledala komise velmi vyspělou a slečnu Forsovou velice talentovanou a nadějnou spisovatelkou.“

Následuje žádost, aby Tovini rodiče, přestože již svými podpisy na žádosti stvrdili souhlas, ještě kontaktovali ředitele školy, pana Ingvara Åkerströma, kvůli vyřízení podrobností týkajících se stipendia.

Dopis vyklouzne Malin z ruky.

Kde ten Lundsberg sakra vůbec je?

Ve Värmlandu.

Ví, co je to za školu.

Ale vždyť je to odtud dvě stě kilometrů.

Stvrdili souhlas? Podpisem?

Pohlédne na Tove, která se nadýmá pýchou, a připadá jí, jako by jí dvě pěsti chtěly vyrvat střeva z břicha a srdce z hrudi. Vstane, rozhodí rukama a řekne:

„Takže tvoje škola ti není dost dobrá, nebo co? Tohle tedy chceš? Chodit do nějaké snobské školy plné aristokratických náfuků? To si jako myslíš, že tě přijmou mezi sebe? Nebuď naivní.“

Slyší svá slova, jsou zlá a urážlivá, nepřejícná a neodpustitelně sobecká, ale nedokáže se ovládnout, naopak, ještě zvýší hlas:

„Proč jsi mi to sakra neřekla? Snad sis nemyslela, že budu mít radost, že jsi dostala nějaké podělané stipendium na tu zasranou snobskou školu? Jak bych mohla mít radost, když mi zmizíš tak daleko? Jsem tvoje máma, Tove, a chci tě mít tady u sebe, copak to nechápeš? Něco tak sobeckého bych od tebe tedy nečekala. A co ty podpisy? Zfalšovala jsi můj podpis?“

Tove sebere dopis ze stolu, opatrně ho složí, zastrčí zpátky do obálky a založí do knížky. Pak vstane.

„Myslela jsem, že budeš mít radost. Kvůli mně,“ řekne pevným hlasem bez známky smutku. „Měla bys mi to přát. Víš vůbec, co je to za školu? Kolik stojí školné? Jaké tam člověk získá kontakty? Jo, zfalšovala jsem tvůj podpis na žádosti, protože jsem počítala s tím, že budeš naštvaná. I když jsem v duchu doufala, že bys pro jednou mohla zareagovat normálně.“

„Vždyť je to trestné, Tove! Je ti to jasné? Ví o tom vůbec táta?“

„Ty jsi fakt neuvěřitelná, mami. Ne, táta o ničem neví. Stačil mi jeden podpis a nechtěla jsem mu nic říkat, protože by ti to hned vyžvanil. Chtěla jsem to říct nejdřív tobě.“

Malin se nadechne.

Ironicky se uchechtne.

Zavře oči.

Prsty si promne spánky, má sto chutí křičet a nebrání se tomu, křičí, řve, vydává nesrozumitelné zvuky podobné nářku šelmy chycené do pasti. Pak otevře oči a pohlédne na svou dceru, která před ní stojí s úsměvem.

„Neposlouchám tě, mami,“ zašeptá Tove. „Chápu, že to teď pro tebe musí být těžké, je toho na tebe moc, že zemřela babička a vůbec.“

Klid, Forsová, jen klid. Ovládej se.

Tentokrát se jí to podaří, ale po tvářích jí stékají slzy.

Podruhé během pár minut Malin obejme svou dceru a šeptá jí do ucha:

„Promiň, holčičko. Odpusť mi to. Já přece chci, abys mi důvěřovala. Pojď, půjdeme na pizzu. Chci ti taky něco důležitého říct.“

„Bouře a vzdor,“ poznamená Tove a Malin marně přemýšlí, co tím chtěla říct.

Šunka.

Krevety.

Salám.

Tentokrát žádné artyčoky.

Malin s Tove sedí samy v pizzerii Shalom — zažloutlé tapety a ostré osvětlení — v ulici Trädgårdsgatan. Tove hladově hltá pizzu, jen tu a tam přestane žvýkat, aby se napila koly.

Cestou sem přešly přes náměstí Stora torget. Plamínky asi deseti svíček se mihotaly ve tmě a na temnou dlažbu vrhaly neklidné stíny. Většina obchodů a kanceláří už má nově zasklené výlohy a okna.

Cestou do pizzerie ale nemluvily o bombě, nýbrž o událostech dnešního dne.

Tove nejspíš nijak nevzrušovalo, že Janne má asi novou známost. Nezdálo se, že by žárlila nebo si přála, aby byli zase úplná, normální rodina.

Mluvily o škole v Lundsbergu a Malin cestou pověděla Tove o svém bratrovi z ústavu.

Tove polkne pizzu a prohlásí:

„Musíme za ním jet. Chci ho vidět. Co zítra? Je to přece můj strejda.“

„To víš, že tam pojedeme,“ přikývne Malin.

Když jí Malin líčila schůzku s advokátem, na které jí oznámil, že má bratra, Tove mlčky poslouchala. Čím víc lidem Malin ten příběh vyprávěla, tím se pro ni stával skutečnějším, jako by to přece jen nebyl pouhý sen. A teď při slově „strejda“ Malin poprvé naplno cítí, že existuje ještě jeden člověk kromě Tove, který je její součástí.

Zavrtí hlavou.

„Zítra to nejde. Musím do práce.“

„Ale tohle je snad důležité, ne?“ namítne Tove.

„To víš, že je to důležité,“ přikývne Malin s mastnými ústy. Napadne ji, že Janne se svou mladou milenkou teď možná sedí jen pár bloků odtud.

Na to teď kašli.

Mysli raději na Petera Hamseho.

Na svého bratra.

Na Tove.

Pokus se žít přítomností.

„Tak proč tam nemůžeme jet?“ naléhá Tove. „A ještě jsi mi ani neřekla, jak se jmenuje.“

„Stefan.“

„Říkají mu Steffe?“

Malin zavrtí hlavou: „Nevím, jak mu říkají. Vím, že bychom za ním měly jet, ale ten případ, na kterém teď pracuju… Cítím, že v něm jde o něco velkého a zároveň malého, jako by šlo o otázku života a smrti, jako by to spěchalo, jen nevím proč.“

„Jak to myslíš? Chceš říct, že musíš někoho zachránit?“

„Možná,“ přikývne Malin. „Jen ještě nevím koho.“

„Možná sebe sama, mami,“ usměje se Tove. „Ty máš z toho setkání strach, viď?“

„Jo, asi máš pravdu.“

„Tak to udělej kvůli mně, mami. Nemohly bychom tam jet hned?“

„Neboj. Pojedeme tam, Tove. Ale teď to nejde.“

„Takhle ho ale taky zradíš.“

Taky. Malin zaplaví výčitky svědomí z toho, jak kvůli pití a práci málem zapomněla na Tove. Dopouští se teď stejné chyby? Ne.

Výčitky ničemu nepomůžou. To už ví.

„Tove. Jsem jen člověk.“

„Fakt?“ usměje se Tove a utrhne si kousek pizzy, strčí ho do úst, rozžvýká a spolkne. Vypadá zamyšleně, jako by vážila slova. Nakonec řekne:

„A co děda? Asi na něj musíš být hrozně naštvaná.“

„Já nevím, Tove. Co si o tom myslíš?“

„Musíš mu odpustit, mami. Nic jiného ti nezbývá. Tátu máš jenom jednoho.“

Matka s dcerou kráčejí ruku v ruce pozdním jarním večerem.

Blíží se ke zlomovému bodu tvořícímu jádro lidských životů, balancují na křehké hraně svých příběhů, ale samy o tom nevědí.

Tove se zeptá:

„Neudáš mě, že jsem zfalšovala ten podpis, že ne?“

„Co si o mně myslíš, Tove? Jasně že ne.“

„Ale přeješ mi to, viď? Tohle byl vždycky můj sen.“

Malin pustí Tovinu ruku a chytí ji kolem ramen, přitáhne ji k sobě, až Tove ztratí rovnováhu.

„To víš, že ti to přeju,“ řekne. „Jen mám strašný strach, že o tebe přijdu.“

35.

PÁTEK 11. KVĚTNA

Nemůžu spát.

Ale musím. Spala jsem vůbec? Ano, na pár hodin jsem usnula, ale probudila jsem se a teď se ne a ne zbavit těla a vědomí. Chci před nimi utéct do říše snů, ale je to beznadějné. Nejde to.

Malin se posadí.

Za žaluziemi tuší klidnou noc a ví, že Tove leží ve vedlejším pokoji, a doufá, že snad alespoň ona spí.

Lundsberg.

Nemysli na to. Nech tomu volný průběh. Je to Tovino přání, což je teď nejdůležitější. Ale musím uznat, že je vynalézavá. Vždyť zfalšovala můj podpis. Ale proč se mě nezeptala rovnou?

Co si o nás vlastně myslíš, Tove?

Malin opět zavře oči a vybaví se jí matčin obličej. Pronásleduje ji po domě, vtlouká jí do hlavy, aby si po sobě uklízela, okřikuje ji, ať tolik nehlučí, ať je v přítomnosti dospělých zticha, že tohle a tamto slušně vychovaná holčička nedělá. Nikdy mi nedáš pokoj, mami. Jsi mrtvá, neexistuješ, a přece se mnou budeš po celý můj život. Jak mám dál žít? Po tom, co jsi mi udělala?

Musíš odpouštět.

Nepromarnit svůj čas.

Vím, co musím udělat, pomyslí si Malin a vstane. Oblékne si džíny a přes hlavu přetáhne růžové bavlněné tričko. Na podprsenku se vykašle.

Únava pominula jako mávnutím kouzelného proutku.

Tělo chytilo druhý dech.

Malin vejde k Tove do pokoje.

Zatřese jí. Tove se ospale rozhlédne po ložnici, kterou osvětluje jen slabé světlo lampičky z předsíně.

„Jdu za tátou,“ oznámí jí Malin.

„Nedělej to. Vždyť je s tou ženskou.“

„Myslím k dědovi,“ upřesní Malin.

Tove ji obejme a pošeptá:

„Já to tu sama zvládnu. Ale buď na něj hodná.“

O patnáct minut později, ve čtvrt na čtyři, stojí Malin unavená a prokřehlá po noční procházce před domem v ulici Barnhemsgatan. Váhá. Nechce se jí dovnitř, ale prsty samy vyťukají vstupní kód, jako by celý její organismus věděl, že musí otce vyslechnout, dát mu šanci povědět jí o jejím bratrovi, o Stefanovi.

Na chodbě to páchne plísní a saponátem. Malin pomalu stoupá do schodů a je vzteklá, že musí být zrovna tady a teď.

Musíš mi to říct, říká si v duchu. Donutím tě říct mi pravdu, tati.

Otec sedí ve velkém křesle v obývacím pokoji, kterému Malinina matka říkala salón. Stále hubenější tělo a úzký obličej se ztrácí v zeleném čalounění a vyzařuje podivnou směs únavy, strachu a nových pochyb, zřejmě vyvolaných samotou.

Malin se nakonec odhodlala.

Otec otevřel asi po desátém pronikavém zazvonění. Nezlobil se, že ho vzbudila. Naopak se zdálo, že se mu ulevilo. Malin při pohledu na něj necítila vůbec nic.

Posadili se v obývacím pokoji naproti sobě. Otec do křesla a Malin na červenou pohovku. Do nohou ji škrábe levná napodobenina perského koberce. Zadívá se na otce, který ví, co se od něj čeká, a sám se ujme slova. Začne omluvou, nebo alespoň pokusem o vysvětlení.

„Chtěl jsem ti to říct už dávno. Měla jsi právo o tom vědět. Ale víš, jak to někdy chodí.“

Co tím myslíš, jak to chodí? rozčilí se v duchu Malin. Už už chce otce přerušit, ale ovládne se a nechá ho, aby pokračoval.

„Léta ubíhají a tajemství najednou přeroste člověku přes hlavu, až je větší než on sám. S maminkou jsme o té věci nikdy nemluvili a dohodli jsme se, že ti to povíme, až trochu povyrosteš. Ale nedokázal jsem ti to říct ani teď, když maminka zemřela. Neodhodlal jsem se, i když jsem věděl, že mě pravda brzy dožene. Bylo to ode mne zbabělé. Namlouval jsem si, že jsem to dělal kvůli mamince, protože se nedokázala vypořádat s největší lží svého života.“

Mluvíš o něm jako o lži, o tajemství. Jako by pro tebe ani nebyl člověk, ale nějaká věc, uvědomí si Malin.

Otec se k ní nakloní.

Malin popadne vztek. Chce se jí křičet, ale podaří se jí výbuch potlačit, prsty zaryje hluboko do čalouněné područky.

Kvůli mámě? Ne kvůli sobě?

A co já? Copak jsi neviděl, jak mi je? Jak mi sakra bylo celý život? Věděl jsi, že to potřebuju vědět, že mi celou tu dobu něco chybělo. Ať už to byla mámina láska nebo bratr, o jehož existenci jsem nevěděla.

Ale ovládne se a mlčí.

Otcův hlas zní, jako by se odrážel v prázdném sarkofágu, ozvěna člověka, který se smířil se svými chybami a selháními, žije s nimi dál, aniž by na sebe kladl jakékoliv nároky nebo se snažil o nápravu.

Smířený hlas.

Takový tón má blíž ke smrti než k životu.

Jak jste mě mohli takhle zradit? A jeho?

„Byl to takový krátký románek. Maminka se v práci seznámila s jedním svobodným obchodníkem s kancelářskými potřebami. Jednou večer, když šla s kamarádkou tancovat, se potkali v baru a strávili spolu noc v jeho hotelovém pokoji. Tobě byly tehdy tři nebo čtyři roky. Maminka otěhotněla a on se pár měsíců nato zabil při bouračce. Nikdy jsme ani nepomysleli na rozvod. Slíbili jsme si, že to společně zvládneme. Odpustil jsem jí. Když začalo být vidět, že je těhotná, odjela…“

To všechno už jste říkali, křičí v duchu Malin.

Řekni mi něco, co ještě nevím.

Jak jste mi ho mohli jen tak zatajit? Proč sis ho neosvojil, když jeho táta zemřel?

Otcova slova jí připadají jako ostré, rozžhavené střepy.

„Byl postižený, Malin. Nedokázal bych se o něj starat. A adopce nepřicházela v úvahu. Kdo by chtěl nemocné dítě? Takže jsme radši dělali jakoby nic, nikdy jsme se o něm ani slovem nezmínili…

…až jsme tomu po tolika letech sami skoro uvěřili. Jako by se nikdy nenarodil,“ pokračuje otec. „Tajemství pro nás přestalo existovat. Byli jsme jen my tři. Ty, já a maminka se svou posedlostí dělat se lepší, než ve skutečnosti byla. Tak strašně toužila po něčem lepším, všechno muselo být dokonalé a úžasné, i když jsme ve skutečnosti vedli úplně obyčejný život a peněz jsme neměli nazbyt. A já jsem na její hru přistoupil.“

Otec umlkne a Malin pohlédne ven z okna. Na obzoru pomalu začíná svítat. Pomyslí si, že otcova slova znějí nacvičeně, téměř falešně.

Vlastně jí vůbec nic neřekl.

A teď ji prosí: „Řekni něco, Malin.“

„Jak jsi ho mohl opustit? To jsi za něj necítil vůbec žádnou zodpovědnost, i když nebyl tvůj?“

Otcovy oči prosí o odpuštění, které mu nedokáže dát.

„Nenapadlo tě, že mám na svého bratra právo? Dobře víš, jak moc jsem toužila po sourozenci. Jak jsi mi to právo mohl upřít?“

„Vždyť je vážně postižený, Malin.“

V tu chvíli se Malin přestane ovládat. Vyskočí a začne křičet:

„No a co? To je snad úplně jedno! Mohl sis ho přece sakra osvojit, ne? Nebo to snad máma nechtěla? Anebo jsi jí to zakázal? Dals jí ultimátum a vyčítal, co udělala, i když sám nejsi o nic lepší? Tys ho nechtěl, co? Máma možná jo, ale tys ji postavil před hotovou věc. Tehdy nebylo pro ženskou jednoduché se jen tak rozvést a tys to dobře věděl, viď?“

Otec se boří stále hlouběji do křesla, rozhodí rukama, ale rychle je zase stáhne. Vypadá zamyšleně. Nakonec neutrálním hlasem bez známky jakéhokoliv citu řekne:

„Nevím, co ti na to mám odpovědět.“

„Nic neříkej,“ křičí Malin. „Třicet let jsi držel hubu, tak mlč klidně dál.“

„Chápu, že se zlobíš, Malin. Ale tehdy byla jiná doba, sama jsi to řekla.“

Jiná doba? říká si v duchu. Donutil jsi mámu, aby ho dala pryč? Třeba proto byla pak tak chladná a bezcitná?

Tající tenká sněhová pokrývka skrývající pravdu. Odchází vrstva za vrstvou, až se vynoří úplně jiná skutečnost. A dál? Další nánosy ledu, popírání a života.

Malin se posadí zpátky na pohovku.

Popadne dech.

„Nezlobím se, tati. Nebo vlastně jo. Ale hlavně jsem smutná. Kvůli sobě. A kvůli němu. A taky kvůli Tove. Kvůli Jannemu a kvůli tobě, kvůli mámě, protože tohle v nás zanechalo tisíckrát hlubší jizvy, než si dovedeš představit. Okradl… okradli jste mě o část života. Proto jsem smutná.“

Otec vstane, nejistotu a strach teď vystřídal pohled dospělého muže. Malin ten výraz zná, už se s ním setkala. Je to pohled zločince vyznávajícího se ze svých zločinů, připraveného nést za ně zodpovědnost, přestože je v hloubi duše přesvědčený, že jednal správně.

Otočí se k ní.

„Co mám dělat, Malin? Co po mně chceš? Minulost vrátit nemůžeme. Ale doufám, že mi odpustíš.“

Ty ses zbláznil, pomyslí si Malin. Ty ses snad úplně zbláznil. Znovu vstane a beze slova odejde z pokoje. Zanechá otce samotného s tichem a vzpomínkami na minulá rozhodnutí, na hodiny a dny prožité v dusnu lží, a uvědomí si, že jeho samota je agresivní, smrtelná jako rakovina, ale že ho v ní přesto bez mrknutí oka dokáže ponechat.

„Chci se vídat s Tove,“ zavolá za ní. „Aspoň to mi dovol.“

Ale ona se nechce vídat s tebou, odpoví mu v duchu Malin a představí si budovu lundsberské školy podobnou zámku.

Tove o nás nestojí. Má namířeno pryč.

A kam mířím já? Už vím kam.

Do prázdného, vydezinfikovaného nemocničního pokoje pronikají první paprsky ranního slunce. Dveře jsou opatřeny modrobílou páskou. Sven Sjöman včera večer určitě zavolal Karin Johannisonové, aby sem poslala někoho ze svých kolegů. Ale jak by mohli něco najít? Nemocniční pokoje se dezinfikují hned poté, co pacient, ať už mrtvý nebo živý, uvolní místo dalšímu.

Sestry na noční službě ji pustily dovnitř jen neochotně, přestože se prokázala služebním průkazem.

Malin si nemohla pomoct a zeptala se na Petera Hamseho, i když jí bylo jasné, že tu v půl páté ráno určitě nebude. Sestry jako by tušily, proč se na něj ptá.

Teď Malin stojí ve dveřích a rozhlíží se po místnosti.

Představuje si, jak sem vešel muž, nebo možná žena, opatrně Hanně Vigeröové vytáhl zpod hlavy polštář, rukou jí jemně podložil hlavu a nechal ji klesnout zpět na matraci. Pak jí polštářem zakryl nos a ústa.

Hanna Vigeröová byla bezmocná. A možná se ani bránit nechtěla, třeba toužila jít za svými holčičkami. Malin si v duchu představuje, jak jí ten někdo tiskne polštář na obličej, jak se Hanna vzdává, křečovité sevření prstů povoluje a na monitoru srdečního tepu se objeví vodorovná čára.

Kdo jsi?

Co jsi tu dělal? Nebo vás bylo víc?

Máš rád násilí? Nebo tě k němu někdo donutil? Ale kdo? Myslel sis snad, že soudní lékař nebo patolog nepozná příčinu smrti?

Má tohle všechno nějaký smysl?

Jsi duch?

Jak by ses sem jinak v noci tak nepozorovaně dostal? Pracuješ tu?

Malin se pokouší zachytit zbytky motivů a citů v místnosti.

Víš přesně, co děláš, pomyslí si.

Ale vlastně to sám nechceš. Že je to tak? Malin zavře oči a představí si muže v kapuci otočeného k posteli, na níž leží Hanna Vigeröová. Prosí ji o odpuštění. Jsi muž. A omlouváš se jí.

Nevidím ti do tváře. Kdo jsi? Jonathan Ludvigsson to být nemohl, tu noc byl ve vazbě.

Tak kdo tedy jsi? A co jsi tu chtěl?

Malin se snaží uspořádat si myšlenky a pocity tryskající v temném pokoji do všech stran. Co je to za zlo?

Přichází k nám v roztodivných podobách.

Dokáže nás překvapit. Celý život můžeme chránit své děti, až pak jednoho dne otevřeme dveře muži, o kterém si myslíme, že přichází s láskou, ale když se k němu otočíme zády, zneužije naše děti, znásilní je, a my si toho ani nevšimneme.

Dá se vůbec před takovým zlem bránit? Nebo je snad zlem naše nevědomost a nevšímavost?

Jako prkno s rezavým hřebíkem schované pod sněhem. Tušíš, že tam někde je, když začne obleva, ale říkáš si, že je to jen prkno, až ti najednou hřebík projede podrážkou a zabodne se do chodidla.

Zánět postupující tělem, blížící se k srdci.

Co můžeme dělat?

Můžeme se bránit zlu ukrytému pod vrstvami dobra tam, kde bychom to nejméně čekali? U našich nejbližších?

V jedovatých rostlinách na zahradě?

Co nám zbývá?

Důvěra. Uchylujeme se k důvěře.

K tomu čistému zlu.

Zlo existuje. Nesmíme se s ním smířit, ani ho popírat. Proti zlu musíme bojovat.

Děti touží po dobru, ale místo něj může propuknout zlo. Protože nevědí nic o světě.

Vy jste pro své děti určitě chtěla dobro, že, Hanno? Chtěla jste, aby z nich vyrostli dobří lidé. Jaké zlo, jaký přízrak vás přišel zabít?

Malin se zhluboka nadechne.

Nehybně stojí v nemocničním pokoji plném stínů a ranní závratě.

Náhle ucítí chladný závan větru a vzápětí teplý proud vzduchu tančící na krku, posouvající se výš k uchu, přecházející v šepot.

Někdo tu je.

Poslouchám, říká si v duchu Malin. Nebojím se. Není na tom nic divného.

Jen mluvte. Poslouchám vás, opravdu.

36.

Jsme tu, Malin.

Přišly jsme ti připomenout ty nebohé uvězněné děti.

Musíš je vyslyšet.

Potřebují tě. Ale abys zjistila, kdo jsou, musíš nejdřív zjistit, kdo jsme my. Jinak to nepůjde.

Vidíme tě, jak stojíš v nemocničním pokoji.

Tiskneme se k tobě, prstíky tě jako pavími pírky šimráme na krku a ty víš, že jsme tu, viď? V tomhle pokoji, kde zemřela naše maminka.

Proto jsi sem přišla, přestože bys ještě potřebovala spát.

Je tu tma, ale den už se probouzí a v zemi klíčí milióny pupenů, které ještě nevědí, jestli budou mít odvahu vykouknout ven.

Tahle tma ale není nic v porovnání s temnem, do kterého sestoupíš, Malin. Čeká na tebe tma, která možná nikdy neskončí. Ale neboj se. Pro strach by ses tam dolů možná ani neodvážila, a to by pak ta tma byla čím dál černější.

Dýcháš.

Máš zavřená víčka a v pokoji to páchne saponátem a smrtí.

Slyšíš nás, Malin?

Slyšíš nás?

Malin otevře oči.

Hlasy, které doufala, že uslyší, tu nejsou, a ani nebyly. Ale stejně ji něco popohánělo vpřed, ponoukalo ji zavřít oči, až se ze tmy vylouplo pulsující peklo plné plamenů a páry a ona pochopila, že ať už se řešení jejich případu skrývá kdekoliv, určitě je to v takovéhle tmě.

Za oknem přelétne vrána. V zobáku si nese žížalu podobnou háděti plazícímu se po blednoucí obloze bez mráčku.

„Musíš jim pomoct,“ ozve se za ní vysoký hlas, až sebou Malin trhne a otočí se v domnění, že do pokoje bez povšimnutí vešla zdravotní sestra. Nikdo tam však není, jen tichý nemocniční pokoj a pach života, který dospěl ke svému konci.

„Musíš jim pomoct,“ opakuje hlas a Malin cítí, jak ji opouští strach.

„To jste vy, Hanno?“ zeptá se. „Jste tu?“

Na odpověď ale čeká marně.

„Komu mám pomoct? Vašim holčičkám? Těm už pomoct nemůžu, ale snažím se, aby se jim aspoň dostalo spravedlnosti.“

Pokoj je tichý a klidný a Malin zatouží znovu slyšet ten příjemný hlas. Vtom se vrátí:

„Nevidím tu svoje holčičky.“

„Copak tam nejsou s vámi?“

Hlas neodpoví.

Malin cítí, jak se ztrácí, mizí oknem. Otočí se a zahledí se na nebe. Má tolik otázek a zatím žádnou odpověď.

„Vraťte se, Hanno,“ zašeptá. „Vraťte se a povězte mi, jak jim můžu pomoct.“

„Nevrátí se. Je mrtvá.“

Ženský hlas se tentokrát ozývá ode dveří. Malin se opět otočí a spatří korpulentní tělo zahalené do bílé látky. Pod nakrátko ostříhanými vlasy ostře řezaný obličej.

„Mluvíte s mrtvými, inspektorko?“

V hlase nezaznívá ironie, strach ani překvapení.

„Nevím, co mě to napadlo,“ zavrtí hlavou Malin. „Možná bych si měla zajít dolů na psychiatrii.“

„Tak k těm se radši ani nepřibližujte,“ poradí jí sestra a napřáhne ruku.

„Siv Starková. Zdravotní sestra.“

„Měla jste službu tu noc, kdy paní Vigeröová zemřela?“

Siv Starková zavrtí hlavou.

„Bohužel.“

„Rádi bychom vyslechli všechny zaměstnance z oddělení.“

„Něco se stalo, viďte? Proč by jinak technici ohledávali celý pokoj. Ale co? Je snad smrt Hanny Vigeröové něčím podezřelá?“

„Víc vám říct nemůžu, ale byla bych vám vděčná, kdybyste ostatní připravila na to, že s nimi budeme chtít mluvit.“

Peter Hamse.

Těší se na setkání s ním, a zároveň má strach.

Siv Starková přikývne a usměje se. Její ústa vypadají v ranním světle dvakrát tak velká, a přece nepůsobí děsivě ani groteskně.

„Byla tu?“ zeptá se Siv Starková. „Nebo její holčičky?“

„Nevím,“ pokrčí rameny Malin. „Snad. Snažím se slyšet jejich hlasy. Věřit jim.“

Siv Starková po něčem šátrá v kapse bílého pláště. Vyndá krabičku žvýkacího tabáku a pod horní ret si zastrčí malý sáček. Z pachu tabáku se Malin zvedne žaludek. Náhle odtud chce pryč, domů k Tove, k měkké a čisté vůni své dcery, vůni, která ji nikdy neopustí.

Obě ženy vyjdou z pokoje.

Ani jedna za sebou neslyší zoufalé volání.

Dvě holčičky volající maminku.

A maminku volající své holčičky.

Je tři čtvrtě na šest, když si Malin vleze k Tove do postele.

Neprobudí se, jen se instinktivně posune, pak se k Malin přitulí a ve spánku ji obejme. Malin se začne potit, pomyslí si, že takhle nikdy neusne, a přece chce ležet právě v této poloze, všechnu svou lásku dávat dceři, tisknout se k ní, cítit její blízkost. Teď je nic nerozděluje. Už brzy tu ale nebude. Mám z toho strach. Bojím se samoty, nejradši bych měla Tove stále u sebe.

Všichni mě zradili.

Tove tím, že chce do Lundsbergu.

Táta.

Janne. Daniel. Všichni mě opouštějí. Malin má chuť se rozplakat, ponořit se do sebelítosti, ale ví, že to nemá smysl, že tahle cesta vede do pekel. Místo toho se snaží vychutnávat si teplo Tovina těla. Mozek se pomalu uklidní, zvolní otáčky, obrazy se střídají stále pomaleji a nelogičtěji. Ocitne se na rozkvetlé louce, na čerstvém vzduchu, je z ní holčička bosky hopsající směrem k horizontu.

Ozve se štěkot psa.

Holčička se zastaví, pohlédne na zem a vykřikne, vyskočí a snaží se utéct, ale uvízla v bažině plné krvavých varaních mláďat, která se jí snaží zahryznout do kotníků, ve vlasech jí lezou pavouci s dlouhýma chlupatýma nohama a sápou se jí do očí, úst a uší. Chtějí ji umlčet a oslepit, zacpat jí uši, osvobodit ji od vší touhy a chamtivosti. Malin by nejraději ze snu utekla, ale nutí se v něm zůstat. Pak se louka náhle změní v nemocniční pokoj a ona vidí svého bratříčka zachumlaného v bíle povlečené posteli. Spí. Už je dospělý. Je to on, to nemluvně v bledě modrých dupačkách ze snu, který se jí tolikrát zdál.

Má úzký obličej a ustupující bradu, malé a útlé tělíčko. Zdá se, že spí bezesným a bezstarostným spánkem. Malin si pomyslí, že v porovnání s ním vlastně není vůbec sama. Kdyby byl lidský život soutěží v opuštěnosti, možná by byl vítězem.

Zradila jsem tě, viď? Ale proč se tolik bojím za tebou jet? Chci ti přece dát lásku. Bojím se toho, jaký jsi, a co k tobě budu cítit?

Má chuť jít k bratrovi a pohladit ho po tváři.

Vtom se však pokoj promění, náhle je z něj vlhká smrdutá díra obklopená ze všech stran vodou. V rohu se choulí a naříkají dvě děti. Chce je odtamtud dostat, ale nejde to. Nemají obličej ani jméno a Malin netuší, kde jsou.

Musíš nás zachránit.

Musíš.

Malin si uloží obraz těch špinavých, vystrašených dětí do paměti a nechá své tělo splynout v jedno s Toviným, v látku, z níž se spřádají sny, v pocit blízkosti, který ihned po probuzení zmizí.

Åke Fors dnes brzy vstával.

Sedí v kuchyni, v ruce hrnek s kávou, před sebou na stole Corren.

Nemá ale sílu noviny číst, nezajímá ho vývoj situace v pátrání po pumovém útočníkovi. Má dost vlastního výbuchu.

Za okny v parku zatím rašící tráva překypuje životem. Åke Fors cítí chvění žížal a všeho, co už by chtělo růst, ale zatím to vyčkává, váhá.

Nedonutí se však vstát a jít ven do parku, do toho krásného, téměř dokonalého rodícího se jarního dne.

Malin.

Usrkne si kávy.

Dokážeš mi někdy odpustit? A chceš mi vůbec odpustit?

Musíme si k sobě najít cestu. Nesmíme to vzdát.

Zůstanu tady. Neodjedu. Neuteču před lítostí a vinou.

Kdyby ses bývala upila k smrti, byla by to má vina.

Margaretho.

Jak jsi to sakra dokázala, že bylo vždycky po tvém? Že jsem tě pokaždé poslechl?

Zpěv ptáků. Bzukot čmeláka.

Asi to tak bylo nejjednodušší.

37.

Tove a Malin si otevřely okno s výhledem na kostel svatého Larse a užívají si slunečních paprsků, které jim hladí tváře.

Tove pije kávu.

Ukusují obložené chleby. Malin právě Tove vylíčila noční návštěvu u svého otce, Tovina dědečka. Tove znovu zopakuje:

„Musíš mu odpustit. Pokus se o to. My tři jsme teď přece rodina, ne?“

Malin neodpoví.

Jen shlíží na nedávno zrenovovaný park, kde parta mladých lidí rozestavuje pár stánků.

„Co asi budou prodávat?“ zeptá se Malin.

„Tak to s tajemstvími bývá,“ pokračuje Tove. „Časem přerostou člověku přes hlavu, až je prostě nedokáže prozradit.“

„Uvidíme. A co Lundsberg? Mám jim napsat e-mail?“

„To by bylo nejlepší. Ale jestli se ti nechce, klidně tam napíšu sama. Řekneš to tátovi?“

Janne.

Blonďatá kráska včera večer.

„To je zbytečné. Napíšu tam. Tátovi klidně řekni, že s tím souhlasím. Vždyť do té školy chodili snad všichni ředitelé ve Švédsku, ne?“

„Skoro všichni,“ usměje se Tove.

„Takže z tebe taky bude ředitelka a budeš mě na stará kolena živit?“

„Žádná hloupá ředitelka ze mě nebude,“ ohradí se Tove a Malin si pomyslí, že Tove mezi ty aristokraty lehce zapadne. Sama by použila slovo „blbá“, ale to se pro dívku s vybranými způsoby nehodí.

Malin se zhluboka nadechne.

Paprsky jarního slunce ji hřejí do tváře, snad by ji i spálily.

Kde mám sluneční brýle? Zatím jsem neměla čas je hledat, ale teď by se hodily.

Kostelní hodiny ukazují půl deváté, a přestože Malin na dnešek spala jen pár hodin, necítí únavu. Naopak, je nabuzená a plná očekávání, co je dnes v práci čeká.

Všechno ostatní teď musí hodit za hlavu.

Zamknout v sobě do malé komůrky někde stranou. Odemkne ji, až na to bude čas.

Börje Svärd prochází svižným krokem vilovou čtvrtí Tornhagen. Chce přijít včas na ranní poradu. Míjí malé nenápadné vilky a pár bytových domů ze žlutých cihel.

To už je dnes druhá procházka.

V šest hodin ráno byl venku se psy.

Ale pohyb mu prospěje. Ne snad, že by potřeboval zaplašit myšlenky na případ, který právě vyšetřují, nebo vzpomínky na Annu. Naopak. Chůze mu pomáhá na ni nezapomenout.

Vdechuje jarní vzduch.

Pamatuje si, jaká byla Anna zamlada, ještě než z ní roztroušená skleróza pomalu vysála život. Ale nikdy jí nevzala radost. Stejně jako ta bomba na náměstí. Té se taky nepodařilo připravit město o radost.

Poslední dny plné tvrdé práce Börjeho fyzicky i psychicky zmohly.

V rádiu slyšel, že v celém Švédsku se znovu otevřou banky, i když s přísnými bezpečnostními opatřeními a posílenou ostrahou.

Börje dojde až k silnici vedoucí směrem na Vallu, a zatímco čeká na zelenou, prohlíží si letité domy starého Linköpingu.

Náhle se ozve zatroubení. Börje se otočí a zjistí, že před ním na semaforu stojí Waldemarovo zelené auto. Z otevřeného okénka vykoukne ztrhaný obličej.

„Nechceš svézt, parťáku?“

Parťáku?

No jo, asi jsme parťáci.

„Jasně.“

„Zastavíme se v Seven Eleven na kafe, jo?“ navrhne Waldemar, když se na semaforu rozsvítí zelená. „Potřebuju ho jako sůl.“

„Dobrý nápad,“ přikývne Börje. „Nevím proč, ale mám pocit, že náš případ právě nabírá nové obrátky. Nezdá se ti?“

Waldemar přikývne a bez ptaní si zapálí cigaretu.

Na stanici je překvapivě málo lidí.

Jen pár uniformovaných policistů přecházejících sem a tam ve snaze vypadat zaneprázdněně.

Sven Sjöman už nejspíš většinu lidí poslal do nemocnice zahájit výslechy.

Kde jsou Börje a Waldemar? Malin je chce poprosit, aby zašli do školky Nordanvinden v Ekholmenu, kam chodily holčičky Vigeröovy. A taky do denního stacionáře, kde pracovala Hanna Vigeröová.

Malin sedí u počítače. Tady musejí začít.

Zjistit, kdo vlastně byla Hanna Vigeröová a její dcery. K tomu se kupodivu zatím nedostali. Všechno se seběhlo tak rychle.

Zeke.

Kde vězí?

Asi mu měla zavolat, ale doufá, že už mu Sven řekl, jak budou dál postupovat.

Zeke na ni dá. Tím si je jistá. Bude potřebovat jeho sílu a schopnost jít přímo na věc. Zeke je muž činu, jen tak něčeho se nezalekne.

Když se teď zaměří na rodinu Vigeröových, bude se jeho síla hodit. Je třeba se na celý případ podívat z jiného úhlu.

Musejí to dokázat.

Šestileté holčičky přece nikdo nesmí trhat na kusy.

A jejich maminku v nemocnici udusit polštářem.

S tím se za žádnou cenu nesmíme smířit.

„Malin.“

Zekeho hlas za jejími zády.

Dodává jí pocit bezpečí, poutá ji k přítomnosti. Od toho výbuchu jsem se zmítala sem a tam, pomyslí si.

„Jde se na věc,“ prohlásí Zeke. „Sven mi řekl novinky o Hanně Vigeröové a jak máme dál postupovat.“

Malin přikývne.

„Říkala jsem si, že bychom mohli začít matrikou.“

Zeke si k Malin přitáhne židli a posadí se vedle. Malininy prsty začnou ťukat do klávesnice. Využije služebního přístupu do matriky a za chvíli se na monitoru před nimi objeví záznam o Hanně Vigeröové.

Narozena 1969 v Linköpingu, rodiče Johan a Karin Karlssonovi.

V roce 1994 sňatek s Pontusem Vigeröem.

V lednu 2004 narození dvojčat.

Nic zvláštního, nic podezřelého.

„A co ty holčičky?“ zeptá se Zeke. „Podívej se taky na ně.“

„Copak jsme nekontrolovali jejich rodné listy?“ podiví se Malin.

„Pokud vím, tak ne. Technici je identifikovali podle zubů. A zatím jsme neměli důvod je blíže prověřovat.“

Černá zřítelnice, andělské oko v utržené tváři.

Pořád ještě nevím, které z vás to oko patřilo, která se na mě tak upřeně dívala, pomyslí si Malin. Ale není to vlastně jedno?

Vždyť jste byly dvojčata. Třeba jste měly pocit, že jste jeden člověk? Tak to přece u dvojčat bývá, ne?

Na monitoru se objeví údaje o Tuvě Vigeröové.

„Počkat,“ zvolá Zeke. „Vidíš to, co já?“

Malin zadrží dech.

Čte:

„Narozena ve Stockholmu, v nemocnici Karolinska, 2004. Ihned po porodu adoptována Pontusem a Hannou Vigeröovou.“

„Můžeme vypátrat jejich skutečné rodiče?“

„Nevím,“ řekne Malin a přejíždí myší sem a tam, ale nevidí žádné další informace. Někde určitě musejí být, možná jen nejsou zveřejněné na internetu.

„To mě podrž,“ vydechne Malin.

„Adopce švédských dětí jsou dost neobvyklé,“ poznamená Zeke.

„Jo. Vigeröovi museli mít fakt štěstí. Takových adopcí je prý jen deset až dvacet do roka. Někde jsem četla, že sociálka děti radši umísťuje do pěstounské péče.“

Malin si vzpomene na svého bratra. Toho na rozdíl od holčiček nikdo nechtěl. Poškozené zboží nejde na odbyt. Dokonce i vlastní matka se ho zřekla.

Sjede myší až na dolní okraj webové stránky.

Klikne na jméno Tuviny sestry Miry.

Samozřejmě. Totožné údaje o adopci. Malin si horečně pročítá řádky neutrálních slov, formálních vět odhalujících pravdu, za kterou se zřejmě ještě něco skrývá.

O adopci už se na internetu nic víc nedozvědí.

Malin se otočí k Zekemu.

„Nevíš, kde bychom mohli zjistit takové informace? Existuje nějaký archív adopcí?“

„To netuším.“

Malin zavolá přímou linkou Johanovi, který sedí na svém místě na druhé straně open space kanceláře.

„O adopcích rozhoduje městský soud. Myslím, že by to mohlo být u nich v archívu,“ řekne Johan. „Ale budete tam muset zajet osobně, kvůli zákonu o ochraně osobních údajů nemají digitalizovaný archív.“

„Díky.“

Malin si všimne Börjeho a Waldemara, kteří vcházejí na stanici zabráni do srdečné konverzace. Vypadají jako dva staří přátelé, kteří se shledali po mnoha letech.

Pohybem ruky je přivolá k sobě.

Poví jim, co se právě dozvěděli a co by od nich potřebovala.

K jejímu údivu ani jeden neohrne podrážděně nos. Zdá se, že ji respektují. Řeknou jen: „Spolehni se,“ a pomalu vyjdou ven týmiž dveřmi, kterými před chvílí přišli.

„Řeknu Svenovi, že ranní poradu dneska vynecháme,“ zavolá za nimi Malin.

Prchavý obraz Malininy tváře v zrcadle na stísněných, zatuchlých záchodcích.

Kdo vlastně jsem?

Vím to vůbec?

Jsme si s bratrem podobní?

Jak vypadám? zašeptá v duchu a v myšlenkách se vrátí k holčičkám Vigeröovým. Na rodinných fotografiích v ekholmenském bytě byly tak hezké a roztomilé, jejich oči překypovaly životem. Na první pohled nebylo poznat, že Hanna Vigeröová není jejich matka.

Že jsou adoptované.

Kdo vás nechtěl? Jak mohl někdo nechtít tak krásné holčičky?

Kdo vás opustil?

O tebe taky nikdo nestál, bratříčku.

Já bych o tebe stála, ale nevěděla jsem, že existuješ.

Malin si vodou opláchne obličej.

Zatřese hlavou.

Narazí v archívu městského soudu na nějakého rozumného úředníka? Papíry o adopci by snad měly být tam, ne?

Jinak je budeme muset nějak dohledat. Taky by mě zajímalo, jak pochodí Börje s Waldemarem.

Z modrých aut zdravotnické služby proudí jeden invalidní vozík za druhým, jejich lak se leskne v jarním slunci. Podél přízemních cihlových bílých domů, kde sídlí denní stacionář Vidingsjö, se prostírají záhony voňavých žlutých tulipánů.

To je hrůza, pomyslí si Waldemar při pohledu na postižené, které přivážejí do ústavu na rehabilitaci, a všimne si, jak se Börjemu zkřiví obličej. Ve tvářích invalidů zřejmě vidí Annin obličej.

Waldemar měl vždycky hrůzu z toho, že by takhle mohl skončit. Nebo že by to byl osud dítěte, které se jim nikdy nenarodilo. Možná právě proto nemají děti. Kvůli jeho strachu?

„Jdeme?“

Börje přikývne.

Stisknou tlačítko a skleněné dveře denního stacionáře se otevřou. Na chodbě tonoucí v ostrém světle zářivek osloví mladou blondýnu v růžovém malířském plášti.

Představí se, ukážou jí služební průkazy a vysvětlí, proč přišli.

„Já jsem Petronella Nilssonová. Mám tu na starosti uměleckou terapii. Jestli chcete, mám chvíli čas, malířský kroužek mi začíná až v jedenáct.“

Waldemar a Börje ji následují do malířského ateliéru. Podél zdí regály plné sklenic se štětci. Velkými okny vedoucími na rozkvetlý dvorek dovnitř proniká bledé světlo.

Stoly od barev, bez židlí.

Sednou si na štokrlátka a Waldemar si všimne pih v asi pětadvacetiletém obličeji Petronelly Nilssonové, pomyslí si, že jí sluší.

„Je to strašné. Pořád mi to ještě nedochází. Všichni jsme sice byli u psychologa, ale pořád to nemůžeme pochopit. Nejdřív Hanniny holčičky, a teď i ona. Ani na to nechci myslet.“

„Nevšimla jste si u Hanny poslední dobou něčeho zvláštního? Neříkala něco?“ zeptá se Börje.

„Ne, nic. Už jsme to probíraly s kolegyněmi. Ale nikdo si nic divného nepamatuje. Proč? Ta bomba snad nebyla nastražená na ni, ne?“

Neví, že ji někdo zavraždil, uvědomí si Waldemar. Zatím to ještě neproniklo do médií. A my jí to říkat nebudeme.

„Zatím nemáme jednu závaznou teorii,“ odpoví neurčitě. „Jaká byla, jako člověk?“

„Po smrti manžela zůstala nějakou dobu doma. Zrovna se chystala vrátit do práce. Byla moc hodná, úplné sluníčko. Naši klienti ji přímo milovali, ona je taky. A svoje děti taky zbožňovala.“

„Mluvila o nich hodně?“

„Asi jako každý.“

„Neříkala o dětech něco zvláštního?“

Petronella Nilssonová se na okamžik zamyslí.

„Ne. Vyprávěla, jaké dělají pokroky. Co kdy řekly nebo udělaly a tak.“

„Věděla jste, že je adoptovala?“

Petronella Nilssonová překvapeně zavrtí hlavou.

„To jsem vůbec netušila.“

„Opravdu ne?“ naléhá Waldemar.

„Ne. Hanna nic takového nikdy ani nenaznačila.“

„Měla mezi kolegy nějaké přátele?“ zeptá se Börje.

„Hanna se kamarádila se všemi a zároveň s nikým. Mimo práci se s kolegy nestýkala. Všechen volný čas trávila s rodinou. Drželi hodně při sobě.“

Před odjezdem ze stacionáře si Börje s Waldemarem promluvili ještě se dvěma zaměstnanci, kteří jim řekli totéž co Petronella Nilssonová. Pak se vydali do školky Nordanvinden, vzdálené jen pár kilometrů.

Hrající si a pokřikující děti.

Zase štětce a barvy. Hračky. A hluk, ze kterého bolí hlava.

Před Börjem Svärdem a Waldemarem Ekenbergem teď stojí ředitelka školky, starší paní jménem Karin Kvarnstenová. Šedivé vlasy, přívětivé zelené oči, kulaté tváře.

„Už zase policie? Včera tu byli tajní. Copak s nimi nespolupracujete?“

Börje s Waldemarem si vymění významný pohled. Oba napadne stejná myšlenka: že by měli tajní stejnou teorii? Ale to ještě nemusí nic znamenat, možná jen stejně jako my nechtějí nic zanedbat, a tak sledují sebemenší stopu.

„Oni tak trochu soukromničí,“ odvětí Börje a Waldemar se podrážděně uchechtne.

Paní ředitelka je zavede do kuchyně vonící po kari, kde vousatý muž v jejich věku krájí na kolečka obrovský točený salám a sype kuskus do hrnce s vařící vodou.

Muž se představí jako Sten Håkansson.

„Řekněte nám něco o dvojčatech Vigeröových,“ pobídne je Waldemar.

„Úžasně hodné děti, na svůj věk nezvykle vyspělé,“ řekne Karin Kvarnstenová. „Po smrti otce byly s matkou nějakou dobu doma, takže nevím, jak se to na nich podepsalo. To už se nikdy nedozvíme.“

„To ne,“ přitaká Börje.

„Je to strašné,“ ozve se Sten Håkansson. „Pořád mi to ještě nedochází. Děsí mě, co se v Linköpingu děje.“

„Věděli jste, že je Vigeröovi adoptovali?“ zeptá se Waldemar.

„Nebo vám to řekli kolegové od tajné policie?“

„Adoptovali? Cože?“ vyhrkne Karin Kvarnstenová. „To jsme tedy nevěděli. Ani by nás to nenapadlo.“

Sten Håkansson na chvíli přestane míchat kuskus.

„Panebože,“ řekne. „Ne, o tom se vaši kolegové nezmínili. Ptali se jen, jestli jsme si nevšimli něčeho zvláštního, a to jsme si nevšimli.“

„Jen snad že vypadali šťastnější než ostatní rodiny,“ dodá Karin Kvarnstenová.

Po rozhovoru se zaměstnanci školky postávají Börje s Waldemarem venku na parkovišti.

Waldemar si opět zapálí.

„Život jde dál, ať se stane cokoliv, že?“ poznamená Waldemar.

„To máš pravdu,“ souhlasí Börje. „Zajímalo by mě, jestli Malin se Zekem na něco přišli.“

Ronny Karlsson si cosi mumlá pod vousy, když kráčí před Malin a Zekem zaprášenými úzkými chodbami soudního archívu. Ocitli se pod zemí ve velké budově z červených cihel, kde sídlí krajský úřad, hned vedle knihovny a zámeckého parku.

Na internetu se jim podařilo najít jméno nepříliš ochotného vedoucího archiváře, kterému zavolali, a on se jim po počátečních námitkách uvolil vyhovět. Nejspíš pochopil naléhavost situace.

„Nemohlo by to…“

Zarazil se v půli věty.

„Ne, nemohlo by to počkat. Na formality a vyplňování hromady formulářů a žádostí teď není čas.“

„Tak dobře. Přijďte za hodinu a půl.“

Teď kráčí před nimi, na sobě džíny a červenou flanelovou košili. V archívu to páchne zatuchlinou a zapomněním, vysoké ocelové svítivě modré regály plné šanonů, papírových krabic popsaných fixami a složek papírů důkladně roztříděných pomocí gumiček a nálepek.

„Většina dokumentů je veřejně přístupná,“ mumlá Ronny Karlsson. „Ale nikoho to stejně nezajímá. Tak, tady někde by to mělo být.“ Zastaví se u regálu uprostřed chodby.

„Nás to zajímá,“ namítne Malin. Ronny Karlsson sáhne do stohu černých šanonů.

„Tady to je.“

Stoupne si na špičky, svraští čelo a rukou přejíždí po hřbetech šanonů. Jeden z nich vytáhne.

Otevře ho a chvíli jím listuje.

Pak jej otevřený podá Malin.

„Tumáte,“ řekne. „Tohle je všechno, co víme o dvojčatech Vigeröových.“

38.

Tenhle svět je plný nechtěných dětí, přemítá Malin.

Dítě určené k adopci, z níž sešlo.

Kdo by chtěl vadné zboží, když má na výběr? Raději černé nebo šikmooké než s poškozeným mozkem.

Malin se rozhlíží po zámeckém parku. Mezi kvetoucími třešněmi, jabloněmi a magnoliemi právě probíhá soutěž krásy. Miss Strom Linköpingu 2010.

Je tři čtvrtě na dvanáct a Malin společně se Zekem pomalu procházejí parkem. Za hradbou bílých květů tuší zámek a soukromou část parku. Na druhé straně zahrady se ve slunci třpytí vysoká okna knihovny, za nimiž lidé v regálech plných knih hledají něco na čtení a u stolečků se studenti hrbí nad počítači, zabraní do studia.

Knihovna.

Tovino oblíbené místo. Malin se Zekem mlčky kráčejí k autu, které nechali zaparkované u katedrály.

V tomhle městě znám každý kout, uvědomí si Malin. Pamatuju si každičký kámen ve zdech kostela, každičký strom, mám v sobě všechny odstíny růžové fasády staré tělocvičny, každou nespravedlnost, příkoří, smutek, touhu i chamtivou myšlenku.

V černých deskách soudního archívu se skrývalo jedno jméno.

Ne však matky, která dala děti k adopci, ani jejich otce, nýbrž sociální pracovnice, která ji měla na starosti.

Rodiče, kteří dají ve Švédsku dítě k adopci, nemají právo na anonymitu. Ve složce týkající se holčiček Vigeröových však o rodičích nebyla ani zmínka.

Proč asi?

Že by jen byrokratická chyba? Nebo je za tím něco jiného?

Ottilia Stenlundová. Tak se jmenuje sociální pracovnice, která před šesti lety pracovala na sociálním úřadě v ulici Teknologgatan, ve stockholmské čtvrti Norrmalm.

„Tak jí zavoláme, ne?“ navrhne Zeke, když procházejí kolem velkého dubu u staré tělocvičny.

Zámek.

Šedá krychlovitá budova sto metrů před nimi. Rezidence hejtmana, který si sem na večeře zve lepší společnost. A taky členy místního hokejového klubu.

Katedrála.

Jako gigantický sarkofág dožadující se pozornosti místních, kterým je ale dění v božím chrámu upřímně jedno. Ekholmenská mešita má jistě mnohem více návštěvníků. Tedy až na chvíle, kdy zrovna ve městě vybuchla bomba, a s výjimkou vánoční půlnoční mše, při níž se útroby kostela rozžhaví tisíci zapálených svíček. To se pak lidé do kostela hrnou proudem a kasičky u vchodu přetékají špatným svědomím.

Jak to zpívá Bruce Springsteen? „I na sklonku těžkého dne nacházejí lidé důvod k víře.“

Malin vytáhne z kapsy mobil.

„Zavolám na informace, jestli na ni mají číslo domů.“

„Neměli bychom ji spíš zastihnout v práci?“

„To by trvalo moc dlouho. Takhle to bude rychlejší. Aspoň to zkusíme.“

Dojdou k autu. Bílý lak na střeše hyzdí ptačí trus. Když parkovali, ještě tam nebyl. Zeke vzhlédne k nebi a ke světle zelené koruně dubu, v níž zřejmě před chvílí seděla hejna vran, kavek nebo podobné havěti, která si zrovna potřebovala ulevit. Zeke zakleje, ale nepříliš přesvědčivě.

„Ano, paní Ottilia Stenlundová, Skoghöjdsvägen třicet devět, Abrahamsberg. Chcete rovnou přepojit, nebo si přejete číslo poslat textovou zprávou?“

Telefon třikrát zazvoní. Pak se na druhé straně ozve unavený, ochraptělý hlas.

„Ottilia.“

Malin se zdá, jako by něco v jejím hlase prozrazovalo, že hovor očekávala.

Věděla, že jí budou volat?

„Tady je Malin Forsová. Linköpinská policie.“

Stručně vysvětlí, proč volá, a také se omluví, že ji kontaktuje na soukromé číslo, situace je však naléhavá.

„Pořád pracuju na stejném úřadě,“ řekne Ottilia Stenlundová. „Ale dnes mám volno.“

Volno? V pátek? Malin si vzpomene na nedávný článek v Expressenu o tom, že sociální úřady ve Stockholmu už mají otevřeno i v sobotu, aby stihly pokrýt „poptávku“ lidí zasažených finanční krizí.

„Takže asi pracujete v sobotu, viďte? Četla jsem o tom v novinách.“

Projevit zájem, získat si důvěru. To mám v krvi, pomyslí si Malin.

„Ano, občas v sobotu pracuju.“

Hlas Ottilie Stenlundové je pomalý, jako by byla zamyšlená. Malin se zeptá:

„Předpokládám, že jste se doslechla o našem případu a že si na dvojčata pamatujete.“

„To jsou důvěrné informace,“ namítne Ottilia Stenlundová. „O svých klientech nemám právo se vyjadřovat.“ Malin se zmocní vztek a zvýší hlas:

„Bomba je roztrhala na kusy. Copak to nechápete? Z dvou krásných miminek, která jste pomáhala adoptovat, vyrostly roztomilé holčičky. A teď z nich zbyly jen cáry spáleného masa a krev. Chápete? Takže na mě laskavě nechoďte s žádným…“

Zeke bleskově oběhne auto a vytrhne Malin mobil z ruky. Zatmí se jí před očima, ztěžka oddychuje a opře se o střechu auta. Mezi prsty cítí ještě vlažný ptačí trus a slyší Zekeho slova:

„Omlouvám se… kolegyně je trochu pod tlakem, je toho na nás všechny moc. Nemohla byste prosím vás pro jednou udělat výjimku? Soudní povolení pro přístup k informacím by trvalo strašně dlouho a my teď opravdu nemáme času nazbyt.“

Svět zase získá obrysy.

Zekeho rezignovaná slova:

„Aha, nemohla. Tak vám pěkně děkujeme.“

Ukončí hovor.

„Má strach,“ konstatuje Zeke. „Všimla sis toho? Něčeho nebo někoho se strašně bojí.“

Je půl páté, když Zeke vyloží Malin před domem.

Börje Svärd, Waldemar Ekenberg a Johan Jakobsson strávili celé páteční odpoledne výslechy lidí, kteří měli něco společného s rodinou Vigeröových. Nepřišli ale na nic kromě toho, že nikdo neměl ani tušení, že byly holčičky adoptované, a všichni se shodli na tom, že Vigeröovi působili jako neuvěřitelně šťastná rodina.

Na scéně se také znovu objevila tajná policie.

Že by sledovali stejnou stopu? Je to možné. Sven Sjöman je průběžně informoval, jak pokračuje vyšetřování, a kdo ví, jak s informacemi nakládají.

Ottilia Stenlundová je ale naše… moje nejlepší stopa, zhodnotila Malin v duchu situaci.

Bar Pull & Bear v přízemí už má otevřeno. Malin se zastaví před vchodem a čeká, že se ozve žízeň, ale jak tak stojí před dobře známými červeno-žlutými okny, necítí vůbec nic. Touží jen být už doma. O minutu později sedí na pohovce v obývacím pokoji a upřeně zírá do zdi.

Tove je dnes u Janneho.

Ten hajzl.

Pocítí podivné svrbění v celém těle a vyskočí. Musí ze sebe ten zatracený neklid dostat. Ošuntělé zdi jejího ubohého bytu a tikot hodin z Ikey ji přivádějí k šílenství. Otevře skříň, vytáhne teplákovou soupravu a okopané tenisky Nike a o pár minut později už probíhá kolem několika osamělých chodců, kteří vyrazili na procházku podél řeky.

Koutkem oka zaregistruje nové vysoké domy, ve kterých prý pětasedmdesát procent bytů skoupili doktoři. Proběhne kolem nové bowlingové haly a schválně se nedívá na druhý břeh k hasičárně, Janneho druhému domovu. Stojí tam, červená a skromná, jako připomínka nekonečných životních peripetií.

Jak rychle dokážu běžet?

A jak daleko?

Svah podél řeky je posetý výstavními vilami z padesátých let. V několika z nich Malin byla v souvislosti s vyšetřováním dřívějších případů.

Srdce jí buší v prsou jako kladivo.

Zorné pole podobné dlouhému dalekohledu.

Uhněte. Z cesty. Cítí, jak tělo pracuje na plné obrátky, poslušně. Adrenalin proudící žilami. Zahne na most a míjí továrnu Saabu.

Tady pracovala máma, pomyslí si. Tady potkala muže, který jí dal druhé dítě, mého bratříčka. Tady se náš život změnil v jednu velkou lež. Nebo to tak bylo už předtím?

Tohle nesmím nikdy dopustit, říká si v duchu Malin. Mně se to nesmí stát.

Zastaví se před branou továrny. Rukama se zapře o kolena a hlasitě oddychuje, chvíli popadá dech, než se rozběhne zpátky do centra.

Mně se to nesmí stát. Nesmí, nesmí, nesmí. Slovo jako mantra pohánějící ji vpřed. Je mi šestatřicet, přemýšlí. Nemůžu se přece nechat zformovat chybou jiné ženy, jejího manžela a jejich naprostou bezohledností. Teď mám možnost to změnit, podívat se do zrcadla a konečně něco udělat se svým životem.

Musím navštívit bratra. Kvůli sobě, Tove i kvůli němu. Musím překonat strach. Přece se toho bojím, ne?

Tove. Ta by tam nejradši jela hned.

Při pomyšlení na Tove se opět ozve ten černý pocit v břiše. Uvědomuje si, že jako už tolikrát předtím opakuje tutéž chybu.

Ale nedá se nic dělat.

Nejdřív musím dokončit svou práci. Zmáčknout Ottilii Stenlundovou. Přitlačit na ni.

Malin si vzpomene na Petera Hamseho. Dnes jsem s ním nemluvila. I když jsem měla pádný důvod.

Pak pomyslí na Daniela a Janneho, na ty dva hajzly, a ještě zrychlí tempo, až se okolní svět stane změtí barev a zvuků a bolesti a dechu a ona se nakonec zhroutí před vchodem do domu, zrovna když hodiny na věži kostela svatého Larse odbíjejí půl sedmé. Stáhne se jí žaludek, otočí se a vyvrhne z břicha všechnu žluč. Je to úlevný pocit. Její tělo tvoří jen pot a chladná vlhkost.

Strčí si prsty do krku.

Vyzvrací poslední zbytky toho, co má v žaludku.

Před očima jí vytane otcova tvář.

Tati, říká si. Jak ti jen mám odpustit?

39.

SOBOTA 12. KVĚTNA

Auto se řítí po dálnici E4 rovinatou östgötalandskou krajinou směrem na sever.

Je teprve půl sedmé ráno a Malin je ráda, že neřídí ona, ale Zeke. Sebesilnější káva by nedokázala zaplašit její únavu, přestože prospala celou noc.

Včera přemluvila Svena, aby jim dovolil zajet do Stockholmu, ačkoliv to v už tak napjatém rozpočtu představuje citelný výdaj. Trvala na tom, že chce Ottilii Stenlundovou vyslechnout osobně, nechtěla to svěřit kolegům ze Stockholmu.

Je přesvědčená, že ona to zvládne nejlépe. Ona a Zeke. Téhle stopy se musejí držet. Sven nedokázal jejímu naléhání odolat.

Kdyby jen nebyla tak strašně unavená.

Ještě pořád se nestihla zregenerovat. Cítí následky dnů a nocí, kdy se události odehrávaly ráz na ráz. Potřebovala by prospat celý týden. Ale teď to nejde. Není čas. Malin se zaposlouchá do vrnění motoru a pozoruje stádo bílých krav pasoucích se na žlutě rozkvetlé louce před tmavě červeným stavením na okraji hustého smrkového lesa.

Co se skrývá mezi stromy? ptá se v duchu.

V tom černém meziprostoru?

Kam směřujeme, Zeke? Ty a já? Dozvíme se něco nového, anebo je sociální pracovnice Ottilia Stenlundová jen slepá stopa? Jsou Waldemar Ekenberg, Johan Jakobsson a Börje Svärd na správné cestě?

Možná za tím není Hnutí za ekonomickou svobodu, ale jiní militantní aktivisté. Nebo snad islamisté? Anebo motorkářské gangy?

Pistole v pouzdře pod sakem přitisknutá k tělu.

Když Malin včera telefonovala Svenovi a trvala na tom, že se chce s Ottilií Stenlundovou setkat osobně, chtěl Sven, aby vyrazili co nejdřív ráno. Taky Malin informoval, že pořád ještě nevědí, kdo je ten muž na kole, a že výslechy zaměstnanců nemocnice nic nepřinesly, stejně jako ohledání místa činu. Malinina cesta za novou stopou se tak otevřela dokořán.

„Dělejte, co uznáte za vhodné,“ dovolil Sven. „Finanční náklady vyřešíme později.“

Ve skutečnosti jako by říkal:

„Pátrejte ve tmě.“

Teď Malin sleduje šedý asfalt dálnice E4. Cedule s nápisem Norrköping 14. Pomyslí si, že mají opravdu namířeno do tmy, do neznáma. Cítí to, ale nemá strach. Ten má z něčeho jiného. Zeke se natáhne k CD přehrávači a pustí německý sborový zpěv, který nade vše zbožňuje a ze kterého v nevhodných chvílích dokáže Malin pekelně rozbolet hlava.

Teď je jí ale hudba příjemná.

Opře si hlavu o okno, zavře oči a usne.

Když se opět probudí, projíždějí právě jižním předměstím Stockholmu.

Na prchavém horizontu připomínajícím močál se tyčí odlidštěné paneláky sídliště Botkyrka.

Skrytá krása vilové čtvrti Mälarhöjden a relativně přívětivé předměstí Midsommarkransen, kde jako by funkcionalistické domy odolávaly hluku z dálnice a objímaly své obyvatele.

Stockholm.

Sem jsem se jednou přestěhovala, přemítá Malin. Když byla Tove ještě maličká. Skloubit život svobodné matky a studentky policejní akademie bylo téměř nemožné. Zvládla jsem to jen tak tak.

Stockholm byl pro mě ale jen kulisa, uvědomí si Malin, když přejíždějí přes most Skanstullsbron a projíždějí tunelem a kolem nablýskané skleněné fasády jakéhosi nového hotelu. Nikdy jsem sem nepatřila, vstup do tohoto města mi byl odepřen. Ale co jsem si vlastně myslela? Osamělá matka a budoucí policistka. Může člověk v tomhle penězi a módními trendy posedlém městě klesnout na společenském žebříčku ještě níž?

Namlouvala jsem si, že tu chci zůstat, přemítá Malin. Ale sama sebe jsem přesvědčila, že to nejde, že chci domů k Jannemu a možná to s ním dokonce zkusit znovu. Ve skutečnosti v tom ale bylo něco jiného. Ten nutkavý pocit vlastní nedostatečnosti. Ten ty jsi měla celý život, viď, mami? Pocit malosti a bezvýznamnosti.

Vyjedou z tunelu a Malin spatří zadní stranu budovy parlamentu a zátoku Riddarfjärden. V duchu se ptá: Jak jsem si jen mohla myslet, že bych sem někdy mohla patřit? Kolika lidem se asi podařila ta cesta, která se mně nepovedla? Dobýt si jako naplavenina z maloměsta metropoli? Být pan Někdo, aby svět koukal, nebo alespoň jeho maličký zlomek.

Na nábřeží Söder Mälarstrand se z vody jako středověký hrad tyčí bývalý pivovar, dnes konferenční centrum, a věž radnice na druhé straně jako by je varovala: Jen si nemyslete, že tady něco znamenáte. Funkcionalistické domy na nábřeží Norr Mälarstrand se zdají větší, než si je Malin pamatuje, a ona by ráda věděla, jaké to asi je tu bydlet a každé ráno se probouzet s výhledem na most a zátoku. Vzpomene si na byt, který si tehdy pronajímala v Tranebergu, na garsonku ve sníženém přízemí nad sklepem s popelnicemi a výhledem na parkoviště.

Ale Tove tu byla šťastná.

Měla tady kamarády ve školce.

A slečny na hlídání.

Možná proto se teď odvážila udělat krok do velkého, neznámého světa? Proto mám vztek a zároveň panickou hrůzu?

Janne. Daniel Högfeldt. Ti jsou také na cestě k něčemu novému. Ale co já? Kam směřuju já? Před očima jí vytane obraz chlapce v neosobním nemocničním pokoji. Jako by vytěsnil matčin obličej, smazal ho. Malin ví, že z chlapce už dávno vyrostl muž, ale pro ni bude stejně navždy dítětem.

Silnice Sveavägen.

Jejich auto se vynoří z tunelu a před modrou budovou Královské filharmonie jej zbrzdí chaos dopravní zácpy. Na rohu u obchodu Adidas přechází přes ulici Kungsgatan hlouček mladých dívek. Jejich chůze je sebejistá, takovou jsem já v jejich věku rozhodně neměla.

Odbočí na ulici Rådmansgatan a přijedou k parku Tegnérlunden překypujícímu jarní zelení, k romantické soše Augusta Strindberga — při pohledu na ni ten starý blázen připomíná lva. Dojedou do menší ulice, jejíž název si Malin nepamatuje.

„Teknologgatan. Tady to je,“ prohlásí Zeke a zastaví.

„Sociální úřad v Norrmalmu, kancelář číslo čtyři. Teď musíme jen doufat, že nás Ottilia Stenlundová přijme. Tedy pokud je vůbec dneska v práci. Jinak bychom museli zajet k ní domů.“

Bída neuznává víkendy. Alespoň ne na jaře roku 2010.

Sociální úřad má otevřeno, přesně jak Ottilia Stenlundová říkala.

Mají štěstí, je v práci.

Malin se Zekem na ni čekají v místnosti bez oken s agresivně žlutými stěnami, které Malin připomínají hnutí Hare Krišna.

Ottilia Stenlundová musí nejprve vyřídit dvě schůzky s klienty.

Lidé čekající na pohovkách a na židlích.

Roztržitě listují Metrem, Událostmi týdne a designovým časopisem Krása domova, který se sem poněkud nehodí, zřejmě ho přinesl někdo ze zaměstnanců.

Většina čekajících jsou obvyklé sociální případy. Alkoholici v Malinině věku působí o sto let starší, páchnou močí, chlastem a špínou a jako každý týden si přišli pro sociální dávky, které stejně hned propijí. Hubená žena vypadající na čtyřicet, které ale nejspíš nebude více než dvacet. Feťačka. Ten zoufalý, prosebný a zároveň cílevědomý pohled Malin pozná na sto honů. V čekárně jsou ale i obyčejní lidé. Spořádaná maminka se dvěma malými dětmi, asi třicetiletý muž v modrém obleku s kravatou, důchodce v nažehlené bílo-modré pruhované košili.

Nouze si nevybírá. O práci může přijít kdokoliv. Nikdo si nemůže být jistý. Pokud do dvaceti dnů nezaplatíte splátku na hypotéku, banka vám bez okolků vezme byt.

Během jednoho měsíce můžete skončit na ulici. Ale proč by jí mělo být líto obyvatel téhle čtvrti? Vždyť to jsou vesměs přeplacení náfukové s luxusními auty a výdaji vymykajícími se jakékoliv kontrole. Pár z nich teď pozná, co znamená bída. Malininy myšlenky přeruší muž, který vyjde z kanceláře Ottilie Stenlundové. Ošuntělý a špinavý, zřejmě bezdomovec. Ve dveřích se objeví asi pětapadesátiletá žena v kytičkovaných šatech po kotníky.

Má kulatý obličej a pod kudrnatou blond ofinou tmavě modré, inteligentní oči.

„Tak prosím, pojďte dál,“ pokyne jim. „Ale nemám moc času.“

Malin si prohlíží bílé kancelářské hodiny na zdi pracovny.

Jsou stejné jako ty v léčebně pro alkoholiky, kde strávila loňský podzim.

Devět hodin dvacet minut.

Malin se Zekem se posadili na židle pro návštěvy. Ottilia Stenlundová na ně shlíží z vyvýšeného místa za stolem zavaleným šanony a haldami papírů.

Před sebou na stole má černé desky.

Položí na ně ruku, jako by je chtěla chránit, zdráhala se je někomu vydat.

„Myslela jsem si, že přijedete,“ řekne. „To, co se stalo, je strašné.“ Malin cítí, jak se v ní opět hromadí včerejší vztek a na pár vteřin si pomyslí, že jim Ottilia Stenlundová nic neřekne. Ovládne se však a její obavy se nakonec nenaplní.

„Byl to velmi neobvyklý případ,“ pokračuje Ottilia Stenlundová. „Těžký. A nepříjemný, velice nepříjemný. Nikdy jsem nic podobného nezažila.“

Malin se Zekem cítí, jak se do místnosti vkrádá strach, plazí se jako hladový, jedovatý ještěr přinášející s sebou zápach tlejícího masa, který nelze setřást.

Žena za stolem na ně dlouze pohlédne.

„Nevidím jinou možnost, než vám všechno říct. Prozradím vám, kdo je biologická matka těch děvčátek.“

40.

Maminko.

Ty nejsi naše maminka.

Ne opravdová.

Jsme z toho celé zmatené, i když jsme to možná tušily.

Ale když to teď posloucháme, zajímalo by nás, proč ses o nás starala, Hanno? Proč jsi nás vzala za své?

Protože jsi nás milovala, viď? Protože jsi potřebovala někoho milovat. Tak to asi bylo.

Maminko!

Voláme tě, chceme se zeptat, proč jsi nám o tom nikdy neřekla. Určitě sis říkala, že jsme moc malé, chtěla jsi nás ochránit před námi samými, před tím, kdo jsme, čím jsme byly.

Viď, maminko? Měla jsi strach?

Tatínek taky nebyl náš tatínek. Proto tu teď s námi nejste. Jsme samy, úplně samy. Vidíme Malin, jak sedí v kanceláři ve velkém neznámém městě, vedle ní holohlavý pán a naproti nim paní. Vidíme, jak pohybuje rty, ale neslyšíme, co říká. Jen víme, že je to něco důležitého. Vypráví náš příběh.

Jak jsme se k vám dostaly, nevlastní maminko a tatínku?

Pro nás jste vždycky byli maminka s tatínkem a navždy budete. Jste láska objímající celý vesmír, zvuk burácející vody a bouřkových mračen prohánějících se křížem krážem nad lidmi s šepotem:

Milujte se. Milujte. A pokud to nedokážete, alespoň se neopouštějte.

My jsme byly milované, a přece opuštěné.

Kdo nás opustil?

Kdo nás nedokázal milovat?

Ta pohybující se ústa. Vyslovují jméno?

Malin.

Dozvěděla ses to jméno? Zjistila jsi indicie té opuštěné lásky?

Můžeš nám říct, kdo byla naše skutečná maminka a tatínek? Ti, kteří nás vložili do malé rákosové loďky a vypustili do zlého světa?

Malin sledovala pohybující se rty Ottilie Stenlundové.

Slyšela její slova. Cítila, že v místnosti už nejsou sami.

Jste tu, viďte? ptala se v duchu. Slyšíte ji? Slyšíte, co říká?

Ottilia Stenlundová jim pověděla, co ví, ale měla při tom sklopené oči, jako by se dopouštěla morálního zločinu.

Malin si uvědomila, že žena sedící před nimi právě porušila veškerá pravidla a nařízení. Ale čert to vem.

Dozvěděli se, že matkou dvojčat Vigeröových je Josefina Marlöwová, třiatřicetiletá bezdomovkyně závislá na heroinu. Zřejmě ji znásilnil nějaký narkoman, když byla v rauši. Nevěděla, kdo je otcem, vůbec si na soulož nepamatovala.

Nebo to alespoň tvrdila.

Josefina Marlöwová je dcera finančníka Josefa Kurtzona, jednoho z nejbohatších Švédů a majitele obřího finančního impéria. Malin znělo jméno Kurtzon povědomě, ale nedokázala si ho hned zařadit. Ottilia Stenlundová jakožto sociální pracovnice měla zajistit, aby bylo o děti po porodu postaráno. Nepřicházelo v úvahu, že by zůstaly u tak těžké narkomanky, která navíc neměla kde bydlet. Ottilia Stenlundová jen potvrdila, co Malin už někde slyšela — že v takových případech se děti obvykle umísťují k nejbližším příbuzným nebo do pěstounské péče. Sociální úřad se většinou za každou cenu snaží vyhnout adopci. Adopce kojenců se ve Švédsku už téměř neprovádějí.

Josefina Marlöwová ale na adopci trvala. Její rodina se za žádnou cenu nesměla dozvědět o jejím těhotenství, natož o tom, že porodila. Nepřála si, aby měli o dětech jakékoliv informace. Odvrátila se od rodiny, změnila si příjmení a Ottilia Stenlundová nechtěla, nebo možná nedokázala říct, co ji k tomu vedlo.

Malin se hlavou honily tisíce myšlenek.

Takže holčičky pocházely z jedné z nejbohatších rodin ve Švédsku.

Co to asi může znamenat?

Že by jim někdo ublížil kvůli penězům? A proč začala Josefina Marlöwová tolik fetovat, že musela opustit vlastní děti?

Ottilia Stenlundová pokračovala:

„Josefina byla v průběhu celého těhotenství čistá, ale pak do toho znovu spadla. Trvala na tom, aby děti adoptoval slušný švédský pár, který neměl žádný vztah k její rodině. Měla také podmínku, aby nebyli moc bohatí. Chtěla, aby adoptivní rodiče jejích dětí byli obyčejní lidé, jak se sama vyjádřila. My jsme jí ve všem vyšli maximálně vstříc. A z právního hlediska nebyl žádný problém, že jsme o tom nikoho neinformovali. Těhotenství i narození dětí byly čistě Josefinina soukromá záležitost.“

„A co její rodina? O ničem nevěděli?“ zeptal se Zeke a Ottilia Stenlundová jen zavrtěla hlavou:

„Z její rodiny mi naskakuje husí kůže. Vůbec netuším, jestli o něčem věděli. Ale je možné, že jim Josefina prostě zmizela z dohledu.“

„Proč s nimi nechtěla mít nic společného?“

„Odmítala o tom mluvit. Ale mám takový dojem, že asi v dětství dost zkusila.“

„V papírech k adopci nebylo její jméno.“

„Máte pravdu,“ přikývne Ottilia Stenlundová. „Informace se občas můžou ztratit. Ani náš systém není dokonalý.“

„Víte, kde bychom ji našli?“

„Josefina byla podzemní anděl.“

„Prosím?“ zeptá se Malin.

„Žila v podzemí, nebo to alespoň tvrdila. Ve stokách a kanálech, v chodbách metra. Jediné, na čem jí záleželo, byl heroin. Neptejte se mě, kde na to brala peníze, protože pokud víme, žádné neměla. Ale řekla bych, že se prodávala a dost možná i kradla. To je u těchhle lidí běžné.“

„Ale proč, když byla z tak bohaté rodiny?“

„O rodinných penězích nechtěla ani slyšet.“

Malin přikývne a zmlkne. V místnosti se rozhostí ticho. Ottilia Stenlundová vstane, chvíli přechází sem a tam, očividně přemýšlí. Pak řekne:

„Předpokládám, že byste si s Josefinou chtěli promluvit. Ale upřímně řečeno vůbec netuším, kde byste ji našli. Hned po porodu utekla z nemocnice a od té doby jsem o ní neslyšela. Je to už šest let.“

„A jak se k vám vůbec dostala?“

„Ještě dávno předtím, než otěhotněla, bývala mojí klientkou. Vrátila se zrovna z nuceného léčebného pobytu v severním Švédsku.“

Při slovech nucený léčebný pobyt Malin zaplaví vzpomínky. Pocit hnusu, špíny, studu a té nechutné intimity v léčebně uprostřed lesů, kam ji poslal Sven Sjöman.

Od té doby se jí ale daří držet žízeň na uzdě. I když to není zásluha žádného terapeuta, jen její vlastní.

„Takže nemáte tušení, kde bychom ji našli?“ zeptá se Zeke.

Ottilia Stenlundová zavrtí hlavou, ale z jejího pohledu je Malin jasné, že přece jen něco ví.

Zrovna se chystá na Ottilii Stenlundovou přitlačit, když ta na obranu zvedne ruku:

„Už jsem vám toho řekla mnohem víc, než bych měla. Víc už vám opravdu prozradit nemůžu. Zeptejte se svých kolegů od stockholmské policie. Jestli Josefina žije, možná by věděli, kde ji hledat.“

To Malin stačí.

Zeke zlehka zakývá hlavou, jako by děkoval za to, kolik jim toho pověděla.

Malin se ale přesto zeptá: „A co Kurtzonovi? Co víte o jejím otci? A o její rodině?“

„Zadejte si to jméno do Googlu. Budete překvapeni. Jsou to hotoví Wallenbergové, jen snad ještě o něco tajuplnější. Neviditelní, a přitom mocní.“

„Znám to jméno,“ odvětí Zeke. „Kapitálové fondy, že?“

„Fondy a spousta dalších věcí,“ přikývne Ottilia Stenlundová a přejde ke dveřím.

„A teď mě prosím omluvte. Čeká na mě další klient. Nerada bych tu v sobotu zůstávala přesčas.“

Víš, Malin? Víš to?

Snesly jsme se až úplně dolů a visely ve vzduchu přímo před tváří té ženy. Snažily jsme se jí odezírat ze rtů, když s tebou mluvila, Malin. A celou tu dobu jsme slyšely a viděly jméno Josefina. Jmenovala se tak naše opravdová maminka? Ta, která nás odnosila a porodila?

Kdo je to? Kde je? Budeme ji hledat společně, Malin? Chceme ji vidět, číst jí ze rtů, co o nás řekne.

Myslí na nás někdy?

Existujeme pro ni?

Určitě. Určitě ano. Možná se tu mezi námi taky vznáší, jenom ji nevidíme.

A co náš skutečný tatínek? Kdo to vlastně je?

Možná ho maminka vůbec neznala.

Vzduch houstne, Malin.

Cítíš to?

Jaro ukazuje tvář plnou strachu. Vidíš naše zkřivené tváře, Malin, slyšíš naše volání:

Maminko, tatínku, přijďte si pro nás, bojíme se. A my už se bát nechceme.

Tamty děti křičí stejně jako my. Ty děti pod zámkem. A my se ptáme: Musely jsme zemřít, aby ony mohly žít? Není to nespravedlivé? Copak by svět neměl být spravedlivý?

Jak tomu máme rozumět?

Ve výtahu si Malin zapne telefon.

Dva zmeškané hovory. Dvě nové zprávy.

Táta.

Nevolej mi.

Tove.

KURVA kurva kurva.

Zapomněla jsem říct Tove, že jedu do Stockholmu.

Sevřený žaludek.

Černé srdce, krev v něm jako by se náhle srazila. Copak se to nikdy nenaučím?

Malin vytočí Tovino číslo, ale ta telefon nebere.

Místo toho se ozve Tovin poněkud ochraptělý hlas:

„Teď bohužel nemám čas. Po pípnutí mi zanechte zprávu, frnknu vám zpátky.“

Malin se zasměje. Dočista zapomněla, jaký má Tove smysl pro humor. Náhle má pocit, že by tu ve výtahu mohla stát celé týdny a poslouchat ten záznam hlasové schránky pořád dokola.

„Co je?“ zeptá se nechápavě Zeke.

„Nic. Asi už trochu blázním.“

„Tove, jsem pracovně ve Stockholmu. Zavolám ti později.“

„To přece není žádná novinka,“ ušklíbne se Zeke cestou ven z budovy.

„Co teď?“ dodá vážnějším tónem.

„Teď hlavně musíme najít Josefinu Marlöwovou,“ odpoví Malin. „Mrtvou nebo živou, to je fuk. Prostě ji musíme najít.“

41.

Kdo byl náš otec, Malin?

Kdo se to v noci přikradl k mamince?

Teď už víme, kdo byla naše maminka, Malin. Ale není tu s námi, tím si můžeš být jistá.

Musíš ji najít, Malin. Jen ona ti pomůže jít dál, pomůže ti vypátrat tamty děti, dřív než bude pozdě. Musíš je najít. Jinak nebudeme mít klid.

Ať už tě tenhle příběh zavede kamkoliv, neboj se, Malin.

Je to příběh o tvém životě, a ze svého života přece nemůžeš mít strach, ne?

Tam, kam směřuješ, je teplo.

Oheň a žár.

Tam existuje jen zlo. Bez naděje, bez hudby, bez maminky hladící po tváři děti spící pod rodinnými fotografiemi, které vypadají jako reklama na štěstí.

V parku Tegnérlunden si vítr pohrává s korunami stromů. O kousek dál se ozývá křik a výskot hrajících si dětí. Malin připadá, že i ve větru cosi slyší. Jste to vy? ptá se v duchu. Něco mi šeptáte, ale neslyším vás.

Malin se Zekem minou nový bytový dům s matnou černou fasádou a zaskleným balkónem, na který někdo připevnil obrovské stínítko ve tvaru holého stromu.

Procházejí ulicí Tegnérgatan směrem k ulici Sveavägen. Když míjejí restauraci U Rolfa, zazvoní Malin telefon.

„Malin.“

„Tady je Ottilia Stenlundová.“

Malin se zastaví, a zatímco poslouchá, co má Ottilia Stenlundová na srdci, zadívá se dovnitř do plné restaurace, na všechny ty elegantní, sebevědomé, úspěšné obyvatele velkoměsta, kteří si o víkendu vyrazili na pozdní snídani.

Co asi dělají?

Že by pracovali v médiích? Vypadají tak. Jako by vypadli z časopisů z lesklého papíru, které Malin nikdy nekupuje.

Pak si všimne jednoho muže.

Z profilu.

Sevře se jí žaludek. Je to on? Ne. Nebo ano? Ne. Není to doktor Peter Hamse, ale celé tělo jí přesto hoří. Nejradši by se tomu pocitu poddala, jako se mu poddali Janne a Zeke a Daniel Högfeldt, kteří typicky mužským způsobem podlehli svým pudům. Malin si uvědomí, že udělá přesně totéž, že dříve nebo později se s Peterem Hamsem vyspí. Když si však to slovo spojí s jeho pohledným obličejem, udělá se jí špatně. Jako by pošpinila něco, co musí zůstat čisté, hezké a jarně voňavé.

„Posloucháte mě vůbec?“

„Samozřejmě.“

„Josefinu jsem naposledy viděla asi před půl rokem. Nejdřív jsem vám to nechtěla říkat, ale musím. Nezlobte se na mě. Zahlédla jsem ji v centru před obchodním domem Åhléns. Vypadala sešle, jako člověk, který dospěl až na konec svojí cesty. Byla strašně špinavá a vyzáblá, úplná troska. Nevšimla si mě.“

„Víte, kde by mohla být teď?“

„Už jsem vám řekla, že nevím.“

„A nemohla byste to nějak zjistit?“

„Mohla bych se poptat terénních pracovníků, kteří se pohybují v centru.“

„Myslíte, že ví, co se stalo jejím dětem?“

„Možná. Myslím, že zpovzdálí sledovala, co se s nimi děje.“

„V tom případě ji to mohlo dost sebrat.“

„Taky už mě to napadlo,“ řekne Ottilia Stenlundová.

Kolem projede nablýskaný stříbrný jaguár.

Vedle starého řidiče mladá spolujezdkyně.

„Sakra,“ zakleje Malin.

„Prosím?“

„Promiňte. Jen mě něco napadlo,“ omluví se Malin. „Soukromá záležitost.“

Tove.

Nesmíš mi odjet do Lundsbergu. Chci tě mít u sebe, pěkně pod dohledem. Nemysli si, že tě tam jen tak pustím.

Musí se ze všech sil soustředit, aby vnímala Ottilii Stenlundovou.

„Přespávala dole v metru. Na různých stanicích. Na hlavním nádraží, Slussenu, Hornstullu. Je tam spousta opuštěných chodeb a stok.“

„Chcete říct, že žije v podzemí?“

Ottilia Stenlundová zmlkne a pak zašeptá:

„Ano. V pekle.“

Malin v jejím hlase opět zaslechne náznak strachu.

Jako by skoro udusil její poslední slova.

„Nechci s tím mít nic společného. Nikdy se o mně nikomu nezmiňujte.“

Vy aspoň nejste v pekle, pomyslí si Malin, když se znovu zadívá na lidi tísnící se kolem starožitných dřevěných stolů v restauraci U Rolfa. Připadá jí, jako by se jí hosté restaurace vysmívali, v levných šatech se náhle cítí uboze. Nejraději by je vyměnila za něco módnějšího a vysedávala tam jako jedna z nich, jako symbol úspěchu. Takže prvotní odpor se proměnil v závist.

„Mám hlad,“ vytrhne ji z myšlenek Zeke.

„To já taky,“ přikývne Malin.

„Tak jdeme dovnitř,“ navrhne Zeke. „Pro hladové poldy z Linköpingu se určitě najde místo.“

„Není to moc drahé?“ namítne Malin.

„Máme snad diety, ne?“ opáčí Zeke.

Lidé.

Zabraní do neuvěřitelně zajímavých debat o životě. Ne o smrti.

Na talířích před nimi delikátně vyhlížející jídlo.

„Pojďme někam jinam,“ navrhne Malin a ve dveřích se otočí.

Hodně masa za málo peněz.

Jensen’s Bofhus, zaplivaný dánský steak house. Polední menu za šedesát sedm korun.

Přesně to hledali.

Tady je úplně jiné osazenstvo, přestože od sebe oba podniky dělí necelých sto metrů. Po širokém bulváru za okny jezdí auta sem a tam, lidé jako by přesně věděli, kam mají namířeno.

„To bude dobrota,“ poznamená Zeke, když před ním na stole přistane kus masa, které vypadá jako kámen.

Pak se zeptá:

„Co teď?“

„Teď se hlavně najíme,“ odpoví Malin a všimne si Zekeho podrážděného výrazu. Usměje se a dodá:

„Pokusíme se najít Josefinu Marlöwovou. A taky si zjistíme něco o její rodině.“

„To zní jako úkol stvořený pro Johana Jakobssona.“

„Je dneska vůbec v práci?“

„Všichni jsou přece v práci, a dokud tomu nepřijdeme na kloub, žádné volno nebude.“

Malin vytáhne z kapsy telefon. Naťuká textovou zprávu: „Josef Kurtzon a rodina. Všechno. ASAP. Stíháš to?“

Za třicet vteřin pípne odpověď:

„Spolehni se. Tady chcípl pes.“

Čemu je Malin asi na stopě?

Johan Jakobsson zadal do Googlu jméno Kurtzon.

Desetitisíce výsledků vyhledávání.

Hlava rodiny Josef Kurtzon. Narozen v roce 1925. Po válce založil firmu spravující majetek bohatých. Specializoval se především na židovské rodiny, které přežily válku. Ale údajně i na Němce, kteří naopak zbohatli na zabaveném majetku Židů zabitých v koncentračních táborech, nebo na ty, jež na vrchol vynesl válečný průmysl.

Začátky Kurtzonovy podnikatelské kariéry tedy byly evidentně plné paradoxů. Ale kdo by se staral o morálku, když se peníze úspěšně množily?

Původ Josefa Kurtzona je opředen tajemstvími. Stejně jako to, co dělal za války. Podle jednoho článku pocházel z ruské rodiny, která na začátku dvacátého století uprchla z Petrohradu před bolševiky. Podle jiné teorie vlastnil jeho otec pilu v Sundsvallu. Ve třetím článku se tvrdilo, že sloužil jako poddůstojník v Mussoliniho armádě, ve čtvrtém zase, že pocházel z belgické rodiny, která zbohatla na dovozu gumy z Konga. O původu Josefa Kurtzona tedy existuje spousta teorií, ale ani jedna dostatečně věrohodná. Jasné je pouze to, že hned po válce začal podnikat a zhodnocovat cizí peníze.

V padesátých letech prý firmu prodal a své jmění přesunul do bank na ostrově Jersey, na Gibraltaru nebo v Karibiku. Je údajně jedním z nejbohatších lidí světa a jeho jméno je obestřeno řadou mýtů.

Začátkem šedesátých let se znovu pustil do podnikání. Založil firmu spravující peníze těch nejbohatších a nejúspěšnějších.

Každoroční výnos deset procent. Zahraniční klientela. Šlechta a známé osobnosti. Šuškalo se, že celý podnik byl ve skutečnosti založen na Ponziho schématu neboli pyramidové hře, ale vyšetřování nic takového neprokázalo. Kurtzon údajně investoval do ropného průmyslu ve Venezuele a v Norsku, někteří lidé se domnívali, že právě tyto obchody ho zachránily.

Ale co s těmi penězi dělal?

Svého času Kurtzon vlastnil velkou vilu v luxusní stockholmské čtvrti Lidingö, ale na veřejnosti se moc neukazoval. Zásadně neposkytoval rozhovory a potenciální zákazníky získával pomocí prostředníků. Neexistovaly žádné jeho fotografie. Říkalo se, že má několikero občanství a že nepohrdne žádnou příležitostí, jak si vydělat pár korun nebo dolarů. Peníze pro něj jsou cílem, ne prostředkem. Možná ho ale spíš pohání touha po moci? přemítá Johan, zatímco na internetu vyhledává další a další informace.

Jedno je ale jisté: Kurtzon chtěl stále víc a víc. Založil další podílové fondy, tentokrát bez požadavku minimálního vkladu, přístupné komukoliv. Jako by sbíral duše lidí.

Zaměstnal ty nejlepší odborníky a štědře je platil. Prodejné žoldáky, děvky, kterými se to ve finanční branži jen hemží, brilantní mozky stárnoucí ve jménu peněz.

To je hrůza, myslí si Johan.

V duchu si představí vlastní řadový domek. Odřené lišty, střechu, která by potřebovala opravit, zastaralou kuchyni, bledé světlo nuzného lustru, nevkusné levné zařízení. Jeho žena se sice zajímá o design, ale plat policisty a učitelky skýtá vcelku omezený výběr daný nabídkou obchodního domu Ikea.

K budově, v níž sídlí Kurtzonova kancelář, se také váže řada mýtů. Vysoký dům při výjezdu z centra na Lidingö, celý obložený drahým lesklým mramorem z Carrary podobným slonovině. Johan ví, kde to je. Ten dům zná skoro každý, ale dosud nevěděl, co se v něm skrývá. Kurtzonovi prý patřila horní tři patra, odkud osobně dohlížel na nejdůležitější peněžní transakce pohádkových boháčů.

Dům však údajně prodal a firma se přestěhovala do Kisty. Mateřskou společnost zrušil a majitele vyplatil.

Mnoho z nich následně přesunulo své peníze do společností Madoff a Sandford.

O přízraku jménem Kurtzon pojednává i pár článků v Ekonomickém týdeníku a na švédské verzi webových stránek E24.

Ve Zlatých stránkách žádná adresa.

Stránky Financial Times ze světa obchodu.

A ještě jedna neověřená informace:

Kurtzon prý nemá dědice, kterému by chtěl firmu svěřit. Oženil se pozdě a manželka mu již dávno zemřela na rakovinu. Po její smrti se uzavřel do sebe.

Všechny tři děti, Josefina, Henry i Leopold, se s otcem z neznámých důvodů znepřátelily.

Pověsti o fondech ve Švýcarsku kontrolujících celé impérium.

Osmdesát miliard. Dva tisíce miliard.

Tak rozdílné odhady panují o Kurtzonově jmění. Johana rozbolí hlava, jen když se snaží si představit, kolik nul to vlastně je.

Nikde žádné fotografie, jen jeden zvukový záznam údajně Kurtzonova hlasu. Chybí však informace, kde a kdy byl pořízen.

Hlas proudící z reproduktoru, chraplavý a hluboký, neutrální tón, jako by oznamoval nezpochybnitelná fakta:

„Vždy jsem usiloval o to, abych našel esenci sebe sama. Až se mi to podaří, tak také pochopím, kdo jsme a k čemu je možné nás zformovat.“

Johan si ten krátký záznam pustí ještě jednou.

Já? My? ptá se v duchu. Kdo my? Jeho firma? Nebo my lidé? Peníze? Kdo má být zformován? Jak to myslí, formovat lidi?

„…kdo jsme.“

Kdo jsme?

K čemu je možné nás zformovat?

Johan zavře oči a povzdechne si. Co je ten Kurtzon vůbec zač?

Já přece takový nejsem. Že ne?

Měl bych zavolat Malin. Říct jí, co jsem zjistil. Snad jí to k něčemu bude.

Malin zaplatí účet za oběd a vtom zavolá Johan.

Malin mlčky poslouchá, vstřebává informace, a než zavěsí, poděkuje a zeptá se, jak to vypadá na domácí frontě. Dozví se, že nic nového.

Johana Jakobssona zajímá, jak na Kurtzona přišli.

Malin mu to stručně vysvětlí, Johan zamumlá cosi o lidech, kteří by si neměli pořizovat děti, a zavěsí.

Malin přetlumočí Zekemu, co se právě dozvěděla.

„Takže zbohatlík?“ opáčí Zeke, když Malin domluví. „Tím celý případ nabývá úplně nových rozměrů.“

Zdá se, jako by pomyšlení na peníze Zekeho unavovalo, přestože i on má v rodině boháče.

Jeho syn Martin je úspěšný hokejista a milionář. Ale zase ne miliardář. K tomu má ještě daleko.

Žádný člověk nepotřebuje tolik peněz, myslí si Malin a vstane od stolku ve zpola zaplněné samoobslužné restauraci. A chamtivost je ten nejnebezpečnější virus na světě. S jídlem roste chuť, to už ví.

Jsou snad klíčem k pravdě našeho případu peníze? přemítá v duchu. Tohle si ten Kurtzon myslí? Z úvah ji vytrhne Zeke:

„Ty Kurtzonovy bych rád poznal. Myslíš, že Josef Kurtzon ví, že měl dvě vnučky?“

Zeke úplně postrádá instinktivní respekt a pokoru, kterou Malin mívá před touhle sortou lidí a jejich samozřejmou mocí.

„Těžko říct,“ pokrčí rameny Malin. „Proč? Myslíš, že je to důležité?“

„Nevím, ale rozhodně je divné, že chtěla před svojí rodinou těhotenství za každou cenu utajit. Musí je hrozně nenávidět.“

„Tak já ještě brnknu Johanovi. Třeba by přece jen sehnal adresu někoho z nich. Nejlépe Josefininu. Ale ta nejspíš žádné trvalé bydliště nemá.“

Vtom Malin pípne telefon.

Textová zpráva.

Ottilia Stenlundová:

„Zkuste to v Armádě spásy u Slussenu.“

„Kdo to byl?“

„Ottilia Stenlundová si myslí, že bychom Josefinu možná našli poblíž Slussenu.“

Malin.

Blížíš se k naší opravdové mamince.

Ví, co se nám stalo?

Je smutná?

Bojí se, tak jako my?

Pojďte sem, maminko a tatínku. To vy jste naši skuteční rodiče, že?

Otče, matko, přijďte sem k nám, do našeho vesmíru.

Pláčou, Malin. Ty dvě děti. Už zase se k nim blíží zlo. Plné hněvu. A ještěři si na ně brousí zuby.

Musíš si pospíšit, Malin. Pospěš si. Zachraň je.

Než bude pozdě.

42.

Je už půl páté, když se Zekemu a Malin podaří najít parkovací místo poblíž výtahu Katarinahissen spojujícího nábřeží s výše položenou částí ostrova Södermalm.

Malin se zahledí k zaoblenému domu korunujícímu křižovatku Slussen, podobá se useknutému opuštěnému pařezu. Uprostřed toho urbanistického mixu se marně pokouší zaujmout průčelí Městského muzea s pošetilými vybledlými plakáty, které zvou na výstavu o budoucí podobě města.

Co je nám do budoucnosti? říkají si určitě kolemjdoucí.

Malin stočí pohled k centru.

Auta tísnící se na mostě Skeppsbron by jistě nejradši zabrala i pěší zónu na nábřeží, u kterého kotví staré zrezivělé přívozní lodě a dokonce jeden šedý válečný člun.

K ostrovu Djurgården si přes zátoku pomalu, ale jistě razí cestu výletní lodě a z druhé strany sem doléhá vyděšený křik ze zábavního parku Gröna Lund. Vzduch je plný benzínových výparů a pylu. Hustý zápach nafty Malin připomene domácí pálenku, kterou pila v pubertě. Vybaví se jí ten příjemně opojný pocit. Na útrpné hodiny, které pak trávila s hlavou v záchodové míse, už málem zapomněla.

Pod nimi podél nábřeží projíždějí červené městské autobusy a modrošedý vlak si razí cestu na předměstí. Minou velkou zábavní loď společnosti Viking Line, která čeká, až se její útroby zaplní davy lidí toužících po levném chlastu a zábavě a důchodci vyrážejícími na víkendový výlet.

Malin se Zekem dojdou k budce u vjezdu do garáží. Malin se nakloní k mladému, hubenému hlídači a zeptá se:

„Nevíte, prosím vás, kde je tady Armáda spásy?“

Hlídač ji probodne pohledem, nasadí nadřazený výraz a drze odvětí:

„Tady nejsou žádný informace, jasný? Tak si dej vodchod.“

Zeke instinktivně o krok couvne, pak ale udělá dva kroky vpřed a Malin v tu chvíli dojde, co si o nich ten spratek myslí. To fakt vypadáme jako bezdomovci? Ale i kdyby, přece s námi nemůže takhle mluvit. Pohraj si s ním, Malin. Hraj.

„Jenom jsem se slušně zeptala. Nemáte právo se mnou takhle…“

Zeke zřejmě pochopil její hru a vyčkává o krok za ní.

„Koukejte vypadnout. Jinak zavolám kolegy a nechám vás vocaď vodvést,“ nedá se hlídač. „Tady se nemáte co poflakovat.“

„Já…“

„Nebo rovnou zavolám policajty. Takže koukejte zmizet.“

„Ty ubožáku,“ zasyčí Malin a přitiskne ukazováček na sklo budky. „Sedíš si tu v tý posraný uniformě jako krysa v kleci a myslíš si, že…“

Hlídač sáhne po telefonu, ale vtom se Malin rozkřikne:

„Tak teď mě pěkně poslouchej, mladej!“

Zeke přikročí k budce a přitiskne svůj služební průkaz na sklo. Malin vidí, jak chlapečkovi spadne čelist, otevře pusu jako kapr a vyděšeně těká očima z jednoho na druhého a na vodní plochu za nimi.

„Jak to kurva mluvíš s lidmi?“ křičí Malin. „Budeš se chovat slušně, je ti to jasný? Je jedno ke komu.“

„Kde — je — tady — Armáda — spásy?“

Zekeho hlas. Tvrdý, chraplavý a drsný, jak to dokáže jen on.

Zasranej hlídač.

O minutu později stojí před nenápadným oprýskaným vchodem do budovy Armády spásy na začátku nábřeží Stadsgården. Z obřích rour na betonové střeše nad nimi se ozývá hlasité burácení, zřejmě klimatizace. Smrad benzínu a odpadků je téměř nesnesitelný.

Na schodech postává hlouček feťáků. Jeden z nich na ně bezzubými ústy zavolá:

„Co tu chcete, fízlové?“

Madelene Adeltjärnová, pohledná žena středního věku v bílé blůze a tmavě modrých džínách je provádí ubytovnou pro bezdomovce. Žluté linoleum na chodbě se leskne v matném světle zářivek. Uklízeči a uklízečky, všichni do jednoho tmavé pleti, právě uklízejí sály, které slouží jako noclehárny.

V jídelně další zaměstnanci sklízí poslední zbytky od oběda.

„Mezi obědem a osmou večer máme zavřeno,“ vysvětluje Madelene Adeltjärnová a uvede je do malé kanceláře se zamřížovanými okny vedoucími do úzkého světlíku.

„V osm se vydává večeře. Pokud jsou klienti střízliví, mohou u nás přespat, když je ještě místo. Míváme plno každou noc.“

Madelene Adeltjärnová se posadí za malý psací stůl a jako by vycítila Malininu otázku, co člověk jako ona dělá v tomhle prostředí, v téhle kanceláři.

Židle pro návštěvy tu nejsou, takže Malin se Zekem zůstanou stát.

„Asi si myslíte, jak jsem se sem dostala,“ řekne Madelene Adeltjärnová. „Pocházím z dobré rodiny, jak se říká. Vždycky jsme měli dost peněz. Ale neznám nic prázdnějšího, než jsou peníze. Vystudovala jsem sociální práci a tady se cítím užitečná — můžu pomáhat lidem, kteří to v životě neměli tak jednoduché jako já. Penězi nasytíte tělo, ale duši ne.“

Malin si připadá trapně.

„Nemyslela jsem…“

Zeke se ušklíbne:

„Ale myslela.“

„Svatá zase nejsem,“ usměje se Madelene Adeltjärnová. „Například dost utrácím.“

Pak ale Zeke zvážní, jako by si náhle vzpomněl, proč sem přišli:

„Co víte o Josefině Marlöwové? Chodí sem někdy?“

„Nejsem sice vázaná mlčenlivostí, ale dbám na soukromí našich klientů.“

„Ale no tak,“ přidá se Malin. „Nic neprovedla, ani jsme ji nepřišli zatknout. Jenom jí potřebujeme položit pár otázek.“

Madelene Adeltjärnová se nezeptá, o co jde, jen přikývne.

„Znám Josefinu a vím, z jakého prostředí pochází. Máme toho dost společného, i když její cesta ven byla mnohem extrémnější než ta moje.“

„Jak to myslíte?“ zeptá se Malin.

„Chci říct, že je trochu rozdíl pracovat s bezdomovci, aby ze sebe měl člověk lepší pocit, a sám být bezdomovcem.“

„Chodívá sem?“ vloží se do hovoru Zeke.

„Občas jo. Několikrát týdně zajde na večeři, ale nikdy tu nepřespává.“

„Víte, kde nocuje?“

„To nevím. Možná někde v metru.“

„Říkala jste, že znáte její příběh. Řekněte nám ho,“ pobídne ji Malin.

„Ale taky jsem říkala, že dbám na…“

„Tady jde o vraždu,“ přeruší ji netrpělivě Malin. „Víc vám ale říct nemůžu.“

Zorničky Madelene Adeltjärnové se zúží strachem.

„Josefina je dcera Josefa Kurtzona. Píchá si heroin. Znám ji od té doby, co tu pracuju, a musím říct, že mě překvapuje, že je ještě pořád naživu. Vypadá strašně, možná je i nemocná.“

„Zanevřela na svou rodinu?“ zeptá se Malin.

„Asi ano.“

„Ale proč?“

„To nevím. Nemám tušení. Ale když se váš život točí jen kolem peněz, může to zabít vaši duši. V jednu chvíli toho prostě máte dost. Té touhy po moci, chamtivosti, která je větší než láska, a najednou máte pocit, že musíte utéct. Chápu, že pokud se vám zrovna připlete do cesty heroin, může to být určitý způsob úniku.“

„Myslíte, že dneska přijde?“ zeptá se Zeke.

Madelene Adeltjärnová pokrčí rameny.

„Těžko říct.“

„Myslíte, že někdo z těch lidí venku ví, kde by mohla být?“

„Můžete se jich zeptat, ale řekla bych, že se s vámi nebudou chtít bavit.“

A opravdu. Nikdo z mužů ani žen čekajících před Armádou spásy nechce odpovědět na jedinou otázku týkající se Josefiny Marlöwové, takže to po chvíli vzdají a vrátí se dovnitř. Madelene Adeltjärnová jim navrhne, aby počkali na ošoupaném gauči u vchodu, a než ji opět pohltí práce, ještě jim přinese kávu.

Plakáty na stěnách.

Osvěta o AIDS a riziku nákazy, o příznacích tuberkulózy a nutnosti vyhledat lékařskou péči, aby se zabránilo dalšímu rozšíření choroby.

Malin zavolá Svenu Sjömanovi a informuje ho o průběhu dnešního dne. Dozví se, že ostatní zatím na nic podstatného nepřišli. Prohledali sice Jonathanu Ludvigssonovi mobil i e-mailovou schránku, ale neobjevili nic, co by nasvědčovalo, že má v tom výbuchu prsty.

Dokonce přijel i jakýsi profesor, odborník na fyziognomii. Porovnal Ludvigssona a jeho kumpány s videozáznamem z kamery před bankou a v podstatě ihned konstatoval, že nikdo z nich ten muž v kapuci být nemohl.

Ze seznamu podezřelých už ho vyškrtli.

„Ty zbraně a výhrůžky mu ale jen tak neprojdou. A možná bychom mu mohli přišít i podvod,“ shrne situaci Sven.

Také Malin poví, že mluvil se šéfem vyšetřovacího týmu státní policie, který se specializuje na organizovanou kriminalitu. Přestože prý existují náznaky, že mezi velkými motorkářskými gangy panuje zvýšené napětí, nic nenasvědčuje tomu, že by terčem té bomby měl být Dick Stensson. Tuhle vyšetřovací teorii už taky uzavřeli.

A od tajné policie se nikdo neozývá.

„Takže jsme vlastně na mrtvém bodě,“ zhodnotí Sven. „Ale makáme dál. Johanovi se zatím nepodařilo zjistit adresu Kurtzonových, ale děláme na tom. Ve Švédsku nemají hlášené trvalé bydliště, ale někde tu bydlet musí, to je jasné. U Kurtzona ve firmě nevědí, kde je, anebo to jen odmítají říct. A co vy, jak jste na tom?“

„My právě sedíme v Armádě spásy u Slussenu a čekáme, jestli se objeví Josefina Marlöwová.“

„Fajn. Taky jsme se snažili zjistit něco víc o Vigeröových, ale zatím marně. Prostudovali jsme zprávu o bouračce, při které se zabil Pontus Vigerö, ale je to na nic. Auto už je dávno ve šrotu a záchranáři i kolegové policajti byli struční. Prý píchl a sjel ze silnice. Nepředpokládali cizí zavinění. A asi měli pravdu.“

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ řekne Malin.

„Já taky ne.“

Svenův protimluv Malin zmate.

V telefonu se rozhostí ticho.

„Zůstanete ve Stockholmu přes noc?“ zeptá se po chvíli Sven. Malin pohlédne oknem do dvora a všimne si, že se venku pomalu začíná šeřit. Na město se snáší klidný, a přece výhružný soumrak.

Uvědomí si, že ani nepřemýšleli, kde budou spát. Ale musejí tady zůstat, to je jasné, ještě tu neskončili. Vzpomene si na platební kartu v peněžence. Na účtu sice nemá zrovna moc peněz, ale slušný pokoj v hotelu za ně pořídí. Na rozdíl od jiných nemusejí přespávat na ulici, na záchodcích nebo ve smradlavé posteli v útulku pro bezdomovce.

„Jo, přespíme tu. Něco najdeme.“

„Tak dobře,“ souhlasí Sven. „Jinak všechno v pořádku?“

V pořádku? Ani náhodou. Naopak teď panuje zmatek, ale možná že jsou konečně na dobré cestě.

„Jo. Všechno v pořádku,“ odpoví Malin. „Kdyby něco, zavoláme si.“

Zeke sedí vedle ní na gauči a chrápe.

Malin se taky zachce do říše spánku. Zavře oči a v tom soukromém divadle za přivřenými víčky k ní přijde chlapec, muž, útlé tělo v anonymním nemocničním pokoji. Je sám a ona ho chce pohladit po tváři, ale bojí se. Nechce jej připravit o to jediné, co má, o jeho samotu.

Píp. Píp.

Ze spánku ji vytrhne zvuk telefonu.

Textová zpráva od Johana:

Josef Kurtzon, Strandvägen 42.

Jak to nakonec dokázal? Na tom ale nesejde. Třeba jde o sídlo jeho firmy.

Hodiny na mobilu ukazují sedm hodin čtyřicet osm minut a venku za okny už se táhne dlouhá fronta. Nejpochybnější stockholmské existence přišly nasytit žaludky a snad se i prospat v čistě povlečené posteli.

V zástupu je i pár žen.

Je některá z nich Josefina Marlöwová?

Zeke otevře oči, protáhne se a postěžuje si, že ho bolí záda.

Přijde k nim paní Adeltjärnová.

Vyhlédne z okna.

„Máte štěstí,“ řekne. „Na konci fronty je Josefina. Ale radši nechoďte ven, počkejte na ni tady. Jinak by taky mohla utéct, až vás uvidí.“

Malin pohlédne na Josefinu Marlöwovou.

Na její velké temné oči tolik podobné očím holčiček. Ty její však postrádají nevinnost.

43.

Börje Svärd a Waldemar Ekenberg sedí u Börjeho v kuchyni. Okraje černých designových židlí se jim zařezávají do půlek, popíjejí vlažnou whisky, břicha napěchovaná buřtgulášem s rýží, který Börje uvařil k večeři.

Oba měli dost celodenního probírání nikam nevedoucích tipů od veřejnosti.

Seděli v kanceláři, unavení a zpocení, dívali se na sebe a oba si v duchu říkali, že Malin teď musí ve Stockholmu na něco konečně narazit. Protože jestli ne, co si s tímhle případem počnou?

Börje si pomyslel, že nechce večeřet sám a že by mu prospělo dát si na vzpruhu panáka.

A kdo byl zrovna při ruce?

Waldemar. Nadhodil tu otázku do vydýchaného vzduchu kanceláře:

„Zvu tě domů na večeři a na panáka. To si zasloužíme, ne?“

Waldemar mu věnoval široký úsměv.

„Jasně. Stará pro mě pak když tak přijede.“

S vařením si vzájemně pomáhali, bavili se o všem možném, jen ne o práci, a popíjeli whisky a pivo. Bylo jim jedno, jestli se opijí. Probrali auta, zbraně a chataření. A taky děti i jaké to je, žádné nemít. O tom, že člověk o svém životě rozhoduje sám.

Po večeři šli ven na zahradu, ke psům.

Teď tu stojí ve vlahém jarním večeru, hladí Börjeho ovčáky, cítí vůni zvířecí srsti vlhké rosou a sliby přátelství, které se v ní skrývají.

„Jak myslíš, že pokračuje Malin se Zekem?“ zeptá se Börje.

„Určitě dobře,“ odpoví Waldemar a jeho dech voní po whisky.

„Co říkáš na to, že jí Sven nechává takhle volnou ruku?“

„Ví, co dělá. Na ženskou je fakt dobrá.“

Stín člověka.

Žena stojící před Malin a Zekem váží sotva čtyřicet kilo. Je o něco menší než Malin, kolem hubených boků jí plandají roztrhané špinavé džíny a kdysi zřejmě bílá zimní bunda je alespoň o tři velikosti větší. Obličej jí zpola zakrývá kapuce. Malin bleskne hlavou, že jí Josefina Marlöwová připomíná tu postavu z videa před bankou, ale vzápětí si uvědomí, že to je nesmysl.

Josefina Marlöwová je podstatně menší a má trhané, nepravidelné pohyby. Ruce se jí třesou a vypadá to, že se jí těžko mluví, jako by jazyk nechtěl poslouchat signály z mozku.

Ale ty oči.

Tmavé a zvláštně bezbarvé oči nad pěkně tvarovaným špičatým nosem jsou podivuhodně jasné. Z jejich smutku a zoufalství Malin pochopí, že Josefina Marlöwová ví, co se stalo jejím holčičkám.

Z jídelny k nim doléhá cinkot nádobí a spokojené mlaskání.

„Dneska se ti to povedlo, Manueli,“ zavolá mužský hlas následovaný sborovým souhlasným mručením.

Když je Josefina Marlöwová uviděla, nevypadala, že by chtěla utéct. V klidu vyslechla, proč přišli, a teď kývne hlavou směrem ke dveřím a řekne:

„Pojďte ven. Do McDonalda.“

Rty Josefiny Marlöwové pevně semknuté kolem Big Maca.

Musí je pořádně otevřít, aby se do nich obří hamburger vešel. Horní dva zuby má srostlé.

Zřejmě je pořádně hladová.

Malin ví, proč je Josefina tak hubená. Může za to heroin. Nezničí vás on sám, ale to, že vám na všem ostatním přestane záležet, i na tom, kdo jste. Tělo i duše pomalu zaniknou v nikdy nekončící touze po další dávce.

Malin sice heroin nikdy nezkoušela, ale zná vyprávění drogově závislých.

Opojení je prý stav, jako když vás obklopí horká voda a pozvedne vás do světa, kde existuje jen dobro, kde po vás nikdo nic nechce a nic nemusíte. Do světa bez touhy, chamtivosti a zla.

Malin chápe pokušení a neschopnost mu odolat. Dobře ví, že i v jejím životě byly chvíle, kdy by se mu sama těžko ubránila, kdyby jí někdo nabídl cigaretu heroinu.

Josefina Marlöwová si ukousne hamburgeru a odloží ho na tác.

Sundá si kapuci. Vyzáblou lebku pokrývají rozcuchané mastné vlasy, propadlé tváře jsou plné fleků, jaké mívají lidé s Kaposiho sarkomem, nádorovým onemocněním často doprovázejícím virus HIV. Zřejmě má AIDS v pokročilém stadiu.

Josefina Marlöwová vyhlíží ven na nepřetržitý proud aut a autobusů jedoucích do centra. Když se otočí, padne jí do tváře stín soumraku, ve kterém vyniknou její ušlechtilé rysy. Malin se Zekem mlčky čekají, až postava před nimi sama promluví, a doufají, že se dozvědí něco důležitého.

Na stole před Malin leží hamburger. Ani se ho nedotkla, nemá hlad, koupila si ho, jen aby se neřeklo. Pozoruje Josefinu Marlöwovou a v duchu se ptá: Jak se člověk dostane až sem, když by mohl mít všechno, co si zamane? Stejná otázka, jakou si před chvílí kladla u Madelene Adeltjärnové, je teď ještě naléhavější.

Vtom stín před nimi konečně promluví:

„Holčičky moje. Vím, co se jim stalo.“ Josefina Marlöwová nemá daleko k pláči, ale zdá se, že její vyhublé tělo už nemá na slzy dostatek tekutin.

„Byly to moje holčičky.“

Oči Josefiny Marlöwové jsou prázdné. Opět umlkne.

„Proč jste zanevřela na svou rodinu?“ zeptá se Zeke a Malin se zalekne jeho neomalenosti. Ale zdá se, že právě přímočarost a absence skrytých úmyslů udělají na Josefinu Marlöwovou dojem. Zavrtí hlavou a zašeptá:

„Nešlo to.“

„Co nešlo?“

„Žít tam.“

„Proč?“

„Nebyla tam láska.“

„Jak to?“

„Nepořídili si nás z lásky.“

„Nepořídili?“

„Láska je nikdy nezajímala. Starali se o jiné věci.“

„Jako například?“

„O peníze.“

„O peníze?“

Josefina Marlöwová neodpoví.

Světlo soumraku jí sklouzne z obličeje a její pleť dostane třpytivý, a přece mrtvolně němý nádech.

„A taky o to, jak udělat dojem na ostatní,“ dodá Josefina Marlöwová. „V jednom kuse se přetvařovali.“

Mami.

Malin se zamyslí. Tys mi taky nedávala lásku. A přetvařovala ses. Nic ti nebylo dost dobré, snažila ses, aby všechno vypadalo lepší než ve skutečnosti. Celý tvůj život byl jedna velká lež. Takovou přetvářku má Josefina na mysli?

„Povězte nám o tom přetvařování.“

Malin slyší v Zekeho hlase naléhavost. Zdá se, že Josefinině příběhu přikládá váhu, ačkoli nejspíš sám neví proč.

Ale Josefina mlčí, ruce se jí nekontrolovatelně třesou, pohled má náhle zastřený a těkavý. Pokusí se vstát, ale nohy jako by ji nechtěly nést.

„Maminka,“ zašeptá. „Maminka.“

„Co je s vaší maminkou?“ zeptá se Malin.

„Otec. A bratři.“

„Co je s nimi?“

Josefina Marlöwová se trochu vzpamatuje.

„U nás doma nikdy nebyla láska. Sadisti byli oba, máma i otec, i když každý jinak. Musela jsem pryč. V takovém světě nejde žít.“

„Ubližovali vám?“

„Zamykali mě. A bratry taky. Ale hlavně nás nechávali o samotě. Děti by se neměly nechávat o samotě.“

„Kam vás zamykali?“

„Do malého kamrlíku bez oken. Byla tam zima. Nechávali nás tam samotné, na hanbě. Nemohla jsem dopustit, aby se přiblížili k mým holčičkám. Jak bych to jen mohla dovolit?“

Josefina Marlöwová zmlkne. Zdá se, že chvíli přemýšlí, než pokračuje:

„Vlastně jim na mně vůbec nezáleželo. Ale z bratrů se jim podařilo vychovat ustrašené pomatence posedlé majetkem a vším, co k němu patří. Pro peníze a to, co považují za otcovskou lásku, jsou schopni čehokoliv.“

K protějšímu stolu se posadí parta mladíků v rockovém oblečení.

„Co jim dělali?“

Josefina Marlöwová se na Malin dlouze zadívá.

Její oči jsou náhle nevýslovně zastřené a černé.

„Otec se z nich snažil vychovat dokonalé obchodníky,“ řekne.

„Jak?“

Josefina Marlöwová potřese hlavou:

„Učil je bezcitnosti.“

„Bezcitnosti?“

Josefina Marlöwová zavře oči. Zdá se, že mizí sama v sobě, pak se však oklepe, jako by jí projel elektrický šok, jako by se chtěla před Malininou otázkou obrnit.

„Co s nimi dělal?“

Žádná odpověď.

„Stýkáte se s bratry?“ zeptá se Malin. „Víte, kde jsou?“

„To nejde,“ vykoktá Josefina Marlöwová tichým hlasem. „To nejde.“

Pak se jí podaří vstát. Malin by ji nejradši zadržela a dál naslouchala jejímu vyprávění, ale Josefina za neslyšného mumlání zamíří ke dveřím. Pak se na okamžik zarazí a otočí:

„Nechtěla jsem, aby se přiblížili k mým holčičkám. Děti potřebují lásku. Bez lásky je život na zemi peklo.“

Josefina Marlöwová vypadá, jako by každou chvíli měla upadnout, svalit se na zem bez nejmenší známky života. Oči má kalné, a ať už jim mohla prozradit cokoliv, je jasné, že teď už nic neřekne.

Zmizí v otočných dveřích jako stín.

Pohltí ji ruch velkoměsta.

Recepční v hotelu Tegnérlunden podá Malin a Zekemu klíče od pokojů.

Než Malin zastrčí účtenku do peněženky, podívá se na ni.

Tři tisíce osm set korun.

Za dva jednolůžkové pokoje.

To snad není pravda. Ale Sven jim dovolil zůstat ve Stockholmu přes noc a levnější hotel teď uprostřed kongresové sezóny stejně neseženou.

„Sraz za půl hodiny,“ navrhne Zeke.

Malin přikývne a zamíří ke schodům, zatímco Zeke čeká na výtah.

Je devět hodin.

Za půl hodiny bude půl desáté.

Mohou vůbec Kurtzona navštívit takhle pozdě? Pokud tedy opravdu bydlí na adrese, kterou Johan zjistil. Ale můžou. V situaci, jako je tahle, nelze brát ohledy na stáří ani na peníze.

Hotelový pokoj je maličký.

Postel.

Vínově červený koberec, pruhované zdi, nad lůžkem litografie s lesním motivem.

Malin se natáhne na postel.

V kapse džínů ji tlačí mobil. Měla by zavolat Tove, ale nechce se jí. Pak se ale vzchopí, vytáhne přístroj z kapsy a vyťuká číslo.

Pět zazvonění.

Pak Tovin hlas:

„Čau, mami.“

„Ahoj.“

„Ještě jsi ve Stockholmu?“

„Jo, v nějakém zaplivaném hotelu u Tegnérlundenu.“

„Kde to je?“

„V centru.“

„Aha. Já se ve Stockholmu nevyznám.“

„Někdy si sem spolu zajedeme na výlet. Projdeme muzea a tak.“

„Klidně,“ odvětí Tove lhostejně. „Zjistili jste něco nového?“

„Vlastně ani nevím. Víš, jací dokážou být dospělí. Dělají divné věci.“

Tove souhlasně zamručí.

Zní to, jako by se nemohla nadechnout.

V tu chvíli Malinin mozek exploduje.

Vybaví se jí ta zrůda s rukama kolem Tovina krku, ta pomatená vražedkyně, která ji unesla. Malin pohlédne ven z okna na park, na strom. Soustředí se na něj, ale nepoznává, co je to za druh. Že by kaštan? Nebo šeřík? Strom má nejhezčí bílé květy, jaké kdy viděla. Jsou jich tisíce. Jako by všechna krása světa náhle vybuchla.

Nebo že by to byla japonská třešeň?

„Chtělas mi něco, mami?“

„Jen jsem tě chtěla slyšet.“

A dát ti najevo, jak moc mi na tobě záleží. Ulevit hlodajícímu svědomí. Ale to není tak jednoduché, co?

„Tak já budu končit. Musím se učit.“

„Sakra! Lundsberg. Zapomněla jsem napsat tomu řediteli. Udělám to, jen co se vrátím.“

„V pohodě, mami. Už jsem mu napsala a podepsala tě.“

„To přece nemůžeš, Tove.“

„Věděla jsem, že na to zapomeneš.“

Co na to říct?

„A kdy pojedeme za strejdou?“ zeptá se Tove.

„Jen co tohle skončí.“

„Dobře.“

Malin zavěsí.

Chtěla jsem ti říct, jak moc tě miluju, Tove. A omluvit se za to, že ti to někdy nedokážu dát dostatečně najevo.

44.

Staré bílé plachetnice vonící dehtem a kotvící na nábřeží Strandvägen se na moři zvolna pohupují sem a tam, jako by byly jeho součástí.

Dům, kde údajně bydlí Josef Kurtzon, stojí uprostřed ulice a Malin si před obří klenutou branou vedoucí do pohádkového paláce připadá maličká.

Byt v Tranebergu, kde bydlely s Tove.

Tam takový výhled neměla.

Na nábřeží se toho vlahého jarního večera přelévá halda lidského masa a lipová alej se natřásá, jako by stromy byly pyšné na svůj světle zelený chlorofylový háv.

Kurtzon. Malý mosazný štítek vedle zvonku.

Zase tak tajná ta adresa tedy nebude, když má na zvonku uvedené jméno.

Vedle cedulky kamera. Na vedlejším štítku stojí „Wallenberg“ a další zámožně znějící jména.

Jména za miliardy. Ale jak dobří lidé jsou asi jejich nositelé?

Malin pocítí hlad a žízeň. Tenhle večer je jako stvořený pro pití piva někde na zahrádce. Zmáčkne zvonek. Za okamžik se ozve praskot, ale pak opět ztichne.

„Myslíš, že tam je?“ zeptá se Zekeho, který přes den vypadal čím dál unavenější, ale teď je náhle svěží a plný energie, připravený po hlavě se vrhnout do událostí pozdního večera a noci.

„To se uvidí,“ řekne Zeke, když vtom se z reproduktoru opět ozve zapraskání a ženský hlas:

„Prosím, byt pana Kurtzona.“

Kolik jí může být? Maximálně třicet.

Zeke vysvětlí, co je přivádí, a žena požádá, aby počkali.

Uběhne pět minut.

Deset.

Něco v hlase té ženy je ale nabádalo k trpělivosti.

„Pojďte, prosím, dál. Čtvrté patro,“ ozve se tentýž komisní hlas.

Za chvíli se před Malin a Zekem ve čtvrtém patře otevřou vysoké dvoukřídlé dveře, a oni jsou ještě stále zaskočeni přepychem, který viděli na chodbě. Pravý perský koberec, broušený mramor a olejomalby od Leandera Engströma.

Ve dveřích se objeví asi šedesátiletý muž v elegantním obleku.

Za ním tmavá předsíň, v krbu praskající oheň a vlhké teplo. Malin se Zekem překročí práh bytu, i když mají pocit, jako by vstupovali do jámy lvové.

Pán v obleku je požádá, aby si odložili, a oznámí:

„Pan Kurtzon vás přijme za okamžik.“

Pak zmizí, jako by ho pozřelo nekonečné bludiště pokojů rozvětvující se ze vstupní haly. Malin si všimne vkusně laděného interiéru, pečlivě vybrané a drahé kombinace starého s novým.

Osaměli v předsíni.

Malin by nejradši pokračovala dál do útrob bytu, ale něco jí v tom brání.

Ve vlhkém, téměř tropickém ovzduší se jí těžko dýchá a potí se. Jako by tu žily teplokrevnější bytosti než lidé.

Ze tmy před nimi se náhle vynoří žena v bílé sesterské uniformě.

„Tudy,“ pokyne jim a Malin ji pozná po hlase. Stejný před chvílí slyšeli z mikrofonu u zvonků. Následují ji tmavou chodbou.

Kolem hořících svíček v nástěnných svícnech a zavřených dveří postupují stále dál do hlubin tmy.

Škvírou pod jedněmi dveřmi uniká proužek světla. Že by tam byl někdo zamčený?

Jak velký je ten byt?

Je snad z jiného světa?

Když už si Malin začíná myslet, že chodba nikdy neskončí, vyústí náhle do obřího temného čtvercového pokoje, jehož okna, zřejmě s výhledem na zátoku Nybroviken, zakrývají těžké sametové závěsy.

Uprostřed pokoje stojí nemocniční postel.

Opěradlo zdvižené.

Je tu ještě větší dusno než na chodbě.

U dřevem obložené zdi leží dva metry dlouhý vycpaný ještěr s tlamou otevřenou dokořán. Ve tmě se mu lesknou žluté zuby a černo-žlutá pruhovaná kůže.

Malin by zajímalo, odkud zvíře pochází, ale potlačí svou zvědavost.

V posteli pod bílou peřinou leží stařec.

Ten výjev Malin připomene matčinu rakev v pohřební kapli.

Ve světle jednoduché stojací lampy vyniká starcův orlí nos. V místnosti není žádný jiný nábytek, dokonce ani židle. Jen podivné ticho, které co patnáct vteřin přeruší mužův namáhavý dech a pípnutí přístroje.

Pach smrti, pomyslí si Malin. Takhle silně jsem ho ještě nikdy necítila.

A taky samoty. Je tu cítit stejná samota jako v pokoji Marie Murvallové. Takhle to bývá cítit u lidí, kteří se dobrovolně vzdali okolního světa.

„Pan Kurtzon je velmi zesláblý,“ promluví sestra. „Ale přesto se uvolil vás přijmout. Klekněte si u jeho postele a počkejte, až vás osloví.“

Pak neslyšně zmizí z pokoje a zavře za sebou dveře.

Starý pán má otevřené oči. Upřeně zírá do stropu, jako by byl plný pavouků, hadů a pravěkých masožravých ještěrů chystajících se k útoku na ty dva vetřelce.

Malin se Zekem váhavě přikročí k posteli a kleknou si u zdviženého opěradla, čímž se jejich obličeje dostanou na úroveň starcovy hlavy.

Kdo je to? ptá se v duchu Malin.

A odkud pochází?

Z konžské džungle? Nebo z Treblinky? Z Petrohradu? Či ze Sundsvallu? Tak takhle tedy vypadá ten mocný muž, o kterém se tolik mluví?

Jaký svět ho asi stvořil? Můj? Náš? Pocházíme vůbec ze stejného světa?

Josef Kurtzon pohybuje ústy, z nichž vychází tichý hlas. Nedívá se na ně, i když o jejich přítomnosti očividně ví.

„Na nic se mě neptejte,“ zašeptá. „Žádné otázky.“

Malin má už už na jazyku, že se bude ptát, na co se jí zachce, ale vzápětí to nutkání potlačí. Při pohledu na postel a na starce v ní si představí svého bratra, opuštěného v nemocniční posteli v jiném osamělém pokoji. Vtom Josef Kurtzon promluví:

„Svoje syny jsem vydědil. Neuvidí ode mě ani vindru. Všechny peníze jsem vložil do fondu, z kterého nedostanou ani korunu. Správcem fondu jsem chtěl ustavit Josefinu. Je mi jedno, že o to nestojí nebo už je možná mrtvá, i to, že si změnila jméno. To je mi ukradené. Když vám obě plíce i všechny lymfatické uzliny v těle sežere rakovina, už na ničem nezáleží.

Chlapci sice mají peníze, dal jsem jim tolik, aby měli z čeho žít, ale zdaleka nejsou tak bohatí, jak by být mohli. Zkoušel jsem to s nimi ve firmě, ale byli k ničemu. Nepodařilo se mi je zformovat. Nepovedli se, jako by snad ani nebyli moji. Co jsem měl dělat? No řekněte. Když byli ještě malí, zkoušel jsem různé věci, abych z nich vychoval schopné a úspěšné obchodníky, ale všechno marně. Moje výchovné metody bohužel selhaly.“

Malin má sto chutí ho přerušit.

Zeptat se, o čem to mluví, co jim to vykládá, jaké výchovné metody má na mysli.

Žádné otázky.

Starcův ledový a autoritativní hlas od jakékoliv otázky odrazuje. Tento člověk je přesný opak mého otce, uvědomí si Malin. A přece jsou si v něčem podobní. Oba si berou, co se jim zachce, i když každý po svém.

„Byli tady. Řekl jsem jim, že jsem je v podstatě vydědil, že nad tím obrovským jměním nikdy nebudou mít kontrolu. Žadonili a doprošovali se, až to bylo trapné, což mě ještě víc utvrdilo v mém rozhodnutí. Nejsou jako já. Řekl jsem jim, ať vypadnou. Že už je nikdy nechci vidět. Vím, že budou vzteky bez sebe, až se dozvědí, že penězi bude vládnout Josefina, až mě rakovina sežere úplně. Josefina je silná. Má vůli po mně.“

Myšlenky vířící Malininou hlavou.

Miliardové dědictví.

Dcera závislá na heroinu. Dva synové, jež otec zavrhl.

Co to všechno znamená? A jak to souvisí s bombou v Linköpingu a s rodinou Vigeröových?

Malin nasává pach tmy.

Zdá se jí, jako by ještěr pohyboval čelistmi. Zírá na ni obříma umělýma očima.

Takže chcete své syny potrestat, pomyslí si Malin. Proto jste kontrolu nad penězi svěřil Josefině. Přestože jistě víte, že se od vás odvrátila. Že vás nenávidí. Všechny. Když jsme s ní seděli u Slussenu v McDonaldu, bylo to zřejmé: nenávist, strach, pohrdání i beznaděj.

„Kde…“

„Řekl jsem žádné otázky.“

Malin si však nemůže pomoct. Nejradši by se zeptala: Kde jsou vaši synové? Kde bychom je našli? Musíme pokračovat hlouběji do téhle tmy, rozehnat ji, naslouchat jejím hlasům a zachránit to dobré, co se v ní skrývá. Přesně tak to cítí, ačkoliv nedokáže vysvětlit proč. Starce před nimi pohltí spánek, z kterého ho chce Malin vytrhnout. Zeptá se tedy:

„Věděl jste, že Josefina porodila dvojčata? Že měla dvě holčičky?“

Josef Kurtzon k ní otočí hlavu a teprve teď si Malin všimne, že má oči zastřené šedým zákalem. Nejspíš je už pár let slepý. Mávne rukou.

„Henry a Leopold bydlí v sousedním domě. V tom směrem na Djurgården. Tam je najdete.“

Josef Kurtzon odvrátí hlavu.

Malin cítí, že všechno spolu nějak souvisí: rodina Kurtzonových i Vigeröových, holčičky i bomba, jen ještě nechápe jak. Zatím ví málo na to, aby si jednotlivé nitky případu spojila. Je jí jasné, že Kurtzon říká jen to, co chce, a že k tomu musí mít nějaký důvod, že s nimi navzdory svému věku a vetchosti hraje jakousi hru. Z toho, co se o něm dočetla na internetu, pochopila, že je to možná ten nejbystřejší mozek, jaký tahle země kdy měla, podobně jako zakladatel Ikey Ingvar Kamprad. Úspěšní obchodníci, možná i se stejně špinavou minulostí. V tu chvíli se Malin přestane ovládat a vychrlí na starce záplavu otázek. Slyší, jak naléhavě, až hystericky zní, ale nedokáže to zadržet.

„Proč na vás Josefina zanevřela?“

„Co jste udělal svým synům?“

„A proč nám to všechno vyprávíte?“

„Věděl jste, že Josefina porodila dvě holčičky, které dala k adopci? Že je zabila bomba v Linköpingu?“

Rozhlédne se po prostorném vlhkém pokoji a teprve teď si všimne, odkud vychází ten bzučivý zvuk. U zdi stojí několik zvlhčovačů vzduchu, které mají zřejmě ulevit hnijícím plicím Josefa Kurtzona.

„O žádných dětech nic nevím.“

Pak starce zradí dýchání, lapá po vzduchu a Malin si je náhle jistá, že o holčičkách nic nevěděl.

Do pokoje vejde zdravotní sestra.

Zpod postele vytáhne kyslíkovou masku, přiloží ji Josefu Kurtzonovi na ústa, ale on ji s podivuhodnou silou odhodí stranou a sykne:

„Strach. Strach z toho, čeho jsou lidé schopní. Když necháte dítě samotné se strachem a s jeho neúspěchy, stane se strach jeho služebníkem, nástrojem potřebné bezohlednosti. O to mi u synů šlo. A co vy, Malin Forsová? Je strach i vaším služebníkem?“

Vtom se ozve zvonění.

Zvuk podobný tomu, který slyšeli na náměstí těsně po výbuchu, když si mysleli, že v kufříku před hotelem tiká další bomba.

45.

„Co to sakra bylo?“

Zeke stojí vedle Malin na nábřeží Strandvägen před Kurtzonovým domem a jeho hlas je plný otazníků. Zvuk projíždějících aut zní, jako by ho slyšeli poprvé v životě, jako by měli uši zacpané vatou.

Malin má pocit, že právě procitla ze sna. Zvonění v uších ustalo. Byl to jen přístroj měřící srdeční tep, který spustil planý poplach.

„Fakt netuším,“ odvětí Malin.

„Mám pocit, jako by to ani nebyla pravda,“ poznamená Zeke.

Koruny stromů v aleji cuchá vítr.

„Jak to spolu sakra všechno souvisí?“ pokračuje Zeke. „Přišlo mi, že ten dědek přesně věděl, co říká a proč. Jako by si s námi hrál, jako by čekal, že přijdeme.“

„Ale co má společného s rodinou Vigeröových? A s výbuchem? Jsem si jistá, že o dvojčatech nevěděl,“ řekne Malin.

„Možná bychom měli začít s Josefininými bratry,“ navrhne Zeke a ukáže směrem dál po nábřeží.

„Zkusit to můžeme. Pokud ovšem budou doma,“ souhlasí Malin.

Henry a Leopold Kurtzonovi bydlí nejen ve stejném domě, ale i na témže patře. Ani z jednoho bytu se ale po zazvonění nedočkají reakce. Na rozdíl od svého otce nemají synové u zvonků kameru a Malin na okamžik napadne, že by se mohli dovnitř vloupat násilím a trochu se tam porozhlédnout. Ale indicie, která je sem zavedla, je příliš neurčitá. Jen pachová stopa, slabý závan. Nemají sebemenší důkaz, že by Josefinini bratři měli s jejich případem něco společného.

„Nemůžeme se tam násilím vloupat, Malin,“ řekne Zeke, jako by jí četl myšlenky.

„Máš pravdu. Kolik je hodin? Je nějak tma.“

„Čtvrt na dvanáct.“

„Ale ke Kurtzonovi jsme šli ve tři čtvrtě na deset. Tak dlouho jsme tam přece nebyli, nebo snad jo?“

Zeke pohlédne na zátoku.

Na černou, jakoby bezednou vodu. Šum města je tlumený, uspávající. Hvězdy. Tisíce hvězd tam, kde se tma snaží převzít nadvládu nad světem.

„Nemysli na to, Malin. Nemysli na to.“

Pokud je Josefina naše opravdová maminka, pak jsou Leopold a Henry naši strejdové, ne?

A Josef náš dědeček. Mají s tím vším něco společného? S těmi zamčenými dětmi? A co s nimi máme společného my?

Co myslíš, Malin?

Cítíme, jak náš vesmír čím dál víc tmavne a zároveň je teplejší, vlhčí a menší, stísněnější, střechu má ze strachu a nářku, který si nezaslouží poslouchat žádný člověk, živý ani mrtvý.

Procházíš kolem těch přepychových domů a musíš slyšet jejich hlasy, Malin. Musíš je slyšet. Musíš. Jako tehdy, když jsi zachránila život Tove.

Co je náš dědeček zač? Může se člověk omezit na pouhé hromadění a rozmnožování peněz? Ale co se pak stane s jeho duší?

Kde je zlo, když se všechno dobro vytratí? Musíš to zjistit, Malin.

Vyřešit tuhle hádanku.

Kdo vraždí newyorské prostitutky?

Tove sedí na pohovce před televizí u Janneho doma v Malmslättu, přes nohy růžovo-fialovou deku, za zády měkký péřový polštář.

To je ale debilní film, říká si v duchu.

Starý a nudný, ale tátovi se nejspíš líbí. Dnes večer mu pověděla o Lundsbergu. Měl radost. Vůbec ne strach nebo starosti jako zpočátku máma.

Spíše to vypadalo, že je na mě hrdý.

Nejspíš ví, co to je za školu i jak je drahá. Že rodiče dětí, které tam studují, bydlí na nábřeží Strandvägen ve Stockholmu, na nejdražší ulici v celém Švédsku.

Chtěla se ho zeptat na tu ženskou, o které jí říkala máma. Celá hoří zvědavostí. Máma přece říkala, že vypadala dost mladě. Zdá se, že ji to docela sebralo, vypadala tak opuštěně a nešťastně.

V tom je ostatně mistr.

Jestlipak už táta ví, že má máma bratra? Ne. To mu musí povědět sama. Nejspíš mu to ještě neřekla. Kdy taky? Kromě toho je na něj teď určitě naštvaná kvůli té ženské.

Ale stejně si myslím, že všechno zvládne. Že z toho nakonec vzejde něco dobrého.

„Tati,“ začne Tove. „Máma říkala, že tě viděla ve městě s nějakou jinou ženskou. Večer. U Teddyho bageterie.“

Janne odtrhne pohled od filmu. Vypadá unaveně, jako by na takový rozhovor teď neměl sílu.

„To že říkala? S jinou ženskou? Tak se mi zdá, že mamince pořád ještě nedošlo, že je mezi námi konec.“

„Tak to možná neřekla, už si to přesně nepamatuju.“

„Ale měla pravdu. Vídám se teď s jednou slečnou,“ pokračuje Janne. „Pracuje v nemocnici, jako sestra na rentgenu. Bude se ti líbit.“

„Takže mě s ní chceš seznámit?“

„Pokud budeš chtít. Ale nejspíš tě to nemine, protože ji mám moc rád.“

„Myslíš, že se mi bude líbit?“

„Určitě.“

V televizi zatím zarostlý muž utahuje v úzké zapadlé uličce mladé ženě kolem krku provaz. Janne počká, až scéna skončí, a pak se zeptá:

„Vadí ti, že někoho mám?“

„Ne. Myslím, že je to dobře. Aspoň vím, že nebudeš sám.“

Janne jí položí ruku kolem ramen a přitiskne ji k sobě.

„Čím jsem si zasloužil, že mám tak úžasnou dceru?“

„Myslela jsem, že budu žárlit, až jeden z vás někoho potká, ale vlastně jsem nakonec ráda. Přeju ti to. Jen doufám, že máma si brzo taky někoho najde.“

„Víš, že u mě budeš vždycky na prvním místě ty.“

Tove nakrčí čelo a zasměje se:

„To ti tak věřím, tati,“ ušklíbne se Tove a Janne ví, že na ten komentář neexistuje odpověď.

Nikdy pro ně nebyla na prvním místě. A ona to ví. Už se s tím dávno vyrovnala, což je špatně, strašně špatně.

„Kolik jí je?“ zeptá se Tove po chvíli.

„Čtyřiadvacet.“

„Tati! Vždyť by mohla být moje sestra.“

Janne chvíli mlčí, ale cítí na sobě Tovin pohled.

„Už jsi dost stará, abys věděla, že lásce se nedá poroučet.“

Žena na obrazovce bezvládně klesne v temné uličce na mokrý asfalt a její vrah se rozběhne ke vchodu do metra.

„Co se ti na ní tak líbí?“

„Prosím tě, Tove, koukám se na film. Jsem dospělý a dospělí prostě chtějí s někým žít, s někým být.“

„To je mi jasné, ale proč zrovna s ní?“

Janneho slova přijdou nečekaně rychle.

Zasáhnou její dokořán otevřenou, napůl ještě dětskou duši jako vichřice.

„Protože je přesný opak tvé matky.“

Malin.

Dokážeš mi někdy odpustit?

Åke Fors nemůže spát. Ložnice v bytě na ulici Barnhemsgatan mu náhle připadá stísněná, postel tvrdá a osamělá, a navíc je mu horko. V duchu si říká, že si odpuštění nezaslouží, a už po sté se mu vrátí tatáž myšlenka:

Mám za toho chlapce zodpovědnost? Měl jsem ji už od začátku?

Ne.

Ne, ne. Nebyl můj a nechtěl jsem s ním mít nic společného. Ale Malin měla právo o něm vědět. A Margaretha se přece mohla rozhodnout sama, ne?

Byt na Tenerife.

Možná by se tam měl vrátit a začít znovu. Na světě je určitě spousta vdov, které by mu ochotně otevřely svou náruč.

Ale jeho život je teď tady.

Tady a teď, s Malin a Tove. Tenhle boj musí dotáhnout až do konce.

Ale něco je špatně, říká si.

Vím to.

A přece ubíhá rok za rokem, aniž bych sebral sílu něco změnit.

Co to vypovídá o nás lidech?

Nakonec jsem začal mít sám ze sebe strach. Z toho, čím jsem se stal, z vlastní zbabělosti. Taky se jí bojíš, Malin? Spojí nás ten strach někdy?

Byl jsem tu pro tebe, když ses jako malá pokoušela pochopit tenhle svět. Zbavoval jsem tě pochyb, hanby, když jsi provedla něco hloupého, utěšoval tě ve chvílích smutku.

Oprostíme se od toho strachu společně, Malin.

Jako otec s dcerou.

Co se asi v rodině Kurtzonových stalo? uvažuje Malin na sedadle spolujezdce cestou zpátky do hotelu.

Řídí Zeke, jako ostatně skoro vždycky, přestože by teď, když už Malin nepije, klidně mohla sednout za volant i ona.

„Takže je vydědil,“ přeruší Zeke mlčení. „A řekl jim to. A nejspíš jim taky pověděl, že správu fondu svěří Josefině.“

Malin už to ze samé únavy nemyslí.

„Její bratři jsou klíč k celému případu,“ řekne. „Cítím to. Proč by jinak Ottilia Stenlundová měla takový strach? Řekla bych, že se bála Josefininy rodiny, bratrů. Starý Kurtzon je teď už nejspíš neškodný. Takhle zesláblý a slepý je možná celé roky. I když kdo ví, kam až sahá jeho vliv?“

„Vždyť o těch bratrech vůbec nic nevíme,“ namítne Zeke. „Johan nám o nich nic neřekl. A už vůbec netušíme, kde je hledat.“

„Zajímalo by mě, jestli minulost holčiček Vigeröových nějak souvisí s bombou nebo vraždou Hanny Vigeröové. Zdálo se mi, že o nich Josef Kurtzon nevěděl.“

„Určitě to nějak souvisí,“ souhlasí Zeke. „Jen musíme přijít na to jak.“

Když míjejí obchodní dům NK, napadne Malin, kolik stockholmských boháčů asi vykupuje své bezohledné kapitalistické chování členstvím v Armádě spásy nebo jiné dobročinné organizaci.

Ale Kurtzon na takové věci evidentně kašle. Proto ho peníze vždycky tak milovaly.

Pak se Malin zamyslí nad fenoménem zla.

Občas, jen proto, že ho nevidíme, se necháme ošálit, že vlastně neexistuje. Jako když zima podnikne poslední výpad proti jaru, vrátí se mráz a sníh a celé tělo jako by křičelo: Jaro je pouhá iluze. Ve skutečnosti neexistuje.

Ale Malin o existenci zla nepochybuje. Bují a daří se mu všude tam, kde jsou lidé. Nejčastěji se objevuje na místech, kde bychom ho nejméně čekali, za hustými křovisky dobra v lidské duši.

„Chtěla bych si ještě jednou promluvit s Josefinou. Zeptat se jí, co ví o otcově závěti.“

„A o tom fondu,“ dodá Zeke. „Máš pravdu. Co kdyby v případě její smrti bratři znovu získali přístup k rodinnému bohatství? Myslíš, že toho dědka vůbec napadlo, že to pro Josefinu může být nebezpečné?“

„Řekla bych, že myslí na všechno,“ odvětí Malin. „Třeba se na smrtelné posteli rozhodl zinscenovat svou poslední hru.“

„A co když Josefinini bratři věděli i to, že jejich sestra má dvě dcery? A rozhodli se jich zbavit, aby si náhodou nemohly dědictví nárokovat?“

„To nedává smysl,“ řekne Malin. „Zatím toho víme moc málo.“

Vzpomene si na rodinu Stenbeckových. Když zemřel známý a úspěšný podnikatel Jan Stenbeck, znenadání se objevil jeho neznámý syn. Ostatní potomci se k němu však chovali hrozně. Vůbec ho nebrali na vědomí, přestože to byl jejich nevlastní bratr. Ale možná to byl jen nespravedlivý mediální obraz?

Malin se vybaví postava muže na kole.

Že by to byl jeden z bratrů?

„Zajeď znovu do Armády spásy,“ řekne. „Chci si s Josefinou promluvit ještě dnes. Něco mi říká, že zítra už může být pozdě.“

„Ale vždyť Madelene Adeltjärnová tvrdila, že tam nikdy nepřespává.“

„Třeba narazíme na někoho, kdo nám poví, kde ji najít. Nebo máš snad lepší nápad?“

Vzápětí dodá: „Taky brnknu Johanovi, aby zjistil něco o Kurtzonových synech.“

„Ten už určitě spí. A jeho děti taky. Nepočkalo by to do zítřka?“

„Nepočkalo,“ zavrtí hlavou Malin.

46.

Teplý jarní den vystřídala vlhká noc. Ze zábavního parku Gröna Lund už nezaznívá křik ani výskot.

Je skoro půlnoc.

Johan Jakobsson byl ještě vzhůru. Prý sedne k počítači a zkusí o bratrech Kurtzonových něco vypátrat.

Šum nočních aut se mísí s hučením klimatizace. Vedle vchodu do Armády spásy posedává hlouček špinavých bezdomovců, mezi nimiž koluje pár lahví.

Malin se Zekem dojdou až k nim.

Několik z nich je Malin povědomých. Večer čekali před vchodem, až je pustí dovnitř, ale možná byli moc opilí, zfetovaní nebo agresivní na to, aby tam mohli přespat.

Teď ale vypadají klidně.

Neškodně.

Jen prochladle a unaveně.

Malin se zeptá:

„Nevíte, kde bychom našli Josefinu?“

„Co tý kurvě chcete?“ zachroptí jeden z nich. Jeho tón nezní výhrůžně ani pohrdlivě, jen věcně.

„Jsme od…“

Jiný muž Zekeho přeruší:

„Je nám jasný, že jste fízlové.“

„Potřebujeme s ní mluvit,“ řekne Malin. „To je všechno.“

Muži je mlčky pozorují, vyčkávají.

Malin vytáhne peněženku a ukáže jim pětisetkorunovou bankovku.

„Za koho nás máte?“ ozve se třetí muž a jeho kumpáni se dají do smíchu.

Malin vytáhne další bankovku.

Jeden z mužů po nich sáhne.

„Zkuste to v metru na stanici Hornstull. Tam přespává. Hlídači vám ukážou, kudy se dostanete do tunelu.“

Hlídač z nich sice velkou radost neměl, ale nakonec se nechal přesvědčit. Prý dobře ví, kde ti feťáci přespávají, ale nechávají je s kolegy na pokoji. Všechno, co by mohlo shořet, už dávno odstranili z jejich dosahu, takže teď už by neměli způsobit žádný průšvih.

„Vždyť nemají kam jít,“ dodal. „A v zimě by venku zmrzli.“

Teď stojí na eskalátoru jedoucím dolů na nástupiště a Malin pozoruje hlídačova záda v uniformě.

Dole na nástupišti panuje podivné dusno.

Teplo a vlhko, jako v tropech nebo u Kurtzona doma.

Do stanice přijede s duněním vlak.

Proplétají se změtí nastupujících a vystupujících lidí až na konec nástupiště. Hlídač vejde do tunelu, otevře zrezivělou branku a vydá se dolů po rozviklaných schodech z pozinkované oceli. Pomalu a opatrně kráčejí ve tmě po úzké římse nad kolejemi.

„Dejte si bacha,“ varuje je hlídač. „Ať nezakopnete. V těch kolejích je tisíc voltů.“

Malin oslní světla další přijíždějící soupravy a má pocit, že jí z hluku snad prasknou bubínky.

Hlídač se zastaví.

„Nehýbejte se. Přitiskněte se ke zdi a nebojte se,“ křikne na ně. Když vlak projíždí kolem nich, oslnivé světlo zmizí a uvnitř vagónů je vidět lidi jedoucí z práce nebo z hospody.

Osamělí muži.

Skupina pubertálních dívek, asi v Tovině věku. Zamilované párečky. Důchodci.

Všichni mají jedno společné: únavu. Vypadá to, že se těší domů do postele.

Drsní kluci z periferie, kteří toho chladného večera vyrazili ven jen v tílku. Tetování. Takových jsme naštěstí v Linköpingu víceméně ušetřeni. Kriminalita je tam obecně méně násilná, i když rvačky mezi pouličními gangy mohou být někdy stejně drsné jako v hlavním městě. Ale většinu zločinů mají stejně na svědomí osamělí pomatenci.

Proud vzduchu je neuvěřitelně silný. Malin má pocit, že ji snad stáhne s sebou do kolejiště, kde ji uškvaří elektrický proud, jako trest za její hříchy, za neschopnost dbát na to, na čem v životě opravdu záleží.

Ale nespadne.

Vlak zmizí v tunelu a hlídač vykročí dál do tmy. Zastaví se před ocelovými dveřmi, které s námahou otevře. Za nimi se objeví žebřík vedoucí do další chodby. Jejich průvodce vytáhne baterku.

Slézají po žebříku a pod sebou spatří dlouhou chodbu spoře osvětlenou pár žárovkami visícími na tenkých kabelech pokrytých nánosy prachu.

„Koho že to hledáte?“

„Josefinu Marlöwovou.“

Hlídač přikývne. Jeho obličej vypadá v bledém svitu baterky jako umrlčí lebka s černými děrami namísto očí, a přece z něj vyzařuje dobro. Malin má pocit, jako by je chtěl ochránit před obyvateli podzemí.

Pokračují dál a zabočí do ještě užší chodby. Hlídač otevře dveře a zasáhne je pronikavý zápach výkalů, moči a špíny. Malin tak tak potlačí nutkání zvracet. Hlídač namíří baterku do stísněné místnosti.

Na špinavém kusu kartonu leží Josefina Marlöwová. Odporně vlhké zdi zdobí drobné, křídou nakreslené postavičky.

Spí. Zhluboka oddychuje, tak jak to umí jen narkomani v drogovém opojení. Měkce a hluboce, jako by si přála, aby se nikdy nemusela probudit.

„Zpátky už trefíte sami, ne?“ zeptá se hlídač.

Maminko.

Co tu děláš? V té hnusné díře v podzemí? Tady by neměl žít žádný živý tvor. Ale ty sis to místo sama vybrala, viď? Je to tvůj úkryt před zlem. Chtěla ses jen schovat a už jsi tu zůstala. Opustila jsi nás, protože jsi věděla, že pro tebe už není cesty zpět.

Ležíš tu na zemi.

Spíš prázdným, bezesným, ale zároveň měkkým spánkem.

Ale něco se ti přece jen zdá.

Zdá se ti, že jsi mrtvá a vznášíš se tu s námi. Společně shlížíme na jiný, mnohem lepší svět.

Jedno si pamatuj, maminko.

Odpouštíme ti.

Chceme tě tady, u sebe. Budeme žít společně, budeme láska.

Malin se Zekem čekají, až se Josefina Marlöwová probudí. Shodli se, že ji raději nebudou budit.

Jejich nosy už strašnému zápachu přivykly.

Sedí na špinavé kamenné zemi. Svítí si v té podzemní jeskyni baterkami a mobilními telefony. Prohlížejí si kresby na stěnách, zřejmě dílo Josefiny Marlöwové, mají nejspíš znázorňovat hrající si děti, ale připomínají spíše jakési neznámé písmo. Na zemi se ještě povalují křídy.

Oběma se chce spát. Vždyť už taky bude brzy půlnoc. Ale nemohou, nesmějí spát. A přece nakonec usnou, navzdory tvrdé zemi a neznámému vlhkému horku.

Zdá se jim o zamčené místnosti podobné té, ve které se právě nacházejí. Jsou tam dvě vystrašené malé děti. Volají o pomoc, jejich křik však není slyšet, jen se jim pohybují rty.

„Pojďte sem,“ křičí ty děti. „Pojďte.“ Malin jejich neslyšné hlasy slyší a cítí, jak jí někdo třese ramenem. Ten někdo se ptá:

„Co tady děláte? Jak jste mě tu našli?“

Malin otevře oči. Zeke také. Před nimi v podřepu sedí Josefina Marlöwová.

V plápolavém svitu svíčky je její pohled jasný. Zřejmě se vyspala z rauše a má teď čistou hlavu. Malin jí pohled opětuje, snaží se ospalé oči donutit, aby se soustředily na postavu před ní. Řekne:

„Snažíme se zjistit, co se stalo s vašimi holčičkami. Kdo je zabil. Jenom vy nám v tom můžete pomoct.“

Josefina Marlöwová se sesune na karton na zemi. Vedle ní se povaluje lžíce, stříkačka a pár krvavých hadrů. Předloktí má celá pokrytá modřinami od vpichů.

„Já vím,“ přikývne Josefina. „Taky je mi známo, že mě otec ve své poslední vůli pověřil správou celého rodinného jmění. Před pár měsíci si pro mě poslal pár goril, dovezly mě k němu na Strandvägen. Vím, že už mu nezbývá moc času. Možná jsem u něj byla dokonce dvakrát, ale to nevím jistě.“

Josefině se netřesou ruce.

Ani nekoktá.

Vyjadřuje se jako dívka s vybranými způsoby.

V jejím hlase ani pohledu Malin nepoznává smutek.

Snad jen úlevu. Stejnou úlevu, jakou otec cítil na matčině pohřbu, napadne Malin. A jakou jsem ostatně cítila i já.

„Oznámil mi, že Henryho s Leopoldem vydědil. Že prý mi svěří kontrolu nad nějakým fondem ve Švýcarsku, kam přesunul všechny své peníze. Když mi to říkal, ležel v posteli a vítězoslavně se usmíval. Co jsem měla dělat? Povědět mu, že je mi to jedno? To už věděl. Možná to udělal jen proto, aby naštval mé bratry. Ale ty jeho hry jsou mi ukradené.“

„Nic víc si ze setkání nepamatujete?“ zeptá se Zeke.

„Taky říkal, že kdybych náhodou zemřela dřív než on, dá všechen majetek na dobročinné účely. Anebo zajistí jiného, nezávislého správce fondu. Pro něj peníze nejsou prostředkem, ale cílem.“

„Proč myslíte, že všechno odkázal vám?“ zeptá se Malin a v břiše se jí pomalu rozlévá ledový chlad.

Dědictví. Všechno, nebo nic. Pohádkové jmění, nebo charita. Dva vydědění bratři. Že by to byl motiv vraždy obou holčiček?

Josefina Marlöwová po chvíli odpoví:

„Snaží se mi místo mého jedu vnutit ten svůj. Nedokáže se smířit s tím, že jsem se od něj odpoutala a žiju si vlastní život. Ať už je jakýkoliv. Chce, abych byla jako on. Ale zároveň mu imponuje, že jsem sama sebou, že o sobě nepochybuju. Že hraju svou životní roli naplno.“

„Proč myslíte, že vaše bratry vydědil?“

„Nesplňovali jeho představy.“

„Jaké představy?“

„Když byli malí, všelijak experimentoval s jejich výchovou. Chtěl z nich mít dokonalé, nenasytné a bezcitné podnikatele.“

„Jak toho chtěl dosáhnout?“

„Vtloukal jim do hlavy, že jsou výjimeční, vyvolení. Kupoval jim různá zvířata, o kterých mohli rozhodovat, morčata, králíky, štěně retrievera. Učil je, jak si zvířata podmanit násilím. Už jako dětem jim dával spoustu peněz, aby se cítili nadřazení nad prodavači a aby byli posedlí penězi a mocí. Doma jsme měli sluhy, kterým mohli poroučet, ale služebnictvo je zároveň smělo trestat. Nikdy Henryho a Leopolda neutěšoval. Bil je a nadával jim, a když se jim něco nepodařilo, krutě je trestal. Prostě dělal všechno pro to, aby z nich vyrostli bezcitní lidé. Měli jsme doma varana, kterého na ně občas poštval, když je chtěl zastrašit a ponížit.“

Malin si vzpomene na vycpaného ještěra v ložnici Josefa Kurtzona.

Josefina Marlöwová zmlkne a zavře oči, ale po chvíli pokračuje:

„A dovolil jim bít i mě. Doma ve sklepě. Když ho neposlechli, dával jim za trest elektrické šoky. Nakonec ho vždycky poslechli a bili mě. I šoky mi dávali. Šlo mu o to, aby pochopili následky vlastních rozhodnutí.“

Malin se zdá, jako by malá místnost náhle ztrácela kontury.

Zvedá se jí žaludek.

Pak se ale donutí přemýšlet.

Takže Josef Kurtzon chtěl ze svých synů udělat psychopaty? Jakýsi zvrhlý typ lidí, dokonalé obchodníky. Tak to přece říkal, ne? Malin má najednou sto chutí zajet zpátky na Strandvägen a zarýt Josefu Kurtzonovi slepé oči hluboko do lebky. A co jeho synové? Čeho můžou být teď v dospělosti schopni? Vraždy? Pumového útoku?

„Otec jimi vždycky pohrdal,“ pokračuje Josefina Marlöwová, když opět otevře oči.

„Ale proč?“

„Protože z nich místo tvrdých a úspěšných podnikatelů vyrostli zbabělci a slaboši. Ze začátku je ještě v obchodech podporoval, ale nakonec už asi jen proto, aby se jim mohl vysmívat za jejich neúspěchy. Prostě si s nimi hrál. Ale zároveň se mu hnusilo, jak se zhlíželi v penězích.“

„Zhlíželi?“

„Rádi dávali své bohatství na odiv. To se otci hnusí. Pro něj jsou peníze cílem. Ale kupovat si společenské postavení a chlubit se bohatstvím je mu cizí. Nad takové věci se podle něj musí pravý muž povznést.“

„Takže vaši bratři se rádi chlubí svými penězi?“

„Stejně jako máma. Ta taky vždycky světu nastavovala dokonalou, přepychovou fasádu.“

Josefina Marlöwová umlkne.

Po chvíli pokračuje:

„Matka se jim snažila vštípit, že pravá hodnota člověka spočívá jen v jeho materiálním bohatství. Že peníze se musejí stavět patřičně na odiv, jinak jsou k ničemu. Máma byla bohatstvím úplně posedlá. Dokonce jsme měli na záchodě zlaté prkénko.“

„Zdá se, že vaši rodiče byli každý jiný.“

„Ale ve spoustě věcí si byli podobní. Peníze pro ně znamenaly úplně všechno a láska vůbec nic.“

„Povězte nám více o svých bratrech,“ pobídne ji Malin.

„Co ještě chcete slyšet? Henry je o dva roky starší než já. A Leopold o rok. Přestože je mladší, je Leopold dominantní. Henry na něj ve všem dá. Nebo mi to tak alespoň vždycky připadalo. Ale matka s otcem je stejně oba považovali za slabochy.“

„Nemátlo vás, že vaši rodiče měli tak různé názory?“ zeptá se Malin. „Že se matka bohatstvím chlubila, a otec jím naopak pohrdal?“

„Ani ne. V jednom byli oba stejní. Šlo jim jen o peníze. Peníze a zase peníze. Když mým bratrům seberete jejich dědictví, je to, jako kdybyste jim vzali život.“

Malin při těch slovech pocítí rostoucí chlad v břiše.

„Kde bychom je našli?“ zeptá se Zeke.

„Otec jim oběma koupil byty na nábřeží Strandvägen. Mně taky, ale peníze za něj už dávno skončily tady.“

Josefina Marlöwová ukáže na svoje rozpíchané předloktí.

„Nejsou doma,“ řekne Malin. „A žádnou jinou adresu se nám nepodařilo zjistit. Nevíte, kde jinde bychom je mohli najít? Nemají ještě jiné nemovitosti? Třeba nějaké letní sídlo? Nebo něco v zahraničí?“

„O ničem takovém nevím,“ zavrtí hlavou Josefina Marlöwová. Oči má prázdnější než před chvílí. „Už dávno jsou mi ukradení.“

Josefina vypadá, jako by ze všeho nejvíc toužila zmizet ze zemského povrchu. Ale proč by v tom případě už dávno neskočila pod metro, z mostu nebo se jednoduše nepředávkovala heroinem?

Proč to ještě protahuje? přemítá Malin.

Pomyslí si, že lidi jako Josefina Marlöwová zřejmě nikdy nepochopí. Nerozumí tomu, co je žene vpřed, proč se ocitli v takové situaci ani čeho se bojí.

„Ale jednu věc jsem zařídila,“ řekne Josefina Marlöwová. „Pokud po otci opravdu všechno zdědím, tak až umřu, což už asi nebude dlouho trvat, všechno dostanou moje holčičky. Já sice peníze nenávidím, ale jim třeba můžou být k užitku. Všechno už je vyřízené, mluvila jsem o tom s advokátem.“

Josefina umlkne, jako by si něco uvědomila.

„Dostaly by všecko,“ zašeptá. „Ale vím, že by jim ty peníze mohly dost ublížit. Ať člověk dělá co chce, nikdy to není správně, viďte?“

„Nemohli to nějak zjistit vaši bratři?“ zeptá se Zeke.

„Jak by se to mohli dozvědět?“

„Třeba jim to řekl váš otec?“

Josefina Marlöwová se jim začíná ztrácet, pohledem těká ke lžíci, stříkačce a sáčku s bílým práškem v rohu.

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Otec o ničem nevěděl. Jsem si jistá, že se o mých dětech nikdy nedozvěděl.“

To si jen myslíte, říká si v duchu Malin.

„Takže vylučujete, že by bombu v Linköpingu nastražili vaši bratři, aby ochránili své dědictví?“

„Člověk zahnaný do kouta je schopný čehokoliv,“ zašeptá Josefina Marlöwová. „Kdo ví, co vymysleli? Nebo co naplánoval otec? Ty řeči o charitě mohly být klidně jen kecy.“

Malin se Zekem si beze slova vymění pohled, který jim pomáhá držet si to neznámé a děsivé dál od těla.

„Jak se jmenuje ten advokát?“ zeptá se Malin.

„Jörgen. Jörgen Stålsten. Je to… spolužák… ze školy.“

„Kde bychom ho…“

Josefina Marlöwová už je ale nevnímá, horečně se natahuje po sáčku s bílým práškem.

Má vyzáblé prsty. Vydá kvílivý zvuk, jako by se jí před očima vynořili hladoví varani a zuby ostrými jako břitva jí cvakali před obličejem.

Malin se otočí na Zekeho.

Ten přikývne.

Vyjdou ven. Josefinu Marlöwovou nechají ležet na zemi v mihotavém světle svíčky.

Dokážu to, poroučí si v duchu Malin. Musím to dokázat.

47.

SOBOTA 12. KVĚTNA, NEDĚLE 13. KVĚTNA

Čemu je Malin na stopě?

Její telefonát naštěstí ženu ani děti nevzbudil. Johan Jakobsson ještě nespal, ale už ležel v posteli a četl si staré vydání vědeckotechnického magazínu Wired. Telefon stihl zvednout hned po druhém zazvonění. Manželka spala vyčerpaným a samozřejmým spánkem matky dvou malých dětí, které hlasitě oddychovaly ve svých pokojích.

Malin byla stručná. Chtěla, aby našel co nejvíce informací o Leopoldu a Henrym Kurtzonových.

Teprve když se Johan posadil k počítači ve své improvizované pracovně — k dubové desce připevněné ke zdi v rohu předsíně —, uvědomil si, jak strašně je unavený. Jako by samým bezútěšným hledáním souvislostí a přehrabováním se v životech a názorech cizích lidí málem přestal vnímat vlastní pocity.

Když však zapnul počítač, všechny negativní myšlenky rázem zmizely. Začal tím, že do Googlu zadal jméno Leopold Kurtzon. Dva tisíce sto padesát výsledků vyhledávání. Vesměs články o jeho otci, Josefu Kurtzonovi.

Jeden odkaz ho zavedl na webové stránky zpravodaje Wall Street Journal. Klikl na něj a objevila se výzva požadující registraci a pětatřicetidolarový poplatek za měsíční přístup.

Dvě stě korun.

To bude mít Sven radost, pomyslel si Johan, ale přece jen si přinesl z předsíně peněženku s platební kartou a zaplatil požadovanou částku.

Článek byl z nedělní přílohy novin z roku 1998 a nesl název „Nešťastné dědictví“. Pojednával o dědicích z celého světa marně bojujících o to, aby si v rodinné — obvykle otcově — firmě vydobyli důstojné postavení.

Autor zmiňoval pár příkladů z Ameriky, mimo jiné i syny Bernarda Madoffa. Ale také syny zakladatele společnosti Ikea Ingvara Kamprada. Následoval velký portrét tajuplného Leopolda Kurtzona, syna mýty opředeného finančníka Josefa Kurtzona.

Novináři se zřejmě podařilo přemluvit Leopolda Kurtzona k delšímu rozhovoru. Vedle článku byla otištěna i jeho fotografie, pořízená zřejmě na jachtě. Z textu však nebylo jasné, kde fotografie vznikla, a otevřené moře na obrázku v pozadí mohlo být kdekoliv.

Autor reportáže popisoval, jak se otec Leopolda Kurtzona snažil ze syna udělat finančního barona poté, co jemu i jeho bratrovi Henrymu platil studia na nejprestižnější švédské škole. Oba prý dokonce dostali i stipendium na Harvardu, ale škola jim dělala potíže. Většinu času trávili bujarým studentským životem. Jeden ze spolužáků se o nich vyjádřil jako o „švédských maniacích“. Po dvou letech byli oba ze školy vyhozeni. Následně se prý Leopold Kurtzon vrátil do Stockholmu a zastával „nepříliš významnou juniorskou pozici“ v jedné z mnoha firem patřících do otcova impéria.

Jeho bratr na tom byl podobně.

Podle slov Leopolda Kurtzona na ně otec dohlížel, ale postupně o ně ztratil zájem, když dospěl k názoru, že na náročnější obchody postrádají talent.

„Snažil jsem se… oba jsme se mu snažili dokázat, že za něco stojíme. Ale bylo to marné. Už nás odepsal.“

Johana při čtení článku napadlo, že jeho autor měl zjevně z Leopolda Kurtzona smíšené pocity. Dokonce si kladl otázku, proč vlastně Kurtzon na interview přistoupil. Spekuloval, že šlo možná o pokus přiblížit se otci. Reportér měl podle vlastních slov celou dobu dojem, jako by byl součástí jakéhosi Kurtzonova plánu, kostkou ve hře, jejíž smysl mu však nebyl jasný. „Proč by mi to jinak Kurtzon všechno říkal?“

Leopold Kurtzon se prý při rozhovoru pohodlně rozvaloval v křesle a přiznal, že se vždycky chtěl oženit. Měl sice stovky žen, ale k žádné se mu nepodařilo přilnout, žádná se mu nezdála dost dobrá.

„Bratr taky nemá rodinu,“ dodal. „Možná je to náš způsob, jak se otci pomstít za jeho chování. Tím, že mu nedáme pokračovatele rodu.“

Leopold Kurtzon se prý při těch slovech zasmál nejistým smíchem osamělého člověka.

Firma, kterou bratři společně založili v Lucemburku, brzy zkrachovala. Poté jim otec daroval část majetku, nějaké nemovitosti ve Švédsku a určil jim roční rentu zajišťující přepychový život, alespoň podle měřítek většiny lidí. Potom prý bratři zkoušeli podnikat se vším možným, od bonbónů až po dovoz exotických domácích zvířat.

Když se reportér Leopolda Kurtzona zeptal na dětství, poprvé a naposledy zareagoval opravdu agresivně. „Ledovým, výhružným hlasem mi řekl, že do jeho dětství mi nic není. Ať prý si nehraju na nějakého podělaného psychoterapeuta. Že ty ,hovada‘ jsou stejně k ničemu.“

Novinář popisoval, že když byl na odchodu, seděl Leopold Kurtzon sám v křesle na terase s výhledem na moře. Působil jako ztělesnění osamělosti a bezradnosti, kterou dokážou způsobit peníze. Také ho prý zaplavil velmi nepříjemný pocit, když se nálada Leopolda Kurtzona tak náhle změnila a dala tušit „zoufale propastnou tmu a ohromnou zlobu skrývající se v duši zhrzeného dědice“.

Reportér článek zakončil slovy: „Ulevilo se mi, když jsem to měl za sebou.“

Johan měl podobný pocit. Štvalo ho všechno to klikání na internetu, nejradši by měl tohle vyšetřování za sebou, už ho nebavilo pořád číst o lidech, jako jsou tihle Kurtzonovi, a o jejich očividné poruše osobnosti. Vtom za sebou zaslechl známý zvuk.

Cupitání dětských nožek ve tmě. Tenký dívčí hlásek: „Tatínku, já mám žízeň.“ Johan vstal a došel k dcerce v pyžamu rozespale si mnoucí oči. Dovedl ji do kuchyně a natočil jí sklenici studené vody. Pak ji uložil zpátky do postele a znovu se vyplížil k počítači. Ale ještě před tím ji k sobě pevně přitiskl. Chtěl cítit bezpečný a pravidelný tlukot jejího srdce.

A co Henry Kurtzon?

Druhý syn.

Na stránkách Wall Street Journal o něm nic nenašel.

Na Googlu vyhledal ani ne pět set odkazů.

Jeden z nich jej zavedl na stránku plnou fotek z večírků v Saint-Tropez. Tady našel fotografii Henryho Kurtzona z nočního klubu hotelu Byblos, jak stojí sám na baru, jakoby stranou hédonistické podívané v pozadí.

„Pan Kurtzon si užívá večírek,“ hlásal titulek.

Nevypadá, že by se kdovíjak bavil, pomyslel si Johan při pohledu na obličej s hlubokými kruhy pod vodovýma, šedýma, podnapilýma očima.

Tváře má červené a nafouklé, zřejmě přemírou požitého šampaňského. Johan si v duchu představil oba bratry, jak obrážejí večírky. Sami, nechtění, ale ne úplně odstrčení od světa, jehož by měli být součástí.

Zadal jméno Kurtzon do katastru nemovitostí. Údaje nepřístupné veřejnosti.

V obchodním rejstříku našel spoustu firem s ukončenou činností a názvy jako Král bonbónů, Exotická zvířata, L&H Financial services nebo IT-solutions. A další.

Žádná z firem ale nezkrachovala. Poslední z nich ukončila činnost před třemi lety, ale zdá se, že řízeným procesem. Tatínek vás asi tahal z průšvihů, co? pomyslí si Johan. Ale co jste dělali poslední tři roky? Že byste se nechali někde zaměstnat?

V registru finančního úřadu měli místo trvalého bydliště uveden jen P. O. Box ve stockholmské čtvrti Östermalm. Za poslední tři roky neplatili žádné daně. Žádné příjmy z kapitálu. Nic.

Že by od vás dal tatínek ruce pryč? Přestal vás zásobovat penězi?

Johan se znovu pokusil představit si v duchu oba bratry, pochopit, kdo jsou a z jakého prostředí pocházejí, jak bezútěšné asi je mít za otce člověka, který zřejmě umí zpeněžit cokoliv, když sami nikdy nic nedokážete a k tomu jste nikdy nepoznali lásku. A možná ji ani nedovedete přijímat.

Více už Johan nenašel. Teď sedí s obličejem téměř přilepeným k monitoru, suchá pleť ho svědí a pálí jej oči.

Ale ještě neskončil. Má pocit, že se přiblížil na dosah něčemu důležitému, jen ještě sám neví, co to je.

Do Googlu zadá jméno Leopoldovy a Henryho matky. Selda Kurtzonová. Objeví se starý článek z časopisu Události týdne z konce sedmdesátých let, který jakýsi bloger našel na chatě na záchodě a naskenoval, protože mu přišel „úplně šílený“.

Dívá se na fotografii ženy ve zřejmě velmi drahých šatech značky Roberto Cavalli s leopardím vzorem. Žena se prochází po zahradě s výhledem na zátoku u stockholmského ostrova Lidingö a na vodítku vede velkého žluto-černého pruhovaného varana.

„To je manželův varan. Je na ně zatížený.“

Žena má prý polský přízvuk, ale její přesnější původ zůstává opředen mlhou. Hovoří o svém kosmopolitním životním stylu a cestování kolem světa.

Na jiné fotografii sedí s dětmi na zlatem vyšívané pohovce v obřím salónu s krásnými starožitnými okny. Henry a Leopold, kterým tehdy mohlo být asi dvanáct a třináct let, jsou navlečeni do bledě modrých obleků, růžových košil a bílých motýlků. Vlasy mají pečlivě načesané a pohledy prázdné.

Po druhém boku Seldy Kurtzonové sedí mladá dívka, podle popisku Josefina Kurtzonová. Je mladší a o něco menší než bratři a při pohledu do jejích očí se Johana zmocní hrůza: čiší z nich panický strach, sice zadržovaný a kontrolovaný, ale přesto zjevný. Čirý strach, jako by si nepřála nic jiného, než z fotografie utéct.

Před čím ses chtěla ukrýt?

Ubližovali ti?

„Učím své syny milovat peníze,“ vypráví Selda Kurtzonová. „Učím je chamtivosti. Protože čím by byl člověk bez peněz? Ničím. Vůbec ničím. Člověk bez peněz nic neznamená. To už je lepší být mrtvý.“

Novinář popisuje, jak se tomu vtipu společně s paní Kurtzonovou zasmál, ale Johan se nemůže zbavit pocitu, že nešlo o vtip.

Selda Kurtzonová si fotografování zřejmě užívá. Zdá se, že je ráda středem pozornosti. Nepůsobí ani z poloviny tak rozpolceně jako její syn v rozhovoru pro Wall Street Journal.

O Josefu Kurtzonovi je v článku, který je součástí seriálu nazvaného „Švédský Dallas“, jen krátká zmínka.

Johan otevře webové stránky matričního úřadu.

Selda Kurtzonová zemřela jen pár let po uveřejnění tohoto článku.

Jejím synům mohlo být tehdy nanejvýš patnáct let a dceři ještě méně.

Varan jako domácí zvíře? Lidé jsou schopní všeho. Ale co má ta rodina společného s jejich případem? Pokud s ním tedy vůbec nějak souvisí. Čemu je asi Malin na stopě? Bohatých podivínů existuje spousta a na jejich sebestřednosti není nic trapného. Sebestřednost je považována za nepatřičnou, jen když ji provází chudoba.

Johan se prokliká zpátky ke článku ve Wall Street Journal.

Prohlíží si fotografii Leopolda Kurtzona.

Jeho oči. Jako by byly obrácené dovnitř, neviděly nic jiného než vlastní já. Člověk neschopný ničeho a zároveň všeho.

Kdo jsi? ptá se v duchu Johan, vstane a jde do ložnice. Ztroskotanec a zoufalec? Podle tvého otce zřejmě ano.

Johan se zastaví u dveří do pokoje své dcery. Nahlédne dovnitř na její spící tělíčko.

Slyší její dech.

Jestli tě mám něco naučit, říká si, pak hlavně to, že peníze nejsou nejdůležitější. Ani v nejmenším.

Lehne si pod peřinu ke své ženě. Její teplo a dobře známá vůně ho uklidní.

Malin zavolám zítra ráno, rozhodne se Johan. Musím jí říct, co jsem se dozvěděl o synech Josefa Kurtzona.

48.

Malin má pocit, jako by se jí poté, co zavítala na návštěvu ke smrti, v žilách opět rozproudila okysličená krev.

Zhluboka vdechuje noční vzduch a i přes hustý automobilový provoz v Hornstullu jí připadá, jako by kyslík hladil její dýchací cesty a plíce.

Celou stěnu domu před nimi pokrývá reklamní plakát.

Modelka v bikinách na pláži s palmami.

Jdou zpátky k autu, které zaparkovali o blok dál před čínskou restaurací.

Ulice jsou téměř liduprázdné a restaurace už mají zavřeno. Svítí se jen v pár oknech. Malin má pocit, jako by se asfalt pod nohama nakláněl, vítězí únava a zmatek.

Zeke kráčí mlčky vedle ní a Malin vidí, jak usilovně přemýšlí, vší silou se snaží dobrat jádra případu, jeho nejniternější pravdy.

Skládáme ji kousek po kousku, jako dětskou skládačku, napadne Malin.

Zastaví se u auta. Je teplo a nad nimi září hvězdná obloha. Malin napadne, že pro muže před Armádou spásy a všechny ostatní, kteří nemají vlastní postel, je tahle noc možná celkem přívětivá.

Zeke usedne za volant a za chvíli už projíždějí ulicí Hornsgatan. V Zinkensdammu zastaví na červenou. Před diskotékou na rohu se tvoří fronta a Malin se zdá, že na druhé straně ulice zahlédne zpěváka Ulfa Lundella.

Už brzy přistanou andělé.

Zamlada, když byla Tove ještě dítě, na tu písničku tančili s Jannem. To bylo ještě před tím, než se všechno tak zkomplikovalo. Doufejme, že máš pravdu, říká Malin v duchu zpěvákovi.

„Sakra. Nedává mi to smysl,“ rozčiluje se Zeke a prsty bubnuje do volantu, aby neusnul. „Tobě snad jo?“

Malin se snaží přimět mozek ke spolupráci, v hlavě si skládá tu mozaiku.

„Kdyby s tím její bratři měli něco společného, tak by snad nejdřív zavraždili Josefinu, ne?“ pokračuje Zeke. „To ona jim stála v cestě k dědictví.“

„Jsi si tím tak jistý?“ namítne Malin. „Josef Kurtzon přece Josefině oznámil, že kdyby zemřela dříve než on, dá peníze na dobročinné účely.“

„Ale proč by v tom případě zabíjeli Hannu Vigeröovou a její děti? Co by tím získali?“

„Třeba uvažovali nějak takhle: jestli po Josefu Kurtzonovi všechno zdědí Josefina, která brzy zemře, a oni odstraní z cesty její dcery a jejich adoptivní matku, pak by jim jako jediným žijícím příbuzným mohlo všechno připadnout.“

„Ale starý Kurtzon je snad vydědil, ne?“

„To nevíme jistě. Kdo ví, co by se s dědictvím stalo, kdyby Josefina Marlöwová zemřela? Třeba by jej pak přece jen získali její bratři. Ale každopádně si myslím, že starý Kurtzon o svých vnučkách nevěděl.“

„Takže myslíš, že Josefině hrozí nebezpečí?“ zeptá se Zeke.

„Ne. Pokud opravdu jde jejím bratrům o ty peníze, potřebují ji živou, alespoň dokud nezemře jejich otec. Vždyť jim přece vyhrožoval, že jestli Josefina zemře, dá všechno na charitu.“

Zeke vypadá zamyšleně a snaží se vstřebat Malininy myšlenkové pochody.

„A co ten advokát, o kterém nám říkala Josefina? Měli bychom si s ním promluvit,“ navrhne po chvíli.

Malin přikývne.

„Jo. Třeba nám do celého případu vnese trochu světla. Pokud Josefinini bratři skutečně o dětech věděli a zjistili si i znění její závěti, pak by to dávalo smysl. V tom případě se jich stoprocentně chtěli zbavit, aby se stali jedinými dědici.“

„Ale vždyť je Josefina Marlöwová mohla jednoduše vyšachovat ze hry, kdyby většinu peněz odkázala někomu jinému.“

„Viděl jsi, jak vypadá, ne?“ namítne Malin. „Řekla bych, že na tak složité intriky její mozek nestačí. Ať už s advokátem Stålstenem sepsala cokoliv, jsem si jistá, že nad možností smrti svých dětí vůbec neuvažovala. Přišlo mi, že si ji ještě stále odmítá připustit.“

Chvíli jedou mlčky, do ticha zaznívá jen monotónní vrčení motoru.

Ve tmě jejich auta jsou přítomni bratři Kurtzonové i myšlenky na jejich možný hrůzný čin: vyvraždění celé jedné rodiny pro peníze.

„A co Johan Jakobsson? Třeba o nich něco zjistil,“ řekne Malin. „Zavolám mu.“

„To počká do zítra,“ zarazí ji Zeke. „Nech ho spát. Všichni nejsou takoví blázni jako ty.“

„Jak to myslíš? Chceš říct, že jsem šílená, nebo co?“

Zeke se ušklíbne a ve tmě auta se jeho ústa podobají ústům klauna: jsou přátelská, a přesto poněkud děsivá.

Pokračují dál ulicí Hornsgatan. U rychlého občerstvení Folkeho kebab si Malin vzpomene, jak byla schopná jet s Tove přes celé město právě sem na pořádný a levný dlabanec. Kdo by byl řekl, že to tu ještě pořád existuje?

„Myslíš, že ten chlap na videu před bankou mohl být jeden z bratrů Kurtzonových?“ zeptá se Zeke.

„Je to možné,“ odvětí Malin. „Anebo si mohli někoho najmout. O peníze rozhodně nouzi nemají, i když by určitě chtěli mnohem víc.“

„Ale že by byli schopni zabít dvě děti? A jejich rodiče? Jen pro peníze? A kdo by na objednávku zabíjel děti? Ukaž mi nějakého nájemného vraha, který by na to přistoupil.“

„Peníze,“ potřese hlavou Malin. „Víš dobře, že někteří lidé jsou pro ně schopni čehokoliv. A nezapomeň, že otec je strašil varanem, když byli malí. Kdo ví, co všechno jim ještě dělal, jen aby z nich vychoval dokonalé obchodníky? Kdo ví, jaké to na nich zanechalo stopy?“

„Ale že by zabíjeli děti? To se mi fakt nezdá, Malin.“

Zekeho pohled se změní.

Náhle je chladný a tvrdý.

Přidá plyn.

Že by opravdu zabili vlastní neteře? přemítá v duchu Malin. Je to vůbec možné? Nechce se jí tomu věřit, i když ví, že možné je všechno. Vyšetřování je vede dál a dál do tmy netušených hloubek.

„Už chápu, proč Josefina Marlöwová dala dcery k adopci,“ slyší Zekeho slova.

Malin přikývne.

„Taky bych nechtěla, aby moje děti vyrůstaly v atmosféře, jaká byla cítit v Kurtzonově bytě.“

„Máš pravdu. Ale opravdu myslíš, že o vnučkách nevěděl? S ohledem na jeho moc a vliv?“

„Řekla bych, že ne.“

Zaparkují před hotelem. Než Malin vystoupí, ještě poznamená:

„Zítra si musíme promluvit s advokátem Josefiny Marlöwové. Jakže se jmenuje? Stålsten? Teď už je pozdě. Ale jestli se ukáže, že bratři o dvojčatech opravdu věděli, a pokud jim Josefina Marlöwová skutečně všechno odkázala, jsme zřejmě na správné stopě. Stoprocentně.“

Zeke přikývne.

„Peníze jsou vždycky na prvním místě.“

Je půl druhé, když se Malin svalí na postel v hotelovém pokoji.

Svlékla se donaha a oblečení nechala ležet na hromadě na zemi. Sundala si i kalhotky, aby je ještě více neušpinila. Zítra si je bude muset otočit naruby, jiné s sebou nemá.

Zabít vlastní neteře.

Malin se roztřesou ruce. Jaké zrůdy jsou něčeho takového schopné?

Kurtzonovi. Kde jste?

A co ty, bratříčku? Kdo jsi?

Malin zavře oči a za okamžik přijde sen — jako černé, oranžově žhnoucí jádro jí podsouvá tváře, nositele jednoho a téhož příběhu.

Jako první přichází Tove.

Zašeptá:

„Odcházím, mami, ale neopouštím tě.“

Za ní Malinin otec.

S úsměvem.

Malin mu však úsměv nedokáže opětovat.

Následuje Peter Hamse v bílém lékařském plášti. Malin cítí, jak se jí stáhne podbřišek, ale postava lékaře vzápětí zmizí a s ní i veškeré pocity.

Daniel Högfeldt.

Janne.

Přicházejí společně. Mávají jí na rozloučenou. Malin by se za nimi nejraději rozběhla, ale nemůže, nechce, cítí, že je na čase nechat je jít, že její boj za uchování té lásky a touhy už skončil.

Matka.

Její tvář jako němá maska. Proč necítím smutek? ptá se Malin v duchu.

Karim Akbar, Sven Sjöman, Johan Jakobsson, Waldemar Ekenberg, Zeke, Börje Svärd, Karin Johannisonová. Procházejí kolem Malin, tu a tam ji některý z nich pohladí po tváři. Myslí to s ní dobře a ona by si ten pocit chtěla uchovat navždy.

Karim šťastný s tou svou hroznou novou ženskou.

Karinina touha po dětech, která z ní přímo čiší. Karin o ní dlouho nevěděla, ačkoli ji v sobě vždycky měla.

Dobro skrývající se v té touze.

Pak se vynoří tvář Marie Murvallové.

Její oči jsou plné touhy. Malin za nimi vidí člověka, který sám sebe zamkl v nejvzdálenější místnosti, úplně bílé, prosté zloby a strachu, zároveň však i vzpomínek a citů.

Vydám se do té místnosti, slibuje jí v duchu Malin. Vezmu tě za ruku a vyvedu tě ven, Marie.

Pak uvidí holčičky.

Jejich usměvavé tváře z fotografií v ekholmenském bytě. Po chvíli se však smích změní v pláč a ve stínech jejich křiku se objeví Hanna Vigeröová a Josefina Marlöwová. Volají na Malin jakási nesrozumitelná slova.

Zdá se mi to? Snad.

Následují další dvě tváře.

Mužské tváře se špičatými bradami a téměř stejnými rovnými nosy, vlasy pečlivě učesané a ulízané na patku. Jeden z obličejů je poněkud kulatější. Modré oči působí vystrašeně, ale jsou zároveň tvrdé, plné touhy a chamtivosti. Malin v nich marně hledá sebemenší náznak lásky.

Vy jste bratři Kurtzonovi, že?

Nedočká se však odpovědi. Muži mlčky zmizí do tmy. Za nimi následuje ještě jeden mužský obličej, tentokrát zkroucený zoufalstvím.

„Dělám jen to, co jsi ty udělala pro Tove,“ řekne.

„Myslíte rodičovskou lásku?“ zeptá se Malin.

„Zachránila jsi svoji dceru,“ odpoví ten muž. „Před smrtelným nebezpečím. A já teď musím zachránit svoje děti.“

Pak tvář zmizí.

Jsem tu sama?

Ne.

Ale spím. Viďte, že spím, že je to jen sen?

Ocitla jsem se v jiném pokoji. Je tu cítit smrt, ale zároveň i vzdorující život.

Nejsem tu sama.

Vidím dvě malé děti.

Vidím je, ale nevím, kde to jsou. Volají mě. Chtějí, abych jim pomohla.

Musím je zachránit.

Křičí. Mají strašný strach. Chci k nim, ale kde vlastně jsou?

Kde jste, děti?

Černá voda šplouchající ve tmě a polámané rákosí.

Malin se propadne hlouběji do snu a vezme ty dvě opuštěné děti s sebou. Snaží se je utěšit, šeptá jim, že všechno bude zase v pořádku, všechno bude dobré. Děti se náhle změní v jejího vlastního bratra a v sen o tom, že všichni lidé nakonec spočinou v třpytivé všeobjímající bělostné záři.

Kdo má na svědomí naši smrt?

Kde je ta ztělesněná touha po penězích, která nás zabila? Touha podobat se otci, stoupnout v jeho očích nebo jen touha po moci spjaté s penězi, po moci umožňující vlastnit kohokoliv a dělat cokoliv?

Nebo to snad bylo přání rozhodovat o lidských životech? O životech dětí? O obrazu sebe sama, o vlastním životě?

Nebo se mýlíš, Malin, a řešení hádanky se skrývá úplně jinde?

Spíš.

Ale nespi moc dlouho.

Tamty děti, ty, které ještě nejsou mrtvé, čekají, až je zachráníš. Kvůli nim jsme musely umřít? V tom případě je musíš zachránit, Malin.

Tikot hodin jim odměřuje čas, ale ty o tom ještě nevíš, Malin.

49.

Je devět hodin a pár minut a v advokátní kanceláři za mahagonovým stolem stojí zády k Malin a Zekemu Jörgen Stålsten. Bledě růžovou kravatu má povolenou a vyhlíží ven na náměstí Odenplan, na modré autobusy stojící u vchodu do metra, na lidi vcházející do obchodů, které byste našli v každém maloměstě, otevřené i o víkendu na počest konzumu.

Brzy ráno volal Johan Jakobsson. Vylíčil jim všechno, co zjistil o bratrech Kurtzonových a jejich matce. Malin při tom vyprávění o osamělosti, o nejasných, a přece svým způsobem vyhraněných osobnostech Leopolda a Henryho Kurtzona naskočila husí kůže. Jejich rodiče zřejmě od samého začátku dělali všechno pro to, aby z nich vychovali chamtivé stroje, které neznají upřímný cit ani lásku.

Malin se Zekem čekají, až se Jörgen Stålsten ujme slova.

Zastihli ho u něj doma na Östermalmu. Přestože je neděle, souhlasil se schůzkou.

Nezeptal se sice, co chtějí, ale Malin v jeho hlase zaslechla strach.

Nabídl jim, aby se posadili, oni však odmítli. Zřejmě jim připadalo, že když zůstanou stát, podtrhnou naléhavost situace.

Jörgen Stålsten je asi stejně starý jako Malin.

Hezký, ostře řezaný obličej rámují trochu moc dlouhé kudrnaté blond vlasy, které se příliš nehodí k jeho povolání. Možná právě kvůli těm vlasům ještě nepracuje v nějaké nabubřelé kanceláři na Stureplanu, pomyslí si Malin. V konzervativním světě stockholmských obchodních právníků není pro takový účes místo.

Malin mu vysvětlila, proč přišli, a teď čekají, co jim řekne.

Jörgen Stålsten stále stojí čelem k oknu. Malin si před chvílí všimla, že jeho modré oči jsou pronikavé a působí neohroženě. Takový pohled má člověk, který se chystá přiznat ke zločinu, jejž sice spáchal, ale nestydí se za něj. Člověk, který si je vědom toho, že nastal čas pravdy.

„Chodil jsem s Josefinou do školy,“ promluví konečně Jörgen Stålsten. „Na Lundsberg. Doma měla hotové peklo. To už byla lepší ta šikana ve škole.“

Lundsberg.

Šikana.

Ta dvě slova zasáhnou Malin jako blesk. Hlavou jí prolétne, že nesmí dopustit, aby Tove nastoupila na tu zatracenou nóbl školu plnou sadistických zbohatlických fracků. Na tyhle starosti teď ale není čas. Silou vůle je zaplaší a snaží se soustředit na vyprávění Jörgena Stålstena.

„Začala fetovat už v deváté třídě. Kouřila hašiš. Ve škole byla hračka ho sehnat. A kdoví, možná že už tehdy začala s něčím tvrdším.“

„Jak to vypadalo u nich doma?“ přeruší ho Zeke.

„Párkrát mi vyprávěla o matce. Že je šílená a jak je buzeruje, nutí pochodovat kolem jídelního stolu, nosit zvláštní oblečení. Že smějí jíst jen to, co jim dovolí, a že když není po jejím, mlátí je a zamyká do šatny.“

„Byli jste s Josefinou dobří kamarádi?“ zeptá se Malin a v duchu se rozhodne, že bude nejlepší, když nebudou Jörgena Stålstena tlačit do slepé uličky přesně mířenými otázkami a nechají ho najít si k vyprávění vlastní cestu.

„Kamarádi? Řekl bych, že jo. I když vlastně asi ne. Josefina si nikoho nepustila k tělu. Ale občas mi vyprávěla o své rodině a matka za ní někdy jezdila do školy na návštěvu. Limuzínou s řidičem. Promenádovala se tam ve svých vulgárních modelech, aby si jí všichni všimli. Byla trapná, ale zřejmě si připadala jako královna.“

„A co bylo s Josefinou, když skončila devátou třídu?“

„Většina z nás zůstala na lundsbergském gymnáziu. Ale Josefina se po prázdninách nevrátila. Myslel jsem, že si podala přihlášku jinam. Až později jsem pochopil, že už tehdy propadla drogám.“

„Proč myslíte, že začala fetovat?“

„Někteří lidé k tomu asi mají sklon. A její rodinka jí taky moc nepřidala. Starému Kurtzonovi na dětech ani v nejmenším nezáleželo, pro něj byly jen objektem sociálního experimentu. A pro matku zase módními doplňky, které jí pomáhaly dotvářet image. Josefinini bratři chodili o pár tříd výš. Myslím, že na ně rodiče šíleně tlačili. Ve škole, kde byli předtím, prý měli velké problémy. Vyžívali se v šikaně a v těch nejméně očekávaných situacích byli schopni neuvěřitelných projevů zloby. Až později mi došlo, že nejspíš jen napodobovali to, co na nich páchali rodiče. Byli posedlí mocí a postavením spojenými s penězi. Bohatství pro ně znamenalo všechno. Zato ale pohrdali vznešenými rodokmeny. Nikdy by se nebavili s člověkem, který nebyl zámožný. Zároveň mi ale přišlo, jako by se za své lpění na penězích styděli. Jako by v sobě měli obrovský vnitřní konflikt. V jednu chvíli dokázali být naprosto neškodní a hned zase pěkně nebezpeční. Pamatuju si, jak jednou zřídili nějakého stipendistu za to, že při tělocviku udělal víc shybů než oni. Přivázali ho v tělocvičně ke koze a surově ho zkopali. Nakonec se to ututlalo, protože se je ten chudák bál prásknout. Ale všichni dobře věděli, kdo v tom měl prsty.“

„Myslíte, že je otec fyzicky týral?“ zeptá se Zeke.

Jörgen Stålsten se otočí čelem k nim.

„To ne. Ale myslím, že je od samého začátku vedl k tomu, aby je nezajímalo nic jiného než peníze, vštěpoval jim, že bohatství je nejdůležitější, že musejí hromadit pořád víc a víc, že peněz není nikdy dost.

Josefa Kurtzona zajímal čistě jenom majetek. Ale matka jim ještě navíc vštípila závislost na luxusním životním stylu, na všech atributech bohatství a moci, které je vyvyšovaly nad ostatní. A když se jim pak hroutil jeden podnikatelský pokus za druhým, otec se jim za jejich neschopnost vysmíval. Dokonce jsem slyšel, že jim později vyhrožoval vyděděním.“

„To zní sadisticky,“ poznamená Zeke.

„Taky si myslím. Ale nedokázali si sami vydělat peníze, takže pro něj byli budižkničemové. A pro matku taky. Ta z nich zase chtěla mít módní ozdoby na ukazování. Nic z toho se jim ale nepovedlo.“

„Jak to všechno víte?“ zeptá se Malin a v duchu potlačuje lítost, kterou k bratrům Kurtzonovým cítí. Vždyť jsou to zřejmě vrazi. A navíc vrazi dětí.

„Znal jsem je ze školy. A později jsem slýchal různé zkazky od bývalých spolužáků. Pak jsme na začátku devadesátých let měli v Grand hotelu třídní sraz. Vzpomínám si, že to bylo v zimě a oba Kurtzonové přišli opálení, prý se zrovna vrátili odněkud z Asie. Připadalo mi, že Henry je tak trochu pod Leopoldovým vlivem. Vůbec se nezměnili, jako by ustrnuli v čase. Všichni jsme věděli, že v otcově firmě nic neznamenají, že je odepsal podobně, jako své syny zavrhl i Kamprad. Ale celý večer se vytahovali, bůhví jak nejsou úspěšní. Když na ně ale člověk trochu přitlačil, ukázalo se, že to jsou jen kecy.“

„To by odpovídalo tomu, co říkal Johan,“ prohodí Zeke.

„Prosím?“

„Nic. Toho si nevšímejte,“ řekne Malin.

„Všichni jsme jich měli plné zuby a někdo už to pak nevydržel a řekl jim, že plácají blbosti. Leopolda to strašně vytočilo. Kdyby ho tehdy Henry neodtáhl pryč, mohlo to skončit pěknou rvačkou. Pamatuju si, že Leopold ještě řval něco jako: Jen počkejte, až všechno zdědíme. Pak si koupím ty vaše prdele, narvu vám do nich dynamit a roztrhám vás na kusy. Co z vás zůstane, pak sežerou varani.“

Takže počítali s dědictvím, přemýšlí v duchu Malin.

Zoufalost. Osamělost. Opovržení.

„Kdy jste se naposledy viděl s Josefinou?“

„Asi tak před dvěma měsíci. Byl jsem úplně paf z toho, jak vypadá. Sice jsem o ní ledasco slyšel, ale nikdy bych si nemyslel, že taková chodící troska může být ještě naživu.“

„Pomáhal jste jí sepsat závěť?“ zeptá se Malin.

„Ano. Všechno odkázala svým dcerám.“

Jörgen Stålsten se k nim opět otočí zády a vyhlédne ven na špičatou věž kostela Gustava Vasy.

„Bylo v závěti i něco o jejích bratrech?“

„Ne.“

„Nebo o tom, co by se stalo s penězi, kdyby dvojčata umřela dříve než ona?“

„Ne.“

„A nezbavila své bratry dědického práva?“

„Ne.“

„Byli za vámi, viďte?“ zeptá se Malin. „Ti šílenci, které jste od třídního srazu neviděl a určitě jste je už ani vidět nechtěl. Snažili se z vás dostat, co je v závěti? Vyhrožovali vám?“

Jörgen Stålsten odtrhne pohled od kostelní věže a pohlédne Malin do očí.

Sebejistotu v jeho modrých očích vystřídal strach. Stejný jako v očích Ottilie Stenlundové. Jako by tu bratři Kurtzonovi byli fyzicky přítomni.

„To je hloupost. Mám povinnost mlčenlivosti a nikdy bych…“

„Ale no tak,“ napomene ho Malin hlasem, do kterého se snaží vložit ledový chlad a zároveň empatii.

„Chápu, že jste se bál,“ pokračuje Malin. „Musel jste tušit, čeho jsou schopní.“

„Mám ženu a dvě malé děti,“ zašeptá Jörgen Stålsten. „Co jsem měl dělat? Přišli sem v těch svých na míru šitých oblecích, s hadíma očima a ukázali mi fotky mých dětí. To stačilo. Pochopil jsem, o co jim jde. A dal jim tu závěť. Teprve tehdy se dozvěděli, že Josefina má dvě dcery, dvojčata. Že jim odkázala všechno, co by zdědila po otci, a že o bratrech nebylo v její poslední vůli ani slovo.“

„Chápu,“ přikývne Malin.

„Ale proč to vlastně potřebujete vědět? Myslíte, že bombu v Linköpingu a vraždu jejich adoptivní matky mají na svědomí oni? Že by Leopold s Henrym byli něčeho takového schopni?“

Malin se Zekem si mlčky vymění pohled. Pak Malin odpoví:

„Je to jedna z našich teorií.“

„A co si myslíte vy?“ zeptá se Zeke.

„Řeknu vám to takhle,“ odvětí Leopold Kurtzon. „Když jsem je viděl, přišlo mi, že se nezastaví před ničím. Že už překročili jakousi pomyslnou hranici. Že když jde o to, dostat se k penězům, k rodinnému jmění, neštítili by se vůbec ničeho. Bez peněz jako by neexistovali. Jak to napsal Kal Vennberg? V hlubinách tmy…“

„…musíš bojovat o život,“ doplní verš Malin.

„Pro ně tma znamenala ztrátu všech těch miliard, na které si celý život brousili zuby,“ pokračuje Jörgen Stålsten. „Hodně jsem o tom přemýšlel. Pamatujete si na případ Juhy Valjakkaly, co zavraždil tu rodinu v Åmselu? Matka a manželka těch dvou zavražděných před ním utekla do lesa, ale on ji nakonec našel a zastřelil. Pak k její mrtvole dotáhl svoji holku a nutil ji dívat se, jak rozřezává tělo. Tak získal zpátky sebeúctu. Kurtzonovi to mají podobně s otcovými penězi. Musejí je získat, aby neztratili sami sebe.“

„Jakou mají povahu?“ zeptá se Malin.

„Leopold je sebejistější. Henry slabší, nejistější. Nebo možná jen uzavřenější, těžko říct.“

„Takže Leopold rozhoduje?“

„To bych neřekl. Jsou jako dvě strany jedné mince. Ovlivňují se navzájem.“

Oči Jörgena Stålstena jsou plné hněvu.

A cílevědomosti. Jako by chtěl světlem zaplašit tmu.

„Pracuju hlavně pro neziskové organizace. Myslel jsem si, že jsem celkem silný, ale když za mnou přišli ti dva, nic jsem nezmohl.“

Pomalu zamrká.

„Věřte mi,“ pokračuje. „Leopold s Henrym mohli udělat cokoliv. Pokud jde o jejich vlastní prospěch, nezastaví se před ničím. Ale nesnažte se je pochopit. To už byste pak v noci nemohli klidně spát.“

Opékané párky, vlažný krevetový salát, teplá bramborová kaše, sladká hořčice a kečup lepící se na patro. Tuk jako útěcha pro duši.

Malin se Zekem stojí na slunci před pouličním stánkem s občerstvením uprostřed náměstí Odenplan a ukusují plněnou tortillu. V ceně hotelového pokoje nebyla snídaně, takže se rozhodli pro brzký oběd.

V restauraci Tranan se mezitím lidé z mediální branže a jejich rodiny ládují pozdní snídaní za čtyři sta korun.

Všude dětské kočárky. Jako by úspěšní obyvatelé téhle nóbl čtvrti neměli nic jiného na práci než plodit potomstvo. Určitě si přejí, aby jejich děti byly stejně měšťácké a tuctové jako oni sami.

„Takže Kurtzonovi věděli o Josefininých dcerách,“ řekne Zeke.

„Soudě podle toho, jak tu informaci z Jörgena Stålstena vytáhli, jim nejspíš není nic svaté. Vždyť je to zločin.“

„Jsme na správné stopě,“ přikývne Zeke. „Tím jsem si jistý. Musíme jít dál do tmy.“

„Všiml sis, jaký měl Stålsten strach? Úplně jako ta sociální pracovnice.“

„A ty bys neměla strach, Malin?“

„Možná jo,“ připustí Malin, ale v duchu si pomyslí: Ne. Já bych se nebála. Měla bych vztek a za každou cenu bych chránila to, co patří jen mně. Pak dodá:

„Musíme je najít. Johan slíbil, že bude pokračovat v hledání adresy.“

Zeke přikývne.

„Ale stejně nechápu, jak se Josefině podařilo utajit, že je těhotná. Copak na ni rodina nedosáhla svými chapadly?“

Okoralá tortilla.

Příjemný pocit střídá při tomtéž soustu hnus.

„Nejspíš si dala záležet, aby ji nenašli,“ odpoví Malin. „Schovávala se. Co my víme, třeba se i uklidila do jiného města.“

„Ale jak mohla taková troska porodit dvě zdravé děti?“

„Život má někdy nečekanou sílu. To bys koukal, kolika feťačkám se už narodily zdravé děti.“

Vtom Malin pípne telefon.

Zpráva od Svena Sjömana.

Obsahuje video.

Malin stiskne tlačítko „play“ a poprvé spatří vrahův obličej.

50.

BRATŘI

Matka nás volá ke stolu.

Večeře se podává ve velkém salónu se švýcarským stolem a židlemi od Josefa Franka.

Matka nařídila kuchařce odměřit přesné porce tresky a okouna s íránským kaviárem. Navlas tolik, kolik podle nejnovějších vědeckých poznatků potřebují pro správný fyzický vývoj sedmiletí a osmiletí chlapci.

Služka nám namydlí ruce, zapne saka a přivede pětiletou Josefinu. Ta dostane ještě menší než doporučenou porci, protože podle matky není nic odpornějšího než pár kilo navíc, nic prý tak neprozrazuje zkažený charakter.

Když se u stolu hádáme, bije nás za trest vidličkou do kloubů na rukou. Oba je máme zkrvavené. A Josefina taky. Ta dostane ránu automaticky, jen co otevře pusu.

Já se jmenuju Leopold a jsem o něco vzpurnější než Henry. Přesto chci poslouchat otce, záleží mi na tom, aby mě miloval víc než bratra. Občas sám Henryho praštím, aby zmlkl, aby stejně jako já následoval otcův příklad.

Ale nejvíc nás trestá matka.

Na příkaz otce. Vidím, jak jí dělá dobře, když může Henryho bít. Nešetří ho.

Chtějí nás umlčet jídlem. A pokud to nedokáže jídlo, přijde na řadu bolest. To je vcelku rozumné vysvětlení, na které oba přistoupíme. Uvěříme matce i tomu, že trest je cestou k požadovanému chování. Uvěříme tichu. Ale občas si nedokážeme pomoct. Přece jen jsme dva malí kluci. To pak matka nakáže služce a někdy i zahradníkovi, aby nás na noc zamkli do prázdné šatny ve sklepě. Otec nám vtlouká do hlavy, že služebnictvo je méněcenné, ale pak jim dovolí nás trestat, bít a zamykat nás do sklepa.

Mluvíme.

Znovu dobýváme sami sebe. Čím větší máme strach, tím víc se kasáme. Josefinu tam často zamykají s námi. Vybavuju si ten zápach výkalů. Někdy do té prázdné chladné místnosti pošlou jen Josefinu. S ní je to jiné. Jako by ji matka od začátku považovala za podřadnou. Dráždí ji jen tím, že vůbec existuje.

Otec nám kupuje zvířata.

Šedého králíka, hnědé morče, štěně.

Navádí nás, abychom je týrali, i když nechceme. Pak ale bije on nás, takže ho stejně nakonec poslechneme.

Musíte pochopit význam moci a bezohlednosti. Vy rozhodujete.

Otec odjede do Konga.

Přiveze odtamtud obřího varana a ochočí si ho. Přiváže ho na řetěz na zahradě a občas ho na nás pustí. Schováváme se před ním do sklepa i do komory, ale otec nás tam zamkne a nechá ho škrábat na dveře. Schválně mu nedává nažrat, aby byl pořádně vyhladovělý. Objímám Henryho, snažím se z něj vymáčknout strach a nejistotu. Slibuju mu, že ho nikdy neopustím, že mu pomůžu být takový jako otec.

Občas, když je Josefina sama ve sklepě, se nenápadně vplížíme za dveře.

Slyšíme, jak brečí, stejně jako my, když nás tam otec zamkne. Mohli bychom ji vysvobodit, ale nechceme. Místo toho jí přes dveře šeptáme samé hnusné věci. Odporuje nám a to nás vytáčí. A když ji potom otec pustí, pronásledujeme ji, bijeme a kopeme.

Otec se pak tváří spokojeně. A matka se směje.

Naučíme se věřit matce. Věříme, že má pravdu, protože bolest má vždycky pravdu, stejně jako logika matčiných slov. Racionalita tomu říká a vysvětluje tak cokoliv, přestože její výkyvy nálad a materiální ješitnost veškerou logiku postrádají.

Tajeme jako kov. Snažíme se být takoví, jaké nás chce mít. Jaké nás chce mít otec. Milujeme je oba. To je všechno, co víme.

Matematika. Racionální myšlení.

Všechno, co máme, říká matka, je odvozené z matematiky, oproštěné od citů. Váš otec umí dobře počítat, zhodnotit své znalosti a dovednosti v podnikání. Právě tak si vybudoval své impérium. Byl prý nejnadanější student matematiky na univerzitě v jakési daleké zemi.

Otec bývá často mimo domov.

A když náhodou doma je, snaží se nás na zahradě — s nažraným a spokojeným varanem na vodítku — naučit statečnosti. Občas se bojíme udělat něco, k čemu nás navádí, jako třeba vylézt na zeď nad zátokou, na tu dvacet metrů vysokou, pod kterou se ve vodě tyčí skály. Otec se nám pak vysmívá, říká, že jsme zbabělci, a štve proti nám to hrozné zvíře. A nakonec nás matka zamkne za trest do komory, protože nás z okna zahlédla lézt na zeď.

To nesmíte. Co by tomu lidi řekli, kdybyste spadli a zabili se?

A když nás zahradník nebo služka odvádí do komory, do tmy, otec se nám směje.

Věříme tomu výsměchu i oprávněnosti jeho hněvu, věříme matematice a racionalitě.

Ale co to vlastně je?

Sedět spořádaně vedle matky na zlatem vyšívané pohovce, když se chlubí tím, co všechno má, co všechno získala od doby, kdy sem přišla z vesnice, kde nikdo neměl nic? Usmívat se na povel fotografa? Pošklebovat se sestře, která se nikdy nenaučila smát, ani naoko? Zmlátit ji, dát jí pocítit její vlastní slabost a naši sílu?

Nebo bít ostatní děti, které si myslí, že jsou lepší než my? Které umí něco, co my ne?

Nesmíte si nechat nic líbit.

Nikdy.

Tak nás to učí matka.

I otec.

Vštěpují nám, co znamená být člověkem.

Vštěpují to i Josefině.

Být člověkem pro ni znamená přijímat rány od svých bratrů. Vidět, jak jim otec dává elektrické šoky, když ji odmítají bít. Nechat se zavírat do temné komory a přijímat to jako zasloužený trest, protože o něm rozhodli ti, kteří vědí, co je správné. Naučit se žít se strachem, naučit se ho ovládat a milovat, toužit po něm a nevědomky čekat na příležitost, jak být nadřazený.

Jako třeba ve čtrnácti letech, když se zrovna učitelka nedívá a vy strčíte osmiletého spolužáka do díry v ledu. Bratr vám při tom pomáhá, přestože za něj zároveň prosí o milost, je to přece jen jeho kamarád.

Anebo když přivážete spolužáka z chudé rodiny v tělocvičně ke koze.

Nebo když v den, kdy se otec vysmál vašemu nejnovějšímu podnikatelskému záměru, rozbijete v Café Opera nějaké huse z předměstí o hlavu láhev od šampusu.

Anebo když ve své newyorské kanceláři do krve seřežete sekretářku, protože vám zapomněla na večer rezervovat stůl v restauraci.

Ale ve skrytu duše jste si stále vědomi svých selhání.

Nebo když vám zkrachuje obchod s bonbóny a otec za vás splatí pohledávky. Nebo se třeba na schůzi představenstva rodinné firmy vysměje vašemu vystoupení a přede všemi vás vykáže za dveře a nařídí, abyste svůj projev zopakovali, jako zahanbené dítě, které nepochopilo domácí úlohu, anebo je moc hloupé na to, aby ji dokázalo vypracovat.

Když na třídním srazu gymnázia někdo z bývalých spolužáků prohlédne vaši slabost a dá vám to najevo. Když se od vás odvrátí všechny ženy, které kdy poznáte a které by byly hodné vaší lásky, protože z vás cítí pach vadného, znehodnoceného zboží.

Když víte, že byste se nezastavili před ničím, ani před vraždou členů rodiny, jen kdyby to vyžadovala matematika, racionalita. Pokud by to bylo nutné pro vlastní záchranu.

Můžete se snažit před racionalitou utéct, tak jako Josefina.

Nebo pochybovat a snažit se být milý jako Henry. Předstírat, že existuje jiná, méně tvrdá cesta.

Ona však neexistuje.

O tom mě přesvědčily všechny rány, neúspěchy a selhání.

A k čemu nám je hledání šetrnější cesty?

Když musíme žít teď a tady, v tomhle utrpení? Kdybychom byli méně bezohlední, nic bychom neznamenali. A cokoliv je lepší než nic.

V temných jeskyních našich dávných předků byly nalezeny malby znázorňující jejich život. Jiný život.

Lidé vraždící se navzájem.

A za těmi jeskyněmi, za těmi obrazy, ještě temnější jeskyně.

Malby krví zobrazující rodiče pojídající vlastní děti.

Přežili jen nejsilnější. Z těch se postupem času stali lidé.

51.

OBRAZY

Záznam bezpečnostní kamery před linköpinským nádražím.

Sven Sjöman sedí v předklonu na své kancelářské židli. Nejraději by přitiskl nos až na monitor a pronikl dovnitř obrazu, který má před očima.

Trvalo dlouho, než se k nim ty záběry dostaly. Pevný disk, na kterém byly uložené, vypověděl poslušnost a policejní asistent, kterému dali za úkol shromáždit záznamy všech kamer ve městě, nebyl zrovna z nejrychlejších. Žádná jiná kamera nezachytila v den výbuchu nic zajímavého, takže měl nejspíš pocit, že není kam spěchat.

Ale jeden z techniků se zařekl, že disk opraví. Několik večerů trpělivě skládal jedničky a nuly.

A pak, když na něm uviděl pachatele, ihned osobně donesl záznam Svenovi. Byl celý rozjařený, že jeho usilovná práce měla smysl, a Sven ho pochválil s tím, že jsou jeho dlužníky. Teď se Sven opře o židli a dvakrát poklepe na tlačítko myši.

Muž s kolem. Stejný muž jako před bankou.

O tom není pochyb.

Poslal video Malin a zavolal si ostatní. Dveře kanceláře se otevřou a dovnitř vejde Johan Jakobsson, Börje Svärd a Waldemar Ekenberg.

„Pojďte sem,“ pokyne jim Sven. „Něco vám ukážu.“

Mlčky si mu stoupnou za záda, dokonce i Waldemar si pro tentokrát odpustí nejapné poznámky. Zřejmě zaregistrovali naléhavost ve Svenově hlase.

Sven znovu stiskne tlačítko „play“.

Muž. Ze střechy černého volva sundává kolo. Pak ze zadního sedadla vezme batoh a opatrně ho připevní na nosič. Poté i s kolem projde těsně kolem kamery. Má propadlé tváře, orlí nos a nad pravým obočím táhlou tenkou jizvu.

Sven si pomyslí, že vypadá neupraveně. I na černobílém záznamu ho však zaujmou jeho oči. Odhodlaný pohled bez náznaku strachu či vzrušení.

Vypadáš jako profík, pomyslí si Sven. Jako by to pro tebe byla rutina. Tak tohle je tvoje práce? Vyhazovat malé holčičky do povětří? Vraždit po nocích v nemocnici pacienty? Co jsi to za člověka? Anebo jsi jen neobyčejně cílevědomý?

„Profík, co?“ prohodí Waldemar.

„Určitě,“ přitaká Börje a Svenovi připadá, že jsou oba nějak unavení. Nebo je to snad kocovina?

„Nepřipadá vám povědomý?“ zeptá se Johan.

Máš pravdu, Johane, souhlasí v duchu Sven. Taky ho odněkud znám.

Zmáčkne tlačítko „stop“.

„Kdo to je?“

„To netuším,“ zavrtí hlavou Börje.

„Počkat,“ řekne Johan a usilovně přemýšlí.

„Ať se propadnu, jestli ho neznám,“ zavrčí Waldemar.

Vtom Svenovi zazvoní telefon. Mobil. To bude určitě Malin. Jak jí vlastně je? bleskne Svenovi hlavou, ale zase tu myšlenku zaplaší. Na takové úvahy teď není čas.

„Viděli jste to video?“ zeptá se Malin procházející na náměstí Odenplan podél fontánek a tržiště ve stínu rašících lip. „To mě podrž. Vědí o tom tajní?“

„Ne. Technik mi to přinesl osobně.“

„Ten chlápek je mi nějak povědomý,“ podotkne Malin. „A Zekemu taky. Jen ne a ne přijít na to odkud. Ale vypadá jako profík. Na tomhle záznamu je to vidět ještě víc než z toho před bankou, kde se asi snažil vypadat nenápadně. Ale řekla bych, že přesně ví, co dělá.“

„Jo, jasný profesionál,“ přitaká Sven. „Nájemný vrah. Soudě podle jeho pohybů a chování bývalý voják nebo možná policajt.“

Kolem Malin projde skupinka dětí. Školní třída? Ne. Vždyť je neděle. Děti hlučí, křičí.

Ne, nekřičí. Zpívají jakousi písničku, která se rozléhá po celém Odenplanu, dokud ji nepohltí hluk aut.

„Co chceš dělat dál?“ zeptá se Malin.

„Právě jsem svolal poradu. A pak video rozešleme na všechny policejní stanice ve Švédsku a vyhlásíme po něm pátrání. Až kdyby to k ničemu nebylo, dáme to do novin. I když tomu bych se samozřejmě nejradši vyhnul. Ať neví, že po něm jdeme. Taky by se mohl někde zašít nebo zdrhnout za hranice, tedy pokud to ještě neudělal.“

„Zdá se, že na to byl sám.“

„Vypadá to tak.“

„Takže to fakt musí být profesionál.“

„Asi jo.“

„Někdo si ho mohl najmout.“

„A co u vás? Něco nového?“ zeptá se Sven a Malin mu vylíčí, co ve Stockholmu zjistili, co vědí o rodině Kurtzonových, o Josefininých bratrech, o spletité historii se závětí a ztraceným přístupem ke stamiliardovému rodinnému jmění.

„To by do sebe mohlo zapadat,“ připustí Sven. „Ale taky to může být úplně jinak.“

„Budeme pátrat dál,“ řekne Malin.

„Dobře,“ souhlasí Sven. „Ostatním jsem oznámil, jak jste na tom.“

„Ještě něco?“

„Ne.“

Malin se znovu rozhlédne po Odenplanu.

Na pár krátkých vteřin tu nejsou žádná auta ani autobusy, náměstí zcela ovládli cyklisté a chodci a Malin se náhle zasteskne po životě ve Stockholmu, po prostornější, méně zatuchlé scéně, větším množství zajímavých případů, po anonymitě velkoměsta, které ale přesto skýtá pocit domova.

V Linköpingu je všechno tak malé.

Každý zná každého a lidé o sobě všechno vědí. Nebo jí to tak aspoň někdy připadá. Ale vlastně o druhých nevíme vůbec nic. I když často mívá pocit, že ji lidé na ulici poznávají, civí na ni. Podívejte, to je ona, kriminální inspektorka Malin Forsová. Ta z Correnu a z televize.

Tady mohou celebrity volně dýchat. Lidé, kteří opravdu něčeho dosáhli, tu mají klid, jejich tváře jsou pro ostatní všední skutečností.

Ale přestěhovat se sem? Šlo by to vůbec?

„Odněkud ho znám.“ Svenův hlas vytrhne Malin z myšlenek. „A Johanovi s Waldemarem je taky povědomý. Ale kdo to krucinál je?“

Malin slyší hlasy kolegů v pozadí.

„To zjistíme,“ řekne.

„Myslíš, že to může být jeden z bratrů Kurtzonových?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Malin. „Podle fotek, co našel Johan, to ani jeden z nich není. Ale klidně mohli někomu zaplatit. Anebo se pleteme. Každopádně uvidíme, co nám to video přinese.“

„Jestli je to tak, jak říkáš,“ pokračuje Sven, „nemyslíš, že je Josefina Marlöwová v ohrožení? Neměli bychom ji vytáhnout z podzemí a opatřit jí ochranku?“

„Řekla bych, že ji ještě chvíli potřebují živou,“ odvětí Malin. „Nic jí nehrozí.“

„Jseš si tím tak jistá?“

„Dokud je naživu Josef Kurtzon, je v bezpečí.“

Tak takhle tedy vypadá.

Ten pán, který nám tak ublížil.

A už taky víme, kde je naše opravdová maminka.

Ležíš v tmavé kobce hluboko pod zemí. Stěny zdobí tvé kresby.

Z dlaně ti vyklouzne injekční stříkačka.

Tvůj svět je teď bílá peřina a všechny tvé vzpomínky, všechno je dobro a teplo.

Temná kobka zbělá. Jsme u tebe, maminko, a je tu s námi i naše náhradní maminka s tatínkem, které jsi nám vybrala. Nevidíme je, ani neslyšíme, ale cítíme, že jsou tu s námi.

Tak rádi bychom je viděli. Pro tebe je místnost bílá, měkká a teplá, ale nám přesto připadá neuvěřitelně děsivá. Ze samého strachu se rozpláčeme.

Utečeme odtud.

Schováme se pod kamenným náměstím, kde na lavičce sedí Malin Forsová a prohlíží si fotografie našich strýčků. Snaží se pochopit, na co se to vlastně dívá.

Pár bezdomovců si na vedlejší lavičce dává časný tekutý oběd.

Malin se Zekem zůstali na Odenplanu. Našli si lavičku ve stínu, protože jarní slunce už začalo pálit.

Na displeji telefonu si znovu prohlížejí obrázky bratrů Kurtzonových. Jsou si podobní, a přece ne. Leopold má ostré rysy a dlouhý špičatý nos. Henryho obličej je o něco kulatější, přívětivější, modré oči však mají výraz pronásledovaného zvířete. Jsou podivně prázdné, bez touhy.

Žádný z nich se nepodobá muži, který odpálil bombu. Tihle dva vypadají více jako Švédové. Na svůj věk mají dost prořídlé vlasy, jako by byli starší než jednačtyřicet a dvaačtyřicet let.

Leopoldovy oči.

Nejisté a zároveň smutné. Chladný pohled jako by ustrnul v neustálém počítání.

„Vypadají úplně obyčejně,“ poznamená Zeke. „Ale kde by mezi smetánkou sehnali nájemného vraha?“

„Nebuď naivní, Zeke,“ namítne Malin. „Peníze dokážou všechno.“

Zeke se podrbe na nose.

„Ukaž mi toho atentátníka ještě jednou.“

Malin pustí video a natočí telefon tak, aby byl displej na slunci vidět.

Muž kráčející čelem ke kameře.

Vidí mu celý obličej

„Stop. Zastav to,“ zašeptá náhle Zeke. „Můžeš to přiblížit?“

„Jo,“ přikývne Malin a přiblíží mužův obličej. Na čele se mu táhne tenká jizva, jakoby namalovaná tužkou na obočí.

Zekeho samým soustředěním pálí oči a zrychlí se mu dech. Jen nevybuchni, modlí se v duchu Malin.

„Kurva. Už vím, kdo je ten chlap,“ vyhrkne Zeke. „Znám ho.“

52.

„To je přece Jokso Mirović,“ prohlásí Zeke.

Naproti místu, kde sedí, se otevřou dveře kostela Gustava Vasy.

Na šedé schodiště vyjde starší černoch a za ním silná žena, oba ve farářském úboru s límečkem.

Obejmou se na rozloučenou a černoch opět zmizí v kostele.

„Mirović se na konci devadesátých let živil jako nájemný vrah pracující pro jugoslávskou mafii. Pamatuju si ho z jednoho případu, na kterém jsem dělal společně s kriminálkou z Göteborgu. Ví se o něm, že je inteligentní, dokonce má prý vysokou školu. K té jizvě přišel v Sarajevu.“

Sarajevo.

Bosna.

Tam tehdy utekl Janne, když už nedokázal hrát hru na spokojenou rodinu poté, co se jim neplánovaně narodila Tove a on na takovou zodpovědnost nebyl připravený. Tehdy se mezi námi staly věci, které mě dodnes pronásledují jako noční můry. Jak jsme si jen mohli myslet, že spolu umíme žít? Vždyť jsme to nedokázali, ani když už jsme byli starší, zkušenější.

Nikdy to nedokážeme.

Troubení autobusu.

Maminka s kočárkem přecházející na červenou.

„Pamatuju si, že za války na Balkáně dostal ve Švédsku azyl. A později i občanství. Z mapy podsvětí pak zmizel někdy po roce 2000,“ pokračuje Zeke. „Ale jsem si jistý, že je to on, i když dost zestárnul. Je to pěknej drsňák. Říká se, že má prsty v té deset let staré neobjasněné vraždě podnikatele z Malmö. Toho, co měl v břiše sto bodných ran. A jednomu pedofilovi prý uřízl koule a narval mu je do krku, až se udusil.“

„Fakt sympaťák,“ poznamená Malin.

„Ale byl to pedofil. Takoví si jen těžko zaslouží soucit.“

„Máš pravdu. V takových případech není lidskost na místě,“ přitaká Malin, až ji samotnou vyděsí vlastní upřímnost.

Malin zvedne telefon a zavolá Svenu Sjömanovi, který okamžitě vyhlásí celostátní pátrání.

„Hledejte dál,“ nabádá je Sven. „Vrazi dětí nám nesmějí uniknout.“

Harry Karlsson pozoruje frontu u vchodu B na pátém terminálu stockholmského letiště Arlanda. Budova je sice pěkná a moderní, stropy nejméně dvacet metrů vysoké, ale je tady málo stanovišť bezpečnostní kontroly a ve špičkách tu vždycky bývá hrozná fronta.

Jako zrovna teď.

Je těsně po jedné hodině.

Zástup se klikatí až k přepážkám letecké společnosti SAS. Lidé jsou netrpěliví a podráždění. Z nového „duty free“ obchodu sem proniká zápach parfémů.

Harry Karlsson pracuje už třicet let u Úřadu pro letový provoz, posledních pár roků jako vedoucí bezpečnostní kontroly. Dost se nadře, aby jeho podřízení dělali, co mají.

Musejí být příjemní, ale nekompromisní. Působit přátelsky, ale zároveň vzbuzovat pocit bezpečí. Prostě žádná práce pro slabochy.

Harry Karlsson si prohlíží své podřízené. Samí mladí kluci. Spousta z nich by se ráda dostala k policii. Po očku pokukují po dvou svalnatých policistech v uniformách, kteří stojí za bezpečnostními rámy. Dnes probíhá celostátní pátrání po chlápkovi, co odpálil bombu v Linköpingu.

Takže jim sem poslali dva policajty. Pro jistotu.

Ale jaká je pravděpodobnost, že by se tu objevil?

Malá, avšak ne zanedbatelná.

Nedali jim žádnou fotku, ale sami prý vědí, jak vypadá.

Proč fotografii nezveřejní? Nebo jim aspoň neřeknou jméno? Protože nás považují za méněcenné. Proto. Ale pak nemůžou počítat s tím, že budeme makat na sto procent.

Nejspíš je to však tajná informace.

Píp píp.

Pozor, aby nějaký důchodce nepronesl na palubu střelnou zbraň. Ty nové bezpečnostní směrnice jsou občas k smíchu.

Vtom si Harry Karlsson všimne změny v pohledu jednoho z policistů. Oba dva náhle znehybní a jeden z nich mávnutím nenápadně přivolá Harryho Karlssona a pošeptá mu:

„Tamhleten by to mohl být. Ten, co si právě balí kosmetiku do pytlíčku.“

Harry Karlsson pohlédne ke stolu s průhlednými plastovými sáčky.

Asi pětačtyřicetiletý muž.

Vidí ho sice jen z profilu, přesto však nad pravým obočím tuší táhlou jizvu. Kromě toho ale nevypadá jako nějaký drsňák. Harry Karlsson cítí, jak mu tělem proudí adrenalin. Tak je to pokaždé, když se ke kontrole blíží hledaný zločinec, přestože už za ta léta zažil minimálně dvacet podobných akcí.

„Chytneme ho, jen co projde rámem,“ pošeptá policista. „Kolega už zavolal posily.“

Harry Karlsson pohlédne na druhého policistu.

Zřejmě něco neslyšně pošeptal do mikrofonu.

„Vy nic nedělejte. Jen dohlédněte, aby hlídači zachovali klid, jasný?“

Harry Karlsson přikývne. Ví, že v tuhle chvíli už policisté hlídají všechny východy a únikové cesty, a pokud by bylo potřeba, jsou připraveni i střílet.

Podezřelý právě došel až k rentgenu, svlékl si bundu a spolu s příruční taškou ji položil na pás. Pak bez zapípání projde rámem.

Hlavně klid.

Žádnou paniku.

Policisté vykročí směrem k němu.

Už už sahají po zbraních.

Harry Karlsson koutkem oka zachytí jejich pohyby, když vtom muž náhle jako by explodoval. Nohu vymrští vpřed jako při nějakém bojovém sportu a oba policisté se svalí na zem. Lidé ve frontě začnou křičet a pracovníci bezpečnostní kontroly se v panice vrhnou na zem. Ale vždyť nebyly slyšet žádné výstřely. Nebo snad ano? Harry Karlsson se vrhne k hledanému, ten se mu však mrštně vyhne téměř tanečním pohybem. Harry Karlsson dopadne bradou na kamennou podlahu, přední zuby se mu zaryjí do patra a vzápětí vylomí.

Do prdele, zakleje v duchu.

Kurva.

To bude pěkně drahý účet za zubaře.

Když Jokso Mirović uviděl blížící se policisty, instinktivně tušil, že jdou po něm. Už u odbavovací přepážky letu na Phuket cítil, že něco není v pořádku, ale říkal si, že to jsou jen nervy. Chlap jako on se přece nemusí ničeho bát. Ale když pak ve frontě uviděl ty dva policajty, nepříjemný pocit se ještě vystupňoval. Dobře věděl, že u bezpečnostní kontroly policajti obvykle nebývají.

Pořád se ale v duchu uklidňoval, že si to jen namlouvá. Člověk by měl vždycky naslouchat svým instinktům, ale on na ně tentokrát nedal. Stůj co stůj se musel dostat do letadla, nic jiného mu nezbývalo. Musel najít svoje děti a stopa začínala v Thajsku, kde je unesli. Jejich pasy zůstaly doma, takže třeba únosci nepřekročili hranice. Ale jak na něj krucinál přišli? Vždyť se nedopustil žádné chyby.

Detektor kovu.

Starší obtloustlý chlápek v civilu, zřejmě vedoucí směny, vypadal nějak nervózně. Byl celý zpocený.

Pak šlo všechno ráz na ráz. Policajti sáhli po zbraních a on jen vymrštil nohu vysoko do vzduchu a srazil je k zemi. Směšní svalnatci v bezpečnostních vestách se skáceli jako podťatí. To je všechno, co Jokso Mirović viděl.

Jejich pistole zůstaly v pouzdrech.

A dál?

Zdrhej.

Pokud už ovšem není pozdě. Každou chvíli se to tu začne hemžit policajty. Jokso Mirović běží velkou halou, srdcem pátého terminálu, míjí turisty mířící k moři a podnikatele na cestách za schůzkami, které zřejmě považují za životně důležité.

Který východ?

Rovně přes hotel Sky City, ven na parkoviště a ukrást auto.

Ohlédne se přes rameno.

Asi padesát metrů za ním tři fízlové. Zepředu se k němu řítí další dva. Kde se tu vzali? Nejspíš se vynořili z východu C. Nesmějí mě dostat, prostě nesmějí. To by pak všechno bylo úplně zbytečné.

Zatím nikdo nevytasil zbraň.

A přece se Jokso Mirović náhle ocitne zpátky v zákopech.

Pronásledovaný palbou samopalů, ručních granátů a křikem Chorvatů. Ve zlomku vteřiny jako by se všechno změnilo na jediné výbušné „teď “, v němž jde jen o jedno: o svobodu.

Pět metrů před policajty skočí na zem. Sklouzne se po hladkých bavlněných kalhotách a podrazí fízlům nohy.

Vyšlo to.

Sejmul je.

Řvou jak pominutí.

Rychle vstát. Běžet dál. Manévrem ztratil asi dvacetimetrový náskok před svými pronásledovateli. Prosklená hala Sky City. Ostré světlo a minimum lidí.

Skočí na eskalátor vedoucí k hotelu Radisson a pak hned k výtahu.

Dovnitř.

Zavřít dveře tlačítkem.

Policajti deset metrů za ním. Když se o patro níž dveře otevřou, vrhne se na eskalátor a pak na další, popadá dech, v duchu vidí svoje dvě děti, už je tu tatínek, tatínek přišel, vidí holčičky Vigeröovy, jak si hrají na hřišti, a pak zase svoje děti a chce se mu křičet, řvát, ale ví, že teď to nesmí vzdát, nesmí se poddat citům. Zastaví se.

Kurva.

Do hajzlu.

Za pohovkami v recepci hotelu se zabarikádovalo nejmíň pět fízlů.

Míří na něj.

Sám je neozbrojený, pistoli zahodil na parkovišti.

Do prdele.

„Ruce vzhůru!“

„K zemi.“

Joksu Mirovićovi prolétne hlavou několik možností.

Pokračovat dál a nechat se zastřelit, nebo se zachránit a splnit svou povinnost.

Nemám šanci.

Nemůžu přece běžet zemí nikoho přímo k nepřátelské linii.

Stříleli by, to je jasné.

Vědí, co jsem udělal.

Musím doufat, že můj úkol za mě vykoná někdo jiný.

Ale může se spolehnout na policajty?

Vzpomene si na kamarády z války. Někteří z těch, co padli, měli odvahu, jakou by do nich nikdy neřekl.

Zvedne ruce nad hlavu.

Zakřičí:

„Nestřílejte! Nestřílejte!“

53.

Podzemní místnost osvětluje chladné bílé světlo zářivky.

Řeže do očí.

Výslechová místnost se nachází v podzemí policejní budovy poblíž zelenajícího se parku Kronoberg v centru Stockholmu. Malin ta stavba vždycky připadala ohavná, už od doby, kdy sem chodila na policejní akademii. Brutální architektura sedmdesátých let — budova s malými okny pokrytá oranžovým plechem.

V bazénu ve vedlejší budově tehdy skládala zkoušky z plavání. Zápasila s těžkými cvičnými figurínami naplněnými vodou, každé tempo ji stálo maximální úsilí. Někteří spolužáci zkoušku neudělali a studium pro ně skončilo dříve, než pořádně začalo.

Tvrdé.

Ale zase ne tak tvrdé jako tahle výslechová místnost. Je až neuvěřitelně omšelá. Ze žlutých zdí se odlupuje barva, v černém linoleu zejí hluboké díry a ze stropu visí zářivky, jejichž světlo je odporně chladné, na rozdíl od svitu halogenových žárovek ve výslechových místnostech v Linköpingu. K výslechu by se přitom hodil mnohem teplejší nádech budící důvěru.

Na stěně falešné zrcadlo.

Za ním pár kolegů ze Stockholmu.

Sven Sjöman zavolal právě ve chvíli, kdy se Malin se Zekem vrátili do hotelu převléknout. V obchodním domě Åhléns si oba koupili nové spodní prádlo a každý jedno bílé tričko. Malin si ho navlékla pod čím dál špinavější šaty. Sven jim oznámil, že Joksa Miroviće právě zatkli na stockholmském letišti a vezou ho na policejní služebnu v centru.

Hned tam vyrazili. Vedoucí směny zprvu váhal, ale nakonec jim povolil, aby Joksa Miroviće vyslechli jako první.

To je snad záležitost tajné policie, ne? Nebo přinejmenším stockholmské policie, když ho chytili tady. Malin mu však vylíčila všechnu jejich dosavadní práci a zdůraznila, že jestli chtějí tenhle případ co nejrychleji vyřešit a nevystavovat veřejnost zbytečnému nebezpečí, tak bude nejlepší, když si s Joksem Mirovićem promluví co nejdříve.

Teď hned.

Kolega se nakonec nechal přemluvit, i když tomu předcházela telefonická porada s vedoucím oddělení pro vyšetřování násilné kriminality.

Jokso Mirović teď sedí před nimi. Jizva nad jeho levým okem je narůžovělá. Zdá se, že čeká, až promluví Malin nebo Zeke. V zrcadle si prohlíží svůj hubený obličej, jako by byl v místnosti sám, polapen vlastními činy.

Malin se natáhne k diktafonu na stole.

Stiskne tlačítko nahrávání a oznámí:

„Třináctého května 2010, čtyři hodiny deset minut. Výslech Joksa Miroviće ve věci pumového útoku v Linköpingu dne sedmého května a vraždy Hanny Vigeröové v linköpinské Univerzitní nemocnici v noci na desátého května.“

Pak Malin vytáhne z kapsy telefon.

Podá ho Joksu Mirovićovi a ukáže mu záznam bezpečnostní kamery před nádražím. Jokso Mirović se při pohledu na sebe usměje. Když mu ale Malin ukáže i video natočené před bankou, úsměv mu na rtech ztuhne.

„Na obou videozáznamech jste vy. O tom není pochyb,“ řekne Zeke. „Takže bude nejlepší, když se rovnou přiznáte a vysvětlíte nám, jak se to všechno seběhlo.“

Jokso Mirović vzhlédne. Nejprve si pohledem změří Zekeho a pak Malin, která se snaží zachytit, co skrývají jeho oči. Zračí se v nich čiré zoufalství. Stejné jako cítila ona, když tenkrát Tove unesla ta šílené vražedkyně a ona se jí östgötalandskými lesy řítila na pomoc.

Zoufalství, a přece klid. Jokso Mirović zřejmě ví, že panika znamená smrt.

Musí se cítit strašně, pomyslí si Malin.

Ale vzhledem k tomu, co spáchal, si nic jiného ani nezaslouží.

Pěknej drsňák. Pokud tedy opravdu má na svědomí, co se o něm proslýchá. Sto bodných ran. Pedofil udušený vlastními varlaty.

Do roku 2004 bydlel v Göteborgu. Od toho roku nemá ve Švédsku hlášený trvalý pobyt. Finančnímu úřadu oznámil, že se odstěhoval do Thajska.

„Přiznejte se,“ domlouvá mu Malin. „To je nejlepší, co můžete udělat. Uleví se vám, uvidíte.“

„Ty kecy si nechte pro někoho jinýho. Řeknu vám to tak jako tak.“

Jokso Mirović se zhluboka nadechne a nakloní se k diktafonu, jako by chtěl, aby každé jeho slovo bylo co nejzřetelněji slyšet.

Zdá se, že chce své vyprávění oprostit od citů, jde mu jen o to, aby se ústa a jazyk pohybovaly, aby už měl tuhle chvíli za sebou.

Má sotva znatelný přízvuk.

„Bydlím, chci říct… bydlel jsem se svými dvěma dětmi na Phuketu. Tam jsem měl teď taky namířeno, jak už asi víte.

Se svým někdejším životem jsem skoncoval. Markovi jsou tři a Eleně šest. Jejich máma zemřela při pádu vrtulníku, když byl Markovi rok. Od té doby jsem na ně sám.“

Jokso Mirović umlkne. Nadechne se.

„Měli byste je vidět, když se koupou na Phuketu v bazénu. Máme dům se zahradou, víte? Vydrží tam celé dny. Měli jste vidět Marka, když poprvé sám skočil do vody. A Elenin výraz. Byla ještě radši než on sám.“

Jokso Mirović se zarazí a pokračuje věcnějším tónem:

„Vloni na Silvestra jsem se v oblasti Sri Panwa, kde bydlím, seznámil s Henrym a Leopoldem Kurtzonovými. Padli jsme si do oka a začali se scházet. Trochu mi připomínali bezohledný typ lidí, se kterými jsem se dřív stýkal. Byla to taková nostalgie. Měli jsme toho hodně společného.“

„A dál?“ pobídne ho netrpělivě Malin.

„Jen se nadechnu,“ odvětí Jokso Mirović. Jeho oči jsou chladné a prázdné, ale hluboko v nich Malin zahlédne prosebný výraz.

„Asi před půl rokem přišli bratři Kurtzonovi s takovým nápadem. Věděli, co jsem býval zač. A možná taky slyšeli nějaké historky z války. Každopádně z toho zřejmě vydedukovali, že jsem schopný všeho.

Prozradili mi, že chtějí ve Švédsku zabít nějaké dvě děti i jejich rodiče a že potřebují někoho, kdo by jim s tím pomohl, tak se obrátili na mě. Ptal jsem se jich, z čeho usuzují, že bych byl něčeho takového schopný, a oni na to, že si mě prý nechali prověřit. Řekl jsem jim, že s levárnama už jsem skončil a že jsem nikdy nikoho nezabil. Už vůbec ne dítě.“

Jokso Mirović se odmlčí.

Pohlédne na Malin a Zekeho. Jeho pohled říká: Zabil jsem spoustu lidí a vy to víte stejně dobře jako já.

„Odmítli mi říct, proč se chtějí té rodiny zbavit. Nabídli mi dva milióny předem na ruku a další dva po skončení akce. Odmítl jsem.“

V hlase Joksa Miroviće se náhle ozve potlačovaný hněv. Zatne pěsti, až mu zbělají klouby, ale hned je zase uvolní, jako by si uvědomil, že teď není na vztek čas.

„Co jste jim na to řekl?“ zeptá se Malin.

„Poslal jsem je do prdele.“

„A pak?“

„Pak jsem šel jednou vyzvednout děti z výtvarky, ale ony tam nebyly. Prý si pro ně přišli nějací dva chlapi, co tvrdili, že jsou od Interpolu. Ti idioti učitelé jim to sežrali. Poslali mi po nich dopis.“

Zářivka na stropě se rozbliká a v místnosti se na pár vteřin rozhostí tma. Když se opět rozsvítí, je její světlo o něco slabší. Až má Malin pocit, jako by se místnost scvrkla.

„Co bylo v tom dopise?“ zeptá se Zeke.

„Že unesli obě moje děti a ukryjí je na tajném místě. Že je zabijou, jestli jim nepomůžu s těmi vraždami. Že se mám řídit jejich pokyny a sám vymyslet, jak bych mohl odstranit tu rodinu ve Švédsku.“

„Na policii jste to nehlásil?“

„Myslíte na thajské policii? To fakt ne. Vždyť měli u sebe Elenu i Marka. Bylo mi jasný, že musí jít o pěknej majlant, že jediným možným důvodem musí být prachy. Věděl jsem, že kdybych udělal cokoliv, abych děti našel, přišli by na to a mohli by je zabít.

Takže jsem se pustil do práce. Zničehonic mi na účet přišly dva milióny. Na nutné výlohy. Začal jsem otcem rodiny. Prostřelil jsem mu kolo u auta tak šikovně, že nikdo nic nepoznal.

Horší to bylo s těma holkama. Děti neumírají jen tak pro nic za nic. S tou bankou to byl Kurtzonovic nápad. Vylíčili mi ho po telefonu. Chtěli, abych sestrojil pořádnou bombu a odpálil ji před bankou. Aby to vypadalo jako teroristický útok.

Řekl jsem jim, že se zbláznili. Ale před pár měsíci mi poslali video, na kterém Marko s Elenou brečí strachy, volají mě a křičí něco o nějakém netvorovi, který je chce sežrat nebo co.“

„Máte ho ještě?“ zeptá se Malin. „Zvýšilo by důvěryhodnost vaší výpovědi.“

„Je v telefonu. V tom, co jste mi zabavili. A mám tam taky fotky dětí.“

Jokso Mirović se odmlčí.

Dívá se do prázdna.

„Můžete nám přinést ten mobil? Hned,“ zavelí Malin směrem ke kolegům za zrcadlem.

Asi po deseti minutách tichého čekání se otevřou dveře a policista v uniformě beze slova položí na stůl iPhone.

„Tak prosím,“ pobídne ho Zeke.

Jokso Mirović vezme telefon a otevře galerii s fotografiemi dvou dětí hrajících si ve třpytivé vodě v bazénu. Malý tmavovlasý chlapec s velkýma hnědýma očima plave bez rukávků. Za ním o něco větší holčička.

„To je Marko a Elena.“

Jokso Mirović zavře oči. Snaží se zachovat klid.

Malin prohlíží galerii. Děti jsou maličké a dychtivé života.

Jste ještě naživu? ptá se v duchu. Kde vás Kurtzonovi drží?

Jokso Mirović znovu vezme do ruky iPhone, stiskne tlačítko a položí ho zpátky na stůl.

Malin zavře oči.

Z telefonu se začnou ozývat jednoznačné zvuky:

„Tati, tatínku… bojím se… tati (pláč, vzlykot)… tatínku… zavřeli nás tady, musíš přijít… bijou nás… tati… kde jsi… zachraň nás… je tu netvor a chce nás sežrat… křičí na nás, tati… (řev, křik)… křičí… tatínku… tatínku… kde… jsi?“

Slova dětí se zarývají Malin do srdce, křehké hlásky plné strachu zasáhnou hloubi její duše jako rozžhavený hrot šípu.

To křičí Tove.

A můj bráška.

Jestli má můj život nějaký smysl, pak je to zachránit ty děti, pomyslí si.

Co bych jinak byla za člověka? Vždyť bych se sama sobě nemohla podívat do očí.

V Zekem to, zdá se, taky vře.

Jokso Mirović pokračuje:

„Tak slyšíte sami. Co jsem měl podle vás dělat? Máma těch dvojčat chodila každé pondělí ráno před nákupem do bankomatu na náměstí. Bombu jsem odpálil z vedlejší ulice, odkud jsem měl dobrý výhled. Ona ale přežila, protože se zrovna pro něco shýbla. Ale obě holky to roztrhalo. Přesně podle plánu.“

Co to slyším v tvém hlase? ptá se v duchu Malin.

Lítost. Hořkost.

Nelžeš nám náhodou?

Nemůže být ta nahrávka podvrh? A co fotky tvých dětí? Ne. Ne. Ne.

Takový strach nejde předstírat. Ten je zaručeně nefalšovaný. Mirović mluví pravdu. Nikdy v životě si Malin nebyla jistější.

A proč bys nám taky lhal? Vždyť ses přiznal.

Tvoje dvě děti.

Marko a Elena.

Chceš, abychom je zachránili.

Abych je zachránila.

Jokso Mirović vzhlédne.

„Vím, že jsou ještě naživu. Moje zlatíčka. Musíte je najít.“

„Jak to můžete vědět?“ namítne Zeke. „Třeba se jich Kurtzonovi už dávno zbavili.“

„Vím jistě, že žijou. Cítím to.“

„A co Kurtzonovi? Co nám o nich můžete říct?“ zeptá se Malin.

„Leopold má větší slovo, Henry je trochu uzavřenější. Ale navzájem se doplňují, jako jeden celek.“

„A co Hanna Vigeröová?“ zeptá se Zeke bez hnutí brvou.

„Tu jsem taky zabil. Byla to hračka. Prostě jsem se v noci vplížil do nemocnice a zacpal jí pusu polštářem. Nejdřív jsem ale musel vypnout alarm přístroje, na který byla připojená. Moji ženu na něj po pádu vrtulníku taky napojili, takže vím, jak funguje. Prostě jsem ho vypnul a pak zase zapnul.“

„A dál? Co jste chtěl dělat dál?“

„Kurtzonovi mi vzkázali, abych čekal. Samo sebou jsem protestoval, že jsem svůj úkol splnil, ale oni na to, že to prý ještě není všechno. Takže jsem vyčkával, schovával se. Ale pak už to dál nešlo, potřeboval jsem se dostat do Thajska, musel jsem najít Marka s Elenou. Jinak by to taky nemuselo nikdy skončit. Musel jsem to risknout.“

„Víte, kde teď Kurtzonovi jsou?“

„Nemám tušení. Když jsme se seznámili, měli na měsíc pronajatou vilu ve Sri Panwě. Ale to už je dávno. Možná jsou někde jinde v Thajsku. Tam každopádně začíná moje stopa. Proto jsem se taky chtěl vrátit. Ale můžou být klidně i ve Švédsku. Hlídkoval jsem u jejich bytů na Strandvägenu, ale tam nejsou a žádnou jinou adresu se mi nepodařilo najít.“

Jokso Mirović umlkne.

Malin se Zekem se střetnou očima.

Co když kecá? ptá se Zeke pohledem. Jako by si odmítal připustit ty vyděšené, utrápené dětské hlasy v telefonu. Drží opravdu bratři Kurtzonovi v zajetí dvě malé děti? Chlapečka a holčičku, které viděli na fotkách? V Thajsku? Nebo ve Švédsku? A týrají je? Vážně křičí strachy?

„Přísahám, že je to pravda,“ zašeptá Jokso Mirović. „Musíte je zachránit.“

Malin si znovu všimne jeho prosebného výrazu.

Takový asi měli rodiče, kteří si před branami nacistických a později i srbských koncentráků museli vybrat, které dítě si nechají a které pošlou na smrt.

Zatřese hlavou, aby tu myšlenku zapudila, a zabodne pohled do tváře Joksa Miroviće.

Jizva nad obočím se chvěje v chladném světle zářivky.

„Tati… pojď sem… pojď… bojím se… tatínku… (pláč)… křičí na nás… tatínku…“

Malin se zhluboka nadechne a pomyslí si: na tvém místě bych udělala totéž.

Chceš říct, že jsme umřely, abychom zachránily tvoje děti? Že jsme svojí smrtí vykoupily jejich život. Jak tomu máme rozumět?

Umřeli kvůli nim i maminka s tatínkem?

Myslíš, že nám to pomůže od strachu? Že ti odpustíme?

Ty jsi nás zabil. A ty za to také neseš zodpovědnost, ať už máš jakoukoliv omluvu.

Jsme blízko, Jokso Mirovići.

Jsme vánek, který cítíš na krku.

Šeptáme ti:

„Takže jsi nás nezabil pro peníze? Opravdu máš strach o své děti? O Elenu a Marka? Krčí se v té tmavé smradlavé vlhké kobce strachu? Nebo jsi to skutečně udělal pro peníze? Jsi varan, pavouk, had, hladové, nenasytné zvíře s ostrými zuby? Tak je to, viď?“

Jokso Mirović se vymrští ze židle.

Šermuje rukama a křičí:

„Neudělal jsem to pro peníze. Vždyť jsem ani nedostal zaplaceno. Nejsem vrah. Slyšíte? Nechte mě na pokoji. Snažím se jen zachránit svoje děti. To snad chápete, ne? Zabil jsem vás kvůli vlastním dětem.“

Pak zmlkne, sesune se na černou podlahu výslechové místnosti a rukama si zakryje oči.

Malin ví, co Jokso Mirović vidí a slyší.

I ona cítí na uchu vánek a slyší zpěv dvou dívčích hlásků:

Musíš je najít, Malin. Naši strejdové je někam schovali, zamkli. Musíš je vysvobodit. Jinak by naše smrt neměla smysl. Nic by nemělo smysl.

54.

Malin si představuje Elenu a Marka Mirovićovy.

Malé schoulené postavičky chvějící se strachy.

Zavřené ve stísněné temné místnosti.

V pokoji.

V pokoji tmy.

Páchne to tu výkaly, močí a strachem. Tady všechen soucit vystřídala logika zla. Umírají tam v té tmě a já jim musím pomoct. Nikdo jiný to neudělá.

„Myslíte, že mluví pravdu?“

Muž na druhé straně stolu v jídelně stockholmské policejní stanice se jmenuje Conny Nygren. Jeho slova vrátí Malin zpátky do depresivní místnosti obložené borovým dřevem s umělými rostlinami pnoucími se ke stropu. Přepážky rozdělují místnost s dlouhými šedými laminátovými stoly a nepohodlnými kovovými židlemi na několik částí. Nástěnné hodiny ukazují tři čtvrtě na osm. Rychlá večeře: černá káva a suchý skořicový závin. Po výslechu strávili Malin se Zekem pár hodin telefonováním s Linköpingem a papírováním.

Conny Nygren pracuje na stockholmském oddělení pro vyšetřování násilné kriminality. Má šedou, vrásčitou tvář a štíhlou postavu, až na břicho podobné balónu přetékající přes pásek a vzdouvající se pod bílou nylonovou košilí. Člověk by řekl, že bude unavený a bez elánu, ale srší energií, jaká se u policistů často nevidí, dokonce ani u nováčků ne.

„Myslím, že mluví pravdu,“ přikývne Malin. „Fotky i nahrávka jsou pravé. O tom nepochybuju.“

„Souhlas,“ přitaká Zeke.

„Já mu taky věřím,“ řekne Conny Nygren. „Ten příběh zní sice dost nepravděpodobně, ale právě proto by klidně mohl být pravdivý. V naší branži nic neobvyklého, ne?“

„Peníze,“ řekne Malin. „K čemu jsou vůbec dobré?“

Conny Nygren se zasměje.

„Jednou jsem na dostizích vyhrál sedm set osmdesát devět tisíc. Ty byly dost dobré. Minimálně na to, abych viděl Karibik.“

„Takže případ můžeme považovat za vyřešený,“ pokračuje Malin. „Bombu na náměstí i smrt Hanny Vigeröové má na svědomí Mirović. Donutili ho k tomu bratři Kurtzonové, vydírali ho. Kdybychom ho bývali nechytili, klidně si mohli počkat, až jejich otec umře, a pak by mu nejspíš zaplatili, aby z cesty odklidil i Josefinu Marlöwovou. Protože nemá žádné dědice, připadlo by dědictví jim, a nikomu by nebylo nic podezřelé. Takže teď ještě zbývá najít Kurtzonovy a zachránit Mirovićovy děti.“

Zeke mlčky přikývne.

Conny Nygren zavrtí hlavou.

„Pokud už je nezabili. Třeba se jich coby nepohodlných svědků zbavili.“

„Musíme vycházet z toho, že jsou naživu,“ vede si svou Malin. „Že je někde drží pod zámkem. Určitě už vědí, že máme Miroviće. Musejí být zoufalí, a to mě děsí. Předtím měli ty děti jako nástroj pro vydírání. Ale teď už můžou mít jen jediný důvod, proč je nezabít — mohli by je použít jako rukojmí, pokud se pokusí utéct nebo vyjednávat. Musíme je najít. Co nejdřív. Brzy může být pozdě.“

Nechce si připustit, že už možná pozdě je.

„Kurtzonovým se jejich plán vymkl z rukou a oni to vědí,“ řekne Conny Nygren.

„Kde si myslíte, že jsou? Ve Švédsku? Nebo v Thajsku?“ zeptá se Zeke.

„Každopádně nejsou ve Sri Panwě, o které mluvil Mirović,“ odvětí Conny Nygren. „Volali jsme tamním kolegům. Potvrdili nám, že Kurtzonovi si tam dříve pronajímali vilu, ale už je to dávno.“

„Nemají v Thajsku nějakou jinou adresu?“

„Ne. A ve Švédsku taky ne, tedy kromě té na Strandvägenu,“ řekne Conny Nygren. „Ale to ještě nemusí znamenat, že tu někde nejsou. Vyhlásili jsme po nich pátrání, ale je nepravděpodobné, že by se někde objevili.“

„Kde sakra můžou být?“ zakleje Malin.

„Někde přece musejí bydlet,“ poznamená Zeke.

„Mirović měl namířeno do Thajska. Třeba nám něco tají,“ řekne Conny Nygren.

„Nemá důvod nám lhát,“ namítne Malin. „Jsme jeho jediná šance.“

„Máme vydat mezinárodní zatykač?“ zeptá se Conny Nygren.

„Jo,“ přikývne Malin. „Je to sice jen pokus, ale nic za něj nedáme.“

„A co Josef Kurtzon a Josefina Marlöwová?“ zeptá se Conny Nygren. „Nehrozí jim nebezpečí?“

„Řekla bych, že ne. Jejich smrtí by teď bratři nic nezískali,“ odvětí Malin. „A navíc přišli o prodlouženou ruku, když je Mirović pod zámkem.“

„Co tedy navrhuješ?“ zeptá se Zeke a společně s Connym Nygrenem se na Malin podívá, jako by od ní očekával nějaké brilantní řešení.

„Uděláme na Strandvägenu domovní prohlídku. Na to snad máme dost důkazů, ne?“

„Mám konexe na státním zastupitelství,“ prohlásí Conny Nygren. „Zařídím to.“ Vytáhne z kapsy telefon a hned naťuká číslo. Tomu říkám muž činu, pomyslí si Malin uznale. O minutu později Conny Nygren hovor ukončí.

„Hotovo,“ prohlásí.

„Výborně,“ řekne Malin.

„Dobrá práce,“ zamumlá Zeke.

Malin vstane.

„Musíme sebou hodit,“ prohlásí a tělo má náhle plné vyšetřovatelského adrenalinu. Nástěnné hodiny ukazují čtvrt na devět a venku už je tma.

„Máte zbraně?“ zeptá se Conny Nygren.

Malin se Zekem si poodhrnou saka a odhalí pistole v náprsních pouzdrech.

„Možná je budete potřebovat. Taky vám obstarám neprůstřelné vesty.“

Conny Nygren se zazubí stylem, který Malin připomene Waldemara Ekenberga.

Že by další násilník? uvažuje Malin, ale uvědomí si, že by sama ty šílence nejradši rozstřílela na padrť.

Malin si v autě opře hlavu o okno, zavře oči a myslí na svého bratra. Těší se, až ho pozná. Už v ní stihl zakořenit, v jejím srdci. Další důkaz, že má cenu bojovat dál.

Kašlu na to, že možná nikdy nepochopí, kdo jsem.

Nebo že mě nepozná.

Za volantem sedí Conny Nygren.

„Víte, Malin, že si vás pamatuju ještě z akademie?“ zeptá se. „Ale vy mě asi ne, že?“

Malin překvapeně otevře oči, právě když projíždějí kolem prosklené budovy Kulturního domu.

„Bohužel,“ zavrtí hlavou. „Copak my se známe?“

„Vyučoval jsem terénní střelbu. Měli jste za úkol hrát neohrožené policajty a vnikat do domů, kde mohli být ozbrojení podezřelí s rukojmími.“

„Na to cvičení si pamatuju, ale na vás ne.“

Třeba se mi teď bude hodit, pomyslí si Malin. V minulosti už jsem ho několikrát použila v praxi.

Hlas Connyho Nygrena zní pobaveně.

„Pamatuju si vás, protože jste byla jako posedlá. Myslím, že jsem nikdy neviděl žádného studenta s takovým odhodláním a tahem na branku, s takovou kontrolovanou agresí.“

„To vám nevěřím,“ namítne Malin pobaveně.

„Klidně se smějte, ale je to tak.“

O minutu později parkuje Conny Nygren na nábřeží Strandvägen před domem, kde bydlí bratři Kurtzonovi. Všichni tři vystoupí z auta a mávnou na policisty v hlídkových vozech.

Ti kolegům gesto oplatí. Zdá se, že jim v duchu přejí hodně štěstí.

Malin paklíčem odemkne všechny tři zámky.

Na chodbě to páchne přípravkem proti molům a jedem na krysy. Stojí potmě přede dveřmi do bytu Henryho Kurtzona.

Obyčejný zámek zabere Malin tři vteřiny, dva bezpečnostní zámky po čtvrt hodině. Uvnitř je ticho a v oknech se nesvítilo.

Žádný alarm.

Zřejmě není nikdo doma.

Ale to nemůžou vědět jistě. Zeke s Connym Nygrenem stojí u dveří s vytasenými zbraněmi. Malin se snaží krýt před případnou kulkou, ale stejně se jí nedaří držet se zcela v bezpečí.

Mirovićovy děti. Elena a Marko. Jsou tu?

Slyším jejich nářek? Ne. To je jen obvyklý šum velkoměsta.

Podaří se jí obelstít i třetí zámek a rozrazí dveře. Zeke s Connym Nygrenem se vrhnou do tmy se zbraněmi v rukou.

Prázdné salóny, prázdná kuchyně se zelenými naleštěnými skříňkami, prázdné komody, holé zdi, nikde žádná světla, nikde žádní lidé. Nebo ano? Děti?

Malin systematicky postupuje až k pokojům, jejichž okna vedou na dvůr. Nejprve prázdná ložnice, za ní koupelna, ze které vedou ještě další dveře.

Tma.

Vtom zaslechne jakési škrábání. Už jdu, pomyslí si a otočí klíčem ve dveřích.

Někdo jde.

To jsi ty, tatínku? Už tu musíš být. Zase sem jdou ti zlí pánové. Popadnu bratříčka za ruku a táhnu ho do kouta. Třeba nás tam nenajdou.

Přestaňte.

Já nechci.

Ne.

Bojím se.

Co s námi udělají?

Mám hlad a bratříček pláče. Musíš přijít, tati.

Jsi to ty?

Dveře se otevřou. Jen ať to nejsou oni. Prosím. Ať se nezlobí. Bude z nás žrádlo pro varany?

Křičíme.

Křičíme, abychom zaplašili strach.

55.

Nic.

Jen prázdná šatna.

Do prdele.

Ale co to škrábání?

Malin proběhne pod nohama šedočerná myš. Jak ji Malin následuje pohledem, všimne si Zekeho a Connyho Nygrena. Stojí u okna a vyhlížejí ven na záliv, zbraně hlavněmi sklopené k parketové podlaze.

Bílý mramorový parapet pokrytý vrstvou prachu.

Malin po něm přejede prstem a vzpomene si na byt jejích rodičů v ulici Barnhemsgatan, když bydleli na Tenerife a domů vůbec nejezdili.

Jak se zpočátku snažila zalévat květiny, utírat prach i ometat pavučiny, ale když pak postupem času pochopila, že se rodiče jen tak nevrátí, na veškerý úklid rezignovala.

Kytky postupně pochcípaly.

Vrstva prachu byla čím dál vyšší. Až když matka zemřela a Malin věděla, že se otec co nevidět vrátí, vygruntovala byt s nebývalou energií, která ji samotnou překvapila. Připadala si skoro jako v posilovně. Tekl z ní pot a ona nedokázala myslet na nic jiného než na prach a na to, že byt musí být dokonale uklizený. Pro tátu.

Ale vlastně to nebylo kvůli němu. Alespoň ze začátku ne.

To kvůli tobě, mami.

Ale ty už ses nevrátila. Slibuju, že už nikdy nebudu kvůli tobě uklízet. Už nikdy se mi nebudeš plést do života, pronásledovat mě, jako když jsem byla malá a chtěla jsem si u nás doma ve stureforské vile vyzkoušet luxovat a ty jsi za mnou pořád chodila.

Bylo mi pět, mami.

Ale tys mi vyčítala, že vysavačem omlátím nábytek a odřu barvu, jako by snad naše skromná vilka byla nějaký královský palác.

A celou tu dobu jsi věděla, že jsi mě zradila. Mě i mého bratra. Uzavřela ses do sebe, aniž by sis to uvědomila. Chápeš vůbec, jak mě to poznamenalo? Kolik úsilí mě stálo zůstat součástí Tovina života? Uvědomuješ si to? Nedokázala jsem jí být oporou. Strašně se za to stydím, až je mi z toho smutno.

Víš, jak moc jsem musela bojovat, aby Tove měla mámu, kterou jsem já nikdy nepoznala? Po jaké jsem celý život jen toužila? A stejně to bylo k ničemu.

Nezbylo mi po tobě nic, mami. Ani prázdné místo. Ani smutek. Ve tmě si představuju tvůj obličej a jsem vlastně ráda, že jsi pryč. Aspoň už vím, že si konečně můžu žít po svém, bez přetvářky a bez touhy, kterou jsem marně usilovala naplnit, aniž bych tušila proč.

Zjistila jsem to, až když jsi zemřela, mami.

Neláska k tobě mi dává sílu.

Jsem proto snad špatný člověk?

Malin slyší, že Zeke a Conny Nygren něco říkají, nemá však sílu se na slova soustředit, je strašně unavená. Má už toho všeho plné zuby, ale chce… musí jít dál.

„Pojď, Malin,“ pokyne jí Zeke. „Tady nikdo není. Půjdeme vedle. K Leopoldovi Kurtzonovi.“

Když Malin odemkne třetí zámek, ozve se pronikavý, kvílivý zvuk.

Zařezává se do mozku.

Alarm?

Nebo časovaná bomba? Bouchne to tu?

Conny Nygren se vrhne do tmy předsíně.

Otevře skříň. Zdá se, že našel, co hledal.

Zvonění rázem utichne.

„To byl jen alarm,“ oznámí. „Většina bezpečnostních firem ho instaluje do skříně nejblíže u dveří.“

Malin vejde dál.

S pistolí v napřažené ruce. Žilami jí opět proudí adrenalin. Únava pominula jako mávnutím kouzelného proutku a s ní i všechny myšlenky.

Tenhle byt je na rozdíl od předchozího zařízený.

Pompézní britský styl devatenáctého století, podél zdí knihovny plné kožených vazeb.

Ale stejná vrstva prachu.

Stejná zatuchlina. Přesto má Malin pocit, že tady aspoň někdy někdo bydlel.

„Musíme najít něco, z čeho by se dalo zjistit, kde můžou být,“ řekne Conny Nygren, když se všichni tři shromáždí v kuchyni.

Rozsvítí všechna světla.

Obraz od Anderse Zorna. Vesnická dívka.

Vedle malba od Carla Larssona.

Umění pro lidi, kteří chtějí dát najevo svou důležitost.

Své zásluhy o kulturní dědictví. Malin to připadá nevkusné. Celý byt jako by páchl zakomplexovaností.

Procházejí místnost po místnosti. Otevírají zásuvku za zásuvkou. Přehrabují se v účtenkách a papírech, vytahují oblečení ze skříní.

Něco přece najít musíme, umiňuje si Malin a vejde do dalšího pokoje, zřejmě pracovny.

Psací stůl, ale nikde žádný počítač. Holé stěny, až na dvě velké olejomalby — portréty. Na prvním Josef Kurtzon.

Vedle něj žena s úzkými rty, ostrýma modrýma očima a dokonale střiženým mikádem. Modré šaty značky Chanel.

V pozadí starobylé okno a za ním voda.

To bude zřejmě Selda Kurtzonová.

Manželka. Matka.

Malin si portréty zkoumavě prohlíží. Tak tyhle lidi jsi nedokázala vystát, Josefino. Co ti udělali? Jaké stopy na tobě zanechal jejich pohled na svět?

Malin si vzpomene na vlastní závislost, na žízeň a na otce, na svůj byt, a uvědomí si, že byla vlastně ráda, když se rodiče odstěhovali až na Tenerife, že její pití svědčilo o úplně stejné potřebě úniku, jakou prožívala i Josefina.

Jsou mezi nimi jen malé rozdíly.

Události a geny, náhody a nahodilosti dávající životu směr. A hlavně pohyb, který nikdo nedokáže zastavit silou ani vůlí.

Tove.

Snad jsem se na tobě moc nepodepsala. Malin odtrhne oči od portrétů a všimne si desek ležících na stole. Když je otevře, ukáže se, že jsou prázdné.

Prudce vytahuje jednu zásuvku ve stole za druhou.

Také prázdné.

Nic.

Poslední zásuvka.

Osamocená fotografie.

Zachycuje malý ostrůvek u pobřeží. Velký bílý dům, zřejmě nový, jakoby zasazený do skály. S pevninou ho spojuje most. U vody několik podlouhlých bílých kůlen. Focené je to na podzim, les na ostrůvku a okolní pevnině ohnivě září, jako by dům chtěly pozřít plameny.

Co je to za fotku? Že by to byl ostrov Kurtzonových? Co když jsou teď tam?

Malin se zatají dech.

Otočí fotografii.

Bílý rub. Nic. Může to být kdekoliv.

Malin přivolá Zekeho a Connyho Nygrena.

Ukáže jim svůj objev.

„Co tomu říkáte?“

„Že by to byl jejich barák?“

Conny Nygren je celý vzrušený a navzdory pozdní hodině plný energie.

„Těžko říct,“ odtuší Zeke.

„Že by ty děti drželi tam?“ navrhne Malin.

„Tohle nevypadá jako ostrov v Thajsku,“ řekne Zeke. „A oni ty Mirovićovy děti přece unesli na Phuketu. Tak co by dělali ve Švédsku? Pokud to tedy vůbec je Švédsko.“

„Třeba je sem převezli,“ namítne Conny Nygren. „Letadlem. Pravidelnou linkou nebo charterovým letem.“

„Problém je, že nemůžeme zjistit, kde to je. Tedy pokud jsou opravdu tam,“ podotkne Zeke. „V katastru nemají zapsané žádné nemovitosti.“

Přesně ve chvíli, kdy Zeke dokončí větu, zazvoní Malin telefon.

Na displeji jméno Johana Jakobssona.

Nedokázal jít domů ke svým dětem, když jiným dětem očividně hrozí nebezpečí a on by jim možná mohl pomoct. Takže si sedl zpátky ke služebnímu počítači, znavený po celodenním papírování a nesmyslných výsleších pravicových i levicových extremistů, na které jim přišlo anonymní udání.

Znovu si otevřel webové stránky katastru nemovitostí, porovnával jednotlivé transakce, zkoušel postupně jména všech firem, které kdy Kurtzonům patřily, i všechny podobně znějící názvy.

Žádný výsledek.

Jako by bratři Kurtzonovi byli jen pouhé stíny, přízraky vyskytující se všude tam, kde zavětřili peníze.

Pak si Johan vzpomněl, co se o Josefu Kurtzonovi dočetl v novinách. Psali, jak je sebestředný a že prý dokonce doma chová varany. A na jedné fotce přece viděl Seldu Kurtzonovu na procházce s varanem na vodítku.

Ale k dovozu varana je snad potřeba povolení, ne? uvažoval v duchu Johan. Pokud to tedy vůbec je legální.

Poslední možnost.

Písmenka na monitoru se Johanovi slévala v jeden celek a na mobilu měl tři nové zprávy od manželky, která už se po něm sháněla.

Johan se ale nevzdával a našel stránky Celního úřadu. Jediné povolení na dovoz varanů, které našel, bylo vystaveno na firmu Exotická zvířata a bylo deset let staré.

To budou určitě oni.

Firma ukončila činnost v roce 2003. Na formuláři byla adresa, kterou zatím nikde jinde nenašel.

Lundviksvägen třicet sedm.

Norrhammar.

Kde to je?

Johan si otevřel elektronickou mapu.

Okres Norrhammar, sto šedesát kilometrů severně od Norrtälje, skoro dvě stě padesát kilometrů od Stockholmu, kde je teď Malin.

Na mapě ale dům číslo třicet sedm chyběl. Podle satelitního snímku však silnice ústila na malý ostrůvek, uprostřed nějž stála poměrně velká bílá budova. U vody pak podlouhlé kůlny. To by mělo být číslo třicet sedm. Číslo třicet pět je asi o dva kilometry dál v lese.

Komu ten barák patří? Johan se znovu podíval do katastru nemovitostí a zadal adresu. Adresa Lundviksvägen třicet sedm však v systému vůbec nebyla. Jako by zanikla, nebo nikdy neexistovala.

Ten dům na mapě ale musí mít číslo třicet sedm, ne?

Může budova jen tak zmizet z katastru? Ze světa? Kdo ví. Možné to asi je. Pokud člověk toužící po maximálním soukromí podplatí příslušného úředníka.

Fotografie Leopolda Kurtzona ve Wall Street Journal. Ta byla zřejmě pořízena někde v teplejších krajích. Johan se k ní znovu proklikal.

Důkladně si ji prohlížel. Vypadá jako z Karibiku, ale mohla být vyfocena kdekoliv a následně vyretušována.

Dokonce i ve Švédsku. Pokud bylo dostatečně měkké světlo. Reportér jim mohl slíbit, že v rozhovoru neuvede, odkud fotografie pochází. Jméno fotografa: Švéd — Stefan Björck.

Zlaté stránky.

O minutu později měl Johan fotografa na telefonu. Milý, ochotný chlápek. „Pamatuju si to. Fotili jsme na nějakém ostrově severně od Norrtälje. Fotky jsem pak vyretušoval. Měl jsem dojem, že ostrov patří bratrům Kurtzonovým. Chovali se hrozně povýšeně, jako bych byl vzduch. Ale jedna věc mi připadala fakt ujetá. Víte, co na tom ostrově chovali? Varany.“

Johan zavěsil a nepřítomným pohledem přejel téměř prázdnou open space kancelář. Vzpomněl si na Joksa Miroviće a jeho syna a dceru, které možná bratři Kurtzonovi unesli. A že Mirović zabil dvě děti, jen aby zachránil vlastní.

Na jeho místě bych udělal totéž, pomyslí si Johan. Kdyby šlo o moje děti.

Fotografie Leopolda Kurtzona.

Johan si v duchu představí jeho bratra.

Musím ty děti zachránit. Seru na vás.

Zavolal Malin a všiml si, že už je jedenáct hodin.

„Dobře mě poslouchej. Něco pro tebe mám,“ oznámil jí. „Dům, který existuje jen na mapě. Fotograf říkal, že prý patří Kurtzonovým. Třeba ty děti drží tam.“

Zeke s Connym Nygrenem stáli mlčky vedle Malin.

Johan jí vysvětlil, jak se na ostrov dostat, a Malin má pocit, že by to mohla být správná stopa. Třeba Kurtzonovi opravdu unesli ty děti do Švédska a drží je pod zámkem v domě, který existuje, a přece ne.

Varan v pokoji Josefa Kurtzona.

Povolení k dovozu.

Spousta varanů.

Podivná logika zla.

Opravdu chovají na ostrově varany?

„Jedeme. Hned,“ rozhodne Malin. „Je to naše jediná naděje. Jediná šance.“

Johan souhlasně zamručí.

„Dobrá práce,“ pochválí ho Malin. „Moc dobrá práce.“

„Tak já jedu domů k dětem,“ řekne Johan a zavěsí.

56.

Leopold Kurtzon zahlédne odraz své tváře v monitoru počítače a částečně ho opustí odvaha. Úzký špičatý nos náhle vypadá celý rozmazaný, jako by nadešel jeho konec. Počítač leží na stole v druhém patře domu.

Joksa Miroviće zatkla policie. Takže už nejspíš všechno vědí.

Jokso Mirović.

O kousek dál na titulní straně deníku Dagens Nyheter jeho několik let stará fotografie s popiskem: Nájemný vrah podezřelý z účasti na pumovém útoku v Linköpingu dopaden na letišti Arlanda.

Leopold čte dál.

„Zatím nepotvrzené informace ukazují na to, že si Joksa Miroviće na akci najali dva bratři z nejmenované bohaté rodiny…“

Leopold sice tušil, že je jim policie v patách, ale když si zprávu přečte černé na bílém na titulní straně jednoho z nejčtenějších švédských deníků, stejně ho šokuje. Jako by dostal dvě rány. Jednu na solar plexus a druhou do srdce. Je jasné, že teď už jsou v háji. Jokso Mirović všechno vyžvanil policii a je jen otázka času, kdy nás najdou.

Kdy nás dostanou. Za tohle dostaneme doživotí. Nebo minimálně třicet let. Pokud nás vůbec někdy pustí, budou z nás staří dědci.

Pak se však ušklíbne a znovu se mu vrátí kuráž a energie.

Tady nás přece nemůžou najít.

O tomhle domě nikdo neví.

Pomocí obálky v té správné kapse lze vymazat úplně všechno. Pozemek? Dům? Žádný problém. Otec to tak zařídil. Chtěl mít k dispozici místo, které by existovalo, a přece ne. Nařídil nám, abychom z Asie dovezli varany a pustili se do jejich chovu. Nebo abychom se o to aspoň pokusili. „Třeba se vám konečně něco povede, když jste všechno ostatní zmrvili.“

Leopold vyjde na terasu.

Zadívá se na kůlny plné varanů.

Nerad tam chodí, i když jsou nažraní a znaveně odpočívají v klecích ve svitu infračervených lamp. A už vůbec ne, když jsou hladoví, koušou do mříží a snaží se dostat ven.

Nakoupili je v Thajsku a v Indonésii. Dokonce kvůli tomu založili firmu a podařilo se jim dostat povolení k dovozu. Pak činnost ukončili a úřadu nahlásili, že zvířata nechali utratit. Všem to bylo jedno.

Nejdřív se v krmení střídali oni sami. Ale teď už tam dlouho nebyli. Nechce se jim tam, nestojí o pohled na klapající hladové čelisti.

Chlápek, který sem dříve chodil zvířata krmit, když byli dlouho pryč, drží jazyk za zuby. Taky za to dostává dobře zaplaceno a zdá se, že se bratrů bojí. Řekli mu, aby se nevracel, dokud ho znovu nezavolají.

Leopolda opět zachvátí pochyby.

Kdo ví, jak schopná je švédská policie, co všechno se může dozvědět, když chce a musí.

Máme na triku objednávku čtyřnásobné vraždy.

Rodinné jmění nikdy nebude naše. Už nikdy se nebudeme moct ukázat na veřejnosti.

Policie určitě ví, že máme ty děti, a unesené děti jsou, jak známo, priorita číslo jedna.

Stejně jako vražda.

Nikdy se toho případu nevzdají.

Jsme v háji. Co budeme dělat? Co budeme kurva dělat?

Leopold by na to nejradši nemyslel, ale ví, že mu nic jiného nezbývá.

Uvažuj logicky, Leopolde.

Racionálně.

Cítí chlad vanoucí od moře a z okolního lesa. Zima ale nemá šanci. Jako vždycky je tady tepleji než jinde, jako by tu panovalo zvláštní mikroklima.

Znovu pohlédne dolů ke kůlnám s varany a při pomyšlení na ně ho náhle zaplaví pocit jistoty. Otec ví, že se jim je podařilo rozmnožit, přestože všechna mláďata z prvního vrhu po pár týdnech pochcípala.

Vtom zaslechne jejich syčení a bušení ocasy do mříží.

Pocítí strach.

Co když utečou, vylezou na terasu a zaútočí na nás?

Ale jak by se mohli dostat ven?

Co já vím? Třeba to možné je.

Leopold zaplaší myšlenky na varany a pohlédne na svého bratra povalujícího se na pohovce a popíjejícího kolu. Zavolá na něj.

Henry neochotně vstane.

Přijde do kuchyně a Leopold mu oznámí, co se právě dočetl na internetu. Pak dodá: „Zabijeme je a padáme odsud.“

Henryho nejdřív vyděsí bratrova bezcitnost, ale pak mu dojde, že má pravdu, že to má logiku. Zabijeme je a zakopeme nebo hodíme varanům. Dvě malá děcka můžou zmizet beze stopy. Nebo je vyhodíme do povětří? Je to tak snadné.

Když byl před chvíli u nich ve sklepě, třásly se strachy.

Křičely.

Jako by chtěly přehlušit svůj strach.

Překonat ho.

Henryho to rozčílilo. Co si o sobě ti fakani vůbec myslí? Že mě obměkčí brekem? Takový slaboch nejsem. Jak je to vůbec může napadnout? Copak nevědí, jak jsme tvrdí a houževnatí?

Musíme se jich zbavit.

Přesto Henry namítne:

„Opravdu je musíme zabít?“

Leopoldův obličej se stáhne do známé grimasy, oči zaplaví odhodlaný pohled jako vždycky, když je o něčem přesvědčený, což bývá často, mnohem častěji než Henry, který je občas ztělesněním pochyb.

„Máš snad lepší nápad?“ opáčí Leopold. „To víš, že by se nám hodily jako rukojmí, ale byly by moc velká přítěž.“

„Ale proč musejí umřít? Vždyť už je stejně všechno ztracené.“

„Tuhle hru dohrajeme do konce,“ řekne Leopold. „Nebo chceš strávit třicet let v lochu?“

„Jasně že ne. Ale od začátku to byl debilní nápad,“ odpoví Henry a vidí, jak bratr vře hněvem a frustrací.

„Když jsme je unesli z Phuketu až sem, tak jsme snad věděli, co děláme, ne?“ křičí. „Nebo chceš říct, že jsme se měli všeho vzdát? Jen tak? Bez boje? Dobře jsi věděl, co děláš, když jsi je uspal a podplatil pilota.“

Henry zmlkne.

Pak řekne: „A co teď? Teď už ty peníze nikdy neuvidíme.“

„Ale můžeme aspoň otci dokázat svou sílu,“ namítne Leopold.

Ve chvíli, kdy by měl propadnout zoufalství, ho ovládne podivuhodný klid. Vzpomene si na příběh o zkáze Titaniku, na to, jak cestující odevzdaně přijímali svůj osud, a potopení se obešlo bez záchvatů paniky.

Nebo taková Estonia.

O té se povídaly podobné historky.

„Co kdybychom je nechali žít?“ navrhne Henry. „Pustíme je a necháme je tu. On už je někdo najde. Vždyť jsou tak mrňaví. Nemůžeme je jen tak zabít.“

„Musíme.“

„Proč?“

„Abychom dokázali svou moc a sílu. Celému světu.“

Henry pohlédne na bratra, vidí jeho neoblomný pohled a ta logika mu náhle připadá krutá, ale spravedlivá.

Nikdo se nedostane ze své temné kobky.

Ten, kdo tam jednou byl, už nikdy nesmí vzhlédnout k nebi.

Chamtivost a touha po něčem jiném.

„Co chceš dělat?“ zeptá se Henry.

„Utečeme. Necháme bombu dotikat až do konce. Zničíme všechny důkazy, že jsme tu kdy byli.“

„Kam chceš jít?“

„Přeplavíme se motorovým člunem přes Balt do Estonska. To v pohodě zvládneme na jednu nádrž. A pak odletíme do Jižní Ameriky. Nebo do Asie. Svět je velký a my máme plný kufr peněz.“

„Tak dobře. Jak myslíš.“

„Ale nejdřív musíme zabít ty děti,“ zašeptá Leopold.

„Nemůžeme je prostě jen vyhodit do povětří?“

„Ne. Musíme je zabít sami. Ujistit se, že jsou fakt mrtvé. Musíme je zničit.“

Henry po chvíli přikývne.

Zvedne hlavu a opět ji nechá klesnout. Vyjdou o poschodí výš, do nepoužívané ložnice, a otevřou skříň s pistolemi a samopaly.

Stojí v pološeru se zbraněmi v rukou.

Jejich pohledy se střetnou.

Mají jen jeden druhého.

Jsou jedna bytost.

Obejmou se a cítí, jak se jejich krevní řečiště spojuje v jedno. Pochyby i cílevědomost, láska i nenávist, zlo i dobro, chamtivost i štědrost se spojí v jednu jedinou vlastnost bez názvu, která jimi rychle a jasně protéká.

Pak se vyprostí z objetí a sestoupí do nejnižšího poschodí v domě z poloviny schovaného pod zemí, zapuštěného ve skále.

Otevřou dveře do sklepa obývaného dětmi.

Zaslechnou tikání.

Musejí to udělat.

Ti haranti nejdřív dělali hrozný kravál. I když jsme jim dali křídy na kreslení.

Ale pak jsme je umlčeli, pomyslí si spokojeně Leopold. Nebo aspoň skoro. Věděli jsme dobře, jak na to. Dali jsme jim pocítit náš hněv.

Teď je tam dole ticho. Už dokonce ani nenaříkají. Zřejmě jim došel křik. Zbyl jen němý strach.

Bratři odjistí pistole.

Otevřou poslední dveře.

Dveře do pokoje tmy.

57.

NEDĚLE 13. KVĚTNA, PONDĚLÍ 14. KVĚTNA

Tiché vrnění motoru.

Minuli Norrtälje a míří do hlubokých lesů lemujících pobřeží. Stromy se v noci mění v přízraky a Malin připadá, jako by se jí vysmívaly, přestože jim nevidí do tváře.

Zeke za volantem.

Před sebou jasný cíl. Conny Nygren jel domů. Malin ho s sebou nechtěla. Nejdřív protestoval, ale pak ustoupil. Stejně je krajně nepravděpodobné, že by bratři s dětmi byli právě tam, nad Norrtälje. To, že dům není zapsaný v katastru, ještě nic neznamená, půjde nejspíš jen o administrativní chybu.

Tuhle hru chci dohrát sama, říká si v duchu Malin. Musím. A kdyby tam Kurtzonovi s dětmi náhodou byli, bude lepší, když se připlížíme jen ve dvou pod ochranným pláštěm noci.

Zeke je zřejmě téhož názoru.

Malin zavře oči.

Výbuch na náměstí se šíří atmosférou. Tlaková vlna mě nese až daleko do švédské tmy. Nejdřív všechno nabobtnalo, nabralo na objemu a teď se to opět zhušťuje.

K čemu se blížíme? Jsou tam vůbec Kurtzonovi? A Mirovićovy děti?

Dobře ví, že Jokso Mirović mluvil pravdu.

Zoufalství by nikdo tak zahrát nedokázal. I nahrávka byla skutečná.

„Tati… tatínku…“

Ale Elena s Markem můžou být kdekoliv. Třeba v Thajsku? Že by tam zůstali? Nebo jsou už dávno mrtví, bratři je zabili.

Za tu krátkou dobu po sobě Kurtzonovi nezanechali ani nejmenší elektronickou stopu. Žádné e-maily, telefonáty ani platby kreditní kartou.

Vůbec nic.

Pokus se usnout, Malin. Hodinku se prospi, než dorazíte na místo. Musíš být odpočatá.

Zekeho ruce pevně svírají volant.

V autě je ticho. Na místo by měli dorazit těsně po půlnoci.

Brzy se dostaví spánek a sklopené opěradlo unese i ty nejpodivnější sny, proudy spředené chladem jarní noci.

Tváře děvčátek Vigeröových.

Bílé, oproštěné od hříchu a viny, promlouvají k ní ze tmy snu.

„Je pozdě, Malin? Už je pozdě? Známe odpověď, ale neodvažujeme se ti ji prozradit.“

„Ještě není pozdě,“ řekne Malin, ale hlas nepatří jí, nýbrž Tove.

„Není pozdě.“ Holčičky se zasmějí a zmizí. Vystřídají je dvě bílé siluety vztahující k ní v temné místnosti ruce.

„Kde jsi? Kde jsi?“ Josefina Marlöwová ve své podzemní kobce natahuje ruce k otci a matce. Otevřou jí svou náruč, kterou však tvoří žhnoucí kov ve tvaru růžových trnů.

Existují vůbec ty děti?

Žije Elena a Marko?

Je tu i Hanna Vigeröová, po boku jakéhosi muže, zřejmě svého manžela. Odpoví Malin na otázku: „Existují, Malin. Existují. Ale kde jsou? My jsme nenašli ani své holčičky, po kterých se nám tak strašně stýská.“

Copak smrt není místo, kde existuje jen láska?

Spánek náhle zčerná a Malin volá do vlastního snu. Musí to stihnout, než bude pozdě:

„A co můj bratr? Jak se mu daří?“

Holčičky a bílé děti bez tváře šeptají:

„Má se dobře, ale je sám. Čeká na tebe.“

Börje Svärd přechází po kuchyni sem a tam.

Asi před půlhodinou volal Johan Jakobsson, aby mu oznámil, že Malin se Zekem mají namířeno na nějaký ostrov u pobřeží, kde by se možná mohli schovávat bratři Kurtzonovi s Mirovićovými dětmi.

Celá vyšetřovací skupina byla informována o událostech ve Stockholmu a Börje má konečně pocit, že by se snad vyšetřování mohlo chýlit ke konci.

Žádní islamisté, aktivisté nebo motorkáři.

Když se o Malinině a Zekeho noční jízdě dozvěděl, ihned upozornil, že je čiré šílenství, aby tam jeli sami, bez posil. Pak si ale řekl, že je nepravděpodobné, že by tam Kurtzonovi opravdu byli, a kdyby přece, možná bude lepší malý rychlý zásah. Jen dva policisté, kteří tiše odvedou svou práci.

Zná přece Malin natolik dobře, aby věděl, že něco takového chce podniknout sama. Její samostatnost hraničí s posedlostí a Sven Sjöman má sklon jí při takových příležitostech dát volnou ruku. Proto i tentokrát souhlasil.

Ale.

Börje je přesto nervózní. Nemůže si pomoct. Malin už je možná na místě a může jít do tuhého.

Dům bez Anny připadá Börjemu prázdný.

Její duše se však vznáší nad pokojem, který zařídila se stokrát větším vkusem, než jak by to kdy dokázal on.

Vtom mu zazvoní telefon.

Na displeji jméno Waldemara Ekenberga.

Waldemar Ekenberg stojí v kuchyni pod digestoří a kouří. Zavolal Börjemu, aby se trochu uklidnil, ale moc to nepomáhá.

„Neměli by jim ze Stockholmu poslat posily?“

„Znáš přece Malin…“

„Nesedneme do auta a nevyrazíme tam?“

„Na to už je trochu pozdě, ne? A stejně jde nejspíš jen o falešnou stopu.“

„Ty zazobaný svině,“ uleví si Waldemar a naposledy potáhne z cigarety. „Jen co zavětří peníze, jsou schopni všeho. Tím spíš, když by je měli ztratit. To víš stejně dobře jako já.“

„Neboj, oni to zvládnou,“ uklidňuje ho Börje, ale zní to, jako by se snažil uklidnit spíše sám sebe. „Zeke se jen tak nedá.“

„Doufám, že ty hajzly rovnou oddělaj,“ procedí Waldemar a doufá, že mu Börje bude odporovat.

„To by bylo nejlepší, pokud nebudou mít žádné svědky,“ řekne však Börje.

„Ty se nezdáš, ale jsi drsnej,“ poznamená Waldemar.

„Pravej drsňák se pozná tak, že je občas měkkej,“ ušklíbne se Börje.

„Ty jsi teda filozof.“

„Dej si panáka,“ poradí mu Börje.

Waldemar se ušklíbne.

„Ještě mě nepřešla ta poslední kocovina.“

Malin probudí zvonění telefonu.

Spala asi hodinu, schoulená na sklopeném sedadle. Pomyslí si, že už musejí být blízko.

Tove.

„Kde jsi, mami? Vůbec se ti nemůžu dovolat.“

Malin jí vysvětlí, kam mají namířeno, že ji vyšetřování zavedlo na sever od Stockholmu. Ale že zítra už by měla být doma.

„Chybíš mi,“ řekne Tove. „Jen co se vrátíš, vyrazíme do Hälsinglandu. Za strejdou.“

„To víš že jo,“ přikývne Malin.

„Viď, že můžu jet s tebou?“

Malin v jejím hlase slyší nedůvěru a náhle si uvědomí, že jede kamsi do tmy noci a možná i riskuje život, aniž by si vzpomněla na svou dceru. Kdyby se jí něco stalo, přišla by Tove o matku. Ale Tove už není dítě. Je možná dospělejší a rozumnější než já.

„Jasně že můžeš jet se mnou,“ řekne Malin. „Beze tebe bych tam nejela.“

Tove zavěsí.

Malin pocítí, jak její strach z cesty do Hälsinglandu odplouvá. Za to vděčí Tovině hlasu.

Mám dojem, jako by Tove bylo úplně jedno, kde jsem nebo co dělám. Ale je to pochopitelné. Má svůj život. Nemůže mít sílu starat se i o mámu. A nejspíš ji vůbec nenapadlo, že by mi mohlo hrozit nějaké nebezpečí.

Protijedoucí auto.

Řidič nechá zapnutá dálková světla. Zeke přimhouří oči, ale Malin je nechá otevřené.

Prudké světlo.

Pak oslňující jednolitá tma.

Malin cítí, že jsou na správné stopě. Ví, že musí zachránit ty děti.

Elenu a Marka.

Ještě nesmí být pozdě.

Strach. Je snad tvým služebníkem?

Josef Kurtzon pohlíží do tmy způsobené šedým zákalem. Ví, že teď jde o všechno, že život je nikdy nekončící hra.

Slabost. Nejistota. K čemu jsou dobré?

Hraju si s nimi, pomyslí si a bodne ho na plicích. Celé jeho tělo se roztřese mocnými záchvaty kašle, které mu mohou každou chvíli roztrhat plíce.

Nikdy jsem nepřestal vymýšlet strategie. Vždy jsem si hru užíval, stejně jako teď, tuto noc, kdy vše směřuje k černému konci.

Vycpaný varan vedle postele zasyčí. Kurtzon ho v duchu pohladí po chladném hřbetu a dál hledí do tmy.

Slepota má bílou barvu.

Ze tmy strach nemá. Celý život o ni usiloval, až si ji přivlastnil.

Josefina.

Leopold.

Henry.

Dvojčata Tuva a Mira.

Tamty děti.

No řekněte. Už jste někdy viděli velkolepější hru?

Josef Kurtzon zavře slepé oči. Pokouší se představit si, co se teď asi stane. Vychutnává si pomyšlení na vše, co v životě dokázal.

58.

Nešlo to.

Rozsvítili v té komoře, kde drželi děti, viděli jejich rozmazané kresby na zdech i to, jak se jim strachem rozšířily oči a jak se zoufale objímají, slyšeli jejich křik. Namířili na ně odjištěné zbraně, ale nedokázali vystřelit.

Povzbuzovali se navzájem. Jejich hlasy se prolínaly, až nebylo možné rozlišit, který je který.

„Tak dělej!“

„Střílej!“

„Musíš!“

„Zabij je, dělej! Tak už střílej!“ Ani jeden však nebyl schopen zmáčknout spoušť.

Vražda na objednávku, dokonce i zabití dětí, byla něco jiného než opravdová vražda vlastní rukou. Na dálku jim to celé připadalo jako fikce. Skutečnost však byla jiná.

Děti mezitím přestaly křičet. Jako by osleply.

Leopold s Henrym se dívali na dvě tělíčka ve tmě a znovu se rozkřičeli:

„Musíš je zastřelit. Takhle už to dál nejde.“

Henry však náhle změnil tón:

„Nemůžeme je zabít.“

„Musíme,“ okřikl ho Leopold.

„Já nemůžu. Tak je zastřel sám, když myslíš.“

„Jestli je nezabijeme, nikdy se jich nezbavíme.“

„Podívej, jak jsou vystrašené, osamělé.“

„Tak zabiju já tebe.“

„To nemůžeš a dobře to víš.“

„Necháme je tady. Nemůžeme se rozdělit.“

Leopold pohlédl na svého bratra a věděl, že má pravdu. Přikývl. Tak dobře. Necháme je tady. To je ale překvapení. Vzdávám se, jako ostatně vždycky. Jsem nula.

Zabouchli za dětmi dveře a vyběhli ven na terasu. Zbraně odhodili na kamennou zem a rozhlédli se po tmavé zahradě, dívali se na černé, téměř nehybné moře a na kůlny s varany. Slyšeli neznámé bušení na dveře a ozvalo se v nich zoufalství, které se na pár vteřin proměnilo v čirý pud sebezáchovy.

Co teď? Vypadneme odtud? Ale kam? Necháme tu ty děti? Zastřelíme se? Nebo zastřelíme nejdřív je a až pak sebe?

Nekonečná spirála otázek.

Všechno, o čem si před chvílí mysleli, že vědí, se k nim vrátilo jako nové neřešitelné otazníky.

Ať se snažili soucit potlačit jakkoliv, stále se jim vracela stejně frustrující zjištění.

Takoví přece nejsme.

Uvažujeme logicky.

Racionálně.

Bomba tikající za dveřmi. Nechali si ji vyrobit v Bangkoku. Je dost silná na to, aby z domu zůstala jen suť. Pilot charterového letadla, kterého podplatili, o ní samozřejmě nevěděl. Unesené děti? V pořádku. Ale bomba? Ani náhodou.

Z letiště v Gävle jeli rovnou sem. Byli celí nadšení, jak hladce vše proběhlo. Zvládneme to. Podaří se nám to.

Poslední den se na bombu vykašlali. Neměli na ni myšlenky. Hrozbu blížící se smrti nechali viset ve vzduchu.

Mají ji nechat vybuchnout? Do doby, kdy budou muset přenastavit časový spínač, zbývá jen něco málo přes hodinu.

„Padáme odsud,“ zařval Leopold.

„Nepustíme je ven?“ naléhal Henry.

„Musíme je zabít.“

„Tak by to udělal otec, ne?“

Opět sešli do sklepa, otevřeli všechny dveře, popadli děti a odtáhli je s sebou do obývacího pokoje.

Nejdřív zkontrolovali čas exploze a pak časový spínač nastavili o kousek nazpět, aby získali více času. Moře je klidné. Dostat se do Estonska by neměl být problém.

Děti ani nehlesly.

Dokonce ani ten prcek ne. Možná už byly mimo dosah strachu a všeho živého, přestože ještě nezemřely.

Ve sklepě to příšerně páchlo. Dětská tělíčka pokrývala zaschlá hnědá špína. Spíše než lidi připomínali zvířata.

„Nevezmeme je s sebou?“ zeptal se Henry. „Jako rukojmí?“

„Jenom by nám překáželi. Nesmějí nás chytit. Jinak už se nikdy nedostaneme ven z basy,“ odpověděl Leopold a Henry věděl, že má pravdu. Musejí to udělat.

Posadili si děti na klín a objali je, aby je uklidnili. Pistolemi jim mířili na spánky.

59.

Odbočí doprava k moři, které by odtud mělo být jen pár kilometrů směrem na východ.

Mezi stromy jsou vidět opuštěné chaty. Před chvílí minuli ceduli k dětskému táboru patnáct kilometrů odtud.

Navigace je vede najisto.

Jejich pohyb tmou zaznamenává na barevném displeji osvětlujícím útroby auta.

„Co myslíš?“ zeptá se Zeke. „Budou tam?“

Malin cítí, jak ji v pouzdře na prsou studí pistole. Odpoví:

„Nevím proč, ale mám takový pocit, že jsme na správné stopě.“

Minou poslední dům před neexistujícím, a přece existujícím číslem třicet sedm.

Světla auta si hrají s lesem, porost houstne, téměř připomíná tropický prales. Ale palmy tu snad nejsou, ne?

Jen smrky, borovice a houští kapradí černého jako uhel. Hmatatelný, ohromující pocit jako v pralese. Ujedou ještě pár kilometrů a dostanou se k moři. Tady už je trochu vidět, a tak Zeke vypne světla, aby se náhodou neprozradili. Pokud tam na ně ovšem někdo čeká.

Projedou kolem poloostrova a dostanou se k menší zátoce. Na hrbolaté štěrkové cestě trochu zpomalí. Vysoké smrky. Za nimi hluboko v lese tuší dům připomínající středověkou pevnost.

V oknech se svítí.

Někdo tam je.

Kurtzonovi?

Děti?

Člověk ničící přírodu.

Vypálili vegetaci, vykopali základy a pak poničený les znovu vysadili, aby mohli žít v blízkosti netvorů. Tohle není jen tak ledajaké místo. Vysílá výhružné signály. Sem neměla lidská noha nikdy vstoupit. Měli jste nechat přírodu na pokoji.

Malin se Zekem zaparkovali asi dvě stě metrů od mostu spojujícího ostrov s pevninou. Připlížili se k brance vysoké asi dva metry a opatřené ostnatým drátem.

Malin se rozhlíží, jestli tu mají nějaké bezpečnostní kamery, ale žádné nevidí.

Nikde žádná cedulka se jménem. Ani poštovní schránka. Nic, co by napovídalo, kdo nebo co tady sídlí.

Malin slyší Zekeho hlasitý dech. Těžký, sípavý a plný hněvu.

„Panebože,“ zašeptá. „To je ale divné místo. Cítíš to, Malin? Jako by moře smrdělo sírou.“

„A taky je tu hrozné vlhko,“ odpoví šeptem Malin. „A nějak moc teplo, ne? Jako by tady jarní noc byla teplejší než jinde.“

Když vystupovali z auta, které zaparkovali u lesa, hodiny na palubní desce ukazovaly tři čtvrtě na jednu.

Na ostrově není nikoho vidět.

Nikde nikdo.

Pistole.

Budu ji muset použít? ptá se v duchu Malin.

Možná. Jsou tady. Ty děti i Kurtzonovi. Cítím to. Nedomluvili se na žádném postupu, ale Zeke si beze slova sundá bundu a přehodí ji přes ostnatý drát na brance.

„Myslíš, že to půjde?“

Malin zavrtí hlavou, ale cítí, že už nemůžou déle čekat, musejí dál.

„Ustřelila bych zámek, ale slyšeli by nás.“

„Kurva,“ zakleje Zeke a vyskočí na branku. Má štěstí. V místě, kde se chytil prsty, nejsou žádné ostny. Zvládl to. Je na druhé straně.

Malin ho následuje.

I ona vyvázne bez poranění. Teď už jen vpřed, přes most, k velké vile připomínající obří kostku cukru, kterou někdo přilepil k prudkému svahu.

Molo.

Velký motorový člun házející odlesky světla na černou hladinu.

Bude pršet? Nebe je zatažené, bez hvězd.

Kůlny u moře. Jedna z nich je otevřená a zevnitř se ozývá skřípot zubů.

Přeběhnou přes most na druhou stranu, na ostrov. Malin tiše našlapuje za Zekem, který vytáhl pistoli. Schová se za kmen stromu, když vtom zahlédne, jak se k nim cosi blíží. Velké plazící se, syčící tělo. Malin potlačí výkřik a všimne si, že Zeke rozsvítil baterku, kterou si v autě zastrčil za opasek.

Červené zvířecí oko žhnoucí ve tmě.

Žluté lesklé zuby.

Třpytivé pruhované tělo.

Malin uskočí za Zekeho, cítí tlukot svého i jeho srdce.

Varan.

Velký, živý, černo-žlutý pruhovaný varan s napohled neproniknutelnou kůží.

A za ním druhý. Syčící netvoři. Hladoví, prehistoričtí ještěři. Kurtzonovi jsou tu, o tom není pochyb. Ještěři vyrazí proti nim, Zeke tomu většímu posvítí baterkou přímo do očí. Malin se chce křičet a dát se na úprk, ale zůstane tiše stát. Zeke prudce zamává baterkou a vtom se stane zázrak.

Varani se otřepou.

Otočí se.

Odpotácejí se pryč do tmy. Čekat. Čekat na další příležitost, kdy budou někoho nebo něco moct rozcupovat na kusy.

Zeke zhasne světlo.

Vymění si s Malin pohled.

Ta přikývne. Zeke ukáže směrem k vile a oba vykročí vpřed.

Bratři Kurtzonovi sedí na pohovce ve velkém obývacím pokoji. Zmohla je únava.

Sbalili si věci, přinesli kufr s penězi a teď pár minut odpočívají, sbírají síly na cestu ke člunu.

Je nejvyšší čas vypadnout.

Bomba.

Měla by vybuchnout, až budeme nastupovat do člunu. Takže za deset minut.

Nebouchne to, jen to zakňourá, napadne Leopolda Kurtzona.

Zatáhli těžké bílé závěsy a pozhasínali všechna světla. V místnosti panuje tma.

Odložili pistole. Jejich černý lesk na skleněné desce stolu. Sedí tiše, beze slova.

Zavětří.

Nehýbe se venku na zahradě něco? Že by se varani prokousali ven? To by jim bylo podobné. Zdálo se jim, že zahlédli světlo. Ale už je pryč. Možná ani nikdy neexistovalo.

Před chvílí je napadlo, že by mohli zavolat otci a všechno mu říct. Ale žije ještě vůbec? Nebo ho už dočista sežrala rakovina?

Co jsme to udělali?

Kdo jsme?

Co jsme zač?

Nakonec nedokázali vystřelit. Sami nedokázali udělat to, k čemu donutili jiného člověka.

Už se zdálo, že je spojuje odhodlání, ale zbyla jen nerozhodnost následovaná hlubokým všeobjímajícím studem.

Děti znovu zavřeli do sklepa. Roztrhá je bomba, stejně jako celý dům. Pohřbí je jeho trosky.

Z terasy se ozve tupá rána. Oba vyskočí, přikročí k francouzskému oknu a odhrnou závěsy.

Varan. Skoro dvoumetrový, s lesklou černou kůží. Kolébavě se sune přes bílou kamennou terasu. Musel vylézt nahoru po svahu a nějak se dostat přes zábradlí až sem.

Varan je zahlédne přes sklo. Zastaví se, natočí k nim hlavu a rozevře tlamu. Zdá se jim, že cítí pach jeho prázdného žaludku a slyší zvuk drápů zarývajících se do kamene.

Zvíře zůstane stát.

Pozoruje je mrtvolným pohledem žlutých očí a Kurtzonům se na okamžik zdá, že je to varan jejich otce. Ten, který jim škrábal na dveře komory na Lidingö. Ale vědí, že ten už je dávno mrtvý, vycpaný, že jeho rozevřená tlama představuje už jen prázdné gesto.

Chov varanů. To byla otcova podmínka, aby jim tenhle dům dal. Ale tady na terase, na svobodě, nemají co dělat.

„Zmiz,“ křikne Leopold.

„Vypadni,“ zašeptá Henry.

Zvíře se odplazí, přehoupne se přes okraj terasy na neudržovanou zahradu, pryč odtud.

Vtom Leopold Kurtzon zahlédne v okně slabý stín.

Lidský stín. Kráčející přes terasu. Zdá se mi to?

Žádného člověka však nevidí. Že by to byl otcův duch? Že by už zemřel? Je už na všechno pozdě? Pozdě na útěk? Bomba. Za pár minut vybuchne. Musíme odtud pryč.

Jen do nich.

Zabijte je.

Zničte maminčiny bratry a zlo, které v sobě mají.

Pomsti nás, Malin Forsová. Ty teď máš všechno zlo na dosah.

Jádro zla.

Nejhorší zlo. To, které začíná tam, kde končí pokus zla o maskování. Zlo působící dětem bolest.

To ale nestačí, Malin.

Až je zničíš, musíš pokračovat dál. Až k pravdě.

Najdi dítě a dobro v sobě.

Zabij ty ošklivé pány, Malin. Nešetři je. Oni jsou zlo. Udělej to kvůli nám, kvůli naší mamince a tatínkovi.

Možná si zaslouží slitování, ale všichni přece máme zodpovědnost za ostatní děti, za ostatní lidi.

Pospěš si, Malin.

Sice těm zamčeným dětem závidíme jejich život, ale nechceme, aby o něj přišly.

Tikající hodiny. Už brzy vyprší čas. Pospěš si, Malin, dělej.

„Už jdou,“ pošeptá Leopold Kurtzon svému bratrovi. „Už jsou tu. To jsou určitě fízlové.“

Henry Kurtzon přikývne a zašeptá: „Co teď?“ Je mu jasné, že jejich ošetřovatel varanů by na terasu nikdy nevstoupil bez zazvonění. A navíc přece zamkli bránu.

To je určitě policie. Nebo někdo jiný, kdo nás chce dostat.

Leopold šeptem odpoví:

„Tuhle hru dohrajeme do konce. Prostřílíme se ven, ke člunu.“

Henry ho ochotně následuje. Opatrně se kradou pokojem, vytáhnou pistole, odjistí je a skrčí se za bílou pohovku. Vyčkávají.

Stín se změní v černý obrys v pozadí bílého závěsu. Je ještě tmavší než tma.

Člověk. A další. Namíří na ty siluety pistole.

Ale nevystřelí.

Nedokážou stisknout spoušť. Vtom se první stín vrátí. Nebo snad ten druhý? Leopold se nakonec přece jen odhodlá. Zazní ohlušující rána. Skleněná výplň dveří se roztříští a k zemi prší tisíce střepů.

Malin se Zekem se dostali přes celou zahradu až k domu. Plížili se od stromu ke stromu, pátravě zkoumali osvětlená okna na horní terase vily, vyhýbali se strašidelným pravěkým ještěrům, kteří se začali plazit ze tmy.

Dostali se až k vile a i ve tmě si všimli, jak je honosná.

Postavená z betonu, cedrového dřeva a mramoru. Jediná obrovská místnost zabírající celé přízemí a pod ní několik podlaží zapuštěných do svahu.

Bílé kůlny dole u vody.

Že by příbytky varanů? pomyslela si Malin.

Dostali se až ke vchodovým dveřím v přízemí. Nikde žádná kamera.

Pak se po skále vyškrábali na horní terasu.

Jste tu? ptala se v duchu Malin, když co nejtišeji přelézala zábradlí.

Marko a Eleno? Jste tu? Nebo je to jen sen? Z vypětí a únavy se jí náhle zatočila hlava, mozek nechtěl poslouchat. Vedle sebe slyšela Zekeho přerývaný dech.

Vila má nejméně pět set metrů čtverečních.

„Co teď?“ zeptal se šeptem Zeke, když oba konečně popadli dech.

Plížili se kolem domu s vytasenými zbraněmi a francouzskými okny nahlíželi do prázdné kuchyně. Posuvné skleněné dveře byly zamčené a oni nechtěli riskovat, že by na sebe upozornili zvukem tříštícího se skla. Prošli kolem oken, které z vnitřní strany zakrývaly těžké bílé závěsy.

Po betonovém schodišti sešli o patro níž.

Další francouzská okna, další závěsy. Asi deset metrů pod nimi květinový záhon.

Co se za těmi okny skrývá? pomyslela si Malin. Je dům opravdu prázdný? Že by tu nikdo nebyl? Pak se opatrně plížili zpátky na horní terasu, zatímco si šeptem sdělovali své pochyby. Teď už byli pevně rozhodnuti, že vlezou dovnitř.

Když se podruhé kradli kolem bílých závěsů, noc náhle explodovala a Malin ucítila, jak jí kulka olízla spánek. Zeke vykřikl.

Teď se Malin ve tmě naskytne pohled na Zekeho ležícího na bílé kamenné podlaze. Krvácí. Ale odkud?

Malin sviští nad hlavou kulky, přiskočí k oknu a přes potrhané závěsy nahlédne dovnitř oknem, které ještě před chvílí vyplňovalo sklo. Spatří stůl a dlouhou bílou pohovku zabírající celou jednu stěnu.

Jsou za ní.

To jsou určitě oni. Malin do pohovky vystřílí celý zásobník a znovu nabije. Zeke se zatím drží za krvácející předloktí.

Zasáhli tepnu?

V tom případě nemá šanci.

Pak mu zbývá sotva pár minut.

Malin ještě dvakrát vystřelí, vyskočí a vrhne se k pohovce. Uvidí dvě černé postavy běžící ke schodišti. Vystřelí na ně. Jednou, dvakrát, postavy však zmizí na schodišti. Malin se rozběhne za nimi a všimne si otevřeného kufru s penězi. Dolary a nějaké bankovky, které nezná. Přikrčí se. Teď ji nesmějí trefit. Schody vedou na spodní terasu. Zahlédne bratry Kurtzonovy u prudkých schodů vedoucích do zahrady a vykřikne:

„Stůjte, nebo střelím!“

Jeden z nich se otočí a namíří na Malin něco, co vypadá jako samopal. Zdá se, že se chystá stisknout spoušť. Malin je však rychlejší. Doufá, že ještě není pozdě. Pro ni, pro Zekeho ani pro děti, unesené a osamělé, které tu možná někde jsou.

Třeba jsou ještě naživu.

Viďte, že ano?

Zeke si tiskne předloktí. Ze spodní terasy k němu doléhá zvuk samopalu.

Zdá se mi to, nebo jsem slyšel i výstřel z pistole?

Malin.

Dostali tě?

Musím tě zachránit.

Kurva, kdyby to tak nekrvácelo.

Koruny smrků a borovic se chvějí ve tmě. Zeke se pevně drží za předloktí. Jak mám sakra zastavit to krvácení?

Jestli mi kulka zasáhla tepnu, tak jsem v prdeli. Ale nejdřív musím zachránit Malin.

Vstane.

Sebere ze země pistoli.

Dobelhá se na kraj terasy, nad místo, odkud zaslechl střelbu ze samopalu.

Upadl.

Chlap se samopalem upadl, když ho Malin trefila do nohy. Vystřelil jen do vzduchu. Teď tu leží na terase a drží se za koleno. Nevydal ani hlásku. Bílý mramor pod ním se barví do ruda.

Ten druhý na Malin pomalu namíří pistoli. Nevidí mu do tváře. Kdo je to? Kdo mě zastřelí? Nebo zastřelím já jeho?

Malin na okamžik zaváhá.

Pak ale stiskne spoušť. Ozve se však jen tiché cvaknutí. Teď už muži vidí do tváře. Usmívá se a pohne prstem na spoušti. Jsem mrtvá, pomyslí si Malin, když vtom uslyší výstřel. Muž přepadne přes nízké zábradlí terasy a zmizí v zahradě, přistane v květinovém záhonu deset metrů pod ním.

Zekeho tlumené volání:

„Jsi tam, Malin? Jsi v pořádku?“

„Jo,“ křikne Malin a přiskočí k druhému muži, který si pustil prostřelené koleno a snaží se kousek popolézt a dosáhnout na samopal ležící pár metrů od něj.

Teď už to ví jistě. Je to Kurtzon.

Při pohledu z profilu vynikne jeho ostrý nos. Leopold. To je určitě Leopold Kurtzon.

Malin odkopne samopal a opatrně se nakloní přes zábradlí. Deset metrů pod ní leží druhý muž, zřejmě Henry Kurtzon. Jeho tělo vypadá v záhonu jako zvadlá květina.

Otevřené oči.

Bez známky života.

Nohu mu požírá obří ještěr, rve tělo na kusy, tiše, ale s nenasytností, jakou Malin nikdy dřív neviděla.

Ve tmě se zjeví další ještěři.

Otevřené tlamy. Pohupující se těla. Cupují lidské tělo na kusy a spokojeně a zároveň hněvivě při tom syčí.

Malin se odvrátí.

„Jsi v pohodě?“ ozve se za ní Zekeho hlas.

„Jo,“ zavolá. „A ty?“

„Nejdřív jsem si myslel, že mi zasáhl tepnu, ale je to dobré. Když pořádně zmáčknu, skoro to nekrvácí.“

„Pohlídej ho,“ řekne Malin a kopne do ležícího muže. „Já se zatím porozhlédnu uvnitř.“

Muž na zemi k ní vzhlédne.

Obdaří ji podivným úsměvem, nebo spíš úšklebkem.

Jako by věděl něco, co já ne.

„Kterej jseš? Henry, nebo Leopold?“ zašeptá Malin ledově chladným hlasem. Chce si být stoprocentně jistá, i když podle pasové fotografie ví, že muž před ní je Leopold Kurtzon.

„Leopold. Ale není to teď jedno?“

„Jasně, postarám se o něj. Ty zatím najdi děti,“ pobízí ji Zeke. „Musíš je najít.“

60.

Malin utíká domem, prohledává každý kout, patro za patrem.

Zeke zatím zavolal posily a záchranku.

Minuty ubíhají.

Musím najít Elenu a Marka.

Zbavit je strachu.

Malin postupuje níž a níž.

Přízemí vily je temné, ponuré a osamělé.

Ještě jedna terasa. Dvě pohozené lopaty.

Že by je nedávno někdo použil?

Těžko říct. Malin doufá, že nedošlo na nejhorší. Cítí, že děti jsou někde blízko.

Pod zemí? Pod terasou? Nebo někde přede mnou za dveřmi, které nejspíš vedou do sklepa?

Prudce je otevře.

Objeví se vlhká a temná chodba z obou stran lemovaná dveřmi. Vede zřejmě až pod skálu. Do pokoje tmy.

Otevírá dveře za dveřmi. Prázdné místnosti bez oken a sklepy plné harampádí.

Rozsvěcuje všechny lampy, na které narazí. Postupuje stále dál a hlouběji.

Dál a dál do tmy, blíž ke skále.

Pistoli v napřažené ruce.

Ticho. Nebo ne? Na okamžik se zastaví a poslouchá. Slyší jakési klapání, tikání a tichý dech.

Co to tiká?

Bílé dveře vedoucí do spíže. Malin rozsvítí.

Uvnitř jsou další dveře vedoucí do vlhké místnosti, kde je podivné teplo.

Rozsvítí.

Další dveře. Za nimi je něco slyšet. Dech? Život?

Jste to vy? Prosím, ať jste to vy.

Tikání.

Hlasy za dveřmi. Teď už zřetelné. Plné strachu.

„Tati… pojď sem… bojím se… kde jsi… tatínku.“

Tikot. Tady je ještě hlasitější. Co asi znamená?

Jste to vy? Jste tam?

Proužek světla pode dveřmi.

Někdo jde.

Jen ať to zase nejsou oni.

To jsi ty, tatínku?

„Tati, tatínku.“ Zabijí nás? Musíš nás zachránit, tati, všechno nám vysvětlit, dostat nás odsud pryč. Nesmíš nás opustit. Řekni, že jsi to ty.

Vytáhli nás ven, mířili na hlavu pistolemi, křičeli a nadávali, ale pak nás zase hodili zpátky sem, že prý nás tu stejně nikdo nenajde.

Jejich slova i činy v nás zůstanou navěky, i když je ještě nechápeme.

Světlo.

Tma.

Spousta různých zvuků. Někdo otevírá dveře do naší kobky.

Děti.

Nahé.

Špinavé. Páchnoucí.

Ale jsou to oni. Marko a Elena.

V místnosti je nesnesitelný puch. Děti jsou vyzáblé a mhouří oči před světlem, krčí se na zemi ve vlastních výkalech a moči. Nevidí mě, jen můj stín. Ale jsou to ony.

Malin padne na kolena.

Kašle na špínu a smrad. Nic z toho pro ni teď neexistuje. Vidí jen děti.

Těch pár metrů k nim doleze po kolenou.

„Ty budeš Marko, viď?“

„A ty Elena?“

Obrázky na zdech. Podivné klikyháky kreslené křídou. Postavičky. Jako řeč z jiné planety, dopravená z daleké budoucnosti vesmírnými loděmi.

„Nebojte se,“ šeptá Malin a objímá je, cítí jejich horkou kůži. „Všechno bude zase v pořádku. Teď už nemusíte mít strach.“

Vtom nad sebou zaslechne hlasy a nad hlavou vytuší čtyři maličká bílá ptačí křídla.

„My už se nebojíme,“ šeptají ti ptáci a Malin tiskne děti k sobě a cítí teplou krev v jejich živých tělíčkách. Tikot v předchozí místnosti vystřídá zvonění. Malin nechce děti pustit, potřebují její objetí a lásku, ale musí něco udělat s tím zvoněním.

Uchopí děti a vynese je ven z místnosti. Nemůže je tu přece nechat.

V rohu vedlejší sklepní místnosti leží velká bílá krabice. Pustí děti na zem a ony vykřiknou. Malin klesne na kolena, doleze ke krabici a otevře ji.

Padesát pět.

Padesát čtyři.

Kabely a průhledné trubičky. Digitální počitadlo, reproduktor vyluzující zvonění. Děti zmlkly.

Plastická výbušnina.

Minimálně deset kilo. Rozbuška.

Padesát.

Nikde žádný vypínač.

Mám vytáhnout ten drát? Nebo kabel? Černý, nebo bílý?

Anebo raději červený?

Zelený?

Na čele jí vystoupí pot.

Čtyřicet pět.

Jestli se té bomby dotknu, tak jsme všichni v prdeli. To zatracené zvonění.

Čtyřicet. Malin se otočí, popadne do každé ruky jedno dítě a vrhne se ven chodbou, vstříc světlu na terase. V duchu odpočítává vteřiny, zatímco zvonění za ní slábne.

Třicet pět.

Třicet čtyři.

Na druhou terasu. Zeke ji uvidí. Je celý od krve, ale usmívá se. Děti křičí a ona se je v běhu snaží uklidnit. Kam se poděl postřelený Leopold Kurtzon? Zeke ukáže dolů pod terasu: „Chtěl jsem mu pomoct vstát, ale uklouzl.“ Malin ví, co se stalo. Když jde do tuhého, Zeke se nezastaví před ničím. Slyší řev a funění varanů trhajících tělo Leopolda Kurtzona.

Dvacet dva.

„Je tam bomba,“ křikne Malin a vrazí Zekemu do rukou holčičku, Elenu. Ví, že ji i s postřelenou rukou unese, vidí mu to na očích. „Každou chvíli to tu bouchne, musíme pryč.“

„Tak proto se tak usmíval, hajzl jeden,“ zavolá Zeke.

Běží za Malin s holčičkou v náručí, po schodech směrem k východu.

Deset.

Devět.

Ven ze dveří, na zahradu. Varany ani nenapadne je pronásledovat, mají teď plné zuby práce.

Osm.

Sedm.

Jaký dosah může mít ta bomba? Jak daleko ještě musíme běžet, aby z nás nezbyl jen popel?

Šest.

Pět.

Čtyři.

Jsou asi padesát metrů od domu, na trávě vlhké rosou, na cestě k moři a mostu. Na mostě. Nastal konec světa?

Tři.

Dva.

Malin se Zekem se zastaví, popadají dech, v náručích pevně svírají děti.

Jedna.

Jak daleko ještě?

Nula.

61.

Dunění.

Celý ostrov se otřese, dům zachvěje, most se nakloní na stranu. Hlavně aby se nezřítil.

Vzduch je hustý a Malin připadá, jako by ji celou pohltilo vakuum.

Stojí uprostřed mostu s dětmi v náručích. Otočí se a vidí, jak se dům Kurtzonových chvěje, jak se pěkně tvarovaná střecha zhoupne na stranu, jak nějaká neviditelná síla trhá stromy a keře na kusy a most pod nimi se znovu zatřese.

Pak střecha domu zmizí. Pohltí ji noční obloha.

Z ostrova se k nim blíží tmavošedý oblak kouře a svět zmizí pod nánosem prachu, v mraku kouře a popela.

Malin klesne na kolena. Cítí, jak silné dubové trámy mostu protestují, jednou rukou zakrývá chlapci ústa, aby mohl dýchat, a všimne si, že Zeke dělá totéž s holčičkou. Obklopí je kouř.

Umíráš, Zeke?

Vzduchem se vznášejí drobné zelené jedovaté částice.

Kde je Zeke? Zmizel. Holčička v jeho náručí.

Pak kouř o kousek ustoupí.

Vidí je. Oba. Zekeho i holčičku. Hrudník se jim zvedá a zase klesá.

Chlapeček v jejím náručí. Lapající po dechu.

Zahaluje je jedovatý kouř.

To však dětem nezabrání v dýchání.

EPILOG

HÄLSINGLAND, ČERVEN

Je tu maminka.

I tatínek.

Už jsme zase spolu. Jedna rodina.

Tady neexistuje bolest, Malin. Ani touha.

Jen přítomnost a pospolitost.

Kdo byl náš opravdový tatínek, Malin, náš biologický otec?

Ten tady není, i když by tu taky měl být. Ale kdo to vlastně je? Jen pouhý stín, strom v lese, člověk, který znásilnil mladičkou dívku?

Naše opravdová maminka je pořád doma ve svém podzemí. Její otec a bratři ještě hlouběji pod zemí, v kruzích, o nichž se nemluví.

Jokso Mirović si ve vazební cele hraje se svými dětmi. Smějí ho navštěvovat a doma u tetičky, u které teď budou bydlet, se jim dostane dost lásky, dokud si jejich tatínek neodpyká svůj trest.

Hrají si, celé rozesmáté výskají, překypují životem. Vidíme i jejich maminku, je jim nablízku, přestože patří do stejného vesmíru jako my.

I tvoje maminka za námi jednou byla, Malin. Ptala se, jak se ti daří. Řekly jsme jí, že dobře. Teď jsi přece konečně šťastná, ne?

Nedokázala se k tobě přiblížit. A ani nemohla. K tobě ani k nikomu jinému.

Teď zmizíme, Malin Forsová.

Přišel náš čas. Budeme si hrát na lidi, dělat všechno, co patří k lidem.

Sbohem, Malin.

Děkujeme ti za všechno.

Blížíš se k posteli.

K posteli, v níž leží tvůj bratr.

Malin drží za ruku Tove.

Pokoj, který obývá Malinin bratr, vypadá jako pokoj pubertálního chlapce. Psací stůl, knihovnička s různými cetkami a pár videokazet.

Dětské filmy.

Skleněný medvídek, zdi plné plakátů jakési hardrockové skupiny z osmdesátých let a finské kapely Lordi.

Otevřeným oknem dovnitř proudí léto.

Za ním slunce zaplavuje světlem zahradu, ve větvích jabloní pomalu nabírají tvar maličká jablka.

Ústav pro postižené Norrgården.

Starobylá vila na krásném místě na kraji vesnice Sjöplogen v srdci hälsinglandských lesů.

Uvítala je Britta Ekholmová. Potěšilo ji, že je vidí. „Stefan právě spí,“ oznámila jim. „Ale až se probudí, bude mít určitě radost, že vás vidí.“

Malin měla tolik otázek.

Jak bude reagovat?

Jaký je?

Ale na nic se nezeptala.

Vešla s Tove do pokoje, ale u dveří se zarazila. Tove ji však vzala za ruku a táhla ji za sebou.

V rohu místnosti, u okna, za kterým je vidět léto, stojí nemocniční postel. Na ní spí hubený mladý muž, vedle postele chodítko.

Blíží se k jeho spícímu tělu.

Malin spatří jeho tvář z profilu. Má ustupující bradu a ostrý nos. Malin se v duchu sama sebe ptá, co vlastně cítí, ale pak položí bratrovi ruku na tvář, pomalu ho pohladí po teplé kůži a jeho teplo je i její teplo, ví, že tohle je odteď i její místo. Po tomhle vždycky toužila.

Máš moje lícní kosti, konstatuje v duchu. Moje řídké vlasy i odhodlaný nos. Tovino vysoké čelo. Ty jsi já, pomyslí si a znovu ho pohladí po tváři.

Když se vrátila domů ze Stockholmu, setkala se s Peterem Hamsem.

Šli na večeři do restaurace Afrodite, důvěrně si povídali a Malin ho pak pozvala k sobě domů. Bylo to přesně takové, jak si v duchu představovala.

Vzal si ji a prožíval tu chvíli naplno. Zůstal přes noc. Celou noc si povídali a ráno Peter počkal, až se Tove vrátí od Janneho. Řekl, že ji chce poznat co nejdřív.

Teď u ní tráví skoro každou noc.

Malin viděla Janneho i Daniela Högfeldta s jejich novými přítelkyněmi. A dala jejich láskám požehnání.

Tove má prázdniny. V srpnu se stěhuje do Lundsbergu.

Malin často přemýšlela, jak to zvládne. Ale proč by neměla? Musí. Když v ní začne hlodat neklid, může se schoulit do Peterova náručí.

Zekeho postřelení bylo nakonec jen povrchové. Rána se zahojila a on už se zase vídá s Karin Johannisonovou. To Malin pozná.

Ale Karin přece touží po dětech, to je vidět. V tom ohledu není Zeke moc dobrá partie. Nikdy by neopustil svou manželku. A Karinin muž Kalle se zase nechce vzdát „svobody“.

Zeke samozřejmě nepřiznal, že Leopolda Kurtzona shodil z terasy. Ale Malin dobře ví, jak to bylo, a v duchu ho obdivuje. Vrazi dětí nemají na zemi místo. Stejně jako pedofilové, kteří podlehnou svým pudům.

Jonathan Ludvigsson dostal tři měsíce za nelegální držení zbraní. Ten výmysl s Hnutím za ekonomickou svobodu se nikdy nedostal před soud. Státní zástupkyně — čím dál nafoukanější kariéristka, s kterou je teď zasnoubený Karim Akbar — ten komplikovaný případ odložila. Vyšetřování Dicka Stenssona sice zahájili, ale i to bylo nakonec pozastaveno.

„Jak hezky spí, viď ?“ řekne Tove.

„Jako dítě,“ přikývne Malin. Vychutnává si tu chvíli, nechce do ní pustit svou matku, už nikdy nebude mít přístup do jejího života, už pro ni neexistuje.

Táta se vrátil na Tenerife.

Nakonec to vzdal poté, co Malin vytrvale ignorovala všechny jeho telefonáty.

A pak byl jednoho dne pryč. Ve schránce jí nechal dopis, že se na čas vrací, že stáhl byt na Tenerife z nabídky realitní kanceláře a že o ten v Linköpingu se bude starat jeho známý. Matčin popel prý rozptýlí na nějakém golfovém hřišti na Tenerife. „Tam byla máma nejšťastnější.“

Nejšťastnější.

Tove také pohladí spícího člověka podobného chlapci po tváři a Malin cítí, že v tu chvíli pominula tlaková vlna.

„Jsem u tebe,“ pošeptá mu Malin. „Jsme tu.“

„Už jsem tu.“ Oknem dovnitř zavane teplý vánek a Malin ucítí na tvářích slzy.

Už jsem u vás.

Omlouvám se, že mi to tak dlouho trvalo.

Omlouvám se. To je jediné, co můžu říct.

MONS KALLENTOFT

JARNÍ MRTVÍ

Ze švédského originálu Vårlik

vydaného nakladatelstvím Natur och Kultur

ve Stockholmu roku 2010 přeložila Luisa Robovská

Redaktorka Kateřina Menclerová

Obálka s použitím fotografie Evy Lindbladové Andrej Nechaj

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2013. První vydání

Table of Contents

PROLOG

ČÁST 1.

NENASYTNÁ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

ČÁST 2.

Z ČERNÉHO

DO BÍLÉHO

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

ČÁST 3.

DĚTI

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

EPILOG

Table of Contents

PROLOG

ČÁST 1.

NENASYTNÁ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

ČÁST 2.

Z ČERNÉHO

DO BÍLÉHO

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

ČÁST 3.

DĚTI

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

EPILOG