MONS KALLENTOFT

LETNÍ SMRT

Brno 2013

Mons Kallentoft

Sommardöden

Copyright © Mons Kallentoft, 2008

First published by Natur & Kultur, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency, Sweden

Cover design © Niklas Lindblad/mgd.nu

Cover photo © Eva Lindblad/1001bild.se

Translation © Luisa Robovská, 2011

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2011, 2013

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-861-1 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-862-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-863-5 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-864-2 (Formát MobiPocket)

Obsah

PROLOG

ČÁST 1.

ZNOVUZROZENÁ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

ČÁST 2.

V OČÍCH

LETNÍCH ANDÍLKŮ

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

ČÁST 3.

PŘIJĎ DŘÍV, NEŽ

PŘÍTOMNOST POMINE

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

EPILOG

Román Letní smrt je čistě fiktivní.

Jakákoliv podoba se skutečnými osobami

či událostmi je pouze náhodná.

Mé mamince. A také Karolině, Karle a Nickovi.

PROLOG

ÖSTERGÖTLAND, NEDĚLE 25. ČERVENCE [V POSLEDNÍ MÍSTNOSTI]

Nezabiju tě, ty můj letní andílku.

Jen se postarám o tvé znovuzrození.

Budeš opět nevinná. Špína minulosti se vytratí, čas oklame sám sebe a zavládne dobro.

Anebo tě opravdu zabiju. Už se stalo, to aby se mohla vrátit láska.

Smrt nebyla mým úmyslem, ale bez ní nebylo znovuzrození možné, nečistota byla stále tu, tvrdošíjně se držela hmoty a všechno to potupné ve mně i v tobě se chvělo jako horká černá larva.

Zakuklené zlo. Čas rozedraný na cáry.

Snažila jsem se, zkoušela všemožné způsoby, ale ten pravý jsem nenašla.

Drhla jsem, myla, čistila.

Vy moji letní andílci. Spatřili jste bělostná chapadla, řezavé pavoučí hnáty i králičí drápy.

Sledovala jsem vás a dostihla.

Jsem u cíle.

Sedí na pohovce.

Z rozpáraného břicha se na podlahu plazí syčící černí hadi.

Vidíš ho?

Teď už nám nemůže ublížit, tak řekni, že se chceš vrátit, že už se ničeho nebojíš. Už nikdy neuslyšíš ta vrzající dubová prkna, výpary alkoholu už nikdy nenaplní vzduch žhavý strachem.

Letos v létě hoří svět.

Stromy jako černé chřadnoucí sochy, pomníky našich neúspěchů, neschopnosti milovat a nepochopení, že já jsem ty a ty jsi já.

Jsme si podobní, oheň a já. Ničíme a dáváme tak prostor novému životu.

Kdosi chytil klubko zmijí, vhodil je do otevřeného barelu, polil benzínem a zapálil.

Ty němé tváře se teď svíjí v plamenech, v pošetilé snaze uniknout bolesti.

Přestaň se plazit, holčičko.

Když jsme před pár hodinami projížděly kolem doutnajícího lesa, ozývaly se autem tvé rány, byla jsi připravená přijít, vrátit se zpět, čistá a prostá cizích hříchů.

Myslela si, že o mně něco ví.

Jak ješitné.

Ale neboj se, ty tam.

Tak to zkrátka je: člověk nemůže žít ve strachu, bez důvěry. Ten, jenž jiného připraví o schopnost důvěřovat, musí být potrestán smrtí.

Důvěra je příbuzná lásky, a tudíž i smrti a bílých pavoučích hnátů. Potřebovaly jsme tě, navzdory tvým činům. I přesto. Byl jsi pánem našeho světa. Pro nás nebylo úniku, ačkoliv jsme si nic jiného nepřály. Někdy jsme k tobě dokonce přicházely samy, co nám také jiného zbývalo. Ty nucené návštěvy temnoty mě pronásledovaly celý život. Teď už vím, že nemám na vybranou, nemám jinou možnost než ubližovat sama sobě.

Tvé znovuzrození mě však zbaví toho prokletí.

Takže už brzy bude po všem.

Zavládne jas a čistota.

Bělost a světlo.

Ucítíš v sobě stejné nic jako kdysi my.

Chvěješ se a svíjíš na podlaze.

Neměj strach.

Vždyť se jen znovuzrodí láska. Nevinnost.

Pak opět pojedeme věčným létem na kolech podél břehu kanálu, bok po boku, tak jako kdysi.

ČÁST 1.

ZNOVUZROZENÁ LÁSKA

1.

ČTVRTEK 15. ČERVENCE

Co to duní? Hřmí?

Co se dere ven?

To přichází déšť. Bouře. Konečně trocha vody na zemi.

Tomu však Malin Forsová nevěří. Horko tohoto léta nezná slitování, usmyslelo si zničit vše živé, déšť na sebe nechává marně čekat.

Přes šum hovoru několika zbývajících hostů v baru Malin slyší hřmění klimatizace. Zní jako bouře, odfrkuje, protestuje proti dlouhé, vysilující práci, proti přesčasům, které letos v létě neberou konce. Jako by byl přístroj na pokraji zhroucení, praská mu v kostech a křičí: „Tak dost, to stačí. Budete to horko muset nějak vydržet a žár uhasit pivem. Ani po stroji nemůžete chtít nadlidský výkon.“

Je čas jít domů?

Malin sedí sama u barového pultu. Středa se přehoupla ve čtvrtek, hodiny ukazují půl druhé a pár minut. Bar Pull & Bear má otevřeno celé léto, těch pár desítek hostů sedících kolem stolů uniklo před mučivým žárem zahrádek a nalezlo útočiště v tomto chladném nebeském království.

Na policích vyrovnané řady lahví, za nimi zrcadla.

Tequila. Pravá, zrající v sudu. Mám si objednat dvojitou? Nebo snad trojitou?

Orosený půllitr čerstvě načepovaného piva. Namísto kouře tu čpí pach potu a alkoholu zažraného do dřevěných stolů.

Ze zdí na ni z bezpočtu úhlů hledí vlastní obličej, nekonečný odraz, jenž si mezi sebou vyměňují dvě zrcadla, jedno před ní, druhé za ní, nad zelenou koženou pohovkou.

Tisíce tváří, a přece jedna a tatáž. Lehce opálená pleť, výrazné lícní kosti, blond vlasy na mikádo kratší než obvykle, to kvůli tomu horku.

Malin sešla do baru, když se dodívala na francouzské drama o rozvrácené rodině, ve které nakonec dcera všechny pozabíjela. „Psychologický realismus,“ uvedl film televizní hlasatel a asi měl pravdu, ačkoliv lidské činy bývají ve skutečnosti jen málokdy tak jasné a srozumitelné jako ve filmu.

Byt jí náhle připadal prázdný, spát se jí ještě nechtělo, cítila, jak po stěnách stéká samota téměř jako pot po zádech. Vybledlé tapety obývacího pokoje, v kuchyni hodiny z Ikey, kterým jednoho květnového dne upadla vteřinová ručička, tupé nože, jež by potřebovaly nabrousit, takhle se s nimi člověk ani neřízne do prstu. V knihovně všechny Toviny knížky, poslední úlovky z knihkupectví vyrovnané na třetí poličce. Náročná literatura pro každého čtenáře, tím spíš pro čtrnáctiletou dívku.

Muž bez vlastností. Buddenbrookovi. Pán přílivu.

Haló, Tove! Co třeba takhle Marian Keyesová?

Literatura.

Existuje spousta mnohem horších zájmů, kterým by čtrnáctiletá dívka mohla holdovat.

Malin si lokne piva.

Už necítí únavu.

Zato však samotu. Nebo snad něco jiného?

Na policejní stanici zavládl v létě klid, nedostatek práce, jež by ji dostatečně unavila či pohltila. Celý den si přála, aby se už konečně něco stalo.

Neděje se však nic.

Nikde žádná mrtvola. Žádný pohřešovaný. Dokonce ani letní znásilnění ne. Vůbec nic, co by stálo za pozornost, kromě horka a lesních požárů řádících kolem obce Tjällmo a vzdorujících všem pokusům o uhašení. Oheň den co den polyká hektar za hektarem lesního porostu.

Malin myslí na hasiče, s jakým nasazením dělají svou práci. A na všechny ty dobrovolníky. Na místě je sice i pár policejních aut, která řídí dopravu, ale to není práce pro ni a jejího kolegu Zekeho Martinssona. Když vítr zavane směrem od lesa, je cítit zápach kouře. Město Linköping obklopuje dnem i nocí pekelný žár a sužuje ho horký jižní vítr, jenž se nad touto částí Švédska usadil společně s tlakovou výší.

Nejteplejší léto, jaké lidé pamatují.

Malin polkne další doušek piva. Hořkost a chlad zmírňují žár v těle.

Město venku za okny je celé upocené, zažloutlé jako stará fotografie, tu a tam s bledě zelenými a šedými odstíny. Vylidněné město, v němž zůstali jen ti, kteří nemají dovolenou, peníze či jiné útočiště. Většina studentů z místní univerzity odjela na léto k rodičům. Ulice jsou liduprázdné, Linköping jako město duchů. Obchody zůstávají otevřené jen proto, že už mají na léto nasmlouvané brigádníky. Jen jedno místo si na pokles tržeb rozhodně nemůže stěžovat: před stánkem s domácí zmrzlinou U Bosseho v ulici Hospitalsgatan stojí fronta, jak je den dlouhý. Kde se tam všichni ti lidé berou, když na ulicích jinak není ani živáčka?

Horko je takové, že znemožňuje pohyb.

Osmatřicet, devětatřicet, čtyřicet stupňů. Předevčírem byl na meteorologické stanici v Malmslättu naměřen místní rekord: čtyřicet tři celých dva stupně.

Rekordní teplota!

Starý rekord pokořen.

Takové léto tu ještě nebylo.

Bodrý tón titulků deníku Östgöta Correspondenten sršících energií, se kterým horkem zasažené město neudrží krok.

Protestující svaly, tekoucí pot, kalné myšlenky, lidé hledající stín, chládek, město jako v dřímotách, stejně jako jeho obyvatelé. Ve vzduchu prašný zápach kouře, ne z lesních požárů, nýbrž z trávy, již pomalu spaluje slunce, aniž by hořela.

Od letního slunovratu ani kapka deště. Zemědělci mluví o katastrofě a Corren dnes otiskl rozhovor hvězdného reportéra Daniela Högfeldta s profesorem z Univerzitní nemocnice, podle nějž by člověk vykonávající těžkou manuální práci měl v takovém horku vypít minimálně patnáct až dvacet litrů tekutin za den.

Těžká manuální práce?

Existuje vůbec ještě v Linköpingu něco takového?

Město vysokoškoláků. Inženýrů, počítačových géniů, lékařů. Alespoň Malin to tak občas připadá. Ale ti jsou teď pryč.

Po třetím pivu se Malin uvolní, přestože by teď spíš potřebovala přísun energie.

Hosté se jeden po druhém vytrácejí. Malin cítí rozpínající se samotu.

Vzpomene si na Tove, která před osmi dny stála v předsíni s kufrem plným oblečení a knížek, mezi nimi i pár nových, které si právě nakoupila. Za ní na chodbě Janne, dole na ulici jeho kamarád Pecka ve svém volvu, připraven odvézt je na letiště Skavsta.

Malin lhala, když se jí Janne pár dní před odjezdem zeptal, jestli by je nemohla odvézt. Vymluvila se, že musí být v práci. Chtěla si od Janneho zachovat odstup, dát mu najevo svou nelibost, že Tove bere až na Bali, na druhou stranu zeměkoule.

Bali.

Janne vyhrál zájezd v loterii pro zaměstnance města. Hlavní cena pro hrdinu hasičského sboru.

Pro Tove a Janneho sen o létě. Jen otec s dcerou. Jejich první opravdová společná dovolená, Tovina první cesta mimo Evropu.

Malin se bála, že Tove třeba nebude chtít jet, že tu nebude chtít nechat Markuse, svého kluka. Také se obávala, aby Markusovi rodiče, Biggan a Hasse, neměli jiné plány, které by se týkaly i Tove.

Ale Tove měla radost.

„Markus to beze mě zvládne.“

„Ale jak to bez tebe vydržím já?“

„Ty, mami? Vždyť to bude super, budeš moct naplno pracovat bez výčitek svědomí, že se mi málo věnuješ.“

Malin jí chtěla odporovat. Ale všechna slova, jež jí přišla na jazyk, jí připadala chabá, ba co hůř, lživá. Kolikrát si Tove musela sama vařit večeři a jít si lehnout, protože nějaká policejní záležitost vyžadovala Malininu plnou pozornost?

Loučení v předsíni. Těla v objetí.

Pak Janneho pevná ruka na držadle kufru.

„Dávejte na sebe pozor.“

„Ty taky, mami.“

„To víš, že budu.“

„Ahoj.“

Trojhlasné slovo.

Pochyby.

A pak ta samá písnička. Janne řekl něco hloupého, co se Malin dotklo. Když se za nimi zavřely dveře, opět se jí vrátily pocity z rozvodu před dvanácti lety: němota, zloba, pocit, že slova nestačí, že všechno vyřčené je špatně.

Nemohli být spolu. Ani bez sebe. Ta jediná zatracená láska. Nemožná láska.

Malin si nechtěla připustit, jak moc se jí ta jejich dovolená dotkla. Připadala si jako malá holka opuštěná těmi, jež by ji měli milovat nejvíc ze všech.

„Vyzvednu vás na letišti, až se vrátíte. A zavoláme si,“ řekla šedivým zamčeným dveřím.

Zůstala stát v předsíni. Byli pryč pět vteřin a ona už teď cítila nekonečný stesk. Myšlenka na tu obrovskou vzdálenost byla tak nesnesitelná, že se sebrala a zamířila do baru dole v domě.

Opila jsem se, stejně jako se opíjím teď, pomyslí si Malin.

Také dvojitou tequilou.

A stejně jako před týdnem vytáhla z kapsy telefon.

Jasný hlas Daniela Högfeldta.

„Ty sedíš v Pullu?“

„Tak přijdeš, nebo ne?“

„Klid, Forsová, za chvíli jsem tam.“

Těla tisknoucí se k sobě, hladká, potem kluzká hruď Daniela Högfeldta pod jejíma rukama, pod konečky prstů. Značkuju si tě, napadne Malin. Značkuju si tě otisky svých prstů. Proč zavíráš oči? Dívej se na mě, dívej se na mě. Plníš mě a já tě drásám, tak otevři oči, ty zelené oči chladné jako Atlantik.

Jejich rozhovor v baru před pouhými deseti minutami.

„Máš žízeň?“

„Ne. A ty?“

„Ne.“

„Tak na co čekáme?“

Svlékli se už v předsíni. V kuchyňském okně obrys kostelní věže jako černý zkamenělý přízrak.

Zvuky.

Kostelní zvon oznamoval druhou hodinu, když mu Malin pomáhala svléknout bílé seprané tričko. Drsná čistota bavlny, jeho horká kůže na jejích prsou, slova: „Pomalu, Malin, pomalu.“ Celé její tělo však mělo naspěch toužebnou bolestí a Malin zašeptala: „Danieli, nikdy jsem to nepotřebovala tak rychle jako teď,“ a pomyslela si: snad si nemyslíš, že to chci pomalu? Na to mám sebe a jiné. Ty, Danieli, jsi pro mě jen tělo a nezkoušej na mě ty svoje triky, na to ti neskočím. Dostrkal ji do kuchyně. Tikot zmrzačených hodin z Ikey, za nimi šedočerný kostel, větve stromu paralyzované horkem.

„To je ono,“ zašeptal a ona jen mlčky roztáhla nohy a pustila ho dovnitř, byl tvrdý a hrubý a horký a Malin se položila zády na stůl, rozmáchla se rukama a shodila na podlahu poloprázdný hrnek kávy z rána, jenž se roztříštil na kusy.

Odstrčila ho.

Beze slova vykročila do ložnice.

On za ní.

Stála u okna a vyhlížela na dvůr, na ulici za ním, na nejistá světla v oknech domu.

„Lehni si,“ poručila.

Daniel poslechl.

Jeho nahé tělo na posteli, úd směřující šikmo vzhůru k pupku. Na zdi vedle okna bezpečnostní skříň se služební zbraní. Daniel zavřel oči, vztáhl ruce k borovému čelu postele a ona chvíli vyčkávala, nechala tu mučivou touhu přejít až v bolest, než vykročila k němu, než ho opět pustila dovnitř.

Zase se mi zdá o plazících se hadech. Dívka v Tovině věku kráčí mezi zelenočernými stromy, v nočním parku nebo lese u vzdáleného temného jezera či snad u třpytivě modré vody páchnoucí chlórem. Tuším, že se vznáší nad zažloutlou trávou, a daleko, v dáli vidím syčící kapky ze zavlažovače dopadat na čerstvě ostříhaný živý plot ze šeříků.

Zdá se mi to, Tove.

Zdá se mi to a já dostanu strach, ztuhnu, kdosi, cosi se plíží ze svého úkrytu ve tmě, pospíchá k ní, povalí ji na zem a kořeny okolních stromů se jí sevřou kolem těla, pronikají hluboko do ní jako živí horoucí hadi, jejich plazící se těla plná hladových odvěkých proudů lávy.

Křičí.

Její křik je však neslyšný.

Hadi ji pronásledují na otevřené pole, kdysi úrodné, nyní však skučící bolestí ze spálené popraskané kůže. Rozdrásaná země, v hlubokých trhlinách bublající páchnoucí horká tma plná síry, jež horoucím hlasem šeptá: Očarujeme tě, holčičko, jen pojď, očarujeme tě.

Křičím.

Můj křik však není slyšet.

Byl to přece jen sen, anebo ne? Řekni, že to byl jen sen, Tove.

Natáhnu ruku vedle sebe, postel je však prázdná.

Janne, nejsi tu, tvé vřelé teplo.

Chci, abyste už byli doma.

Ty jsi mě taky opustil, Danieli. Vzal sis své chladné teplo a nechal mě tu samotnou se snem, se sebou samou, v téhle ponuré ložnici.

Myslím, že to byl zlý sen, ale co když byl dobrý?

2.

Tove a Janne snídající vajíčka se slaninou na prostorném balkónu s výhledem na pláž Kuta. Dokonce i vzpomínky na teroristické útoky jsou ty tam.

Jsou opálení a odpočatí, šťastné úsměvy odhalují zářivě bílé zuby. Janne si byl už po ránu zaplavat v hotelovém vyhřívaném bazénu. Když vylezl z vody, krásná Indonézanka mu svalnatou postavu zahalila čistým, nažehleným ručníkem.

Tove září jako sluníčko.

Usměje se ještě víc a zeptá se:

„Otče, co budeme dnes dělat? Jíst rýži s medem a ořechy v buddhistickém chrámu z bělostného mramoru jako na těch obrázcích z katalogu?“

Malin si narovná sluneční brýle značky Ray Ban a představa Janneho a Tove zmizí. Cestou kolem stánku s rychlým asijským občerstvením v ulici S:t Larsgatan před náměstím Trädgårdstorget pevněji sevře řidítka a napadne ji, že když necháme myšlenkám volný průběh, mohou nás zavést kamkoliv, vykouzlit libovolné výjevy s libovolnými lidmi, udělat karikatury i z těch, které známe nejlépe a milujeme ze všech nejvíc.

Pud sebezáchovy. Nechme vědomí, ať stesk, starost a závist promění v parodii.

Ještě není ani čtvrt na osm a Janne s Tove jsou s největší pravděpodobností zrovna na pláži.

A Janne stejně nemá med rád.

Malin se opře do pedálů, ucítí sotva znatelný pach kouře, město za skly brýlí vypadá poněkud zažloutlé.

Tělo se pomalu probouzí.

I když jen neochotně. Dnes je snad ještě větší horko než včera.

Malin se raději ani nepodívala na teploměr na kuchyňském okně. Asfalt pod koly je olejovitý, zdá se, jako by země každou chvíli měla puknout a vyvrhnout ze svého nitra stovky žhavých červů.

Léto na kole.

V Linköpingu je to všude blízko. V létě tu jezdí na kole každý, kdo může, pokud mu v tom nebrání horko. Malin sice dává přednost autu, ale ty věčné řeči o životním prostředí v novinách a v televizi ji přece jen trochu ovlivnily. Myslete na budoucí generaci. Také má právo na živou planetu.

Takhle brzy je Malin venku sama. Ve výloze obchodního domu H&M na rohu náměstí plakáty lákající kolemjdoucí na slevy, ohnivě rudá písmena nad portrétem známé modelky, na jejíž jméno si Malin ne a ne vzpomenout.

SLEVA.

Letos jsou slevy na teplo. Toho je přebytek.

Před McDonaldem na rohu ulice Drottninggatan Malin zastaví na červenou, uhladí si béžovou sukni, rukou přejede po bílé bavlněné košili.

Letní oblečení. Ženštější. V tomhle horku je sukně prostě příjemnější než kalhoty.

Pod tenkým bavlněným sakem ukrytá pistole.

Malin si vzpomene, jak byli naposledy se Zekem na střelnici, se zápalem stříleli kulku za kulkou do středu papírového terče.

McDonald’s leží v přízemí domu z padesátých let s šedivou fasádou a bílým zábradlím balkónů. Na druhé straně ulice hnědý dům z počátku dvacátého století. Tady má ordinaci psychoanalytička Viveka Crafoordová.

Vidí lidem do mozků.

Mě měla každopádně hned přečtenou.

Malin si vzpomíná, co jí Viveka řekla, když ji jednou navštívila v souvislosti s vyšetřováním vraždy:

„A co vy? Co vás trápí?“ A pak: „Zavolejte mi, kdybyste si potřebovala promluvit.“

Promluvit.

Na tomhle světě je příliš mnoho slov a málo mlčení. Kvůli osobním problémům sice Vivece Crafoordové nikdy nezavolala, zato ji párkrát kontaktovala v souvislosti s případem, když potřebovala znát názor psychologa. A jednou, když se náhodou potkaly ve městě, spolu dokonce zašly na kávu.

Malin se otočí.

Dívá se na náměstí Trädgårdstorget, na designové autobusové zastávky, trsy trávy prorůstající kamennou mozaikou, na červenou fasádu domu se zahradnictvím a cukrárnou Schelins v přízemí.

Příjemné náměstí v příjemném městě.

Za nablýskanou fasádou se skrývá lidská nejistota. V tomto městě, kde se střetává staré s novým, kde na sebe stále narážejí chudí a bohatí, vzdělaní a nevzdělaní, kde se předsudky větrají skoro jako peřiny, je možné cokoliv. Minulý týden, když Malin jela taxíkem, taxikář, muž středního věku, nadával na přistěhovalce:

„Zatracený černý huby. Jenom se flákaj. Zatopit s nima ve fabrice, aspoň by byli k něčemu dobrý.“

Malin měla sto chutí vystoupit, vytáhnout policejní průkaz a říct: tohle ti jen tak neprojde, ty hajzle, došlápnu si na tebe za podněcování k rasové nenávisti, ale mlčela.

Přes náměstí přechází muž v zelených montérkách. Má dlouhou tyč s úchytem, aby se při sběru papírků a nedopalků nemusel shýbat. O lahve a plechovky se už postaral Gunnar Lahváč nebo jiná známá firma.

Ulice S:t Larsgatan vede jako rovná přímka z centra, Malin z ní odbočí tam, kde začíná nejhezčí čtvrť města, Ramshäll.

Tady bydlí Hasse a Biggan, Markusovi rodiče. Blízko nemocnice, oba jsou doktoři.

Rozsvítí se zelená a Malin se znovu opře do pedálů.

Pivo a tequila ze včerejška v těle nezanechaly žádné stopy. Ani Daniel Högfeldt. Vytratil se, když spala, a jak ho zná, touhle dobou už sedí v redakci a nadává na okurkovou sezónu; vroucně si přeje, aby se už konečně něco stalo.

Malin mine střední zdravotnickou školu ukrytou za zelení javorů, o sto metrů dál vpravo, kde začíná ulice Linnégatan, tuší botanickou zahradu. Za školou zástavba prořídne, ustoupí parkovišti. Za nečinnými auty se tyčí hotel Ekoxen, obecně považovaný za nejlepší ve městě. Malin však zahne na druhou stranu, směrem ke vchodu na koupaliště Tinnerbäcksbadet. Tinnis, jak místní koupališti říkají, otevírá v sedm hodin a na parkovišti před vchodem stojí jen dvě auta. Starší červené volvo kombi a anonymní bílá dodávka, snad ford.

Malin seskočí z kola, zaparkuje ho do stojanu před pokladnou a sundá z nosiče tašku.

Budka u turniketů je prázdná.

Na špinavém skle nápis: „Koupaliště otevírá v sedm hodin. Do osmi hodin vstup zdarma.“

Malin projde turniketem. Tribunou fotbalového stadionu Folkungavallen pronikají paprsky slunce, opřou se jí do obličeje a během pár vteřin je relativní ranní chládek ten tam, místo něj je tu nepříjemné horko.

Malin se naskytne pohled na pětadvacet metrů dlouhý venkovní bazén, opuštěný krytý bazén a přírodní koupaliště obklopené travnatými svažitými břehy. Všude samá voda. Malin už se jí nemůže dočkat.

V šatně je cítit plíseň a saponát.

Na nohy si navlékne červené jednodílné plavky, pomyslí si, že má pevná stehna, cvičení drží přibývající léta pod kontrolou. Není moc žen jejího věku, které by byly v lepší formě. Na svých čtyřiatřicet vypadá pořád dobře. Vstane a přetáhne si plavky přes prsa. Pod dotykem umělé látky jí ztuhnou bradavky.

Oklepe se. Z tašky vyndá plavecké brýle. V posilovně na stanici je moc velké horko. Dnes si radši zaplave.

Vezme si peněženku, pistoli a mobil a vyjde z šatny směrem k venkovnímu bazénu. Mine sprchy. Ačkoli ví, že je to proti předpisům, sprchovat se jí nechce. První voda, která jí ulpí na kůži, bude voda bazénu.

Dovolenou má až v polovině srpna.

Její kolegové si zaslouženou dovolenou vybrali už teď, v červenci. Alespoň většina z nich, kromě Zekeho a šéfa vyšetřovacího týmu, komisaře Svena Sjömana.

Johan Jakobsson je se ženou a dětmi na chatě u jejích rodičů poblíž Nässjö. Johan vypadal utrápeně, když Malin v kuchyňce na policejní stanici vyprávěl o plánech na léto.

„Tchán s tchyní přistavěli dvě chatky pro hosty, jednu pro nás a druhou pro Petru, Jessičinu sestru. I s kuchyní a koupelnou, no prostě se vším. To všechno jen proto, abychom nemohli říct, že se nám tam nechce.“

„Johane, vždyť je ti pětatřicet. Můžeš si dělat, co chceš.“

„No jo, ale když Jessica to tam miluje. Chce, aby odtamtud děti měly vzpomínky.“

„Hádají se?“

„Hádají? To je slabé slovo. Tchyně je tak pasivně agresivní člověk, že si to ani nedovedeš představit. Hotová mučednice.“

Johan si usrkl horké kávy, až si spálil jazyk a musel tu hnusnou tekutinu vyplivnout.

„Do prdele, to je horký.“

Stejně jako léto.

Malin vykročí na betonovou cestičku vedoucí k tribuně a pokračuje dolů po schůdkách k bazénu. Cítí, jak se jí plavky zařezávají mezi půlky.

Börje Svärd.

Ženu Annu trpící roztroušenou sklerózou převezl do Univerzitní nemocnice. Vila, kterou zařídila s tak sebevědomým vkusem, bude tři týdny prázdná a Anna odkázaná na pomoc cizích lidí v nemocničním pokoji. Ale závislost na ostatních pro ni není nic nového, ochrnutá je už řadu let.

Börje na své vysněné lovecké cestě v Tanzanii. Malin ví, že na tuhle dovolenou šetřil několik let.

Psy nechal v psím hotelu u Jägarvallenu. Když Börje vezl Malin jednoho pátečního večera na konci června domů, mluvil o nich.

„Malin,“ řekl a navoskované kníry se mu zachvěly. „Já ti mám kvůli těm psům takové výčitky svědomí.“

„Börje, vždyť se jim nic nestane. Ten psí hotel v Jägarvallenu má dobrou pověst.“

„Ale stejně. Zvířata přece člověk nemůže jen tak někde odložit. Vždyť jsou to členové rodiny.“

Pár týdnů před odjezdem jako by se Börjeho tělo scvrklo pocitem viny, předčasným pokáním.

„Anna to taky zvládne, Börje,“ řekla Malin, když zastavili před vchodem do jejího domu v ulici Ågatan. „V nemocnici se o ni postarají.“

„Vždyť ani nerozumí, co jim říká.“

Už už měla na jazyku slova „neboj se,“ ale nechala je nevyřčená. Místo toho mlčky položila Börjemu ruku na rameno. V pondělí ráno při obvyklé ranní poradě Sven Börjemu řekl:

„Jen jeď, Börje. Prospěje ti to.“

Börje, jenž by se jindy kvůli takové poznámce dokázal rozčílit, se teď opřel o opěradlo židle a rozhodil rukama.

„To je na mně tak vidět, že se mi tam nechce?“

„Naopak,“ odvětil Sven. „Je vidět, že bys tam měl jet. Takže koukej odjet a zastřel tam antilopu. To je rozkaz.“

Malin došla ke kratší straně bazénu a nosní dírky jí naplnila vůně chlóru. Startovací stupínky se jako zašedlé kostky cukru tyčí nad černými oprýskanými pruhy na dně bazénu. Za bazénem jilmy se zažloutlými listy. Malin je pořád ještě na koupališti sama. Že by se nikomu z těch, kdo zůstali ve městě, nechtělo tak brzy vstávat?

Karim Akbar.

Policejní šéf.

Ve své volbě dovolené zdaleka ne tak kontroverzní jako ve své profesi. Se ženou a osmiletým synem si pronajali chatu u Västerviku. Tři týdny dovolené. Ale Malin ví, že to vlastně žádná dovolená nebude. Karim jí prozradil, že zatímco bude žena se synem podnikat výlety a koupat se, on bude psát knihu o integraci přistěhovalců založené na vlastních poznatcích a zkušenostech.

Malin už předem ví, o čem jeho kniha bude: O malém kurdském chlapci vyrůstajícím ve stísněném bytě na předměstí Nacka v Sundsvallu. O otci, který ze zoufalství, že ho společnost nepřijala, spáchal sebevraždu. O synovi, jenž pomstil otce, když vystudoval práva a stal se nejmladším policejním šéfem v zemi a zároveň jediným cizincem na takovém postu. O článcích v novinách a debatních pořadech v televizi.

Malin se postaví na startovací stupínek. Nejraději plave uprostřed, u okraje bazénu ji ruší šplouchání. Shýbne se, opatrně položí froté ručník a mobil na beton, pistoli zabalí do ručníku a nasadí si plavecké brýle, připravena ke skoku.

Degerstad se má vrátit ze školení ve Stockholmu začátkem září. Andersson je pořád ještě na nemocenské.

Malin propne nárty, cítí, jak se tělo připravuje rozetnout hladinu, podvědomí bleskově kontroluje každičký sval, orgán, buňku a kapku krve v těle.

Napjaté svaly. Skočí do vody.

Neslyší zvonění telefonu zvěstující, že se město Linköping právě probudilo z horké letní dřímoty.

Jednu paži vpřed, druhou vzad. Nádech na každé páté tempo, osmdesát pětadvacetimetrových bazénů, takový je plán.

Na konci bazénu udělá kotoulovou obrátku, cítí, jak ji tělo poslouchá, hodiny strávené v posilovně přinášejí ovoce, je příjemné cítit, že má člověk kontrolu nad svým tělem, a ne naopak.

I když je to samozřejmě jen iluze.

Protože co by byl člověk bez těla?

Rozráží vodu jako střela, červené plavky jako krvavý pruh. Okolní budovy a stromy existují pouze v tušení, jež vdechuje.

Blíží se k okraji bazénu, první kilometr má za sebou a sbírá síly na další obrátku, když vtom uslyší hlas, naléhavý a zároveň klidný basový tón.

„Promiňte, slečno, haló…“

Malin by nejraději pokračovala v plavání, nechce se jí zastavovat, nemá náladu se s nikým bavit, odpovídat na otázky, chce jen používat tělo, uniknout všem myšlenkám, všem, čemu vlastně?

„Váš telefon…“

Co kdyby to byla Tove? Janne?

Místo obrátky zpomalí, rukama uchopí železnou konstrukci stupínku.

Mezi rychlými nádechy vzdálený, nejasný hlas, černá tvář v protisvětle.

„Nezlobte se, ale zvonil vám mobil, když jsem šla kolem.“

„Děkuju,“ řekne Malin a snaží se popadnout dech.

„Není zač,“ odvětí hlas a velká černá postava zmizí, jako by se vypařila. Malin se vzepře rukama a vyleze na okraj bazénu, posadí se s nohama stále ve vodě. Natáhne se po telefonu u ručníku.

Vodotěsný model pro řemeslníky.

Na displeji Zekeho číslo.

V hlasové schránce jedna nová zpráva.

Nechce se jí zprávu přehrávat.

Zeke zvedne telefon po třech zazvoněních.

„Malin, jsi to ty?“

„Kdo by to asi byl?“

„Jeď do botanické zahrady,“ řekne Zeke. „Jak nejrychleji můžeš. Jsi blízko, ne?“

„Co se stalo?“

„To přesně nevím. Dostali jsme hlášení. Ale sejdeme se co nejdřív u hřiště v ulici Djurgårdsgatan.“

S jeho slovy jí z těla vyprchá příjemný chlad. Slunce a horko, tón Zekeho hlasu.

Otevírají se pukliny v zemi, pomyslí si Malin. Nastal čas žhavých červů.

3.

Malin spěchá do šatny, ručník kolem krku, mokré stopy chodidel na betonových schodech se vypaří, ještě než dojde k budově šaten.

Rychle si svlékne plavky, ani ji nenapadne se sprchovat a smýt ze sebe chlór bazénu, na česání také není čas, jen si rychle do podpaží nanese deodorant, oblékne si sukni, bílou košili, navlékne pouzdro s pistolí, vezme si sako a bílé sportovní sandály.

Turniket.

Kolo.

Dech.

Teď.

Něco se stalo.

Co na mě čeká v botanické zahradě?

Něco se přihodilo, to je jisté. Zekeho slova. Než zavěsila, v rychlosti jí řekl o telefonátu, který před čtvrthodinou přijali na recepci policejní stanice a přepojili na jeho linku. Hlas na druhé straně sluchátka podivně bezpohlavní, zastřený, rozčilený: „V botanické zahradě je nahá žena, sedí v altánu u dětského hřiště. Vypadá, že se jí stalo něco hrozného.“

Nahá žena.

V největším parku ve městě.

Volající se nezmínil o jejím věku, ani o tom, zda je živá, nebo mrtvá, vlastně jim neřekl vůbec nic.

Teď už by měla být na místě hlídka.

Že by planý poplach?

Malin však v Zekeho hlase cítila jistotu, že se stalo cosi vážného, že se zlo opět pohnulo, ten nedefinovatelný temný spodní proud, jenž do svého víru strhává lidskost.

Kdo to volal?

Nevědí. Zadýchaný hlas.

Na displeji Zekeho telefonu ani v recepci se nezobrazilo žádné číslo.

Malin se zastaví u branky do parku vedle hotelu Ekoxen. Většinu hostů touhle dobou tvoří němečtí turisté, za sklem hotelové restaurace hemžení postarších Němců kolem švédských stolů se snídaní.

Louka u venkovního pódia je obklopena vzrostlými duby. Park bývá vždy na jaře oblíbeným místem pubertálních večírků a Malin připadá, že cítí slabý zápach alkoholu, zvratků a použitých kondomů. Vpravo dole na místě bývalé zahradní restaurace, jež před lety vyhořela, stojí altán.

O kus dál v parku se jako fata morgana leskne černý lak hlídkového vozu.

Tak dělej, ať už jsi tam.

Pach násilí. Zblízka se s ním setkala tolikrát, že ho bezpečně pozná po čichu.

Hlídkový vůz zaparkovaný u altánu pod kopcem. Vedle něj sanitka. Na druhé straně parku prosvítající bílé činžáky s podlouhlými balkóny, mezi stromy Malin zahlédne žlutou fasádu secesního domu.

Špičkou nohy rozevře opěrku kola a nechá ho stát.

Vzhůru na scénu. Tohle je její hra.

Za nízkým plůtkem ze zeleného impregnovaného dřeva houpačky z pneumatik. Na pískovém plácku prolézačka a tři pružinové houpačky ve tvaru krávy. Pískoviště.

Dva policisté v uniformách s příliš velkými slunečními brýlemi, svalnatý Johansson a mírně otylý Rydström, přecházejí sem a tam po trávníku za pískovištěm. Ještě si jí nevšimli, výhled jim ztěžuje auto.

Policisté v bezvědomí.

Měli by ji slyšet. Nebo si alespoň všimnout, jak ji ze svého místa na lavičce zdraví posádka sanitky. Sedí každý z jedné strany oranžové postavy zahalené dekou. Starší urostlý muž, o němž Malin ví, že se jmenuje Jimmy Niklasson, a mladá blond dívka kolem dvaceti let.

Ta bude asi nová.

Malin ví, jak těžko záchranáři shánějí ženské posily. Většina jich pohoří na fyzických testech.

Niklasson pohlédne na Malin očima plnýma neklidu.

Oranžová postava mezi nimi, bytost na lavičce.

Zahalili ji do nemocniční deky, hlavu má pokrytou látkou a skloněnou, jako by zároveň existovala i neexistovala.

Malin pomalu vykročí k lavičce.

Niklasson jí pokývne, blond dívka také.

Vtom ji spatří i Johansson a Rydström a oba současně vykřiknou:

„Myslíme, že…“

„Nejspíš ji někdo…“

„…znásilnil.“

Poslední slovo rozetne vzduch nad dětským hřištěm a botanickou zahradou, bytost pod pokrývkou vzhlédne a Malin spatří mladou dívčí tvář, rysy pokroucené strachem, vědomím, že život nám kdekoliv, kdykoliv může připravit temný dar.

Hnědé oči spočinou na Malin.

Jako by se ptaly: Co se stalo? Co se mnou teď bude?

Sakra, pomyslí si Malin. Je asi tak stejně stará jako ty, Tove.

„Buďte zticha,“ křikne Malin na strážníky.

Kde sakra vězí Zeke?

Dívka opět sklonila hlavu. Jimmy Niklasson ji pustí a vstane. Blond dívka zůstane sedět. Když Malin uvidí přibližujícího se Niklassona, přeje si, aby sem býval jako první dorazil Zeke, a klid, jenž se teď od Malin očekává, dodal přítomným on.

Na klid jsi expert ty, Zeke. Ačkoliv ty jsi expert i na bouři.

Johansson s Rydströmem došli až k ní, náhle blízká zeď mužských těl.

Rydströmův nejasný hlas:

„Našli jsme ji támhle, u altánu, ležela na trávě.“

Johansson:

„Pomohli jsme jí na nohy. Ale pořád mlčí, nepodařilo se nám s ní navázat kontakt, hned jsme zavolali sanitku.“

„Dobře,“ řekne Malin. „Sahali jste na něco?“

„Ne,“ odvětí Rydström. „Jenom na ni. Posadili jsme ji na lavičku, tam, kde teď sedí. Zabalili jsme ji do deky, co jsme měli v autě. V sanitce pak měli ještě další deku.“

„Našli jste nějaké oblečení?“

„Ne.“

„Krvácí z přirození,“ řekne Niklasson a hlas má na tak urostlého muže podivuhodně slabý. „A zřejmě ji někdo zmlátil, na předloktích a holeních má rány. Přesto je podivně čistá, jako by ji někdo vydrhl.“

„Je cítit savem,“ dodá Rydström. „A je bílá jako stěna. Vypadá to, že jí někdo důkladně umyl ty rány na rukou a na nohou.“

„Vezměte ji do sanitky,“ řekne Malin. „Bude tam mít větší klid.“

„Když ona nechce,“ namítne Niklasson. „Zkoušeli jsme to, ale jenom vrtí hlavou.“

„Myslíte, že ví, kde je?“

„Neřekla nám ani slovo.“

Malin se otočí k Rydströmovi a Johanssonovi.

„Nikdo jiný tu nebyl, když jste přijeli?“

„Ne. Kdo by tu měl jako být?“

„Třeba ten, co nám volal.“

„Nikoho jsme neviděli.“

Malin zaváhá.

„Vy dva,“ rozhodne potom, „zajistíte místo činu. Začněte s páskou dole u fontány a natáhněte ji až sem.“

Malin se pomalu posadí na lavičku. Nechce se do dívčina prostoru vnutit násilím, snaží se působit vlídným dojmem.

„Slyšíš mě?“ zeptá se a pohlédne na dívčinu oslnivě bílou pleť, rány na rukou jako úhledné ostrůvky. Vypadá to, jako by dívka navzdory letnímu horku probděla chladnou zimní noc. Nevinná bílá pleť, jako by tančila s ďáblem na pokraji smrti, a přece se jí podařilo přežít.

Dívka je stále klidná, tichá.

Malin ucítí slabý pach sava.

Připomene jí to vůni bazénu Tinnis.

Mladá záchranářka po dívčině druhém boku sedí tiše, zdá se, že se jí nijak nedotklo, že se Malin nepředstavila.

„Můžeš mi říct, co se stalo?“

Ticho, avšak nepatrný pohyb stranou.

„Bolí to?“

„Pamatuješ si něco?“

„Nemusíš se bát.“

Žádná reakce, odpověď, nic.

„Zůstaňte u ní,“ řekne Malin a vstane. „Nenechávejte ji samotnou.“

Dole u fontány strážníci natahují kolem stromu policejní pásku, Niklasson cosi bere ze sanitky.

„Můžeme ji už odvézt do nemocnice?“

Hlas mladé záchranářky je měkký a poddajný, uklidňující.

„Mimochodem, já jsem Ellinor. Ellinor Getlundová.“

Malin jí podá ruku.

„Malin Forsová, kriminální inspektorka. S tou nemocnicí budete muset ještě chvilku počkat. Vím, že by se tam měla dostat co nejrychleji, ale když jí dáme chvilku čas, třeba promluví. Já se tu zatím trochu porozhlédnu.“

Altán ve stínu košatého dubu.

Zpocená košile lepící se na záda.

Hodiny na mobilu ukazují 08.17.

Horko jako v pekelné peci.

Altán má vlastní mikroklima. Když opatrně vkročí do otevřeného prostoru, udeří ji podivně vlhké horko. Přestože altán nemá zdi, jen sloupy, je tu nejméně o pět stupňů víc než venku.

Neskutečné horko.

Jako by atmosféra shromáždila obzvlášť agresivní molekuly na jednom místě, jako by tu vzduchem tančil neviditelný ďábel.

Pohlédne na své nohy. Dává si záležet, aby nepošlapala žádné stopy.

O kousek dál kaluž krve, kolem pár menších krvavých skvrn.

Její krev.

Černý stín. Co jste tu v noci dělali? Cos tu dělala?

Jsi asi tak stejně stará jako Tove. Tohle se nemělo stát. Ale stalo.

Žádné oblečení, látka, nic viditelného pouhým okem.

Zvonění mobilu, klidný hlas Ellinor Getlundové za Malin. Blízko. Že by tam dívku nechala samotnou?

Malin si podřepne. Nadechne se. Rukou přejede po dřevěné podlaze, opatrně, aby nepoškodila stopy a neztížila práci Karin Johannisonové a jejím kolegům, kteří budou místo činu ohledávat.

Všimne si krve na trámu nad místem, kde dívka ležela.

Přehodil tě někdo přes ten trám? Nebo jsi na něj sama vylezla?

V pozadí dětské hlasy.

Nevšímej si jich.

Malin vstane, vykročí k trámu. Na druhé straně stopy bezpočtu bot, podrážek, o kus dál křoví, polámané větve. Mezi křovím a altánem strom, tlustý kmen borovice. Tam jsi na ni číhal? Zatáhls ji do toho křoví? Nebo jsou to stopy někoho jiného? Nesouvisí s tím? Stalo se to všechno jinak?

Děti.

Spousta dětí.

Dětský smích.

Hlasy: „Policajti, sanitka.“

Pak dětský křik a rozčilené ženské hlasy rozléhající se parkem, Niklassonův hlas:

„Co se to tu do prdele děje?“

Malin se otočí.

Deset dětí předškolního věku ve žlutých reflexních vestách. Pláčou. Dvě vychovatelky se zaskočenými pohledy. Nahá, zbitá, rozdrásaná, avšak neskutečně čistá dívka kráčící od lavičky směrem k nim. Paralyzované děti, jako by je to, co se k nim blíží, náhle nakazilo virem strachu.

Dětský křik a pláč.

„Říkala jsem vám přece, ať u ní zůstanete,“ zakřičí Malin.

Ellinor Getlundová se rozběhne k dívce, v jedné ruce mobil, v druhé oranžovou deku, kterou rychle sebrala ze země u lavičky.

Nahá, skelná, téměř průhledná postava překročí plůtek u houpaček, nevšímá si ran na rukou a zaschlé krve na vnitřní straně stehen. Projde pískem. Posadí se na jednu pneumatiku a začne se pohupovat sem a tam, kývavý pohyb jako vzdorný pokus zastavit čas.

Zářivě bílé tělo, na stehnech temně rudá krev.

O kus dál Rydström s Johanssonem stále ještě zápasí s páskou, jako by se nic nestalo.

Kde vězíš, Zeke? pomyslí si Malin. Zrovna teď, když tě nejvíc potřebuju.

4.

Zeke opatrně našlapuje v altánu po boku Malin.

Dorazil, právě když dívku zvedli z houpačky, opět ji zabalili do oranžové deky a posadili na lavici vzadu v sanitce.

Vlezla dovnitř bez zaváhání.

Děti ze školky spořádaně opustily park. Když ustoupil prvotní strach, byla jim ta nahá paní na houpačce spíš pro zábavu. Některé z dětí se dokonce rozplakaly, když Malin s Ellinor Getlundovou dívku odvedly.

Malin vysvětlila jedné z vychovatelek, že hřiště se stalo místem trestného činu, ale že sem určitě můžou přijít zase zítra. Vychovatelka se neptala, co se stalo, zdálo se, že jí jde hlavně o to, aby odtamtud dostala děti co nejrychleji pryč.

Zeke přiběhl po cestičce od fontány.

Oholená hlava mu poskakovala nahoru a dolů a krůpěje potu v počínajících vráskách na pětačtyřicetiletém čele byly s každým krokem zřetelnější. Bleděmodrá košile, bleděmodré džíny, béžové plátěné sako. Černé polobotky se do takového horka příliš nehodily, zato působily seriózním dojmem.

Celý udýchaný doběhl k Malin, jež vzteky bez sebe křičela na Ellinor Getlundovou.

„Na místě činu budete dělat, co vám řekne vyšetřující policista, a já jsem vám jasně řekla, abyste u ní zůstala.“

Ellinor Getlundová se netváří nijak zkroušeně, jako by se jí ta slova vůbec netýkala:

„Kdy už budeme moct konečně jet? Potřebuje do nemocnice.“

„Až vám řeknu.“

„Ale…“

„Žádné ale.“

Obrátí se k Zekemu:

„Proč ti to sakra tak trvalo?“

„Došel mi benzín. Ale naštěstí jsem byl jen dvě stě metrů od pumpy. Něco takového se mi nestalo, ani nepamatuju. To je tím zatraceným horkem.“

„Horkem?“

„Leze mi na mozek.“

„To mně taky. Musíme jen doufat, že si zachováme alespoň trochu jasnou hlavu.“

Malin mu stručně vylíčila situaci a popsala, co viděla v altánu. Zašli tam společně ještě jednou. Zeke teď stojí v otevřeném prostoru vedle ní, hubená tvář čiší skepsí.

„Takže nevíme jistě, jestli byla znásilněna?“

„Ne, ale všechno tomu nasvědčuje, nemyslíš?“

„To jo.“

„Mohlo se to stát támhle v tom křoví.“

Zeke přikývne.

„Nebo jí to udělali jinde a tady ji jenom odložili. Do prdele, tady je ale horko. To je fakt neuvěřitelné.“

„Chci, abys s ní promluvil,“ řekne Malin. „Třeba ti něco řekne. Mám takový pocit, že nám něco může povědět jen tady, na tomto místě.“

Zadní dveře sanitky jsou otevřené.

Na lavici postava zabalená v oranžové dece, vedle ní mladá záchranářka, tak blízko, jako by ji už nikdy neměla opustit.

Dívka má přes hlavu přehozenou deku, pohled stále ještě upírá k zemi. V sanitce je cítit pach nemocnice a dezinfekčního prostředku, podél stěn se táhnou hadičky kyslíkové masky, ze stropu visí žluté náustky. Na stěně je připevněný dýchací přístroj.

Zachránila jsem já někdy někomu život? napadne Malin.

Tuhle dívku zachránit nedokážu.

A dokáže to vůbec někdo?

Zeke vleze dovnitř. Malin hned za ním, pokyne Ellinor Getlundové, aby vstala. Posadí se vedle dívky, každý z jedné strany.

Zeke se otočí k té oranžové postavě:

„Kdyby ses mi chtěla podívat do očí, byl bych rád. Ale jestli nechceš, nemusíš.“

Dívka sedí bez hnutí.

„Co se tu v noci stalo?“

„Můžeš nám to říct?“

Ticho trvající několik vteřin.

„Znásilnil tě někdo?“

Zeke si přejede rukou po lesknoucí se kůži na hlavě.

„Jestli nechceš mluvit, nemusíš. Ale potřebovali bychom vědět, jak se jmenuješ.“

„Jmenuju se,“ řekne dívka, „Josefin Davidssonová.“

Pak opět umlkne.

Sanitka ujíždí z kopce směrem k fontáně. Když odbočuje na ulici Linnégatan, jsou vidět jen plachá brzdová světla.

Josefin Davidssonová už jim toho víc neřekla. Jen své jméno.

Co se ti stalo?

Cos tu dělala?

Kde máš oblečení?

Umyl tě někdo?

Kdo jsou tvoji rodiče?

Kde bydlíš?

Kdo zavolal policii? Ten, kdo tě našel? Nebo…

Měli čím dál tím bezradnější hlasy. Údiv nad jejím mlčením, slova vířící v přehřátých hlavách:

„Jmenuju se Josefin Davidssonová.“

„Co teď?“ zeptá se Zeke, když jim sanitka zmizela z očí.

„Počkáme na Karin.“

„Johannisonovou?“

Malin slyší v jeho hlase pohrdání. Pomyslí si: proč ji tak nesnášíš, Zeke? Protože je hezká? Nebo protože je chytrá? Anebo snad bohatá?

„Bali. Budeme bydlet v resortu Bulgari v Uluwatu,“ vypráví Karin Johannisonová, zatímco seškrabuje z trámu vzorky krve. „Letíme v srpnu, na celý měsíc, to je tam nejlepší počasí.“

„Na Bali? Tam je teď Janne s Tove.“

„Fakt? To je skvělé. Kde přesně jsou?“

„Bydlí v nějakém hotelu na pláži Kuta.“

„To je ta nejhezčí pláž. Jen trochu přelidněná.“

Malin napadne, že Karin je opálená, přestože většinu léta tráví zavřená ve Státní kriminálně-technické laboratoři. Jako vždy jí to neskutečně sluší, vypadá odpočatě, modré oči veselé a lesklé, hebká a dobře opečovávaná pleť. Šaty z drahé červené nařasené látky jen přispívají k dojmu luxusu.

Karin důkladně pročesala křoví a trávu kolem altánu. Odpadky, které našla, vložila do očíslovaných sáčků.

„Podívám se po otiscích prstů. Ale těch tu můžou být tisíce, nebo taky vůbec žádné. S dřevem je to těžké.“

„Myslela jsem, že otisky prstů můžete získat z čehokoliv,“ poznamená Zeke.

Karin jeho poznámku ignoruje.

„Je možné, že to bylo, jak jste říkala, Malin. Že ji znásilnil v křoví a pak ji dotáhl až sem a přehodil přes trám. Uvidíme, co nám o jejích zraněních řeknou doktoři.“

„Ani nevíme, jestli byla znásilněna. A jestli byl pachatelem vůbec muž.“

Zekeho hlas plný vzdoru.

„Měli bychom vyrazit zpátky na stanici,“ řekne Malin a napadne ji, jak je možné, že tu ještě není Daniel Högfeldt. On nebo někdo jiný z Correnu už by tu měli dávno být. Ale třeba je jejich informátor z řad policejního sboru na dovolené. Anebo hlášení ve služebním rádiu neznělo dost zajímavě.

Však ty se tu brzy objevíš, Danieli. To je jisté, jako že je červenec. Případ letošního léta si nenecháš ujít. Je dokonce ještě zajímavější než lesní požáry.

V botanické zahradě znásilněna mladá dívka.

Za policejní páskou se začali shromažďovat zvědavci. Postavy v letním oblečení, všem vrtá hlavou jedna a táž otázka:

Co se tu stalo?

Zeke tady nechá auto, někdo ze strážníků ho pak odveze na služebnu. Malin si dojde pro kolo, naposledy se ohlédne k altánu a pak oba vyjdou z parku ven.

Slunce se vyšplhalo výš, do kulatého prostoru altánu pronikají paprsky světla, převalují se po zemi, jako by se snažily to, co se tu stalo, obměkčit svou proměnlivou hrou.

Jako by chtěly říct: Tohle je jen začátek, připravte se na ještě větší horko, ještě neodpustitelnější. Jen počkejte, po nás přijde tma.

„Tak kde to vázne, Forsová?“

Zekeho rozčilený, zároveň však klidný hlas.

Konečně pořádný případ. A navíc je léto. Má pokoj od hokeje.

Jeho syn Martin, zářivá hvězda linköpinského hokejového klubu a pýcha města, má tři týdny volna bez tréninků. Zeke sice hokej nesnáší, ale z loajality k synovi v sezóně nezmešká jediný zápas. Touhle dobou však na stadionu Cloetta Center ani není led.

Cestička pro pěší se směrem od botanické zahrady vine mezi dvěma činžovními domy, lemovaná záhonky se schlíplými, bledými květinami. V ulici Djurgårdsgatan je mine autobus číslo 202 jedoucí k Univerzitní nemocnici.

Na policejní stanici je to odsud sotva šest set metrů, přemýšlí Malin. A zrovna tady, tak blízko sídla strážců zákona, kdosi přepadne a znásilní mladičkou dívku, téměř dítě.

Bezpečí je jen chiméra.

Malin a Zekeho minou čtyři asi patnáctileté dívky na kolech, na nosičích složené nafukovací matrace.

Na cestě za zchlazením. Mají namířeno do Glyttingebadetu? Nebo snad na koupaliště Tinnis?

Dovádění a křik dětí. Letní prázdniny a cosi číhajícího ve tmě za stromem.

5.

Já chci do vody, do vody, voláte, mami, nevidělas moje rukávky, kde je můj nafukovací kruh, kde mám kruh? Nechci se utopit, mami.

Slyším vás.

Jste nad mou temnotou, jen nevím, zda mě taky slyšíte, když volám: mami, mami, tati, kde jste, musíte sem přijít, musíte si pro mě přijít, kdo jste vy všichni, kdo voláte po koupání, nafukovacích kruzích a zmrzlině?

Cítila jsem však kapky.

Ještě stále jsou tu. Jak voní kapky? Mají jinou vůni než voda. Voní po železe? Po zvířecím trusu?

Vaše nohy.

Slyším, jak nade mnou dupou.

Nahoře.

Myslím, že ležím, ale třeba se koupu, třeba je to vlhké a temné kolem mě voda. Určitě je to voda, já mám vodu ráda.

Teď si hrajete.

Kde mám míč, mami?

Mám ti ho chytit? Ruce mě však neposlouchají. Leží nehybně podél těla, snažím se s nimi pohnout, ale ať dělám co dělám, jsou jako zatavené v okolní hmotě.

Proč po mně šlapete?

Přestaňte.

Kde to jsem?

Kde jsi, tati?

Můžu plavat, můžu se vznášet, ale nemůžu se hýbat.

Nemůžu dýchat.

Uzavřený prostor kolem mě.

Školka za okny zasedací místnosti pátracího týmu má přes léto zavřeno. Opuštěné houpačky a červená klouzačka, nikde žádné děti, žádné tříleté ruce hrabající v suchém písku pískoviště.

Horko je bezdětné, skoro jako letní město.

Za okny školky dva malíři. Stojí na štaflích, do půl těla nazí, rytmicky a mnohem rychleji, než se zdá, natírají válečkem stěnu narůžovo.

Veselé barvy.

Veselé děti.

Malin se rozhlédne po zasedací místnosti. Na zdech světle žluté tapety, naproti dveřím šedobílá tabule. Na jaře dostali nové židle. Staré byly sice hrozné, ale ty nové, z ohýbaného březového dřeva se sedátky potaženými černou omyvatelnou látkou, jsou snad ještě nepohodlnější. Voskovaná látka se v horku lepí na zadek.

Klimatizace ani zdaleka nestačí udržovat přijatelnou teplotu.

Hodiny na zdi zasedací místnosti ukazují 10.25. Ranní porada se kvůli dívce nalezené v botanické zahradě značně opozdila.

Kolik může být stupňů?

Venku pětatřicet, uvnitř tak třicet?

Naproti Malin sedí trpící Sven Sjöman. Propocené skvrny na hnědé kostkované košili sahají od podpaží až na břicho, jež od zimy ještě o pár centimetrů povyrostlo.

Dávej si pozor, Svene.

V horku jsou infarkty na denním pořádku. Ale ty máš dost rozumu na to, aby ses pohyboval opatrně. Je-li něco, co tě charakterizuje, pak je to rozum a rozvaha. Je ti jedenašedesát a tuhle práci děláš už třiatřicet let. Všechno, co vím o tomhle řemesle, mám od tebe.

Nebo alespoň skoro všechno.

Ale hlavně jsi mi pomohl uvěřit, že se na vyšetřování hodím.

Ty jsi ten nejnadanější policajt, se kterým jsem kdy pracoval, Malin.

Víš vůbec, co taková slova znamenají, Svene?

Asi ano, jinak bys je nikdy nevyslovil.

Vedle ní Zeke, pod nosem a na čele krůpěje potu. Sama má úplně mokré kořínky vlasů, jako po cvičení.

„Takže vyšetřovací tým jsme teď my tři,“ zahájí poradu Sven. „Je jen na nás, jak budeme postupovat a jak si v případu Josefin Davidssonové rozdělíme úkoly. Ale ráno jsme dostali ještě jedno hlášení. Theresa Eckevedová, čtrnáct let, pohřešovaná. Volali nám její rodiče. Oba případy si beru na starost jakožto hlavní vyšetřovatel.“

„To se podívejme,“ řekne Zeke. „Takže máme holky dvě.“

Nejdřív dlouho nic, pomyslí si Malin, a teď hned dva případy najednou.

„Pohřešovaná,“ řekne Malin. „Čtrnáctiletá holka? Ta pravděpodobně jen utekla z domova.“

„Nejspíš máš pravdu,“ odpoví Sven. „Aspoň soudě podle toho, co mi řekli její rodiče. Ale začneme tou Davidssonovou.“

„Pěkně jedno po druhém,“ usměje se Zeke. Malin si povšimne, jak se do jeho horkých, létem znavených, šedých očí vrací energie. Stejně je paradoxní, že jejich obživou a svým způsobem i uspokojením je násilí a utrpení. Smím se vůbec takhle radovat? přemítá Malin.

Sklíčenost a radost.

Co vznikne, když ty dvě emoce smícháme? Jeden z těch bezejmenných pocitů, který znají všichni policisté. Ten, kvůli němuž máš výčitky svědomí a hlodají v tobě pochybnosti o lidském charakteru, ne snad proto, co všechno musíš vidět a vyslechnout, ale proto, co s tebou tahle práce dělá.

Znásilnění.

Konečně.

Vražda.

Hurá.

„Josefin Davidssonovou právě vyšetřují v Univerzitní nemocnici. Dají nám vědět, jestli byla znásilněná, a taky zavolali psychologa, aby jí pomohl, zkusil ji rozmluvit.“

„Dívala jsem se do telefonního seznamu,“ řekne Malin. „V Linköpingu je sto dvacet Davidssonových. Musíme nasadit všechny, kdo mají čas, aby je obvolali. Tedy jestli nepromluví nebo se nám někdo sám neozve.“

„Pořád ještě nevíme, kdo nám zavolal. Kdo ji našel,“ podotkne Zeke.

„To asi jen tak nezjistíme,“ odvětí Sven. „Byl to pravděpodobně mobil s dobíjecí kartou. Mohl to být náhodný kolemjdoucí, který nechce mít s policií nic společného. Anebo někdo, kdo má co dělat s tím přepadením. Každopádně se nám zatím neozvali žádní její příbuzní,“ pokračuje. „Ani ň. Budeme muset obejít domy v okolí. A až budou doktoři a psychologové hotoví, zajedeme do nemocnice a pokusíme se ji vyslechnout.“

„Třeba je starší, než vypadá,“ poznamená Malin. „A byla doma sama. Rodiče můžou být třeba na dovolené.“

„Což mi připomíná Theresu Eckevedovou,“ řekne Sven. „Její rodiče byli v Paříži a Theresa měla být doma, ve vile ve Stureforsu s přítelem.“

Malin při slovech vila a Sturefors naskočí husí kůže.

Sturefors.

Předměstí Linköpingu, kde sama prožila dětství.

Vybaví se jí tisíce a tisíce obrazů. Jak se její rodiče míjeli, nikdy nešli vedle sebe. Jak jako malá běhala po pokoji, po zahradě, a celou dobu měla pocit, že neví, kde je, že skutečnost je zcela jiná než ta, kterou prožívá, a že každičký roh, keř, každičké slovo skrývá tajemství. Touha po tom, aby už byla dospělá, a pošetilá představa, že potom bude všechno jasné.

Dívčí pokoj. Plakáty Duran Duran.

Klávesista Nick Rhodes.

See them walking hand in hand across the bridge at midnight.

Girls on film.

„Ale když se včera vrátili domů, byla Theresa pryč a ukázalo se, že její kluk byl celou dobu na chatě s rodiči, bez Theresy.“

Markus.

Tove.

Na začátku jejich vztahu mi Tove možná nelhala, ale v každém případě zatajovala pravdu. Všemi silami se snažila najít si vlastní místo pro lásku, myslela si, že se kvůli ní budu zlobit. Moc důvěry ke mně tedy neměla. Předpokládala, že ji budu jen napomínat. A měla pravdu. Namlouvala jsem si, že tě chráním, Tove, ale zatím jsem se jen snažila, abys neudělala stejnou chybu jako já. Panebože, vždyť mi bylo dvacet, když jsem tě počala. Nedokázala bych se dívat na to, jak tápeš stejně zmatená jako tehdy já, se šílenými a rozporuplnými pocity. Cítila jsem lásku, zároveň jsem však byla v pasti. Proto jsem ti nevěřila, myslela jsem na sebe a tys přede mnou svou první lásku musela tajit.

Jak se tomu říká?

Neschopná matka. Nic jiného.

„To jí z té Paříže ani nezavolali?“

Zeke už zní opět unaveně, má ochraptělý hlas.

Teď si tu dovolenou určitě vyčítají, napadne Malin.

„Dcera jim prý nebrala mobil,“ odpoví Sven. „Ale jim to nepřišlo divné.“

„Nepřišlo divné?“

„Prý občas dělala naschvály. Ztrácela telefony a tak.“

„Jak dlouho v té Paříži byli?“ zeptá se Zeke.

„Šest dní.“

„To znamená, že mohla zmizet už skoro před týdnem.“

„A rodiče netuší, kde by mohla být?“

„Prý ne.“

Sven Sjöman si urovná košili, pak pokračuje:

„V první řadě se zaměříme na tu holku z botanické zahrady, ale začneme dělat i na tomhle případu. Nejdřív ze všeho zajedeme do Stureforsu. Vyslechnout rodiče, uklidnit je, že se určitě najde, připomenout jim statistiku.“

Sven vysloví adresu.

Jen pár domů od vily, kde Malin vyrůstala.

Stejná čtvrť.

Tentýž sen z počátku sedmdesátých let. Bazény na zahradách. Udržované domy s dřevěným obložením i zděnými fasádami, vzrostlé, pyšné ovocné stromy na hustých trávnících.

Nebyla tam od té doby, co rodiče dům prodali a koupili si byt u Infekčního parku. Jsou pořád ještě na Tenerife, odstěhovali se tam. Obvykle se na léto vracejí, ale jak se její otec vyjádřil do telefonu: „Letos tu zůstaneme. Máma začala hrát golf a přihlásila se na kurz. V létě je to levnější než v sezóně.“

„Kytky zalévám, tati, neboj.“

Ve skutečnosti v bytě rodičů přežívá už jen pár kytek, a zdaleka není jisté, jestli se dožijí konce léta. Ale co by čekali? Už je to rok, co byli naposledy doma. Proč si vůbec ten byt nechávají? Najednou se tam Malin zachce, zasteskne se jí po chladu, který tam vždy pociťuje. Ten by teď uvítala.

„A co média?“ zeptá se Malin. „Na případ Theresy a Josefin se určitě vrhnou jako vosy.“

„S tím musíme počítat,“ přikývne Sven. „Ale moc toho pro ně nemáme. Zatím nebylo ani prokázáno znásilnění, a než se dozvědí o té pohřešované dívce, může to chvíli trvat. Třeba budeme mít aspoň den klid na práci. A stejně budeme potřebovat pomoc veřejnosti, možná s oběma případy. Uvidíme, jak se události vyvinou. Všechny dotazy směřujte každopádně na mě. Vezmu si ty hyeny na starosti, když je Karim pryč.“

„Ten se tu určitě brzy ukáže,“ řekne Zeke. „Pokud to bude fakt horké.“

„Taky bych řekla,“ přikývne Malin, ale vtom jí zazvoní telefon.

Mobil leží před ní na šedé desce stolu, zvonění vycházející z reproduktoru je agresivní, nepříjemné, jako by jí chtělo připomenout, že jejich konverzace byla čistě hypotetická a teď nastal čas na trochu tvrdé reality.

Malin pohlédne na číslo na displeji.

Zvedne telefon.

Poslouchá.

„Předám Svena Sjömana. Ten má teď kontakt s médii na starosti.“

Podá sluchátko Svenovi, nadzdvihne obočí a ironicky se ušklíbne.

„To je Daniel… Daniel Högfeldt z Correnu. Ptá se na tu znásilněnou dívku z botanické zahrady a na tu pohřešovanou ze Stureforsu, a jestli prý si myslíme, že spolu ty případy nějak souvisejí.“

6.

Souvisejí?

Jedna dívka pohřešovaná.

Druhá přepadená a možná i znásilněná. Náhoda? To sotva. Nic není nemožné. Čas a výsledky jejich práce ukážou možnou souvislost.

Zatím ale nesmí dělat žádné ukvapené závěry. Za předním sklem auta se táhne ulice Brokindsleden, vedle ní prázdná cyklostezka. Horko je jako had, bez vůně a zápachu. Je bezvětří, nehybný vzduch se jen slabě chvěje nedostatkem kyslíku. Pšenice na polích horkem slehlá k zemi, jako by čísi obří pěst zamáčkla rostliny do země se slovy: Snad si nemyslíte, že vám dovolím žít, letos v létě ne, tohle je a bude rok spalujícího žáru.

Zekeho ruce na volantu volva.

Pevné.

Stejně jako Martinovy ruce na hokejce.

Na konci sezóny Martin obdržel nabídku z klubu Toronto Maple Leafs, kterou však odmítl. Jeho přítelkyně čeká dítě a chce porodit doma, v Linköpingu. A hlavní sponzoři místního klubu, Cloetta a Saab, se složili a Martinovi nabídli pár miliónů, aby zůstal.

„Je z něj milionář,“ okomentoval to Zeke. „Ale v NHL z něj bude multimilionář.“

Znělo to jako přání, aby už Martin konečně odjel, jako by měl Zeke hokeje, cti, uznání i peněz plné zuby.

„Hokej, takový příšerný sport.“

Malin se ho zeptala, jaký je to pocit, stát se brzy dědečkem.

„Musíš být napjatý a pyšný.“ Zeke však místo odpovědi jen cosi zamručel. Zatím to ještě neprožívá, ale až se dítě narodí, bude určitě bez sebe radostí, tím si je Malin jistá.

Sturefors.

Beze slova se blíží k tabulce s názvem obce.

Malin zavře oči.

Jestliže je horko venku bez vůně a zápachu, čím je cítit vnitřek auta?

Voňavým stromečkem a pánským parfémem Aramis.

Jak to teď voní na zahradách?

Čerstvě posečenou travou.

Dívčí nohy vznášející se nad stébly trávy. Sama na zahradě. Cítím tátovu vůni. A máminu. Slyším její hlas, jde za mnou domem, křičí na mě. Táta jako vždy kapituluje, a já si tak přeju, aby se mě pro jednou zastal, proti ní, dal mi najevo, že za něco stojím.

Vypadá vedle ní tak bezmocně a neohrabaně, když tam stojí s pootevřenými ústy a jen polyká své nejisté námitky, zatímco ona mi cosi vyčítá.

Vítr ve vlasech, když jedu mezi vilami na kole, cestou do školy. Nohy vznášející se nad cyklostezkou.

Je to soutěž, všechno na světě je jenom soutěž.

Jednou v noci, když jste si mysleli, že spím, jsem ležela za vašimi dveřmi. Vzpomínám si na to teprve teď, v tomhle autě s klimatizací, vybavují se mi vaše slova: Tohle se nikdy nesmí dozvědět. Bude to naše tajemství.

Matčin ostrý hlas. Ten věčně nespokojený tón.

Co se nesmím nikdy dozvědět, tati?

Chlapci hrající fotbal na hřišti za tmavě červenou budovou školy. Červené dresy domácího mužstva.

Horká těla. Rozsvícená světla. Bankeberg SK, Ljungsbro IF, LFF, Saab. Kluci na hřišti, holky na tribuně, pod dekou ve sklepě, co kdyby někdo přišel.

Šeříkové keře. Dřevěný plot napuštěný zelenou impregnací. Rodiny snažící se být rodinami. Děti, jež jsou dětmi. Koupou se s vědomím, že jednou převezmou štafetu.

Sturefors.

Nízké bytové domy a rodinné domky u řeky Stångån. Většina domků z šedesátých a sedmdesátých let. Některé si svépomocí postavili řemeslníci, jiné koupili inženýři, učitelé, úředníci.

Tehdy tu ještě nebydleli doktoři.

Ale teď už jistě ano.

Doktoři a inženýři za vzrostlými zažloutlými živými ploty, dřevěnými plaňkami, žlutými a bílými cihlami, červeně natřenými fasádami.

Neposekané trávníky, stromy s dozrávajícím ovocem a záhonky s květinami, jež buď už úplně uschly, anebo ještě přežívají, zoufale volají po vodě. Opustit v létě město je pro většinu obyvatel Stureforsu samozřejmostí. Ne však pro tisíce přistěhovalců ze sídliště Ekholmen, kolem kterého před chvílí projížděli.

„Tady zahni,“ řekne Malin. „Je to ta další ulice.“

„Ty se tu vyznáš?“

„Jo.“

Zeke na zlomek vteřiny odtrhne oči od silnice, nevšímá si značky zobrazující hrající si děti.

Tachometr ukazuje pětatřicet, o pět kilometrů víc, než je povolená rychlost.

„Jak to?“

Dokonce ani můj nejbližší kolega to o mně neví, pomyslí si Malin. A taky to vědět nemusí.

Nechce se mi vyprávět, že jsem vyrůstala jen pár ulic odsud, že jsem od chvíle, kdy mě přivezli domů z porodnice, až do osmnácti, kdy jsem se osamostatnila, bydlela tady, v blahobytném, čím dál tím uzavřenějším Stureforsu. Proč bych mu měla vyprávět o Stefanu Ekdahlovi, o tom, co jsme spolu dělali v ložnici rodičů, v jejich posteli, čtyři měsíce po mých třináctých narozeninách, nebo vysvětlovat, jak může být navenek spořádaný život tak strašně smutný. A víš co, Zeke, já vůbec nevím, čím to může být. A už vůbec netuším, jak se to může stát.

Janne.

Jsme rozvedení už přes deset let, ale pořád se nám nepodařilo na sebe zapomenout. Moji rodiče jsou svoji snad už sto let, a možná si nikdy nebyli tak blízcí jako my.

„Prostě se tu vyznám,“ odbude Zekeho otázku.

„Takže ty máš přede mnou tajnosti, Forsová?“

„Třeba je to tak lepší,“ odvětí Malin, zatímco Zeke parkuje před bílou zděnou vilou obehnanou nízkou, bíle natřenou betonovou zídkou.

„Tak jsme tady. Bydliště Theresy Eckevedové. Račte si vystoupit, slečno.“

Lesknoucí se hladina bazénu na zahradě. Kolem udržované, miniaturním topolům podobné keříky, jejichž název Malin nezná. V záhoncích čerstvá hlína.

Na stolku z teakového dřeva káva a kupované koláče, za zády pohodlné modré polštářky. Na stropě nad krbem větrák poskytující příjemný chládek. Vedle konvice s kávou sklenice plná ledu.

„Kdybyste měli chuť na ice coffee,“ vysvětlila Agneta Eckevedová, než se posadila do křesla.

„Já si dám radši normální kafe,“ řekl Zeke ze svého místa v čele stolku. „Ale stejně díky.“

Pak slova Sigvarda Eckeveda, rozzlobená a zároveň úzkostná.

„Nechápu, jak nám to mohla udělat. Takhle nás napálit.“

V jeho slovech je vědomí, že o životě své dcery už příliš nerozhoduje, pokud vůbec.

Vůně koláčů v dusném horku, na jazyku chuť horké kávy.

Sigvard Eckeved má vysoký hlas, jen tu a tam zazní o něco hlubší tón, když jim vypráví, co ví: že byli v Paříži a že s Theresou měl být její kluk, ale ten byl místo toho s rodiči na chatě u Valdemarsviku, že zmizela Theresina peněženka a mobil a tak dále a tak dále. Nechají ho domluvit. Tu a tam ho přeruší jen krátká upřesnění jeho manželky. Její hlas zní mnohem úzkostněji. Víte snad něco, co bychom měli vědět i my? napadne Malin.

Když Sigvard Eckeved domluví, zeptá se Zeke:

„Máte nějaké její fotky? Pro nás i pro kolegy z ostatních okresů, kdyby to bylo potřeba.“

Agneta Eckevedová beze slova vstane a odejde z pokoje.

„Nejspíš utekla, co?“ zeptá se Sigvard Eckeved, když jeho žena zmizí z doslechu. „Určitě utekla. Přece se jí nemohlo nic stát, viďte?“

„To zjistíme,“ odpoví Malin. „Ale nebojte se, určitě bude v pořádku. Podle policejních statistik máme skoro stoprocentní pravděpodobnost.“

Pak si Malin pomyslí: A co když se nenajde? K čemu jim pak bude má útěcha? K ničemu. Teď ale uklidňující slova nadělají víc užitku, než by pak nadělala škody.

Agneta Eckevedová se vrátí s několika barevnými fotoalby.

Položí je před ně na stůl.

„Vyberte si, které chcete.“

Všichni mi pořád říkají, jak jsem roztomilá.

Ale jak jim mám věřit? Jak mám vědět, že to neříkají jen tak? Ale vlastně je mi to úplně ukradené.

Kdo by chtěl být roztomilý?

Já tedy ne.

Protože já už jsem dospělá.

A tys se mnou mluvila jinak než ostatní, červenala jsem se kvůli tomu, ale ve vodě byla zima, takže si toho nikdo nevšiml.

Špína.

Je tu špína? A odkud se tady berou ty fotky? Jak je můžu vidět? Nechápu to.

Většinu z nich už jsem viděla, jsou z letoška. Máma je tím věčným focením rodiny posedlá. Přestaň už s tím, mami.

Proč teď nejsi tady? U mě?

Přijď si pro mě.

Mám strach, tati.

Pláž na Mallorce loni v létě.

Zima v Sankt Antonu, slunce a modrá obloha, perfektní sníh.

Vánoce a Velikonoce.

Jak můžu vidět ty fotky a slyšet vaše slova, přestože tam nejsem?

A co ta voda? Proč je tak hnusná, kalná, jako zmrzlé bláto, když by měla být teplá a příjemná?

Mami, kde mám plovací kruh?

„Je hezká, viďte?“

A pak hlas jiné ženy.

Moc hezká, viď, Reke? Kdo je Reke?

Jsem unavená, tati. Na kůži mám cosi lesklého a lepkavého.

Proč nic neříkáš? Vidím tě u stolu na verandě, odlesky slunce z bazénu se ti zrcadlí ve tváři. Ale tady, kde teď jsem, je jen tma a zima a samota. Vlhkost.

Tady nemám být. To je mi jasné.

Chci odsud pryč. Chci být u vás, vidím vás, ale jako byste neexistovali nebo jako bych snad neexistovala já.

Neexistuju?

Když na to pomyslím, dostanu strach jako nikdy předtím.

Když si vzpomenu na tebe, tati, pocítím lásku.

A zároveň strach.

Proč si pro mě nepřijdeš?

Malin vybere fotku, na které je Therese Eckevedové obzvlášť dobře vidět do obličeje: malé plné rty, dětsky baculaté tváře a živé, téměř černé oči, polodlouhé tmavé vlasy.

Nemá smysl se ptát, co měla naposledy na sobě. Ale aspoň jak se obléká?

„Většinou nosí džíny. A košili. Nikdy by si na sebe nevzala sukni. Ty nesnáší,“ odpoví Agneta Eckevedová.

„Ale na fotkách vypadá žensky.“

„Zdání klame. Je spíš jako kluk, drsná,“ řekne Sigvard Eckeved.

„Máte alespoň nějaké tušení, kde by mohla být? Třeba u nějaké kamarádky?“ zeptá se Zeke.

Rodiče svorně zavrtí hlavou.

„Nemá moc kamarádek,“ odvětí Agneta Eckevedová. „Chci říct, kamarádek má dost, ale těch opravdu dobrých moc ne.“

„Potřebovali bychom číslo na jejího přítele a na kamarády, které znáte. Nebo na lidi, kteří pro ni hodně znamenají. Na nějakého trenéra, učitele nebo tak.“

„Ona si na sport moc nepotrpí,“ řekne Sigvard Eckeved. „Ale má nějakou novou kamarádku, chodila se k nám koupat do bazénu. Pamatuješ si, jak se jmenovala, Agneto?“

„Nathalie. Ale příjmení nevím.“

„Telefonní číslo?“

„Ne, bohužel. Ale jmenuje se Nathalie. Tím jsem si jistá.“

„Pokud byste si náhodou vzpomněli, zavolejte nám,“ řekne Malin.

„Má Theresa počítač?“ zeptá se Zeke.

„Ano, je u ní v pokoji. Ale moc ho nepoužívá.“

„Můžeme si ho půjčit? Potřebovali bychom jí prohlédnout e-maily a tak.“

„Samozřejmě.“

„Děkujeme,“ řekne Zeke. „Ten bazén vypadá opravdu lákavě,“ dodá potom.

„Klidně se vykoupejte, jestli chcete,“ nabídne Sigvard Eckeved.

„To ne, máme spoustu práce.“

„Ale voda vypadá krásně,“ dodá Malin. „Studeně.“

Přestaňte už s těmi řečmi.

Radši mě najděte.

Zmizela jsem.

Už to chápu. Je to tak. Jinak bys přišel, viď, tati?

Myslíte, že jsem tady, protože chci?

Uvěřili jste mi, že je to můj kluk. Jste tak naivní.

Ale teď vám chci říct, jak to bylo.

Vy mě ale neslyšíte, přestože křičím.

Zvonění mobilu tam nahoře.

Přestaňte po mně šlapat.

„Forsová.“

Malin stojí na schodech udržované vily Eckevedových, snu ze sedmdesátých let. Vylovila mobil z tašky, zvedla ho po třetím zazvonění. Zeke vedle ní, v podpaží Theresin notebook značky Toshiba.

„Tady Sjöman. Můžete zajet do nemocnice, oddělení deset. Doktor ji prohlédl. Už je jí líp, dokonce začala i mluvit.“

„Josefin Davidssonová?“

Horko jako žhavá síť kolem mozku.

„Kdo jiný, Forsová?“

„Co jim řekla?“

„Že jí je patnáct a bydlí s rodiči v Lambohovu.“

Když zavěsí, zahlédne Malin skrze zelené sklo vchodových dveří siluetu Sigvarda Eckeveda, jak neklidně přechází předsíní sem a tam.

7.

SIGVARD ECKEVED, V PRŮBĚHU ROKŮ

Měli jsme tě pozdě, Thereso.

Mně bylo dvaačtyřicet, mamince jednačtyřicet.

Nechali jsme si udělat všechny testy a doktoři nás varovali, že možná něco nebude v pořádku, ale pak jsi jednoho dne na konci února přišla na svět, k nám, jako dokonalý důkaz dobra tohoto světa.

Pro mě jsi vůně, cit, zvuk, noční dech v naší velké posteli.

Tulíš se ke mně. Co pro tebe znamenám? Totéž co ty pro mě. Jsme jedna bytost, Thereso.

Říká se, že děti znamenají loučení, my jim jen ukazujeme cestu do světa.

Tomu se musím jen smát.

Ty patříš mně.

Já jsem ty, Thereso.

Společně jsme svět.

Děti znamenají splynutí, porozumění, důkaz, že my lidé jsme jedna bytost.

Moje dítě, to jsem já sám.

Jsou ti dva roky a běháš po parketách v obývacím pokoji, učíš se mluvit, máváš rukama a cosi ukazuješ, ochutnáváš svět, ochutnáváme ho společně. Přestože se na tebe občas zlobím, vracíš se ke mně, hledáš ve mně svět.

Jsou ti čtyři a půl roku a v zápalu hněvu mě udeříš.

Pak léta běží, ty se mi stále vzdaluješ, avšak zároveň jsi blíž, vjem uvnitř mě.

Je ti dvanáct.

Z lásky v noci neslyšně vcházím do tvého pokoje, hladím tě po tváři, vdechuji vůni tvých vlasů.

My jsme ti dobří, napadá mě tehdy.

Ty, já, maminka, naše sny a celý ten život, jejž jsme spolu prožili jako jedna bytost.

Svět existuje jen díky tobě.

Je ti čtrnáct.

Jsi tvrdohlavá, umíněná, věčně nabroušená, a přece sama podstata dobra. Jsi to nejhezčí, co tenhle svět kdy spatřil.

Rozumím ti, Thereso. Nemysli si, že ne. Nejsem nevědoucí. Jen nechci spěchat.

Jsme stejný cit, ty a já.

Nekonečná láska.

8.

Uklízeč tmavé pleti přejíždí mopem sem a tam po žlutém linoleu, stín se mění v záblesk světla a pak opět ve stín, když se jeho statné tělo pohybuje před oknem zalitým sluncem na konci nemocniční chodby.

Část podlahy jako by se pod slunečními paprsky zdvíhala. Slabý zápach čisticího prostředku a potu pomalu vylučovaného odpočívajícími těly.

Oddělení číslo deset. Sedmé patro.

Dveře některých pokojů jsou otevřené, na zašedlých, původně žlutých stěnách visí světlé obrazy. Za okny pokojů je vidět město, opálené a tiché, dusící se ve své nucené osamělosti.

Pacienti v postelích. Někteří v erárních pyžamech, zelených nebo žlutých jako moč, jiní ve vlastním oblečení. Není tu horko, stropní větráky hlučně konají svou práci, a přece tu vládne podivná netečnost, jako by se nemocným mělo každou chvíli přitížit a zaměstnanci, jež zrovna nejsou na dovolené, na svou práci nestačili.

Ve dveřích se zjeví sestra.

Zrzavé husté vlasy, kulatý obličej posetý pihami.

Pohlédne na Malin a Zekeho velkýma zelenýma očima.

„Vy budete nejspíš od policie. To je dobře, že jste tu tak rychle.“

Malin se Zekem se zastaví. To je to na nás tak vidět? pomyslí si v duchu Malin a zeptá se:

„A co ta dívka, Josefin Davidssonová? Kde ji najdeme?“

„Na pokoji číslo jedenáct. Jsou u ní rodiče. Ale nejdřív s vámi chce mluvit doktorka Sjögripeová. Můžete jít dál, hned přijde.“

Sestra jim pokyne ke dveřím místnosti, ze kterých sama právě vyšla.

„Paní doktorka tu bude za pět minut.“

Hodiny na stěně chodby ukazují 12.25.

Měli se cestou najíst. Žaludek se chvěje mírnou nevolností.

Zavřou za sebou dveře. Posadí se na dřevěné židle ke stolu s šedou laminátovou deskou pokrytou prospekty a žlutými složkami. Okno vedle stolu vede do tmavé ventilační šachty. Na polici u zdi pár anonymních šanonů.

V ordinaci je větší horko než na chodbě.

Vrzání srdcovitého, zaprášeného ventilátoru na stropě.

Pět minut, deset.

Sedí mlčky. Slova si šetří na později, aby byla čistá a nepoužitá. Mlčení má svou funkci. A co by si taky měli povídat?

Co si o tom myslíš?

Uvidíme.

Byla znásilněná, nebo byla ta krev odjinud? A co ten pach sava? Ta bílá kůže? Umyté rány?

Dveře se otevřou a vstoupí doktorka Sjögripeová.

Může jí být kolem pětapadesáti, bílý plášť, krátké šedé vlasy přiléhají těsně k hlavě, takže tváře, nos a ústa vypadají ostřejší než ve skutečnosti.

Na šňůrce kolem krku brýle na čtení s průhlednými plastovými obroučkami. Inteligentní, pozorné, sebevědomé oči člověka, jenž měl od první chvíle vše, co si zamanul.

Malin se Zekem téměř vyskočí ze židlí. Cokoliv jiného by bylo nemyslitelné.

Sjögripeovi.

Nejznámější šlechtický rod v Östergötalandu. Rodinný zámek Sjölunda, jeden z největších a nejvýnosnějších zemědělských podniků ve Švédsku.

„Louise Sjögripeová.“

Má pevný stisk ruky, avšak ne příliš tvrdý, ženský, a zároveň plný autority.

Doktorka Sjögripeová počká, až se Malin a Zeke posadí, pak si sama sedne na opačnou stranu stolu.

Malin by zajímalo, jaké postavení má asi Louise Sjögripeová ve své rodině. Drby. Radši se soustřeď na to, proč jsme tady.

„Stav Josefin Davidssonové je s ohledem na okolnosti dobrý,“ začne Louise Sjögripeová mírně chraplavým hlasem.

„Co nám o ní můžete říct? Vy jste ji vyšetřovala, viďte?“

Zekeho hlas je poněkud netrpělivý, většina lidí by si však jeho podrážděnosti nevšimla.

Louise Sjögripeová se usměje.

„Ano. Vyšetřila jsem ji a zdokumentovala její stav. Řeknu vám, co si o tom myslím.“

„To bychom vám byli vděční. Chci říct, to bychom byli rádi,“ řekne Malin a snaží se přinutit podívat se té doktorce-šlechtičně do očí, avšak sebejistota, jež z nich vyzařuje, ji přiměje stočit pohled ven z okna.

„S největší pravděpodobností jí ta poranění někdo způsobil úmyslně. Rány na nohou a na rukou si nemohla přivodit sama. A nejedná se ani o známky sebeobrany, ty by nebyly takhle, abych tak řekla, pravidelné. Vypadá to, že ji někdo pořezal ostrým předmětem a pak rány důkladně vyčistil a umyl.“

„Jakým předmětem?“ zeptá se Malin.

„Těžko říct. Nožem? Možná, možná taky ne.“

„A co to krvácení z pochvy?“

„Panenská blána je porušená a uvnitř došlo k poškození cévních stěn. Krvácení ale nebylo větší, než je při prvním pohlavním styku běžné, takže si myslím, že do ní pachatel vnikl opatrně, a to relativně měkkým předmětem.“

Louise Sjögripeová se nadechne, ani ne tak proto, že by ji tížila právě vyslovená slova, jako spíš aby následujícím větám dodala na důrazu:

„Nenašla jsem ale žádné zbytky spermatu. A použití kondomu taky vylučuju, ten by zanechal stopy lubrikantu. Zato měla uvnitř maličké, téměř mikroskopické modré částečky, nejspíš úlomky plastu. Takže spíš než na klasické znásilnění to vypadá, že do ní pachatel vnikl jakýmsi předmětem.“

„A…“

Zeke se pokusí doktorku Sjögripeovou přerušit otázkou, ta jej však odbude mávnutím ruky.

„Ty částečky už jsem poslala do Státní kriminálně-technické laboratoře. Vím, co mám v takovém případě dělat. Taky jsem jí vzala krev a vzorky krve ze stehen. Byla to jen její krev.

A můžete být klidní. Rodičům jsem zatím nic neřekla. Jedná se tu o zločin, takže to přenechám vám. Já s nimi proberu jen čistě lékařské záležitosti.“

Malin se Zekem si vymění pohled.

„Takže vylučujete, že by si ta zranění přivodila sama?“ zeptá se Malin.

„Ano. To je téměř nemožné. Muselo by ji to hrozně bolet. A to porušení panenské blány? To má nejspíš také na svědomí někdo jiný.“

„A co ty krevní testy?“ zeptá se Malin. „Ukázaly něco neobvyklého? Nemohla být třeba pod vlivem drog?“

„První výsledky zatím ničemu takovému nenasvědčují. Ale poslala jsem je do ústřední laboratoře na kompletní analýzu, takže jestli měla v krvi nějaké cizí látky, dozvíme se to. I když musíme vzít v úvahu, že spousta látek z krve hned vyprchá.“

„A jak je možné, že vypadala tak čistě? Byla cítit savem.“

„Máte pravdu, někdo ji hodně důkladně umyl. Jako by ji chtěl úplně očistit. Nenašli jsme žádné vlasy ani jiné stopy, které by se daly použít k testu DNA případného pachatele.“

„Můžete z těla zajistit stopy případných čisticích prostředků?“

„Pravděpodobně ano. Vzala jsem jí vzorky pokožky ze zad a stehen. Ty jsem taky poslala do laboratoře.“

„Jak jí je? Mluví? Ráno na místě činu nám toho moc neřekla.“

„Už mluví. Zdá se, že se cítí dobře. Ale po pravdě řečeno to vypadá, že si na nic nepamatuje.“

„Nepamatuje?“

„Ne. Mentální blok není u traumatických zážitků nic neobvyklého. A asi je to tak lepší. Znásilnění je metla naší doby. Nerespektování norem. Nedostatek kulturní úcty k tělu cizího člověka, obvykle ženy. Chci říct, jen v Linköpingu jsme za poslední tři roky měli dvě hromadná znásilnění.“

Říká to, jako by citovala článek z novin, pomyslí si Malin a zeptá se:

„Kdy začala mluvit?“

„Když jsem ji vyšetřovala. Sykla bolestí a pak se jí najednou vrátila řeč. Řekla mi, jak se jmenuje, a podívala se na hodiny v ordinaci. Pak se mě zeptala, co dělá v nemocnici, a řekla, že o ni rodiče určitě budou mít strach.“

„Existuje nějaký způsob, jak jí vrátit paměť?“

„To není moje parketa, inspektorko Forsová. Já jsem doktorka, ne psycholožka. Asi před hodinou s ní mluvila speciálně vyškolená psycholožka, ale Josefin si nemohla na nic vzpomenout. Teď je s rodiči na pokoji číslo jedenáct. Můžete jít za ní. Podle mého úsudku je schopna výslechu.“

Doktorka Sjögripeová otevře desky na stole, nasadí si brýle, které jí dosud visely kolem krku, a zabere se do čtení.

Pokoj číslo jedenáct je bělost sama, zaplaven jasným hřejivým světlem. Vzduchem víří zrnka prachu, pomalu tančí po jednolůžkovém pokoji.

Pán a paní Davidssonovi sedí na kraji postele, každý z jedné strany Josefin, která má na sobě červeno-bíle květované letní šaty ke kolenům. Na ranách bílé obvazy, pleť téměř stejně bledou jako obinadlo.

Mohla bych tu zrovna tak sedět já, napadne Malin.

Když zaklepou a vejdou do pokoje, všichni tři se na ně usmějí. Josefinin veselý hlas před pár vteřinami:

„Dále.“

„Malin Forsová, kriminální inspektorka.“

„Zacharias Martinsson. Kriminální inspektor.“

Rodiče vstanou. Podají jim ruku.

Birgitta. Ulf. Josefin zůstane sedět, usmívá se, jako by se dnes v noci nic nestalo.

Bývala jsem jako ty, pomyslí si Malin. Taky jsem chodila za teplých letních večerů sama ven. Mně se ale na rozdíl od tebe nikdy nic zlého nestalo.

Patnáct let.

Jen o rok víc, než je Tove.

Mohla jsi tu v té posteli sedět ty, Tove. Já s Jannem vedle tebe, celí zoufalí. Přemýšlela bych, jaká zrůda ti to udělala a jak bych ji jen dostala. Nebo jeho. Nebo je.

„Máme na starosti vyšetřování Josefinina případu,“ začne Malin. „Potřebovali bychom vám položit pár otázek.“

Přikyvující rodiče.

Ulf Davidsson se chopí slova: „Šli jsme si včera s Birgittou lehnout a nevšimli jsme si, že Josefin není doma, a ráno jsme si mysleli, že ještě spí. Nechtěli jsme ji budit a ani jednoho z nás nenapadlo, že venku nemá kolo…“

„Já si na nic nepamatuju,“ skočí mu do řeči Josefin. „Poslední, na co si vzpomínám, je, jak jsem jela z domova na kole. Chtěla jsem jít do kina na poslední představení. Sama. Dávali X-Men 3.“

Otec: „Bydlíme v Lambohovu. Josefin jezdívá do města na kole.“

Malin se Zekem na sebe pohlédnou.

Pak na rodiče.

Vědí přesně, co mají dělat.

„Mohl bych s vámi mluvit na chodbě?“ zeptá se Zeke. „Moje kolegyně by si zatím promluvila s vaší dcerou.“

Váhání.

„Nevadilo by vám to?“ podpoří Zekeho Malin. „Potřebovali bychom s vámi mluvit o samotě. Souhlasíš, Josefin?“

„To je v pořádku. Pojď, Ulfe,“ řekne Birgitta Davidssonová a vykročí ke dveřím poté, co věnovala dceři dlouhý pohled.

Malin se posadí na postel. Josefin se posune, ačkoli to není potřeba. Stejná dívka jako ráno na lavičce, na houpačce, a přece jiná.

„Jak ti je?“

„Dobře. Trochu to sice bolí, ale paní doktorka mi dala prášek, takže nic moc necítím.“

„A na nic si nepamatuješ?“

„Ne, vůbec na nic. Jen jak jsem jela z domova na kole.“

V botanické zahradě se žádné kolo nenašlo, napadne Malin. Kam jen mohlo zmizet?

„Měla jsi s někým sraz?“

„Ne. To bych si pamatovala.“

„Dojela jsi do kina?“

Josefin zavrtí hlavou: „Nevím. Je to všechno pryč. Probudila jsem se až tady, když mě paní doktorka začala vyšetřovat. Pochopila jsem, že jsem v nemocnici.“

Nepamatuje si na mě, uvědomí si Malin. Ani na park dnes ráno.

„Můžeš se pokusit vzpomenout si? Kvůli mně?“

Dívka zavře oči.

Nakrčí čelo.

Pak se rozesměje.

Otevře oči. „Je to jako velký bílý papír! Teoreticky je mi jasné, že mi někdo musel ublížit. Ale je to jako prázdný papír, dokonce mi to ani nenahání strach.“

Nechce si vzpomenout.

Nemůže.

Organismus se brání. Vytěsňuje obrazy, hlasy, zvuky na odlehlé místo vědomí, nedosažitelné pro to, co nazýváme myšlenkami.

Vzpomínky však klíčí, bouří se, působí bolest, vysílají tělem nepatrné vlny šoku, mění se v bolest, křeč, pochyby a neklid.

„Nepamatuješ si, jak jsi k těm ranám přišla? Nebo že tě někdo umyl?“

„Ne.“

„A co tvoje kolo? Kde je?“

„To netuším.“

„Co je to za značku?“

„Červený Crescent se třemi převody.“

„Nepsala sis třeba s někým na internetu? S někým, kdo působil divně?“

„Ne, na to já nejsem. MySpace nebo chat? To mě nebaví.“

Z chodby se ozvou rány do zdi. Malin je čekala.

Zekeho slova před okamžikem:

„Vaše dcera byla přepadena a pachatel do ní vnikl tupým předmětem, pravděpodobně za použití násilí.“

Ulf Davidsson teď kope do zdi, zatíná pěsti, cosi nesrozumitelného mumlá. Birgitta Davidssonová stojí tiše vedle svého muže a upřeně zírá na dveře.

Pak její slova.

„Ale ona si na nic nepamatuje, takže se to vlastně vůbec nestalo. V tom případě se nic nestalo, viďte?“

Ulf Davidsson se uklidní, vzchopí se a přimkne se ke své ženě, položí jí ruku kolem ramen.

„Ne,“ přikývne. „Nic se nestalo.“

Rodina před nimi na posteli.

Před chvílí položené otázky stále ještě visí ve vzduchu. Odpovědi se vznášejí kolem nich spolu se zrnky prachu.

„Všichni ostatní odjeli na léto pryč, jen my jsme zůstali doma.“

„Máte telefonní číslo na nějakou kamarádku, se kterou bychom si mohli promluvit?“

„Ne, Josefin nemá žádnou nejlepší kamarádku.“

„Zůstali jsme přes léto doma, šetříme na zimu, chceme jet do Thajska.“

„To vás asi ale nezajímá…“

„Má Josefin přítele?“

„Ne.“

„Napadá vás někdo, kdo by s tím mohl mít něco společného?“

„To opravdu nevíme.“

„Nemáme tušení.“

„Nikdo z blízkého okolí? Z rodiny?“

„Ne,“ řekne Ulf Davidsson. „Příbuzní bydlí daleko. A nikdo z nich by něčeho takového nebyl schopný.“

Dvě dívky.

Theresa. Josefin.

Ani jedna z nich jako by doopravdy neexistovala. Jsou jako stíny prachu v letním městě, neviditelné a bezejmenné, téměř dospělé, neurčité jako kouř z lesních požárů.

Ozve se zaklepání.

Dveře se otevřou ještě dříve, než někdo z nich stačí říct „dále“.

Mop klouzající po podlaze. Obrovitý černý muž v příliš těsném pracovním oděvu.

„Musím uklidit,“ řekne, než kdokoliv stačí něco namítnout.

Na chodbě cestou k výtahům potkají blond ženu středního věku v oranžové sukni, Malin hádá, že od návrhářky Gudrun Sjödénové.

Prst na tlačítku výtahu.

„To byla určitě psycholožka,“ poznamená Zeke. „Myslíš, že z ní něco dostane?“

„O tom pochybuju,“ povzdychne si Malin a myslí si, že pokud mají mít sebemenší šanci přijít tomuhle případu na kloub, musí se Josefin Davidssonové buď vrátit paměť, nebo je třeba najít svědka, anebo musí Karin Johannisonová s kolegy z laboratoře přijít s nějakým pořádným objevem.

Hypnóza, napadne Malin.

V hypnóze si přece člověk může vzpomenout na cokoliv.

9.

Je půl druhé.

Kolem Malin indoktrinované děti.

Suchý, studený vzduch proniká do nosu a dál do plic, působí tělu šok, nutí ho se bránit, přestože je chlad příjemný. Do očí bijící barvy: žlutá, modrá, zelená. Klaun, obrázky s čísly a umělý zápach přepáleného tuku.

Ale je tu příjemný chládek.

A mám hlad.

Ostré denní světlo je za tónovanými skly snesitelné a konečně si můžu sundat ty zatracené sluneční brýle, zahalují mi realitu slabým závojem, který nenávidím. Tam venku se ale člověk bez brýlí neobejde. Světlo je tak ostré, jako by mi někdo do očí svítil baterkou, paprsky se zařezávají do duše jako ostře nabroušené nože.

McDonald’s u mostu Braskens, za řekou Stångån směrem na Johannelund. Malin obvykle nerada ukájí hlad u fastfoodového ďábla, ale dnes, cestou z nemocnice, udělali se Zekem výjimku.

Děti s Happy Mealem.

Cesta od východu z nemocnice k autu zaparkovanému na přímém slunci na rozlehlém parkovišti v nich vyvolala pochyby, zda je při téhle teplotě vůbec možné pobývat venku. V dusných útrobách auta bylo minimálně šedesát stupňů, jako v sauně. Protestující motor, zápach horkého oleje, vzduch z klimatizace nejprve horký, ale pak studený, krásně studený.

Prostory McDonaldu jsou zpola zaplněné rodinami s dětmi. Za pultem pár pošťuchujících se a chichotajících se obtloustlých dívek tmavé pleti, jež na Malin a Zekeho vrhají kradmé pohledy.

„Existuje nějaký způsob, jak vypátrat toho, kdo nám zavolal?“

„Podle kolegů z technického je to nemožné. SIM karta na kredit. Musíme tu otázku zatím nechat otevřenou. Doufat, že se nám dotyčný třeba ještě ozve.“

Malin si ukousne z rybího hamburgeru.

„A co její kolo?“

„Někdo ho mohl ukrást. Anebo je někde úplně jinde. Kdoví, kde ji přepadli. Do botanické zahrady ji pachatel mohl přivézt až potom. Těžko říct, když si nic nepamatuje. Každopádně by nám pomohlo, kdyby se to kolo našlo.“

Zeke přikývne.

„Pro začátek zavoláme příteli Theresy Eckevedové,“ řekne Malin a ukousne si další sousto americké ryby nasáklé olejem.

„Ty, nebo já?“

„Já mu zavolám. Ty se v klidu najez.“

„Dík. Sakra, tenhle hnus je fakt dobrej, když má člověk hlad. Martin by se zbláznil, kdyby mě viděl tohle jíst.“

„Ale vždyť tě nevidí,“ namítne Malin a vytáhne z kapsy papírek s telefonním číslem přítele Theresy Eckevedové.

Po čtvrtém zazvonění to zvedne:

„Peter.“

„To je Peter Sköld?“

Neurčitý pubertální hlas, nepříjemný, nedůvěřivý.

„Jo, kdo jiný? Pokud je mi známo, tohle číslo mám jen já.“

Pokud je mi známo?

Takhle mluví dnešní mládež?

I když Tove by takový výraz možná použila. Trochu staromódní, rafinované.

„Tady je Malin Forsová od linköpinské policie. Mám na tebe pár otázek ohledně tvojí přítelkyně Theresy. Máš chvilku?“

Ve sluchátku zavládne ticho, jako by Peter Sköld přemýšlel, zda by se mohl otázkám vyhnout.

„Nemohla byste zavolat později?“

„Radši bych s tebou mluvila teď.“

Opět ticho.

„Co je vlastně s Theresou? Už mi volali její rodiče. Prý jestli nevím, kde je.“

V hlase náznak strachu.

„Theresa je pohřešovaná. Rodičům řekla, že bude s tebou. Ale to už asi víš.“

„Já jsem už několik týdnů tady na chatě. Měli jsme se vidět, až se vrátím.“

„Ale chodíte spolu, ne?“

„Jo, jasně.“

Odpověď přišla příliš rychle. Další otázka. Přitlač na něj, Malin:

„Kdy jste se viděli naposledy?“

„Než jsem odjel na chatu. Byli jsme na kafi v nákupním centru v Ekholmenu.“

„Theresa je moc hezká. Jak jste se seznámili?“

„Prosím?“

„Jak jste se seznámili?“

„Ona, chci říct my…“

Peter Sköld opět zmlkne.

„…jsme se potkali na diskotéce, kterou pořádaly naše školy.“

„Na jakou školu chodíš?“

„Na Ekholmenskou.“

„Do které třídy?“

„Teď půjdu do deváté. Je mi patnáct.“

„A kde byla ta diskotéka?“

„V naší škole. V aule. Co to je, tohle? Výslech?“

„Zatím ještě ne,“ odvětí Malin.

Lžeš, myslí si. Ale proč?

„Opravdu spolu chodíte?“

„Vždyť už jsem vám to řekl.“

„A Nathalie? Tu znáš?“

„Myslíte Nathalii Falckovou?“

„Myslím Theresinu kamarádku Nathalii.“

„Jo, jmenuje se Falcková. Znám. Chodí k nám do školy, do vedlejší třídy. Ne že bychom byli kamarádi, ale znám ji.“

„A ona je Theresina dobrá kamarádka?“

„To bych neřekl.“

„Máš na ni telefon?“

„Počkejte chvilku.“

Cvakání telefonu.

„0703 15 20 23. Chtěli jsme zrovna jít s tátou na ryby. Bude to trvat ještě dlouho?“

Zapamatovat si číslo.

Pak:

„Proč myslíš, že řekla rodičům, že bude s tebou?“

„Jak to mám sakra vědět?“

V telefonu se ozve hlas Peterova otce.

Netrpělivý. Unavený.

„Takže je pohřešovaná? Aha. No jo, vypadalo to, že si její rodiče dělají starosti. Dneska se ty děti nedají uhlídat. Ale nikdy jsme nemluvili o tom, že by sem jela s námi. Chci říct k nám na chatu. My jsme nejradši sami.“

„Víte, že spolu chodí?“

„Jo, aspoň Peter to tvrdí. I když u sebe nikdy nepřespávají a tak, ačkoliv už na to mají věk. Tráví spolu dost času, to jo, Peter teda často říká, že s ní jde ven. Ale znáte to, člověk nemá čas ani chuť se jich vyptávat. Myslím, že u nás doma byla všehovšudy jednou, takže co já vlastně vím, jestli spolu chodí.“

Vyptávat se, pomyslí si Malin. Jen se vyptávejte. A pořádně.

Jinak se vám třeba ztratí.

A kdo ví, jestli se kdy vrátí?

Tajnosti puberťáků.

Moje.

Toviny.

„Tak ať vám berou,“ ukončí hovor Malin.

„Berou? Já na ryby nechodím, ty kupuju v obchodě ve vesnici.“

Malin vytáčí číslo, které si před chvílí zapamatovala, obklopena dětmi s hamburgery.

„Můžeme se s tebou sejít? Chceme ti položit pár otázek.“

„Klidně, ale mám práci.“

Nathalie Falcková. Ospalý, zároveň však pozorný hlas. Sebevědomý. Zvedla telefon po dvou zazvoněních.

Co skrývá lidský hlas? Jaká tajemství?

Slova Svena Sjömana.

Vyšetřování, Malin, se skládá z mnoha hlasů. Nauč se jim naslouchat, dovedou tě k pravdě.

Tak jsi to přece řekl, Svene. Nebo alespoň něco v tom smyslu.

Hlas Petera Skölda. Hlas lži? přemítá Malin.

„Nathalie, znáš Theresu Eckevedovou? Rodiče ji nahlásili jako pohřešovanou.“

„Jo, Theresu znám. Říkáte pohřešovaná? To se určitě jenom někam zdejchla. Je ráda sama. A to člověk dneska moc často být nemůže, že jo?“

„Kde jsi?“

„Brigádničím na Starém hřbitově.“

Zeke vyjme klíček ze zapalování volva. Malin cítí v žaludku smaženou rybu, jak kvasí a snaží se vyslat do krku kyselý vzduch. Drží ho však v žaludku, nejradši by zapomněla, že obědvali ten hnus.

Vystoupí z auta.

Zeď Starého hřbitova by potřebovala nahodit, oprýskané kusy omítky visí nad asfaltem parkoviště, naproti červené cihlové domy z konce osmdesátých let, ztichlé, jakoby namáčknuté na sobě a v tomhle horku jistě neobyvatelné. V prvním patře otevřené balkónové dveře, a když se Malin pozorně zaposlouchá, slyší zevnitř rádio. Tomas Ledin a jeho přihlouplá píseň o lásce a sexu. Přestože Malin jeho hudbu jinak nemá ráda, teď, v tomhle nepřirozeném horku, jí je příjemná. Je důkazem života, toho, že jakási neviditelná vodíková bomba ještě nevyhladila vše kromě zla.

Za zdí hřbitova se tyčí javory se stále ještě zelenými, i když pobledlými schnoucími listy. Za zdí Malin tuší řady náhrobků.

Hroby jsou staré, přesně jak napovídají jména na náhrobních kamenech.

Asi sto metrů odsud, za rozptylovou loučkou, kam Malin občas chodívá, kůlna s nářadím.

Malin i Zeke si nasadí sluneční brýle a procházejí po uhrabaných štěrkových cestičkách mezi hroby, směrem k postavě u rozptylové loučky. To nemůže být nikdo jiný než Nathalie Falcková. Je malá a svalnatá, když se shýbá nad hráběmi, bílé tílko obepíná bujné dívčí poprsí. Kulaté tváře, kroužek v nose a nakrátko ostříhané černé rozježené vlasy.

Představí se a Zeke si sundá sluneční brýle. Navazuje osobní kontakt, nebo se o to alespoň snaží.

„Máš fajn brigádu. Určitě bylo těžké ji sehnat, ne?“

„Ne, bylo to v pohodě. Nikomu se nechce celé léto plít plevel na hřbitově. Já ale potřebuju peníze.“

Při slově peníze kopne Nathalie Falcková botou značky Dr. Martens do trávy.

Následují otázky týkající se Theresy Eckevedové:

„Takže ty nevíš, kam se mohla podět?“

„To netuším.“

„Kdys ji viděla naposledy?“

„Asi před týdnem.“

„Co jste dělali?“

„Byly jsme na zmrzlině.“

„Jak se chovala? Všimla sis něčeho divného nebo neobvyklého?“

„Ne, ničeho jsem si nevšimla.“

Hlas Nathalie Falckové je nepřirozeně hluboký.

Pot na jejím čele. Na Malininých zádech.

„Máš strach?“ zeptá se Malin.

„Ne. Proč?“

„Je pryč.“

„Ona se o sebe postará.“

V hlase ani stopy po strachu, ale co v jejím pohledu? Co ten skrývá?

„Jenom si zapálím,“ řekne Nathalie.

„Nám trocha kouře nevadí,“ usměje se Zeke. „A stejně si myslím, že zákaz prodeje cigaret nezletilým je blbost.“

Nathalie vytáhne z maskáčových kraťasů krabičku cigaret.

Gesto: dáte si?

Zvednuté ruce říkající: ne, díky. Malin pokračuje:

„Jste dobré kamarádky?“

„Ani bych neřekla.“

„Takže ty ses s Theresou seznámila na diskotéce? Stejně jako Peter?“

„Na jaké diskotéce?“

„Na té školní přece.“

„Naše škola žádné diskotéky nepořádá. Jak jste na to přišli?“

Malin se Zekem si vymění pohled.

„Tak kde jste se seznámily?“ zeptá se Zeke.

„Ve městě. Ale kdy a kde přesně si nepamatuju.“

Ve městě.

Party puberťáků poflakující se v pátek a v sobotu večer městem. Flirtování, rvačky, chlast.

Je deset hodin večer. Víte, kde jsou vaše děti?

Nemáme ponětí.

„Takže si nevzpomínáš?“ řekne Zeke. „Je to už dlouho?“

„Asi tak před rokem. Ale mám Theresu ráda. Dobře se s ní kecá.“

„O čem?“

„O všem možném.“

„A co Peter? Ten chodí do stejné školy jako ty? Do vedlejší třídy?“

„Jo.“

„Jste kamarádi?“

„Dá se to tak říct. Vídáme se o přestávkách. Občas zajdeme na kafe.“

„Víš, jestli měla Theresa nějaké jiné kamarády? Jestli třeba k někomu nejela?“

Nathalie Falcková vdechne kouř z cigarety. „Ne. Ale co já vím? Všichni mají tajemství, ne?“

„Něco nám tají,“ řekne Zeke, když otočí klíčkem v zapalování. „To je jasné.“

V autě je opět jako v tavicí peci.

„Zatím to vypadá, že nám všichni něco tají.“

„Drsná holka, ta Nathalie. Skoro jako kluk.“

„Moc ženská není, to je fakt.“

„A Peter Sköld lže, jako když tiskne.“

„Vezmeme Theresin počítač rovnou na technické oddělení,“ řekne Zeke. „Může tam toho být spousta. E-mail a historie navštívených stránek.“

„A co Josefin Davidssonová?“

„Ostatní už by měli být hotoví s obcházením sousedů,“ odvětí Zeke a šlápne na plyn.

10.

„Obcházení bytů kolem botanické zahrady nepřineslo žádné výsledky,“ řekne Sven Sjöman. „Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Tedy z těch pár lidí, co byli doma. Jak všichni víme, v červenci je město vylidněné. Bohužel se nám neozval žádný svědek, ani ten člověk, co nám nahlásil nalezení Josefin. Takže nám nezbývá nic jiného než počkat si na zprávu Karin Johannisonové a výsledky dalších testů a čekat, jestli se někde najde její kolo.“

Hodiny na zdi kuchyňky za open space kanceláří kriminálního oddělení ukazují pět hodin a pět minut. Červená vteřinová ručička se revmaticky zpomaleně sune ke dvanáctce, celý den byl vyčerpaný a apatický.

Protože jsou jen tři, koná se porada v kuchyňce.

Byl to dlouhý den, napadne Malin, když pozoruje Svena, jak velkými doušky pije černou kávu. Před ním na stole vypnutý mobil, jasné instrukce na recepci: Už žádné rozhovory s novináři. První, co řekl Malin a Zekemu, když přijeli na stanici, bylo:

„Jsou jako posedlí. Od chvíle, kdy Högfeldt publikoval ty první články, sem volají jako šílení. Už jsem mluvil s Aftonbladetem, DN, Expressenem, Svenska Dagbladetem a nevím s kolika dalšími. Taky tu byli z redakce Östnyttu a chtěli se mnou udělat interview. A z lokálního kanálu na čtyřce.“

„To víš, okurková sezóna,“ řekne Zeke. „Jedna holka znásilněná, druhá pohřešovaná, to je panečku materiál. Přimysli si k tomu lesní požáry a léto je zachráněné.“

„Řekls jim o tom kole?“

„Jo. Novinářům z Correnu jsem řekl, že hledáme červený Crescent se třemi převody. Prý to uveřejní.“

„Kdy že má být Karin hotová s těmi testy?“ zeptá se Malin.

„Nejdřív zítra. Aspoň to říkala, když jsem s ní před chvílí mluvil. Na dřevě v altánu žádné otisky prstů nenašla.“

„Proč jí to sakra tak trvá?“ zeptá se Zeke.

„Vždycky bývá rychlá,“ zastane se Malin kolegyně.

„Dělá, co může,“ dodá Sven. „A co vy? Pokročili jste nějak s Theresou Eckevedovou?“

„Zdá se, že nikdo netuší, kde by mohla být,“ řekne Malin.

„Od jejího údajného přítele a jediné kamarádky jsme se taky nic nedozvěděli.“

„Údajného přítele?“

„Jo, nevíme, jestli je to opravdu její přítel,“ odvětí Malin. „Oba nám něco tají. A ten kluk lže.“

„A jak chcete přijít na to, co vám tají? A proč lže?“

Sven je najednou panovačný, jako by se neptal na zamýšlenou taktiku, nýbrž požadoval okamžitou odpověď.

„Děláme na tom,“ odvětí Zeke. „V tom horku to jde pomalu.“

„Horko je pro všechny stejné.“

Pak Sven trochu roztaje.

„Ještě pořád to můžeme pokládat za obyčejné zmizení.“

„Ale mohla zmizet už před týdnem. Musíme se prostě snažit najít víc lidí, kteří Theresu znají, a vyzpovídat je. A toho Petera Skölda předvoláme k výslechu,“ řekne Malin. „Je s rodiči na chatě ve Valdemarsviku. Poprosíme jeho otce, aby nám ho sem přivezl.“

„Taky jsme zažádali o seznam hovorů z Theresina mobilu. Z bankovního účtu si prý od té doby, co její rodiče odjeli do Paříže, nic nevybrala. To už zkontrolovali.“

„Měla počítač?“

„Už je na technickém.“

„Fajn. Dnešní mládež tráví půl života na internetu.“

Tove ne, napadne Malin. Alespoň pokud vím.

„A co to znásilnění Josefin Davidssonové?“ pokračuje Sven. „Co si o tom myslíte? To musí být zatím v každém případě naše priorita.“

„Podíváme se, jestli v poslední době nepropustili z vězení nebo z léčení nějaké známé firmy,“ řekne Zeke.

„Taky projdeme staré případy, jestli třeba neobjevíme nějakou podobnost.“

„Tak dobře. A co hromadné znásilnění? O tom jste nepřemýšleli? I když tomu nic na místě nenasvědčuje.“

„Vždyť ani nevíme, jestli ji vůbec znásilnili v botanické zahradě,“ namítne Zeke. „Pokud víme, mohla být přepadena úplně někde jinde. Nebo ne?“

„To je fakt,“ souhlasí Sven. „Zapomněl jsem vám říct, že v laborce si pospíšili s Josefininými krevními testy. Byly v naprostém pořádku. Nic nenasvědčuje tomu, že by byla pod vlivem drog. I když existují látky, které z krve vyprchají už po pár hodinách. Vzorky kůže taky neukázaly nic konkrétního, až na stopy sava a pracího prášku. Prací prášek byl nejspíš z jejího oblečení a savem ji někdo celou vydrhl. Třeba chtěl pachatel smýt případné důkazy. Karin teď zkoumá ty maličké modré částečky, které v ní našla doktorka Sjögripeová.“

A co hromadné znásilnění? To vás nenapadlo?

Malin dobře ví, kam Sven těmi poznámkami a otázkami míří.

Sám se to však zdráhá vyslovit, byl by radši, aby s tím přišli oni, protože ať to zaobalí jakkoliv, vždycky to vyzní rasisticky.

Nakonec to řekne Zeke:

„Proklepneme si Aliho Šakbariho a Behzada Karamiho.“

Šakbari a Karami.

Usvědčeni z toho, že si celou noc užívali s namol opilou dívkou. Odsouzeni ale nebyli, soud je v červnu zprostil obvinění.

„Vždyť to sama chtěla.“

„Chtěla to, sakra.“

„Na kuchyňském stole v bergském bytě?“

„Do prdele, vždyť vám říkám, že to chtěla. Je to vobyčejná kurva.“

Bylo nemožné dokázat jim opak. Sven si znovu lokne kávy a Malin přemýšlí o oficiální a neoficiální pravdě. Všichni policisté i novináři vědí, že v podstatě veškerá hromadná znásilnění páchají cizinci, ale nahlas to nikdy nikdo nevysloví.

Nepravdy.

Politicky nepohodlné.

Problém zmizí jako mávnutím proutku.

A když zmizí, není o čem diskutovat.

A je tu další problém, který neexistuje, a proto nemůže být nikdy vyřešen.

A pak jsou tu dívky, jako je Josefin nebo Lovisa Hjelmstedtová, jak se jmenovala ta v případu Šakbariho a Karamiho.

Dívky jako Theresa Eckevedová.

Theresa se nejspíš jen někam zdejchla.

Odjela.

Jen tak.

Když se Malin po skončení porady posadí ke svému stolu, zazvoní jí mobil.

Kde je?

Tady, v tašce.

„Ahoj, mami!“

„Tove!“

Tove.

Malin ji v duchu vidí před sebou, rozjařené modré oči, hnědé vlasy pocuchané mořským větrem.

Jak se máte? myslí si.

Když slyším tvůj hlas, chybíš mi.

Ale zároveň jsem ráda, že jsi teď pryč.

Musí už být po půlnoci. Co děláš tak pozdě vzhůru? Měla bys být dávno v posteli.

Ale Malin se ovládne. Chce dceři dát najevo důvěru.

„Jak se tam na jihu máte?“

„Dneska jsme byli na výletě lodí. Na takové malé pláži.“

„Jaké to bylo?“

„Jo, fajn. Cesta zpátky byla trochu nuda, ale měla jsem s sebou knížku. Teď jsme se byli venku najíst.“

„Vaří tam dobře?“

„Jde to.“

„Samé špízy, co?“

Jako by vzdálenost mezi nimi činila hovor povrchnějším, napadne Malin. Slova mohou být stejně triviální, když je vysloví ráno u stolu, a přece jim jejich přítomnost dodává obsah a smysl. Jako by se jejich intuitivní vztah mezi všemi těmi vysílači, kabely a satelity ztrácel.

„Co čteš?“

„Mám rozečtených několik knížek. Ale Paní Bovaryová mě fakt nebaví. Je to děsně staromódní.“

V pozadí zvuk xylofonu, že by kapela v hotelové jídelně?

„To je živá hudba?“

„Jo, hrají nám v jídelně. Jaké je doma počasí?“

„Šílené vedro.“

„Tady je tak akorát. Chceš mluvit s tátou?“

„Jo, jasně.“

„Malin?“

Janneho hlas.

„Ahoj. Jak se máte?“

„Dobře. Ale je tu vedro. Co doma?“

„Tady je na padnutí. Neuvěřitelné. Něco takového jsem ještě nezažila.“

„Měla bys být tady, je tu krásně.“

Bali.

Být s vámi, pomyslí si Malin. Zmizet z tohohle horka a od těch nešťastných holek?

Jako jsi ty zmizel do Bosny, do Rwandy, do Somálska, kamkoliv, kde nebyly myšlenky na nemožnost lásky. Tisíckrát slyšela jeho hlas v praskajícím sluchátku a cítila, jak se jí břicho svírá a plní černou, horkou, neklidnou hmotou.

Sarajevo. Kigali. Mogadišu.

Janneho hlas v praskajícím sluchátku, připomínka toho, co mohlo být, pozdrav ze života, jenž nikdy neexistoval.

Stejně jako teď.

„Četl jsem na stránkách Correnu o těch požárech,“ přeruší její úvahy Janne. „Teď by mě tam kluci potřebovali.“

Malin pocítí vztek. Já tě potřebuju. Ale tys to nikdy nepochopil. Vždycky jsi podlehl momentálnímu nápadu. Budeš vůbec někdy dost dospělý na to, abys řekl, že tvoje místo na zemi je tady? Stavět latríny v uprchlickém táboře nebo vozit pytle mouky po podminovaných cestách nemusí být vždycky důkazem dospělosti. Být dospělý může taky znamenat zůstat tam, kam patříš.

Vztek však odezní stejně rychle, jako přišel.

„Neboj, oni to bez tebe zvládnou, Janne.“

„Ale jeden kluk se ošklivě popálil.“

„Chybíte mi,“ řekne Malin. „Dej za mě Tove pusu. Už by měla jít spát.“

Stránka Correnu.

Zapnutý počítač v ložnici, až na mihotavé světlo monitoru je tu úplná tma.

Žaluzie drží večerní světlo venku jako pevně semknuté čelisti.

Lesní požáry obkličují město. Jeden hasič se vážně zranil, když upadl na hořícím mechu. Popáleniny obličeje a rukou. To musí být ten, co o něm Janne mluvil. Dramatické fotky v novinách, hasiči jako malé figurky před neproniknutelnou hořící stěnou připravenou je zničit, spálit.

Daniel Högfeldt už se jí dnes neozval, zato Svenovi volal celkem pětkrát.

V jednom článku dává oba případy do souvislosti. Ale věnuje se jim i odděleně.

Letní Linköping otřesen znásilněním v botanické zahradě a případem pohřešované…

Linköping? Otřesen?

Město v dřímotách.

Texty postrádají detaily. Většinu informací si policie zatím nechává pro sebe.

Daniel s novináři činí vlastní závěry. Podle nich jde o jeden a týž případ. Theresino zmizení není jen tak, možná souvislost je vděčné téma, ale Sven nerad vidí, když se oba případy pletou dohromady a vytváří se jakýsi vzorec zla.

Před chvílí ho viděla v regionální televizi. Těkavý pohled, zjevná nejistota, jakou u něj Malin nikdy dřív neviděla, jako by ho kamera měla ukousnout. „Zatím nemůžeme s určitostí říct… pracujeme dál… žádná souvislost…“

Karim Akbar jim volal z dovolené. Prý jestli má přijet a vzít si ty hyeny na starosti, jak řekl Svenovi.

Svenova odpověď:

„Běž s klukem na ryby, Karime. Dělej na knížce.“

Malin otevře článek o počasí. Vlna infarktů a úmrtí v domovech důchodců, staří lidé špatně snášejí horko a suchý vzduch z klimatizace. Vyjádření zdravotní sestry: „V bytech našich pacientů je nesnesitelné vedro. Lidé mají problém dodávat tělu dostatek tekutin a regulovat tělesnou teplotu. V tomhle období dovolených navíc nestíháme ani rutinní návštěvy.“

Malin vypne počítač a přejde do obývacího pokoje. Stoupne si k otevřenému oknu a zaposlouchá se do šumu z baru dole na ulici.

Jít dolů?

Ne, dnes ne.

Přestože celé tělo volá po tequile.

Raději se vrátí do ložnice, natáhne se na postel a zavře oči.

Ostré denní světlo jí jako hořící body ulpívá na rohovce, ze tmy kolem nich se však vynoří postava.

Malin vidí Nathalii Falckovou na hřbitově, ústa se jí pohybují, ale není to Nathaliin hlas, místo něj slyší hlas Petera Skölda v telefonu.

Ty dva spojuje lež.

Ale jsou dost staří na to, aby věděli, že jim patří ticho, že jen mlčením mohou policii téměř znemožnit práci.

Tomu, kdo mlčí, projde skoro všechno. Řeč je největším nepřítelem viníků.

Malin oči opět otevře.

Hlasy zespodu z baru, živější než hlasy lidí, které slyšela přes den, nedaří se jí však rozeznat jednotlivá slova.

Znovu oči zavře. Cítí na sobě Danielovo tělo, jeho tíhu. Možná bych…

Ne.

Půjdu spát.

Jsem příšerně unavená.

V nemocničním pokoji Univerzitní nemocnice leží pod tenkou bílou přikrývkou Josefin Davidssonová a přeje si, aby si její vědomí vzpomnělo na to, co si pamatuje tělo. Rodiče sedí v křeslech u okna, dívají se na sporadicky blikající světla ulic a i oni mají hlavu plnou otázek: Co se vlastně stalo v botanické zahradě? Nebo snad někde jinde? Jaká tajemství ukrývá spálená tráva, jehličí a listí v noci, ve tmě? Oba už zároveň touží být doma, ve své posteli.

Chci si vzpomenout, myslí si Josefin, ale nemůžu.

Opravdu chci? To, co se stalo, přece není menší jen proto, že si to nepamatuju, nebo ne?

Už brzy mě odsud pustí.

Pak si lehnu na podlahu altánu a budu se snažit si vzpomenout, budu si šeptem říkat: vzpomeň si, vzpomeň si, vzpomeň si.

Hlína nade mnou. Má nějaké vzpomínky?

Už vím, proč tu jsem.

Kde jsem.

Jsem Theresa.

Tam nahoře je teď určitě noc. Neslyším hlasy koupajících se dětí.

Spím, nebo ne?

Jak se to stalo?

Proč tu jsem?

Jaké mám teď sny?

Tovin hlas v pokoji, ve snu.

„Dávej na sebe pozor, mami, už brzy budu zpátky doma.“

Z úkrytu v Malinině spánku odříkává hlas slova, jež chce slyšet.

„Už brzy budu doma.“

Co bych si bez tebe počala, Tove?

Bez vás?

A tak tam Tove stojí před její postelí, napřahuje k ní ruce a Malin by ji nejradši vzala do náruče, ale najednou je Tove pryč, hubené tělo má průsvitné, skoro jako jakýsi neviditelný hologram, jako neurčitou vzpomínku a stesk, k němuž se lze upnout.

Vrať se domů, holčičko.

Neztrať se mi. Slib mi to.

11.

ČTVRTEK 15. ČERVENCE, PÁTEK 16. ČERVENCE

Na kraji temného lesa se cosi plíží. Nejspíš jezevec bez domova.

Borovice a břízy v klátivém pozoru, od Baltu a skalnatých ostrůvků vane slabý noční vánek.

Co hledáš tam pod zemí?

Skrývá snad země něco? Nebo se jen snažíš najít své doupě, to bludiště, jež nazýváš domovem?

Hřbet porostlý černou a bílou srstí. Plíživý zvuk. Co se to tu v lese ukrývá?

Karim Akbar sedí na zápraží před chatou, kterou si s rodinou na tři týdny pronajali. Souostroví svaté Anny, ostrov Kobbholmen u východního pobřeží Švédska. Od přístavu na ostrově Tättö se dál musí soukromým člunem, a pak už jen nedozírný švédský klid. Jen horko je letos větší než kdy dřív.

Sedm tisíc za týden.

Švédské, švédštější, nejšvédštější. Ještě doutnající uhlíky po večerním grilování. Vlastní koupací molo, z dřevěných prken výhled na úzkou zátoku přecházející v otevřené moře. Uvnitř v chatě spící rodina: manželka a osmiletý syn. Tohle je pro něj ráj na zemi. Měl bych teď spát vedle své ženy, ale chce mě tam vůbec?

Karim o tom občas pochybuje. Jako by pro ni jejich bytí ani on nebyli dost dobré. Jako by toužila po něčem jiném. Neříká to slovy, nýbrž svým odstupem a nezúčastněností, když se pokouším o fyzické sblížení.

Ani její tělo mi teď však neposkytne klid, myslí si Karim. Musíme přijít na kloub tomu, co se děje ve městě.

Dvě dívky.

Jedna pohřešovaná. Druhá znásilněná.

Na televizní obrazovce Sven Sjöman. Zpocené čelo, rozcuchané vlasy.

Hlas Daniela Högfeldta:

„Myslíte si, že je Theresa Eckevedová naživu?“

Svenova odpověď na otázku jasná z jeho pohledu, slova však říkala něco jiného:

„Předpokládáme, že není mrtvá.“

Do prdele, Svene, předpokládáme, že je naživu!

Zprávy.

Kamery.

Tohle je šance se profilovat, pomyslí si Karim. Ale když tady je tak hezky, dům vyzařuje klid. Slov a obrazů už mám plné zuby.

Kdy se to tak naráz změnilo?

Ještě jsem ani nezačal psát.

Já prostě nedokážu být politicky korektní, takže nemá ani smysl brát do ruky pero.

V lese jezevec.

Chci za těmi dívkami. Cosi se hýbe. Cosi černého. Chci být u toho, až se to dostane na světlo.

Grilovaný špíz se obrací v žaludku, spálené skopové se dere nahoru.

Janne se probudil brzy a běžel na záchod.

Včerejší restaurace byla zatím ze všech nejhorší.

Mastná rýže, hrozné maso, ale zdálo se, že Tove si na chobotnici pochutnala. Teď spí v posteli na bílé kamenné podlaze. V Janneho podpaží hliníkové zábradlí balkónu, ještě teplé od slunce, sto metrů odsud klidná hladina moře, ulice lemovaná bary, restauracemi, obchody se suvenýry a chrámy. Balijců v pestrobarevných oděvech jako by se masový turistický ruch ani netýkal. Vzduch je nasáklý kadidlem, když procházejí kolem v náboženských průvodech, ze kterých Janne není ani za mák moudrý.

Takhle tu však vypadá civilizace. Vlahé brzké ráno. Víno, které si dal včera k večeři, drží tělo v napětí, spánek se už ne a ne vrátit.

V hotelové restauraci je zhasnuto.

Stejně tak i u bazénu.

Tlumená hudba linoucí se z ještě otevřeného vzdáleného baru, i přes ni slyší Tovin dech. Napadne ho, že ve spánku oddychuje úplně jako Malin, pomalu a stejnoměrně, jen tu a tam pravidelný dech naruší jakési zadrhnutí, zajíknutí, není to však neklid, ani strach, jako by cosi v ní našlo svůj přirozený tón.

Teplo noci je jiné než v Africe.

Tropická noc v období dešťů. Té se nic nevyrovná.

Když déšť teče proudem a na kůži cítíte rašit plíseň, když bubnování kapek do střechy nedokáže skrýt zlo, jež vám je v patách, plíží se mezi listím, hmyzem, stromy.

Vždy se najde něco, co lidi poštve proti sobě.

Víra.

Jako v Bosně.

Kmenová příslušnost.

Jako ve Rwandě.

A hlavně politika, peníze a hra o moc.

Ale jsou tu i tací jako já. Co tu spoušť dobrovolně uklízejí. Přicházejí těsně po katastrofě.

Minulost, nedávná i dávná. Okamžik historie, jenž náhle vše změní. Propuknuvší násilí, jemuž nelze zabránit.

Ve tváři teplý vítr.

Afrika.

Chladný vítr.

Balkán.

Syrový, vlhký chlad, jehož už se nikdy nezbaví.

Její hlas před chvílí, praskání v telefonu, mizerné spojení. Stejně nudné představení jako už tolikrát předtím. Nic neříkající prázdná slova.

Co jsem to udělal?

Malin.

Co jsme to sakra udělali? A stále děláme?

Musíme se přestat bavit a začít tuhle hru konečně brát vážně.

Janne vejde zpátky do pokoje. Lehne si na postel vedle své dcery. Naslouchá jejímu dechu.

Malin se zdá o studeném větru vanoucím přes hojně obydlenou zem. O malém naříkajícím stvoření, jež se jí snaží prodrat do rukou.

Ve snu vidí otevřené prostranství nebe a zčeřených kupovitých mraků.

Zdá se jí, že plave v moři s Tove a Jannem, vedle nich čtvrtý člověk, bez tváře, a přece z něj nejde strach, je ztělesněním všeho dobra, jež se do člověka vejde, i když jen v tomto horkém letním snu.

Manželka Svena Sjömana Sonja pozoruje svého spícího muže. Břicho přetékající přes matraci, den ode dne hlubší vrásky ve tváři. Jeho chrápání jí připadá rok od roku hlasitější, to bude nejspíš těmi přibývajícími kily na břiše. Stal se však malý zázrak: chrápání jí už nevadí, jako by se za ta léta stalo součástí jí samé, jejich života, jich dvou.

Obvykle se budí už kolem třetí hodiny.

Tiše leží vedle svého muže a přes zatažené závěsy pozoruje zahradu, její obrysy proměnlivé v závislosti na ročních obdobích.

Letní tma je relativní.

Rozeznává stromy. Jabloně, hrušně, švestky. Dokonce ani lidská fantazie je nemůže proměnit v nic jiného.

Když Sven tiše vstává a opatrně se krade do dílny ve sklepě, předstírá spánek. Ví, že manžel rád věří tomu, že spí, že by ji nikdy nenechal v posteli samotnou, kdyby náhodou dala najevo, že je vzhůru.

V červnu si koupil nový soustruh.

To bude dřevěných misek. Začal je prodávat v obchodě s rukodělnými výrobky na zámku.

V srpnu se chystají do Německa.

Svenovi se nechce, s přibývajícími léty má k cestování stále větší odpor, Sonju naopak cesty čím dál tím víc lákají.

„Musíme jet konečně do Austrálie. Podívat se, jak se tam Joakim má.“

„Devatenáct hodin v letadle? Vždyť kluk přijede na Vánoce domů. To ti nestačí?“

Do Německa autem.

Po okresních silnicích.

Hotel vypadající, že v něm nikdy nikdo nebydlel.

Sven.

Jsou svoji už přes třicet let.

I ve spánku je na něm vidět napětí, ta dvě děvčata, všechny ty hrůzy, o kterých četla v novinách, o kterých on však nechce mluvit.

Zeke Martinsson vstal, vešel do kuchyně v landerydské vile a zapnul kávovar.

Domem se šíří vůně kofeinu, probouzení, nového dne.

Hodiny na sporáku ukazují 05.23.

Většinou spí celou noc jako zařezaný a pak se budí brzy, odpočatý.

V domě je horko.

Nejméně osmadvacet stupňů. Manželka chtěla do ložnice koupit klimatizaci, ale horka už musejí co nevidět polevit a pak bude deset tisíc v háji. Ale co je deset tisíc?

Martin bude vydělávat milióny. Vlastně už vydělává. Zatracený hokej.

Ale dokud nedělá nic špatného, nikomu to nevadí.

Neurochirurg vydělává v porovnání s hokejisty pakatel. A co teprve zdravotní sestry?

Je to jako špatný vtip.

A co ty dvě holky? Theresa a Josefin. Co se to sakra děje?

Ty zasraný prasata z Bergy. Malí hajzlové s předpotopním pohledem na ženy. Vyvolávají ve mně ty nejhorší pocity.

A co Peter Sköld? A Nathalie Falcková?

Co před námi tají?

Zeke si nalije kávu. Usrkne si horké tekutiny, a jen co nosem nasaje její vůni, cítí, jak se tělo probouzí.

Položí hrnek na stůl, dojde do předsíně a otevře vchodové dveře.

Tichá zahrada. Květiny, keře, stromy. Jako černí, zkamenělí lidé.

Táta ležel v domově důchodců v Alerydu deset let, než mu bylo dáno umřít. Křečovité tělo uzavřené do sebe, Parkinson, na nějž byly všechny nové i staré léky krátké. Jako strom bez listí.

Zeke vyjde ven jen ve slipech.

Sousedé nejsou doma, a kdyby přece, určitě ještě spí. Otevře poštovní schránku a vytáhne Corren.

Podívá se, jestli ve schránce nejsou ještě nějaké reklamní letáky, je však prázdná, až na pár apatických škvorů pomalu lezoucích do rohu.

Podrží noviny proti obloze, aby v ranním světle lépe viděl na text a fotografie na titulní straně.

Tvář Theresy Eckevedové.

Fotka je ze stejného filmu jako snímky, které jim včera dali její rodiče.

Už týden pohřešovaná… rodiče naléhavě prosí o pomoc při pátrání…

Zeke noviny zase složí.

Káva.

Jeden hrnek mi nestačí.

Potřebuju si projasnit a aktivovat mozek.

Dnes mě čeká důležitý úkol.

12.

Peter Sköld: melír ve vlasech, hubený, až by se chtělo říct podvyživený. Jeho otec Sten: pevný pohled, zelené oči, ostře řezané rysy. Tváří se, jako by mu celá tahle situace byla krajně nepříjemná. Sedí v kuchyňce policejní stanice vedle svého syna, jenž si přehodil nohu v kraťasech přes nohu.

Ani jeden z nich nevypadá unaveně, přestože museli vyjet opravdu brzy ráno.

Malin si toho hned všimla.

Vidí, že Peter Sköld zná hodnotu mlčení.

Ale proč?

Nejspíš proto, že tajíš věci, jež patří pouze tobě, viď?

Malin se posadí naproti nim, Zeke stojí u automatu na kávu.

„Dá si někdo kafe?“

Otec se synem s díky odmítnou a Malin, která dnešní den začala už třemi šálky, zavrtí hlavou.

„Děkuju, že jste přijeli tak brzy.“

Hodiny na zdi ukazují osm hodin dvacet minut.

„Je to jen něco přes hodinu,“ řekne Sten Sköld. „A teď, když je Theresa pohřešovaná, je to to nejmenší, co můžeme udělat.“

Malin pohlédne na Petera Skölda.

Co se mu zračí ve tváři?

Strach? Nedůvěra? Mlčení.

„Takže ty s Theresou opravdu chodíš?“ zeptá se ho.

Odpověď přijde rychle. Peter Sköld si hubenou rukou pročísne vlasy.

„Jo.“

Zeke si přisedne ke stolu s hrnkem vřelé kávy.

„No, moc času spolu zrovna netrávíte,“ podotkne Sten Sköld.

„Co ty o tom víš? Prostě spolu chodíme.“

„Všiml sis naposledy, když jste se viděli, něčeho neobvyklého?“ pokračuje Malin.

„Ne, čeho jako?“

„Proč jsi nám minule lhal, že jste se seznámili na diskotéce? Žádná taková školní diskotéka nikdy nebyla.“

Peter Sköld uhne pohledem, pak obrátí oči v sloup.

„No dobře. Seznámili jsme se ve městě. Nechtěl jsem, aby se vědělo, že chodím s partou.“

„Ale vždyť ti to nezakazujeme, Petere.“

„Že ne? To teda kecáš. Říkám vám jasně, že spolu chodíme. Akorát jsme se neseznámili na žádný diskotéce. Ale od začátku prázdnin jsem byl stejně s našima na chatě.“

„To je pravda,“ zastane se ho Sten Sköld poněkud pevnějším hlasem.

„A nevídáš se náhodou s někým jiným, když říkáš, že jdeš za Theresou?“

Malinina slova Petera prudce zasáhnou.

„Jako s kým?“

„To se ptám já tebe.“

„Ale já vám nemám co říct.“

„Jseš si tím tak jistý?“ zeptá se Zeke. „Fakt?“

„Kam tím míříte?“ vloží se do hovoru Sten Sköld.

Peter Sköld se usměje.

„Už jsem vám všechno řek.“

„A nevíš náhodou, jestli se Theresa nevídala s někým jiným, když doma tvrdila, že jde na rande s tebou?“ pokračuje Zeke.

„Kolikrát vám mám opakovat, že spolu fakt chodíme?“

„Ale nevypadáš, že bys o ni měl strach.“

„Jak to můžete vědět? To se ví, že o ni mám strach. Jenom to prostě ukazuju po svým.“

„Po svým?“

Peter Sköld se opře o opěradlo židle a odhrne si ofinu z čela.

Ty malej grázle, pomyslí si Malin. Kolik je ti vůbec let? Čtrnáct? Patnáct? A už jsi tak… jaký vlastně?

Jeho oči. Malin se do nich upřeně dívá.

Hanba. V očích se mu zračí hanba. A strach. Potřeboval bys obejmout, ale ty bys to asi nikomu nedovolil.

„Tak, a teď nám pěkně řekneš všechno, co víš,“ prohlásí Malin.

„Jinak…“

„Počkat, počkat,“ ozve se Sten Sköld. „Je můj syn z něčeho podezřelý?“

„A co Nathalie Falcková?“ nedá se odbýt Malin.

Peter Sköld se opět usměje a na okamžik se zamyslí, než odpoví:

„Kámoška ze školy. Nic víc. Všichni tři posloucháme stejnou hudbu.“

„Jakou?“

„To nebudete znát. Už vám fakt nemám co říct. Můžeme jít?“

„Theresa je pohřešovaná. A další dívku v jejím věku někdo znásilnil,“ ignoruje jeho otázku Malin. „Řekni nám, co před námi tajíš. Teď hned. Znáš Josefin?“

„Žádnou Josefin neznám.“

„Můj syn vám řekl všechno, co ví.“ Sten Sköld vstane. „Pojď, Petere, jdeme.“

„Právě že neřekl,“ uzavře hovor Zeke.

Když otec se synem opustí policejní stanici, vrátí se Malin se Zekem každý ke svému stolu.

„Něco nám tají,“ řekne Zeke.

„Třeba bys na jeho místě jednal stejně.“

„Myslíš, že něco tají před tátou?“

„Ne. Ten svého syna zná. Mám dojem, že právě on nechtěl, aby nám toho Peter řekl víc.“

„Co myslíš, že ví, Malin?“

„Něco jo, Zeke. Něco určitě.“

Svět puberťáků.

Tovin svět.

Ze začátku jí o Markusovi nic neřekla. Malin doufala, že jejich životy k sobě budou mít s přibývajícím Toviným věkem blíž, že toho budou mít čím dál tím víc společného.

Ale jsou si bližší?

Ne.

Nebo snad ano?

Ne. Nelži sama sobě, Malin.

Ani nevím, jestli má přede mnou nějaké tajnosti. Ale je mi jasné, že jí určitě lezu na nervy. Občas mnou a mým životem dokonce pohrdá.

Nebo je pohrdání ve mně? Soudím svou dceru příliš přísně?

Určitě ano.

Určitě.

Sven Sjöman sedí v čele stolu v zasedací místnosti. Vrásčité tváře má rudé horkem a snad i nedostatkem spánku.

Je přesně 09.00.

Ranní porada dnes začala včas.

Vedle Svena Willy Andersson z technického oddělení.

Před ním na stole hučí Theresin bílý počítač s oblými rohy. Internetový kabel ochable visí k zemi, a přece vypadá, že jim chce něco povědět.

Zeke s Malin za Anderssonovými zády sledují monitor počítače a Malin si myslí, že ať už našel cokoliv, odvedl dobrou práci.

„Tak co?“ zeptá se Zeke.

„Počítač tedy moc nepoužívala. Nenašel jsem žádné fotky, jen pár referátů z biologie, ale můžu vás ujistit, že v nich není nic zajímavého.“

Andersson.

Jak může vědět, co pro nás je nebo není zajímavé? myslí si Malin.

Referáty z biologie?

Nejspíš má pravdu.

„A co dál?“

Malin slyší ve svém hlase očekávání.

„Pravidelně mazala paměť prohlížeče, takže nemůžu říct, které stránky navštěvovala. Snad bychom to mohli zjistit z pevného disku, anebo by nám mohl pomoci poskytovatel internetu, ale to může nějakou dobu trvat.“

„Jak dlouho?“

„Pár týdnů. Smazaná paměť navštívených stránek zanechává na pevném disku fragmenty. Než se z nich ale složí něco kloudného, zabere to dost času. A teď, v době dovolených, z nás poskytovatel internetu bude určitě nadšený.“

„A dál?“

Malin z hlasu Willyho Anderssona cítí, že přece jen něco našel.

„Zjistil jsem, že má profil na Facebooku.“

Otevře webovou stránku.

Tvář Theresy Eckevedové.

Nevinná. Zároveň však drsná.

Žádné komentáře ke statusům. Jen pár přátel: Peter Sköld, Nathalie Falcková. Jen jeden příspěvek na zdi. Od Lovelygirl. Přezdívka.

„Ahoj kočičko!“

„Jsi krásná.“

„Jdi do prdele.“

„Můžeme zjistit, co je ta Lovelygirl zač?“ zeptá se Malin.

„Má sice zaregistrované členství, ale nemá svůj profil,“ odvětí Willy Andersson. „Můžu kontaktovat Facebook a zkusit, jestli by nám neposkytli nějaké informace.“

„A co dál?“

Svenův velitelský tón, z jeho hlasu je však slyšet ulehčení. Lovelygirl. Stéblo, jehož se můžou chytit.

„Taky má e-mailovou schránku na Yahoo,“ pokračuje Willy Andersson. „Ale nemůžu se do ní dostat.“

„Je Yahoo rychlejší než Facebook?“

„Pochybuju. Ale oběma jim dneska napíšu, tak uvidíme.“

„Dobře,“ přikývne Sven. „Zdůrazni, že to spěchá.“

„A co MySpace? Nebo YouTube?“

Malin si vybaví pár let staré video na YouTube: znásilnění a ponižování mladé dívky. Ukázalo se, že za tím byli její nejlepší kamarádi.

Peter Sköld. Nathalie Falcková. Sadisti?

„Na MySpace jsem nic nenašel. K YouTube jsem se zatím nedostal, ale dnes se na to podívám.“

„Tak fajn,“ řekne Sven. „Fajn.“

„A co Peter Sköld a Nathalie Falcková? Ti nemají svůj profil?“

„Ne, nebo jsem je aspoň nenašel,“ odvětí Willy Andersson a vstane. Tenké béžové kalhoty mu plandají kolem hubených nohou.

Andersson.

Čtyřicet let.

Vypadá však na padesát.

„To byla rychlost,“ řekne uznale Sven.

„To nic nebylo,“ odpoví Willy Andersson, zatímco vypíná počítač a pak jej uchopí pod paží.

„Dám vám vědět,“ řekne a zmizí. V zasedací místnosti po něm zůstane horko a zvuk zavíraných dveří.

„A co vy? Co teď máte v plánu?“

„Proklepneme si Behzada Karamiho.“

V místnosti zavládne ticho. Zvláštní ticho, jež Malin dobře zná a má v oblibě, ticho vyšetřování, v němž domněnky policistky vytvářejí myšlenku, stopu hodnou prozkoumání.

„Nemůže za tím být nějaká lesba?“ nadhodí Sven. „Co myslíte? Ta Lovelygirl na Facebooku vypadala, že je na holky.“

„Jo, a Nathalie Falcková je taky tak trochu mužatka,“ přikývne Zeke. Malin nejprve napadne, že to jsou předsudky, ale v duchu s ním musí souhlasit. V ovzduší cítí předtuchu.

„Takže případ může mít lesbickou souvislost. Veďte to v patrnosti.“

„Nathalie Falcková by třeba mohla vědět, co je ta Lovelygirl zač,“ napadne Malin.

„Ale teď vzhůru za sexuálními násilníky.“ Zeke vstane. Pohled má plný očekávání.

Kód.

Bezpečnostní kód zámku. Do prdele.

Je těsně po půl desáté. Malin se Zekem stojí ve stinném výklenku před vchodem do oprýskaného paneláku.

Fasáda, kdysi ze žlutých cihel, dnes okrová, trávník a záhonky, o které se nikdo nemá potřebu starat anebo za to nikdo nedostal zaplaceno. Nedopalky, plechovky od piva, tmavozelené skleněné střepy.

Malin vidí svůj odraz ve skle vchodových dveří: nepřirozeně protáhlý obličej a lesklá pleť.

Berga.

Zaparkovali u zchátralého obchodního centra. Poliklinika, večerka, pizzerie a dál už jen prázdné výlohy s překližkou namísto skla.

Berga.

Jen pár kilometrů od centra a sotva sedm set metrů od Ramshällu.

Jiný svět.

Nezaměstnaní.

Přistěhovalci.

Obvyklý úkaz: osamělé matky snažící se po deseti hodinách dřiny za mizerný plat z posledních zbytků sil vychovat z dětí slušné lidi.

Chybějící otcové jsou tu běžným úkazem.

Většina zdejších je touhle dobou určitě doma, navzdory létu a horku.

O dva domy dál, v miniaturní garsonce v prvním patře Malin kdysi našla bývalého spolužáka, který se ufetoval k smrti. To bylo během jejího prvního roku ve službě, když se po ukončení policejní akademie přestěhovala s Tove zpátky do Linköpingu.

Z bytu to páchlo až na chodbu.

Sousedé zavolali policii.

Malin s kolegou ho našli na zemi vedle postele uprostřed neskutečného nepořádku a zápachu. Tělo měl určitě ze začátku oteklé, ale když ho našli, bylo spíš scvrklé.

Jimmy Svennsson se dvěma n.

Bývalý idol celé školy. Dal se na hulení, pak na heroin, a na ten nakonec dojel.

Co je tu cítit dnes?

Spálené léto.

„Co uděláme s těmi dveřmi, Malin?“

„Počkáme, až někdo přijde.“

„To chceš jako…“

„Dělám si srandu, Zeke. To byl jen takový ranní vtípek.“ Malin vytáhne z náprsní kapsy bleděmodré bundy klíče, do klíčové dírky strčí paklíč a otočí jím.

„Tyhle zámky jsou hračka.“

Zeke ji s obdivem sleduje.

„Musím uznat, že jsi dobrá, Forsová.“

Na chodbě to páchne plísní, bleděmodré zdi by potřebovaly vymalovat.

Výtah nikde.

Když vyjdou do třetího patra, jsou pořádně zadýchaní.

„O co, že ještě chrápe?“ řekne Zeke, když zazvoní na dveře bytu Behzada Karamiho.

Tiskne zvonek zas a znovu.

Malin vytočí jeho číslo na mobil, v telefonním seznamu pevná linka nebyla.

Uvnitř v bytě to musí zvonit jako o život.

Byla úplně namol.

Pak hlas v telefonu, östgötalandský dialekt se sotva znatelným přízvukem, přestože do Švédska přišel až v osmi letech.

„Ty nevíš, kolik je hodin, ty kreténe?“

„Tady je Malin Forsová. Policie. Když nám otevřeš dveře, přestaneme zvonit.“

Zekeho prst na zvonku.

„Cože?“

„Pusť nás dál. Stojíme za dveřmi.“

„Do prdele.“

Ve sluchátku Malin slyší pohyby těla, pak šramot za dveřmi. Zekeho prst stále pevně přitisknutý na zvonku, jeho zvuk je stále hlasitější, čím víc se dveře otevírají.

„Dobrýtro, Behzade. Tak už jsi zas provedl nějakou blbost, co?“

Když Zeke konečně sundá prst ze zvonku, má hlas plný odporu.

Tvář Behzada Karamiho opuchlá spánkem, snad i alkoholem a kdoví čím ještě. Potetovaný trup, svalnatá ramena, kolem krku šňůrka se zvířecími drápy a zuby. Devatenáct let, jeho velké, černé, jako had nablýskané BMW zaparkované u nákupního centra.

Od té doby, co vylezl z polepšovny, však nebyl za nic odsouzený. To znásilnění jsme mu nedokázali, a třeba se mu v „podnikání“ daří.

Co já vím? myslí si Malin.

„Nepozveš nás dál?“ zeptá se Zeke, a než Behzad Karami stačí cokoliv namítnout, Zeke ho odstrčí, vejde do předsíně a dál do jediného pokoje.

Behzad Karami vypadá vyvedený z míry.

Od pobytu ve vazbě, když vyšetřovali, zda tu jejich trojku s namol opilou Lovisou Hjelmstedtovou klasifikovat jako znásilnění, či pouze hrubé sexuální zneužití, je ostražitý.

Případ ale splaskl jako bublina.

Sama to prý chtěla a svědci ji viděli, jak s Behzadem Karamim a Alim Šakbarim tancovala na diskotéce a pak s nimi dobrovolně odešla, přestože už byla tak opilá, že sotva stála na nohou.

„Ty si asi na pořádek moc nepotrpíš, co, Behzade?“ řekne Zeke. „Ale takovej maminčin mazánek jako ty si asi nezvládne uklidit, viď?“

Behzad Karami před Malin v obývacím pokoji. Záda mu pokrývá drak sršící oheň.

„Já si uklidím, až se mi bude chtít. Do toho ti je hovno, ty zkurv…“

„Jen to dořekni,“ sykne Zeke. „Udělej mi tu radost. Řekni to.“

„Klid, Zeke. Ty si sedni na postel, Behzade.“

Žíhané tapety popálené a flekaté, na posteli potrhané růžové prostěradlo, zatažené žaluzie skrývající výhled na bergské střechy. Na zdi obrovitá plochá televizní obrazovka, většinu místa na zemi zabírá hifi věž s reproduktory. Kuchyňská linka podivuhodně čistá, jako by ji právě kdosi důkladně umyl a vyleštil.

Behzad Karami se posadí na postel a promne si oči. „To jste kurva nemohli přijít o něco pozdějc? Co po mně vlastně chcete?“

„Včera někdo znásilnil patnáctiletou holku. Našli ji v botanické zahradě,“ řekne Malin.

„Nevíš o tom náhodou něco?“ zeptá se Zeke.

Behzad Karami svěsí hlavu k zelenému linoleu a pomalu jí zavrtí.

„Lovisu jsme neznásilnili, ani žádnou jinou holku, jasný? Kdy už to kurva pochopíte?“

Jeho hlas.

Malin v něm najednou zaslechne strach.

Až na ty svaly a tetování je to ještě dítě, ale zároveň už dospělý muž, který poznal, co to je stud. Lidé si za jeho zády šeptají, odsoudil ho samozvaný parlament maloměsta.

„Podívej, támhleto je ten, jak znásilnil…“

„Prase jedno hnusný. To jsou ty zasraný…“

„Kdes byl včera v noci?“

„U našich. Přijeli k nám příbuzný z Iránu. Klidně se jich zeptejte, jestli chcete. Sedm lidí vám může dosvědčit, že jsem tam byl nejmíň do pěti.“

„A pak?“

„Pak jsem šel domů.“

Josefin, jež si na nic nepamatuje. Přepadená před kinem, nebo po kině? Kolik bylo hodin?

„Takže jsi šel rovnou domů?“

„Dyť jsem vám to už řek.“

„A proč bysme ti jako měli věřit?“ opáčí Zeke a poplácá Behzada Karamiho po hlavě.

„A co Ali? Víš, co ten včera dělal?“

„Ne. Jak to mám jako vědět? To ho budete taky buzerovat?“

Malin vidí, jak se Zekeho zmocňuje vztek, jak se musí držet, aby po Behzadu Karamim neskočil. Místo toho se zvýšeným hlasem zeptá:

„Takže sis po rodinném dýchánku neodskočil do botanické zahrady? A nepočíhal sis na mladé masíčko?“

Malin o krok ucouvne do předsíně a vydá se obhlédnout kuchyňský kout. Úplně jiný svět než zbytek bytu, naleštěné, i když poněkud zašlé bílé skříňky.

Rukou přejede po kuchyňském pultu a přičichne si. Citrón. Otevře skříňku a spatří načatou lahev sava.

Z obývacího pokoje slyší Zekeho řev.

Ví, že jeho vztek dokáže zastrašit natolik, že přivolá pravdu, přiznání, když to člověk nejméně čeká.

„Ty ses zbláznil, ty zkurvenej fízle.“

Zekeho černé oči, když přijde za Malin do předsíně.

„Tady jsme hotoví, ne?“

„Ještě ne,“ zavrtí hlavou Malin a vejde zpátky do pokoje.

Behzad Karami sedí na kraji postele a popadá dech.

„Co ta kuchyň? Kdo ji tak vypulíroval?“

„Matka mi tu předevčírem uklidila.“

„Ještě jedna věc: Víš, kde bychom našli Aliho?“

„Zkuste to v květinářství jeho otce v ulici Tanneforsvägen. Jmenuje se Interflora. Přes léto tam vypomáhá.“

Řvoucí klimatizace v autě.

Malin za volantem.

Zeke spolu se sundsvallským kostelním sborem zpívá píseň od ABBY. Hudba naplňuje auto.

The winner takes it all, the winner takes…

Hlas má při zpěvu méně chraplavý než obvykle. Malin už se naučila jeho hudbu snášet, jednak proto, že pomalu začíná chápat kouzlo sborového zpěvu, ale hlavně proto, že vidí, co hudba a pocit pospolitosti se Zekem dokáže udělat, jak ho během pár minut promění ze samce plného adrenalinu ve spokojené, téměř harmonické stvoření.

Jedou směrem na Tannefors.

Minou opuštěné skateboardové rampy u Johannelundu, žlutou, spálenou vysokou trávu na zapomenuté loučce mezi řekou a bytovými domy, přejedou most v Braskenu, nalevo od nich tovární budovy Saabu scvrklé horkem.

Letecký průmysl.

Vlastně spíš zbrojovka.

A přece největší pýcha města.

Neboť takový je Linköping. Sebevědomý až namyšlený, hrající si na důležité město, na celém světě tak trochu výjimečnou metropoli. Proti své vůli maloměstem, plné iluzí o vlastní velikosti, avšak postrádající opravdové sebevědomí či smysl pro styl. Právě proto je těžké představit si maloměšťáčtější maloměsto, než je Linköping.

„Na co myslíš, Malin?“

„Na Linköping. Že je to stejně fajn město.“

„Copak někdo tvrdí opak?“

Zekeho otázka ještě doznívá, když Malin zazvoní mobil. Jeho zvuk prořízne vzduch v autě i její zvukovody.

„Už mám výsledky, Malin. Udělala jsem testy z těch vzorků Josefin Davidssonové, co mi poslali z nemocnice.“

Hlas Karin Johannisonové.

Ledový, i v horku sebejistý.

„Hned tam budeme,“ odpoví Malin. „Jenom si ještě cestou něco zařídíme.“

13.

Většina kapek se vypaří a zanikne, ještě než dopadne na žíznivé květiny na policích pod prohnutou červenou markýzou. Hlasité hučení zavlažovacího zařízení proniká Malin do mozku, avšak odezní, když vejdou do vlhkého chládku uvnitř květinářství.

Vysoký muž tmavé pleti za pultem ihned nasadí podezřívavý, nejistý pohled. Poznává je, tím si je Malin jistá.

Vytáhne služební průkaz.

Muž beze slova přikývne.

„Hledáme Aliho Šakbariho.“

„Co zase provedl?“

Muž má odevzdaný, zároveň však naštvaný hlas.

„Pokud víme, tak nic,“ odvětí Malin. „Jen bychom s ním potřebovali mluvit.“

Muž jim pokyne ke dveřím s plexisklovou výplní.

„Je ve skladu. Můžete jít za ním.“

Ali Šakbari stojí vedle regálu u bíle obložené zdi a ořezává růže. Místnost jako by voněla zvláštním, příjemným parfémem. Když je spatří, dostane strach, hnědé oči má podivně vodové. Nejradši bys utekl, co? pomyslí si Malin.

„Ali,“ promluví Zeke. „Jakpak se vede?“

Žádná odpověď. Ali Šakbari pomalu odloží zahradnické nůžky. Pod bílými plátěnými montérkami štíhlé, perfektně vytrénované šlachovité tělo.

„Cos dělal včera v noci?“

„To jako proč?“

Náhlý vzdor.

Malin mu řekne o Josefin, kterou našli znásilněnou v botanické zahradě.

„A vy si jako myslíte, že s tím mám něco společnýho?“

„Nemyslíme si vůbec nic,“ odvětí Malin. „Tak cos dělal?“

„Uklízel jsem s tátou tady ve skladu, byli jsme hotoví až ve tři ráno. V tomhle vedru se nejlíp pracuje v noci.“

„To je pravda.“

Otec Aliho Šakbariho stojí ve dveřích do skladu a vyzařuje z něj autorita.

„Pak jsem ho odvezl domů. Byl doma kolem půl čtvrté.“

Malin se rozhlédne kolem.

Každičký centimetr čtvereční září čistotou a pořádkem.

Až podezřele čisté, pomyslí si Malin. Zdvihne jednu červenou růži.

„Pěkná.“

„Jo, fajnové zboží,“ přikývne otec Aliho Šakbariho.

Existují dva druhy lidí. Pronásledovatelé a pronásledovaní.

V téhle fázi vyšetřování zatím pořád není jasné, kdo je kdo.

Jsme snad my ti pronásledovaní, jako zrnka prachu hnaná horkým větrem? přemýšlí Malin. Zatím jsme ještě nedosáhli chvíle, kdy se staneme pronásledovateli. Ještě ne. Ale to se teď třeba změní, díky tomu, co vidí pod sklem, v teplém světle čtyř lamp kolem malého, avšak výkonného mikroskopu. To modré možná skrývá odpověď, modrou pravdu.

Úlomky tak malé, že se vysmívají mému pohledu.

Okraje miniaturních kousíčků jakoby useknuté.

V suterénní místnosti bez oken Státní kriminálně-technické laboratoře jsou cítit chemikálie a saponát. Bzučení laboratorní digestoře.

Zekeho těžký dech vedle Malin, v hlavě Karinin hlas:

Už vím, co to je, Malin. Co v ní doktoři našli.

„Jak vidíte, jsou to zbytky barvy,“ řekne Karin. „Typ, který se používá na plasty.“

To modré se Malin chvěje před očima. Vznáší se.

To se tam dole hýbe pravda?

Nebo snad něco jiného?

První tušení.

Modrá barva, mrtvé pohybující se částečky, jakoby zaživa pohřbené pod sklem mikroskopu.

Malin zdvihne hlavu, pohlédne na Karin.

„Z čeho ta barva může být?“

Zekeho netrpělivý, podrážděný hlas. To bude tím vedrem a pracovním nasazením. Nebo snad Karininou přítomností?

Karinin jemný hlas:

„To není v mých silách určit, může to být v podstatě cokoliv.“

„Jako například?“

„Jako například hadice na zalévání, levná násada mopu, lžíce na salát, stojan od lampy, dětská lopatička.“

Všichni tři se odmlčí.

Josefin Davidssonová znásilněná, bez vzpomínek.

Theresa pohřešovaná. Náznaky lesbických vztahů na Facebooku. Lovelygirl.

Souvisí to spolu?

Nathalie Falcková. Připomíná kluka. Co mají kluci, co holky nemají?

Co je to za hlasy?

Tady a teď.

Malin naslouchá tichu místnosti. Cosi před očima nabírá tvar.

Co mi napovídají dívky v tomhle případu? Theresa, Josefin, Nathalie?

„Nebo vibrátor,“ řekne Malin.

Sama neví, odkud se ta slova vzala, náhle jsou tu s nimi.

„Nebo vibrátor,“ přikývne Karin. „To vůbec není vyloučené.“

„Jaký je teď možný další postup?“ zeptá se Malin. „Můžeme se vůbec dostat dál než jen k dohadům?“

„Výrobci mívají registry barev. Můžeme začít tím, že si ověříme ty nejpravděpodobnější výrobky, chci říct to, co mohlo být natřené touhle barvou. Jako třeba vibrátory.“

„Co myslíš, Malin?“ zeptá se Zeke.

„Nevím. Ale vibrátor zní pravděpodobně. Neměla žádná vnitřní poranění. To by nasvědčovalo, že byla znásilněna k tomu určeným předmětem.“

„Vibrátorem se ale taky dá ublížit, ne?“

„Ano, když na to člověk jde moc tvrdě. Ale to už pak můžete ublížit čímkoliv.“

„Ze své zkušenosti můžu říct, že při násilném vniknutí do vagíny předmětem, který k tomu není určený, téměř vždy dojde k závažným poraněním,“ pokračuje Karin. „Takže vibrátor by odpovídal. Vyrábí se různé modely, tvrdé i měkčí.“

„Vy se v tom vyznáte?“ neodpustí si Zeke.

„Nevyznám,“ odpoví Karin. „Ale tohle přece jen vím.“

Pomyšlení na to, odkud barva pochází, že ji našli uvnitř Josefin. Malin si vzpomene na Marii Murvallovou, mladou ženu, jež byla před pár lety znásilněná v lese poblíž Tjällmo a teď je zavřená v psychiatrické léčebně, němá. Bezcitná slova lékařské zprávy popisující její rozdrásaný vnitřek. Malin sama letos v zimě seděla na její posteli v nemocničním pokoji ve Vadsteně, v souvislosti s vyšetřováním jiného případu.

To nejpravděpodobnější, myslí si Malin. Přinutí se vrátit myšlenkami k faktům.

Tisíce věcí, jejich jazyk. Naslouchej radši jazyku věcí. Klimatizace v malé místnosti se zajíkne, ventilačními rourami se šíří pomalé kašlání a pak náhle všechno ztichne a téměř ihned se místností začne šířit zničující horko.

„Sakra,“ uleví si Karin. „Klimatizace v háji. To by mě zajímalo, jak dlouho bude údržbářům trvat, než to spraví. Většina z nich je na dovolené, pokud tu tedy vůbec někdo je.“

„Někdo bude určitě v práci,“ snaží se ji povzbudit Zeke.

„Takže vibrátor,“ zopakuje Malin. „To zní pravděpodobně, i když pachatel mohl použít v podstatě cokoliv.“

Nevysloví svou myšlenku týkající se homosexuality. Lesby přece používají vibrátory. Nebo je to jen předsudek? Ale ne, jedna spolužačka z policejní akademie jí kdysi pyšně ukazovala svou obsáhlou sbírku a do detailů popisovala techniku použití.

Zeke souhlasně přikývne, v očích nemá pochyby.

„Řeknu kolegům z technického, aby se zaměřili na výrobce vibrátorů,“ řekne Karin. „Aby zjistili, jaké používají barvy. Může to sice chvíli trvat, ale člověka překvapí, o čem všem má tohle bizarní průmyslové odvětví přehled.“

Pak se Karin skloní a přiloží oko zpět k mikroskopu.

„Ale je to krásná barva, nemyslíte? Čistá a jasná jako voda ze studánky.“

Horko má venkovní vzduch pevně ve své moci, spálenými korunami stromů vane teplý vítr, nebo spíš jeho náznak. Kouř z lesních požárů je téměř hmatatelný, vítr tedy vane přímo od obce Tjällmo.

Situace je čím dál kritičtější. Ráno museli evakuovat starý manželský pár z domu, v němž žil šedesát let.

Světlo se zarývá do očí jako řezáky, proti němu nemají šanci žádné sluneční brýle, pokud by tedy nebyly naprosto neprůhledné. A Malin by se teď zrak hodil, potřebovala by vidět všechny souvislosti, jež se jí zařezávají do vědomí jako malé rozžhavené kousky kovu.

Malin se Zekem se dají na ústup, vrátí se do budovy laboratoře, do relativního chládku, posadí se na červenou pohovku značky Lammhult a oddychují. Nemají ani sílu dojít těch sto metrů k sobě do kanceláře.

„Sakra,“ uleví si Zeke. „To by člověk neřekl, že může být ještě větší vedro.“

„To víš, že může,“ odpoví Malin. „Ale nejhorší je to světlo. Rozbolí mě hlava, jen si na něj vzpomenu.“

„Takže vibrátor, jo?“

„Nevím, Zeke. Je to možné.“

Zeke si dlaní pohladí oholenou hlavu.

„Kdo asi tak používá vibrátor?“ zeptá se pak.

Malin se zamyslí, neodpoví na Zekeho otázku, chce ji nechat otevřenou, umožnit mu, ať sám najde souvislost.

„Někdo po chemické kastraci? Někdo, kdo má problémy s potencí? Nebo někdo, kdo prostě chce? Lesba?“

„Lesba.“ Malin to slovo vysloví pomalu, aby Zeke pochopil, co tím chce říct.

„Takže tě to taky napadlo,“ usměje se. „Ta Lovelygirl z Facebooku. Nathalie. A co Josefin? Že by taky byla na holky?“

„To nevím, ale pachatel, chci říct pachatelka třeba jo. To by tomuhle případu dalo konečně nějaký směr.“

Zeke přikývne.

„Kdo by ještě mohl používat vibrátor?“

„Nic už mě nenapadá.“

„A co třeba nějaký nešťastník, co přišel o svoje nádobíčko?“

„Myslíš?“

„Těžko říct. Anebo si ta pakáž z Bergy našla nový způsob, jak ponížit ženskou.“

Malin si to v duchu představí.

Ali Šakbari a Behzad Karami opijí Josefin Davidssonovou levným vínem a pak ji na gauči střídavě znásilní modrým vibrátorem. Jejich smích, to nejhorší z mužství, přestože jsou napůl ještě děti.

Rasistické.

Zažene myšlenky na ty kluky.

Pak mlčky sedí vedle sebe na pohovce. Vdechují chladný, suchý vzduch, vyhlížejí ven do horka, na chvějící se, plíživé ovzduší na parkovišti.

Tove s Jannem na Bali. Ani tam není takové vedro jako tady.

Je devět hodin deset minut, Malin sedí u jídelního stolu a večeří jogurt s ovesnými polštářky. Je tak unavená, že ani nemá sílu nakrájet si k tomu banán.

V bytě bez klimatizace je k nevydržení.

O své teorii s vibrátorem řekla Svenu Sjömanovi do telefonu. Odpověděl, že to zní jako zajímavá stopa, kterou určitě stojí za to prozkoumat, a že pověří pár lidí, aby paralelně s Karininou prací zmapovali internetové obchody s vibrátory. „Takové věci se přece dneska kupují na internetu, ne?“

Daniel Högfeldt.

Jednu chvíli si Malin myslela, že by z toho mohlo být něco víc než jen tělesno, a třeba i mohlo, ale většinou se jen míjejí, den za dnem, až se pak jednou za čas sejdou u něj nebo u ní v bytě. Dnes večer však ne. Malin sice ví, že je ve městě, ale v tomhle horku, samotě ne. Má dost vlastního potu, svaly ochablé únavou, stesk po Tove a Jannem se pomalu mění v pocit podobný smutku.

Zvonění mobilu.

Nechala ho v obýváku.

Odloží lžíci, vstane a pomalu se sune do vedlejšího pokoje. Tuší zradu.

Karimovo číslo.

„Tady Malin.“

„Malin, jak si to sakra představujete? Jenom proto, že vyšetřujete znásilnění, hned začnete šikanovat místní přistěhovalce?“

Jak to může vědět?

„My…“

„Žádné výmluvy, Malin. Koukni se na stránky Correnu, tam to máš černé na bílém.“

„Počkej, Karime, uklidni se.“

„A mně sem teď volají novináři z celého Švédska.“

Karim je ve svém živlu.

Malin nedokáže odhadnout, zda je doopravdy naštvaný, anebo to jen hraje, spokojený na mediálním výsluní uprostřed okurkové sezóny. Všechny jeho články a veřejná vyjádření jsou kontroverzní, jeho názory na integraci jsou však politicky bezpečné. Co má za lubem? Ministerské křeslo? Vždyť ani není v žádné straně.

Zapnutý počítač v ložnici.

Klik, klik, klik.

Stránky Correnu.

Fotka Aliho Šakbariho a Behzada Karamiho před bergským panelákem.

Titulek:

Policie postrádající důkazy pronásleduje přistěhovalce.

Text pod fotografií:

Se znásilněním v botanické zahradě nemáme nic společného, přesto nás policie šikanuje. To vše jenom proto, že jsme cizinci.

Danielův styl zavánějící bulvárem.

Correspondenten se dnes snažil kontaktovat zástupce linköpinské policie a požádat je o vyjádření, nebyli však k zastižení.

Lež, která se mu hodí do krámu.

Tebe že jsem si pustila do postele?

A nejspíš zase pustím.

„Jsi tam, Malin?“

Ve sluchátku bylo nejméně dvě minuty ticho, to není Karimovi podobné.

„Jo, Karime, poslouchám tě. Byl to jen nápad, to snad chápeš, ne?“

„Jo, chápu.“

„Navíc byli podezřelí v případu Lovisy Hjelmstedtové.“

„Já vím, Malin, ale ty bys zase mohla pochopit, jak blbě to vypadá.“

„Aspoň si užiješ mediální slávy,“ ušklíbne se Malin.

Karim se zasměje, jeho smích však zní prázdně a unaveně.

14.

Žhnoucí telefon před Malin na stole.

Co si o sobě sakra ten Karim myslí? Jak si vůbec dovoluje plést se jim do práce?

Do detailů vyšetřování policejnímu šéfovi nic není, Karim se však nikdy nedokázal držet hranice svých pravomocí a vyšetřovatelé z kriminálního oddělení se s tím časem smířili: Jen ho nechte, stejně si děláme věci po svém. Na druhou stranu se musí uznat, že Karim je výjimečně schopný a ke svému vyšetřovacímu týmu má plnou důvěru. Pro linköpinskou policii je rozhodně přínosem, svou zálibou v médiích se mu podařilo místní policii zviditelnit, což se následně projevilo navýšením rozpočtu.

Všechno, přemýšlí Malin a opře se o pohovku, úplně všechno souvisí s tou posedlostí médii, kultem celebrit, tím blahořečením průměrnosti a nezajímavosti. Naše duše plné neklidu zajímající se o Nic:

O barvu vlasů.

O délku sukní.

O to, kdo to s kým dělá.

Svatby celebrit, rozvody, zvětšení rtů, sexuální skandály…

Díky bohu za to, že Tove takové věci nezajímají.

Karim.

Kamarádí se s ministrem pro integraci. Na přistěhovalectví mají stejný názor: vysoké nároky, přísné požadavky, ale běda, když si kritickou poznámku dovolí rodilý Švéd. To je hned oheň na střeše.

Malin zhluboka vdechuje vůni bytu, dlouhého horkého léta, jež uvedlo do pohybu zlo.

Někdy si zlo představuje jako černě žíhané neforemné zvíře plížící se lesem i městem. Na co to zvíře čeká a kdo to je, zatím není známo.

Vypne televizi.

Vstane.

Vyjde ven z bytu.

Neurčité tušení, co má v plánu.

Bar dole v domě má ještě otevřeno, hučení klimatizace je slyšet až na ulici.

Zavolat Danielovi? Vynadat mu? Dát mu? Použít jeho nástroj? Opít se? Rozdrtit mozek na mikročástice? Ale není nic horšího než jít do práce s kocovinou, a ona zítra pracovat musí, přestože je sobota.

Zavolat Zekemu, jestli by nešel na pivo?

Nebo Helen, kamarádce a moderátorce z rádia? Dlouho se neviděly.

Na nebi třetina měsíce, soutěží ve svitu s tisíci bledých hvězd. Malin vidí, jak hvězdy napřahují ostnaté ruce, nedosáhnou však na sebe.

„Tady Zeke.“

Zvedl telefon po třech zazvoněních.

Ochraptělý, rozespalý hlas.

„Tady Malin. Jen jsem se chtěla zeptat, jestli bys nezašel na pivo. Mohli bychom probrat to vyšetřování, pořád mi to leží v hlavě. Co říkáš?“

Zním nepřirozeně, napadne ji.

Osaměle?

Určitě.

Vždyť jsem osamělá.

„Malin, je půl desáté, měla bys jít spát, aby sis před zítřkem odpočinula. Máme spoustu práce. Já už se chystám do postele, na pivo je pro mě pozdě. Vždyť víš, kolik nás toho zítra čeká.“

„Říkáš půl desáté?“

„Přesně tak, Forsová.“

Ticho.

„Ale můžeš přijít k nám, jestli chceš. Na pokec. Gunilla by nám udělala čaj a obložené chleby.“

Zekeho žena.

Laskavost sama.

Pracuje v lékárně na náměstí Stora torget.

Až příliš milá.

„Ne, to je dobré, Zeke. Nechci vás rušit, uvidíme se zítra v práci.“

„Tak dobrou, Malin.“

Mlčky stojí před domem, s telefonem v ruce.

Zajít do baru?

Nebo zpátky domů?

Zavolat Tove, Jannemu?

Cosi ji šimrá pod kůží a horko to není.

Čert vem žízeň. A chtíč. Vím přece, že mi to vůbec nedělá dobře.

Pak si představí Josefin Davidssonovou v nemocniční posteli. Tvář má pokřivenou nočními můrami, potlačenými vzpomínkami.

Vzápětí Malin přechází přes náměstí Trädgårdstorget a ví přesně, kam má namířeno. Večer se pomalu mění v noc, jediná zahrádka na náměstí prázdná, číšník tmavé pleti sklízí popelníky, nic jiného na stolech už nezůstalo.

Prochází ulicí Drottninggatan, kolem honosných činžáků. Okolo projíždějící auta: zelené volvo, bílý pick-up.

Černá železná branka botanické zahrady ještě rozpálená žhnoucím denním sluncem, ale ne tak, aby se o ni Malin spálila.

Otevře branku a vejde do parku. Je úplně sama, takhle pozdě večer se sem s ohledem na to, co se tu nedávno stalo, nikdo neodváží.

Nahá.

Znásilněná.

Děti ze školky.

Nic si nepamatuju.

Zrůda. Může tu někde být, napadne Malin, když prochází parkem dál, kolem pečlivě pěstěných záhonků, fontány a skleníků k altánu, hřišti. Téměř neslyšné zurčení potoka, proudu vody, nenáročného a přece plného hlasů, skrytých vzpomínek.

Balkóny na ulici Djurgårdsgatan.

Bezvýsledné obcházení sousedů.

Po červeném kole ani stopy, přestože strážníci prošli všechny myslitelné trasy, kterými se dívka mohla dostat do města.

Většina lidí je na dovolené, ale stejně, musela přece křičet. Někoho určitě musela probudit. Nebo ses sem dostala až pak, Josefin? Kdes v tom případě byla předtím? Kde tě znásilnili?

Malin obejde altán, uchopí do ruky strženou policejní pásku, zavře oči a vidí, jak kdosi po trávě pronásleduje nahou, poraněnou, do bíla vydrhnutou mladičkou dívku. Je svázaná, v ústech roubík, kdosi do ní zasouvá a zase z ní vysouvá kus modrého plastu. Pak se paměť zarazí a řekne STOP. Dál ani krok. Tráva pod jejím tělem, v tomhle horku téměř bez rosy, jeho, její, jejich těla na sobě, svaly, tak těžké, tráva je ti lůžkem, jež už nikdy neopustíš, z nějž už nevstaneš.

Takhle nějak to bylo?

Josefin Davidssonová.

Maria Murvallová.

Pohřešovaná Theresa Eckevedová.

Souvislost?

Josefin.

Když jsme tě našli, byla jsi duchem nepřítomná, a přesto přítomná.

Jsi volná, a přece nejsi.

Thereso.

Jsi naživu? Kde jsi?

Slyším hlas.

Neznám ho. Ptá se mě, kde jsem.

Chci to vědět. Protože když se dozvím, kde jsem, budu moci odejít, vymanit se z toho chladného, tmavého a osamělého a dostat se konečně domů.

Je tu jen tma.

A zima.

Tak se mě, prosím, znovu zeptejte, kde jsem. Ať je mi váš hlas majákem ukazujícím cestu ven ze strachu a toho ponurého snu.

Zeptejte se mě znovu, prosím.

Zeptejte se.

„Kam jsi zmizela, Thereso?“

Malin ta slova vysloví nahlas.

Stojí před altánem.

Zpěv ptáků.

Tváře. Peter Sköld, Nathalie Falcková, Behzad Karami, Ali Šakbari a další tváře bez zřetelných rysů, ten, kdo nám volal, a další a další.

Musím si znovu promluvit s Nathalií.

Kdo je Lovelygirl? Třeba by to mohla vědět.

Malin si dřepne.

Rukou přejede po trávě.

Hrabání jezevce.

Co jsi zač, že děláš takové věci? Jak velké musí být tvé zoufalství? Co se ti přihodilo, když jsi schopný dívce, jako je Josefin, provést něco takového? Co se mi to snažíš říct? Že do doutnajícího ráje kdosi vypustil pekelného hada, že peklo je tady a teď, navždy. Proč byla tak čistá? Co jsi z ní chtěl smýt? Nebo nám naopak ukázat?

Hromadění času. Pukající půda a vzpomínky, unikající pravda snažící se spasit svého nositele.

Co? ptá se v duchu Malin.

Co mám udělat, aby sis vzpomněla, Josefin?

Zápach spáleného lesa.

Hmyzu, zvěře, mechu.

Les je trestnou kolonií nepožehnaných.

Z hlíny spálené na troud proniká zápach spálených červů. Malin ho cítí. A kdyby se mohla vznášet, letět nad pláněmi a jezerem Roxen směrem k lesům u Hultsjö a Tjällmo, viděla by hluboko pod sebou třpytící se oheň a žhnoucí body a ptala by se, zda je to láva či pravda, anebo snad násilí, jež se rozhodlo vyplout na povrch, jež právě dosáhlo bodu zlomu.

Viděla by dvě vznášející se dívky zářící ve tmě jako světlušky.

15.

SOBOTA 17. ČERVENCE

V sobotu do práce.

To je teď samozřejmé, když léto nabralo směr do netušených, temných hlubin Danteho pekla.

Musejí do práce. Hlavně zbytečně neodvolávat kolegy z dovolené.

Vůně spáleného dřeva a uhašených životů ještě zřetelnější než večer.

Malin však nevadí. Vůně je jiná, téměř příjemná, jako vůně táboráku, u kterého si děti ohřívají zkřehlé prsty.

Je bezvětří a takhle po ránu je světlo ještě šetrné, uvědomí si Malin při pohledu na zplihlé vlajky před vchodem na policejní stanici. Rozlehlé parkoviště za jejími zády téměř prázdné, jen pár aut čekajících na další výjezd ve jménu zákona.

Malin se v tom horku sotva vleče.

Únava.

Je teprve za pět minut osm a horko je zničující. Malin je pod bílým sakem a tričkem už teď zpocená. Ráno si opět vzala sukni, v kalhotách by dnes nevydržela, i když sukně ve službě jí je jindy proti mysli, připadá si v ní příliš ženská, slabá, zbytečně poutající pozornost. Jejím světem je svět mužů, ať si těch pár feministek na policejním ředitelství říká cokoliv.

Obvykle nosí kalhoty.

Ale v takovémhle horku ne. Dnes to nejde.

Při snídani četla Corren, článek o lesních požárech. Přes celou titulní stranu fotografie hořícího lesa, na další stránce detailní popis práce hasičů bojujících s ohněm. Několik hektarů v plamenech. Ohni se v letošním suchu daří, chce stále víc, nedokáže se nasytit půdy, života. Hasiči z Linköpingu, Norrköpingu, Motaly a Finspångu zápasící v lese plném prachu a kouře.

Teď by tam měl být Janne.

Byl by určitě spokojenější než na Bali. Všechna svá přání pohřbívá prací, hašením požárů, zachraňováním druhých, místo aby se pokusil pochopit sám sebe, mě, Tove. Nás.

A pak jejich případ.

Na protější stránce.

Fotografie vibrátoru s textem: Policie má podezření, že pachatel použil modrý vibrátor. Předsudky. Karami. Šakbari. Spekulace o Lovelygirl.

Jak se to sakra dostalo ven?

Že by Karin Johannisonová? Nebo Sven Sjöman? Možná Sven, pod tlakem některého z novinářů.

Co se dá dělat, je to venku.

Dveře policejní stanice se automaticky otevřou. Za recepčním pultem sedí Ebba, dnes také dorazila brzy.

„Dobré ráno, Malin.“

Malin jí místo odpovědi pokyne.

Zeke a Sjöman na svých místech, přestože do ranní porady zbývá ještě hodina.

Ty věčné porady. Ve všední den i o víkendu.

Oba zaujatě studují jakési dokumenty, přesto si však všimnou jejího příchodu. Téměř současně k ní vzhlédnou a Sven řekne:

„Malin, jdeš akorát včas!“

Zeke má radost, že je jednou v práci dřív než ona:

„Čau, Malin!“

Sven v pomačkaných bílých plátěných kalhotách, zdá se, že má radost, že ji vidí.

Když Malin spatří jeho výraz, rozhodne se nezmiňovat o své noční návštěvě v botanické zahradě, přestože to původně měla v úmyslu. Ví, že Sven návrat na místo činu a snahu vycítit tamní atmosféru dokáže ocenit.

„Tak co, šla jsi nakonec na pivo, Malin?“

Ne, odpoví mu Malin v duchu, zato jsem si před spaním nalila pořádnou tequilu.

„Vypadáš krapet unaveně.“

Zekeho úsměv, přátelský, téměř otcovský.

Poradu zahájí dřív než v devět.

Ani dnes nepoužijí zasedací místnost, bohatě jim postačí kulatý stolek v kuchyňce. Na stanici v sobotu není moc strážníků ani civilů, kteří by je rušili.

Sven vypadá upracovanější než obvykle a Malin se v duchu ptá, odkud se ta jeho nová únava bere. Nejspíš to bude tím horkem. V jeho zarostlém podpaží si všimne poprašku z pilin, kupí se v malých hromádkách na kůži a Malin je to jasné. Ty jsi dnes vstával brzy, co, Svene? A ráno jsi něco kutil ve sklepě. Možná ti to šlo od ruky, a to je uprostřed těch požárů a pomalu postupujícího vyšetřování třeba.

Zeke jako by jí četl myšlenky:

„Ten požár je fakt síla. Je to čím dál tím horší.“

„Osmdesát hasičů,“ přikývne Sven.

„A oheň se šíří k jezeru Hultsjön,“ dodá Malin a v kuchyňce zavládne ticho. Všichni tři srkají kávu z porcelánových hrníčků se skvrnami od kofeinu.

„Tak začneme,“ zahájí poradu Sven. „Máme tu jednoho nedávno propuštěného násilníka. Měli bychom si ho proklepnout. Nějaký Fredrik Jonasson, bytem v Mjölby, dvaatřicet let. Myslím, že bydlí u své matky. Neúspěšný pokus o znásilnění a ublížení na zdraví. Číhal na svou oběť u vchodu do domu.“

„Tak ať si to vezmou na starosti kolegové z Mjölby,“ řekne Zeke. „Nějací další propuštění násilníci?“

„Tímhle začneme,“ odvětí Sven. „Stejně nemáme víc lidí a já zatím sepíšu seznam.“

„A co dál?“ zeptá se Malin. „Co s Karamim a Šakbarim? Musíme si ověřit to Karamiho alibi. Mohli bychom pověřit pár strážníků, aby vyslechli jeho příbuzné. Máme na to lidi? Nebo někoho odvoláme z dovolené?“

„Pomalu, pomalu, Forsová,“ zarazí ji Sven. „Na Šakbariho a Karamiho zatím nic konkrétního nemáme.“

Určitě s ním mluvil Karim, pomyslí si Malin. Na druhou stranu by však Sven nikdy nebrzdil vyšetřování jen pod tlakem Karima nebo médií.

„Máme dost lidí?“ zopakuje Malin svou otázku. „Můžeme si půjčit někoho z Motaly? Nebo z Mjölby?“

Dovolené musí být svaté, to by jinak neměli volno nikdy.

„Můžeme se obejít bez pár strážníků,“ řekne Sven. „Ověří si to jeho alibi.“

„Kdo konkrétně?“

„Jonfeldt a Bulow.“

Fajn kluci, pomyslí si Malin. Mladí a nezadaní, žádné gorily z posilovny ani přihlouplí strážníci. Spíš budoucí vyšetřovatelé.

„Fakt si myslíte, že v tom mají prsty?“

Zekeho pochybovačný hlas.

„Kdo ví?“ pokrčí rameny Malin.

Myslí si: Zaslechla jsem v tomhle vyšetřování jejich hlasy a dobře si pamatuju Svenova slova: Naslouchej, Malin. Naslouchej hlasům vyšetřování. Později dodal: Jen ten, kdo naslouchá, se může něco dozvědět a jen ten, kdo se něco dozví, se může dostat pravdě na dosah.

„O Therese taky žádné nové zprávy,“ pokračuje Malin. „Jestli se tedy neobjevilo něco nového včera večer nebo v noci. Peter Sköld a Nathalie Falcková nám nic nového neřekli?“

„Ticho jako po pěšině,“ zavrtí hlavou Sven. „Teď už je pohřešovaná víc než týden.“

Pak změní téma.

„A co ten nápad s lesbami?“

Zeke už nevypadá tak nedůvěřivě jako předtím. Zato Malin pochybuje.

„Jenom proto, že pachatel pravděpodobně použil vibrátor, a kvůli jedné narážce na Facebooku přece nezačneme pronásledovat všechny lesby ve městě.“

„To samozřejmě ne,“ souhlasí Zeke. „Ale je to možnost, kterou stojí za to prozkoumat.“

„V tom případě bych si chtěla znovu promluvit s Nathalií Falckovou,“ řekne Malin. „Mezi čtyřma očima.“

Zeke přikývne.

„To je dobrý nápad,“ řekne. „Zdálo se, že chlapy nemá moc v oblibě.“

Sven zamumlá „fajn“, upraví si pásek plátěných kalhot a řekne:

„Andersson z technického se už neozval. Nejspíš nenašel nic nového a stihl jen odeslat požadavky na Facebook a Yahoo.“

Poté se zhluboka nadechne a pokračuje.

„Zjistil jsem, kde se lesby z okolí scházejí. V klubu Déjà vu delight v Norrköpingu. Tady v Linköpingu prý žádný takový podnik není.“

„Moc malý trh,“ poznamená Zeke. „Všechny určitě co nejrychleji zdrhají do Stockholmu.“

„Nebo ještě dál,“ dodá Malin.

„A co Asociace za práva homosexuálů? Nemohli bychom je kontaktovat?“ pokračuje Zeke.

„Tady v Linköpingu nemají pobočku,“ řekne Sven. „Podívej se na ten klub, Malin. Poptej se, třeba se něco dozvíš.“

„To tam mám jako napochodovat a ptát se, jestli náhodou nevědí o někom se sadistickými sklony, kdo používá modrý vibrátor?“

Sven mlčí.

„To by bylo trochu moc s ohledem na to, co zatím máme, ne?“ pokračuje Malin. „Jen je nechte hezky v klidu v tom jejich klubu. Já možná vím o jiném kontaktu, který by mi mohl pomoct.“

Sven stále nereaguje.

Pak řekne: „Máš pravdu, Malin, zkus ten svůj kontakt.“ Odkašle si a pokračuje: „Jaké máme další teorie? Někdo, kdo přišel o penis? To jsou ale důvěrné informace a upřímně řečeno mi to připadá trochu přitažené za vlasy.“

Říká to bez jakéhokoliv sentimentu, jako by ztráta mužství byla nějaká prkotina.

„Stejně se na to poptám svých kontaktů,“ řekne Malin a vidí, jak Sven svraštil čelo.

„Hlavně nic nezákonného, Malin.“

Malin neodpoví.

Myslí si: Copak bychom se vůbec někam dostali, kdybychom se neuchylovali k nezákonným postupům?

A co Theresa? Kde jsi?

Jsem pod vodou? To zelené, hnědé, černé, mokré kolem jsou řasy, lekníny? Nohy mi okusují štičí zuby?

Co mi ten sen chce? Nebo jsem opravdu vzhůru?

V tom případě by to přece nemělo být tak těžké.

Jsem slepá?

Vyhořely mi oči? Ale to přece není možné, nepálí mě. Jsou nedotčené, a přece ne. Snažím se zamrkat, nic se však neděje. Proč nepřijdeš, tati, a nezavřeš mi víčka? Nebo jsou snad zavřená? Mám otevřené jen jedno?

Chci zavřít oči. Utéct odsud pryč, od všeho, od těch zvuků, slov, jimž nerozumím, jsou jako hlas ďábla, ohraná hardrocková deska hrající pozpátku.

Vypněte ty hlasy.

Pusťte mi ruce.

Nechte mě. Chci hýbat rukama, nohama, víčky.

Co mi ty hlasy chtějí? Slyším je pod sebou, nad sebou, můj sluch je jako vesmír stoupající ze sna.

Nemůžu se pohnout.

V tom zeleném, hnědém, černém.

Ve vlhkém plastu.

Nechci být slepá.

Po otevřených víčkách mi nesmí lézt hořící mravenci.

Proč? Proč si pro mě nepřijdeš, tati?

Chci se probudit. Nic takového se mi nikdy dřív nezdálo.

Chci být vzhůru, mami. Tati.

Já chci.

Nechci být slepá.

Probudit se, probudit, být vzhůru.

Ale jak?

Řekněte mi jak.

16.

Po ranní poradě následovalo náměsíčné papírování a bezvýsledné diskuze o průběhu vyšetřování. Malin ani nestačila zavolat svým kontaktům.

Zajeli do centra, vzduch pod slunečníkem na zahrádce kavárny Gyllenfiket byl téměř bez kyslíku, ale alespoň intenzita světla byla ve stínu snesitelná.

Kromě Malin a Zekeho na zahrádce seděl ještě postarší pár, popíjeli kávu a jedli skořicový závin. Bylo skoro půl páté, horko i jako břitva ostré sluneční světlo už kulminovalo a do města opět pronikala slabá vůně požárů.

Mlčky popíjeli ledovou kávu. Před výlohou Intersportu v nákupním centru Gränden se sem a tam procházel holub, za výlohou scvrkávající se koupací míče a nafukovací matrace.

„Cítíš to?“ zeptá se Zeke.

„Jo,“ přikývne Malin.

„Myslíš, že se jim podaří ten požár zlikvidovat?“

„Určitě.“

Zeke přikývne.

„Rozhlédni se kolem, Malin. Člověk by si skoro myslel, že jsme ve městě sami. Jen my a to, co pronásledujeme.“

„Přijde mi, jako by můj mozek vážil nejmíň dvě tuny,“ řekne Malin. „Ne a ne myslet.“

„A to je nějaká novinka?“

„Ha ha. Moc vtipné.“

„Včera jsem koukal na jakýsi přírodopisný dokument,“ změní téma Zeke. „O nějakém pavoukovi, který se pářil se svými potomky.“

„To zní jako dobrý způsob, jak vyhubit svůj vlastní druh.“

„Náhodou pak vznikl úplně nový druh. Pavouk s očima blízko sebe.“

Kolem projde mladá žena s bernardýnem na vodítku, jeho obrovité tělo se kolébá ze strany na stranu, jako by měl každou chvíli omdlít.

„Zeke, večer bych si chtěla promluvit s Nathalií Falckovou. Sama.“

„Fajn, ale buď opatrná.“

Malin vdechuje vůni léta, cítí, jak jí plíce zaplavuje horko. Rozloučí se u náměstí Trädgårdstorget, a když Zeke zmizí z dohledu, vytáhne Malin telefon.

Primář Hans Stenvinkel klesne na nepohodlnou židli v rozpálené místnosti oddělení číslo devět Univerzitní nemocnice.

Má za sebou pětihodinovou operaci.

Snažil se zachránit nohu třiatřicetiletému motorkáři, jenž kousek za Nässjö naboural do traktoru. Přivezli ho vrtulníkem. Teprve čas ukáže, zda byla operace úspěšná, tříštivé rány byly hluboké a rozsáhlé, noha od kolene až po kyčel otevřená, cévní chirurg také dělal, co bylo v jeho silách.

To mokré na čele je pot, nebo voda? přemýšlí Hans, když vtom mu zazvoní telefon.

Malinino číslo.

Co mi asi může chtít?

Matka Tove, Markusovy přítelkyně. Poněkud křečovitá, avšak sympatická žena a bezpochyby výborná kriminalistka. Uzavřená, nervózní, po pár skleničkách vína však klidná a uvolněná. Jako by neměla v lásce doktory, napadlo Hanse už několikrát v její společnosti.

„Prosím, Hans.“

Hlas na druhé straně sluchátka zní znaveněji než obvykle, v pozadí je slyšet hluk projíždějících aut.

„Tady je Malin. Tovina máma.“

„Dobrý den, Malin. Jak se v tom horku máte? Ještě jste se neroztekla?“

„Polovina ze mě právě teče na asfalt.“

Hasse se zasměje. Humor mu neschází.

„Jak se má Tove na Bali?“

„Určitě skvěle.“

„Markus je na chatě u Torshälly, ale přijede, až se Tove vrátí.“

„Měla bych na vás jednu prosbu.“

„Aha. O co jde?“

„Potřebovala bych vědět, jestli je tu ve městě někdo, kdo… přišel o penis.“

„Prosím?“

„Někdo, kdo přišel o…“

„Já jsem vás slyšel, Malin.“

„Souvisí to s tou znásilněnou dívkou.“

„Co ji našli v botanické zahradě?“

„Ano.“

„Takové informace jsou ale důvěrné.“

„Já vím.“

„Nezlobte se na mě, Malin, ale s tím já vám nepomůžu. Nahlížení do karet pacientů je zakázané.“

„To já samozřejmě vím, Hansi.“

Zněl hodně ztrhaně, napadne Malin. Ty dlouhé operace musejí být vyčerpávající. Zastrčí si telefon do přední kapsy sukně. Bledě modrou látku během dne pokryly hnědé, špinavé fleky a Malin přemýšlí, zda existují tak tenké džíny, aby v nich v tomhle vedru vydržela.

Jako vždy ji to láká do baru v domě. Mít v domě hospodu je k zešílení.

Posedět na baru, sama se svou samotou, jako všichni ostatní.

Příjemně zamlžená melancholická nálada.

Vychlazené pivo, hořké a chladivé, alkohol stoupající do mozku, naplňující závity zázračnou prázdnotou.

Ale nepodlehne.

Dnes ne.

Klíč v zámku dveří.

Zatuchlý pach, rozházené oblečení a věci.

Malin se zastaví, pohlédne do zrcadla v předsíni.

Že by se mi z horka dělaly vrásky?

Včera tam každopádně ještě nebyly, ty malé čárečky kolem očí.

Je mi čtyřiatřicet, myslí si Malin. A pořád se ještě nepoznávám v zrcadle, hledí na mě kdosi cizí.

Opět ji to zasáhne. Jako letní přízrak.

Janne.

Tove.

A Daniel Högfeldt.

Náhle ji zaplaví bolestný pocit, že zatímco žije, její život už dávno skončil.

17.

SOBOTA 17. ČERVENCE, NEDĚLE 18. ČERVENCE

Ložnici naplňuje ženský hlas. Mluví o těch dívkách.

Vlastně je jedno, co říká.

Podstatný je pohyb hlasu, jeho měkkost.

Moderátorka rozhlasové stanice P4. Malinina kamarádka.

Helen Anemanová teď asi musí pracovat po večerech, nebo snad celé dny?

„Holky tady v Linköpingu, prosím vás, buďte opatrné. Nechoďte za žádnou cenu ven samy. Zatím ještě pořád nevíme, jaké zlo tohle léto zplodilo.“

Pak Helen uvede písničku. Malin leží na posteli, má zatažené žaluzie a v té relativní tmě naslouchá hlasu své kamarádky.

Je sexy.

Osamělý, ale zase ne tak žalostný, jako by čekala, až si pro ni do studia kdosi přijde a odvede si ji.

Princ na bílém koni? Snad.

Hudba. Hardrock. Text postrádající význam. Malin se vrátí zpět do přítomnosti, vstane a vypne rádio.

Před půlhodinou, těsně po deváté, volal Sven Sjöman.

„Ty máš sraz s Nathalií Falckovou?“

„Jo, za chvíli se sejdeme. Ale moc nadšená z toho nebyla.“

„To je dobře, že máš co dělat, Malin.“

„Ty myslíš, že nemám nic lepšího na práci?“

„Upřímně řečeno ne, Forsová.“

Vzdor v tmavých očích Nathalie Falckové.

Za vzdorem lež.

Anebo zamlčovaná pravda.

Se schůzkou souhlasila až po počátečním přemlouvání, ostrým hlasem však zdůraznila, že už nemá, co by Malin řekla.

Volba místa: katedrála.

„Můžeme se sejít v deset před katedrálou. Občas tam chodím.“

„Nebude už zavřeno?“

„V létě zavírají až v jedenáct. Církev si teď zakládá na otevřenosti. A uvnitř je příjemný chládek.“

Teď sedí v hnědé dřevěné lavici před moderním oltářním obrazem, nad hlavami klenoucí se tuny žuly, kámen po staletí odolávající zákonu zemské přitažlivosti.

Nathalie má na sobě černé tílko a sukni. Vyzařuje z ní odvaha a jistota, kterou by jí Malin, když byla v jejím věku, mohla závidět.

„Tak co by vás zajímalo?“ zeptá se, aniž by se na Malin podívala.

„Co by mě zajímalo? To mi řekni ty. Jsem si jistá, žes nám ještě neřekla všechno. Mimochodem, hezká sukně.“

„Nekecejte. Úplně obyčejná z H&M.“

„Kdo je to Lovelygirl?“

Malin pozoruje reakci vedle sedící dívky.

Nic.

„Já žádnou Lovelygirl neznám.“

„Je to přezdívka…“

„Jo, viděla jsem ten komentář na Theresině Facebooku. Ale kdo to je, nevím.“

Tohle vyhrkla trochu moc rychle, pomyslí si Malin.

„Jseš si tím jistá?“

Mlčení.

Nathalie si přitáhne kolena k bradě, jako by chtěla dát najevo: dál už ani krok.

Malin také mlčí. Na okamžik nechá převládnout tiché zvuky kostela.

„Je těžké být jiná než ostatní?“ zeptá se pak a vidí, jak se Nathalii Falckové ulevilo.

„Vy myslíte, že jsem jiná?“

„Jo, je to na tobě vidět. V dobrém slova smyslu.“

„Není to těžké. Jen jiné.“

„Theresa se ztratila, Nathalie. Musíš mi říct všechno, co víš.“

Nathalie Falcková otočí k Malin svůj kulatý obličej a zadívá se jí hluboko do očí.

„Ale já už fakt nic nevím. Jsme sice kamarádky, ale to ještě neznamená, že o Therese vím všechno.“

Zúžené zorničky. Známka lži.

Lžeš však doopravdy?

„A co Josefin Davidssonová? Tu neznáš?“

„Myslíte tu z botanické zahrady? Ale prosím vás. Nikdy jsem o ní neslyšela. Teda dokud o tom případu nezačali psát v novinách.“

U vchodu do kostela, sedmdesát pět metrů za nimi, kdosi otočí stojanem s pohlednicemi.

„Proč sem vlastně chodíš?“ zeptá se Malin. Připomíná jí to rozptylovou loučku na Starém hřbitově, kam zase chodívá ona, a napadne ji, že Tove by sem nikdy dobrovolně nešla. Jejím útočištěm je knihovna.

„Mám ráda ten klid. A prostor. Mám tu dost místa.“

„To je pravda.“

„Co myslíte, že se Therese stalo?“ zeptá se pak Nathalie Falcková.

„To nevím,“ odvětí Malin. „Ty snad jo?“

Nathalie ukáže na oltářní malbu, na poněkud hranatou postavu Krista.

„Věříte na neposkvrněné početí?“

Malin ta otázka poněkud zaskočí.

Neposkvrněné početí?

„Chci říct,“ pokračuje Nathalie Falcková, „jaký smysl má nevinnost, když se všechno krásné a čisté stejně nakonec pošpiní? Copak ještě vůbec existuje nevinnost?“

Je těsně po půlnoci, když si Malin, už podruhé, lehne do postele. Je stejně horká a osamělá jako celý byt.

Puštěné rádio.

Helen Anemanová vykládá o vedrech a lesních požárech, jednoho hasiče z Mjölby, který se účastnil neúspěšných pokusů dostat oheň pod kontrolu, požár v lese na štěrkové cestě obklíčil. Vyvázl s vážnými popáleninami.

„Leží teď v Univerzitní nemocnici a já myslím, že bychom na něj všichni měli myslet. I na jeho rodinu.“

Pak se rozezní hudba.

Into the fire.

Epos Bruce Springsteena o hasičích vrhajících se s nasazením života do hořící budovy World Trade Center, ve snaze zachránit cizí životy. Cosi úžasného uvnitř člověka, jenž během okamžiku dokáže zapomenout na vlastní rodinu. Schopnost obětovat život pro kohosi neznámého, bližního svého.

May your strength give us strength.

Schopnost oběti dělá člověka člověkem.

May your hope give us hope.

Malin četla o hasičích, kteří to peklo přežili. Všichni svorně tvrdili, že ani na okamžik nepocítili pochyby ani strach, ale ani pocit povinnosti, pouze sounáležitost s lidmi v nouzi.

May your love give us love.

Pokud existuje reinkarnace, kéž by se znovu narodili.

Píseň dozní a Malin vypne rádio.

Zavře oči. Čeká na spánek a na sny, místo toho jí však hlavou víří tisíce myšlenek.

Nathalie Falcková. Lovelygirl. Co nám jen Nathalie tají? Zjistit to už není v mých silách. Víc ukáže až čas. Josefin. Uzavřená paměť.

Norrköpinský i linköpinský hasičský sbor má ve svých řadách lesby. To Malin ví od Janneho. Jak ale zjistit, které to jsou? Třeba by jí mohly pomoct.

Tohle vyšetřování je přehlídka předsudků.

Mladí přistěhovalci rovná se sexuální násilníci.

Hasičky a policistky rovná se lesby.

Po poradě to téma také načali. Není pochyb, že v policejním sboru je takových žen požehnaně, ke své orientaci se však otevřeně hlásí jedině Petreausová.

„Nedrážděte hada bosou nohou,“ ukončil jejich úvahy Sven. „Petreausová je na dovolené. Ať vás ani nenapadne ji do toho zatahovat.“

„Máš pravdu,“ přikývl Zeke. „To by byla cesta do pekel.“

Skutečnost, neskutečnost.

Kdy tě naposledy stříhal kadeřník, který nebyl teplý?

Tak nějak by to vyjádřil Zeke.

Nathalie Falcková.

Pod drsným vzezřením se skrývá strach a nejistota, jako by celý svůj krátký život byla na útěku, snažila se vyrovnat s tím, kdo je. Ale takoví jsme asi všichni, přemítá Malin. Snažíme se smířit se svým životem, a většina z nás jen taktak drží hlavu nad vodou. Nejjednodušším únikem před bolestí jsou požitky.

Tequila na nejvyšší poličce nad lednicí.

Svrbící tělo. Šeptající břicho, srdce, duše:

Zahřej nás. Opoj nás. Dopřej nám uvolnění a teplo alkoholu.

Taková jsi, Malin.

Vdechne horký vzduch.

Sotva znatelná vůně páleného dřeva. Vzpomene si na hasiče:

Up the stairs, into the fire.

18.

Nevyslovená slova vznášející se místností jako mrtvé duše.

Tušení. Čeho?

Škoda že nemám sourozence, myslí si Malin, když prochází bytem rodičů u Infekčního parku.

Bylo právě osm hodin, neděle ráno, město je ještě opuštěnější než kdy předtím. Jako bych byla poslední člověk na zemi, napadlo Malin cestou sem. Všechny spálil sluneční žár. Kolo nechala stát před domem, dnes měla chuť jít pěšky, probudit tělo, dokázat horku, že není všemocné.

Chce stihnout zalít kytky ještě před ranní poradou, která dnes začíná v půl desáté. Přesčasy jsou nyní samozřejmostí: nesmějí promarnit ani vteřinu. Malin dnes vstala dřív, než bylo potřeba, navzdory nedostatku spánku, který má na svědomí horko, i navzdory decilitru tequily, který večer před spaním vypila dvěma pálivými hlty.

Touha byla silnější. Touha vždy zvítězí, ať už je jakákoliv.

Byt rodičů.

Čtyři pokoje ve třetím patře domu z počátku dvacátého století. Čtyři místnosti plné nábytku ze stureforské vily, vzpomínek, předtuch, zklamání, nenaplněných snů a lží, ale také smluvní lásky, té podivné lásky jejích rodičů.

Ať se děje co se děje, stojíme při sobě. Jeden druhého si sice nevážíme, tělo toho druhého je nám odporné, jeho osobnost, slova, názory, sny i touhy lhostejné, přesto však kráčíme bok po boku, plni tajností a lží. Alespoň něco v životě máme.

Nebo snad ne?

Sakra, zakleje v duchu Malin.

A jak to bylo mezi mnou a Jannem? Vlastně jsme neměli nic, co by nás spojovalo. Žádné společné zájmy ani očekávání. Vrozená láska jako by nám vzájemně dokazovala lidskost, dobro a teplo plné důvěry, jež je samou podstatou pravdy.

Všední den a realita.

Smutek a bolest.

Den za dnem byli svědky nedostatečnosti své lásky, přetrvávající, a přece pomalu zanikající, dokonce ani Tove ji nemohla zachránit.

Bezejmenná katastrofa. Janne na cestě do Bosny ve jménu humanitární pomoci. Ubohý vzkaz na stole.

Stát při sobě v dobrém i ve zlém.

Janne utekl a Malin se s Tove přestěhovala do Stockholmu.

Podstatou lásky může být cokoliv. Třeba i pocit, že mezi nimi stále něco přetrvává.

Malin proklíná ten pocit. Je stejný, jako když potřebuje panáka tequily, nejhorší ze všech. Nebo alespoň skoro nejhorší.

K nevydržení.

Možná by mi pomohlo něčemu věřit, napadne Malin.

Zaléváš, viď?

Otcova věčná mantra v telefonu.

Tyhle pokoje nade mnou mají podivnou moc, přestože mi nikdy nepatřily, přemítá Malin. Jsou uzavřené, zároveň však otevřené.

Skrývají tajemství. Nebo si to jen namlouvám?

Ne.

Zalito. Hotovo.

Konev je Malininým údělem už čtyři roky, od té doby, co se rodiče odstěhovali. Malin s Tove za nimi ještě ani jednou nebyly, matka s otcem byli doma jen třikrát.

„Letos v létě nepřijedeme, Malin. Zůstaneme tady.“

„Dobře.“

„Zaléváš, viď?“

Tu otázku slyšela tisíckrát a tisíckrát na ni odpověděla.

Přesto už je většina květin mrtvá.

Ty přeživší Malin postavila do stínu papírové krabice na podlaze obývacího pokoje ve snaze uchránit je před sluncem a žárem. Byt však přes den stejně nejspíš skýtá nehybné horko, v němž bledne i chlorofyl.

Velké květináče.

Suchá hlína, jejíž žízeň teď hasí.

Z bytu cítí lásku rodičů, ne však rodičovskou lásku k jediné dceři, nýbrž jejich vzájemnou lásku podobnou podání rukou, dobrému obchodu, způsobu, jak se chránit před okolním světem.

Proč tu cítím takový stesk? přemítá Malin.

Včera nemluvila s Jannem a Tove, nevolala jim a oni jí také ne.

Malin sedí na staré dřevěné lavičce kousek pod domem rodičů, prsty na mobilu.

Hasiči. Lesby. Vzdálený svět puberťáků. Generace od sebe dělí tisíciletí.

Janne.

Prst na tlačítku. Dotěrný paprsek slunce si prorazil cestu korunou stromu a Malin si musí přesednout.

Ve vzduchu cítí slabý náznak kouře, oheň se prý šíří směrem k jezeru Roxen. Co když vyhoří Hultsjön? Doopravdy? Může se jezero vypařit?

„Haló, tady Janne.“

Hlas plný energie. Za ním šum hotelové restaurace.

„To jsi ty, Malin?“

„Jo, to jsem já. Jak se máte?“

„Dobře, právě obědváme. Jeden chlápek tu griluje ryby na přání. Tove je z toho nadšená.“

Ryby.

Vždyť nemá ryby ráda.

„A co ty, jak se máš?“

„Makáme jak šílení na tom znásilnění, jak jsem ti o něm minule říkala. Proto ti taky volám.“

Ve sluchátku se rozhostí ticho.

„Co pro tebe můžu udělat?“

Malin mu stručně vylíčí stav vyšetřování, poví mu o vibrátoru, o podezření na lesbickou pachatelku.

„Takže ses mě chtěla zeptat, jestli náhodou neznám mezi hasiči někoho, kdo by ti pomohl proniknout do tajů místní lesbické komunity?“

„Tak nějak.“

„Ať žijí předsudky. A ve vlastních řadách jste nepátrali?“

„Je to ožehavé téma, to uznávám. Ale co máme podle tebe dělat, když tu řádí taková bestie? A k tomu tady navíc máme ještě jednu pohřešovanou holku. Bůh ví, kde je.“

Stručně mu poví o případu Theresy Eckevedové a že se zatím nepohnuli z místa.

Mlčení.

„Klidně to mohla být Tove, Janne.“

Janne chvíli mlčí, pak řekne:

„Zeptej se mé kolegyně Solhageové. Promluvím s ní, je rozumná a celý červenec má službu.“

„Díky, Janne. Dáš mi Tove?“

„Zrovna odběhla do pokoje, můžeš zavolat později?“

Když Malin položí telefon, natočí obličej ke slunci, chce si trochu opálit ztrhané rysy, nechat paprsky, ať vyhladí vrásky, ale už po pár vteřinách je horko nesnesitelné. Malin vstane a pomyslí si:

Nikdo z nás není pánem času, já ani ty, co před námi unikáš. Ať už jsi kdokoliv nebo cokoliv.

Vydá se k policejní stanici, úzkostlivě se drží na stinné straně ulice. Nohy táhnoucí se za tělem pod tíhou sandálů, asfalt lepící se na podrážky.

Zatímco se nohy pomalu sunou vpřed, přemýšlí.

Sociální vyloučení plodí nenávist a nenávist plodí násilí.

Sexuální abstinence. Nedobrovolná.

Mládež si sociální vyloučení vybírá dobrovolně, nebo si to alespoň myslí. Žádný nebo skoro žádný dospělý člověk by si něco takového sám nevybral. S věkem přichází poznání, že někam patřit musíme. Ty, já. My.

Kam patřím já?

Rozvod byla největší chyba mého života, přemýšlí Malin. Jak jsme jen mohli, Janne? Přesto přese všechno.

O pět set metrů dál sedí Daniel Högfeldt, před sebou na stole rozložených třicet, možná čtyřicet článků o znásilněních v Linköpingu a okolí za posledních dvacet let, jež našel v digitálním archívu redakce a vytiskl.

Pokrývají celý stůl a pohromadě skýtají děsivý pohled, jako by se to ve městě sexuálním násilím jen hemžilo. Většinou se jedná o znásilnění v rámci rodiny, jsou tu však i hrozivější, šílené případy, hladoví muži řádící v městských parcích, přepadávající ženy, v jednom případě dokonce i muže. Většina kauz byla objasněna, některé však stále ještě zůstávají pro policii posměšnou záhadou: Marie Murvallová, Malinina noční můra. Známý případ násilné vraždy před diskotékou Blue Heaven a pár dalších.

Že bych napsal článek o nevyřešených případech? přemýšlí Daniel. Nastudovat jednotlivé případy, trochu se v nich pošťourat a sepsat hrůzostrašnou studii o novodobé historii sexuálního násilí v Linköpingu? Takové zábavné letní čtení?

Něco z toho rozhodně bude.

Ale co?

Statisticky vzato není Linköping horší než kterékoliv jiné město, ale ani lepší. Taková skutečnost by jistě zasadila povážlivou ránu sebevědomí místních lidí.

Jedno je však jisté.

Násilí a sexuální vyprahlost je všude kolem nás. Vyprahlost, jež se náramně hodí k tomuhle pekelného horku.

Daniel na malý okamžik zavře oči, pod slovem horko se mu vybaví Malin, napadne ho, co teď asi dělá. Nic konkrétního si však nepředstaví, a tak oči opět otevře. Na ta nevyřešená znásilnění se teď vykašlu, rozhodne se. Ale někdy se vydám ještě dál a odhalím, jaké pekelné příběhy tenhle zapadákov skrývá.

Teď se však budu soustředit na přítomnost.

Malinina bílá blůza je zašedlá potem, v duchu doufá, že má v šatní skříňce na stanici náhradní, jinak je v háji.

Policejní stanice se tyčí na kopci nad ní, obklopena kamennými budovami. Okrové kostky sužované sluncem mají po krk prachu stoupajícího z žíznivé, trpké půdy. Za zády Univerzitní nemocnice, jedno z mála míst ve městě, kde panuje čilý ruch.

Solhageová.

Bývalá hvězda místního ženského fotbalového týmu, ještě než klub začal investovat ve velkém a kupovat hráčky z celé země. Pro ni pak nezbylo místo.

Musela to být rána.

Bude nejlepší, když dám Jannemu chvíli čas, než jí zavolám.

Ale když přežije ve směšně drsném chlapském světě hasičů, musí zvládnout i vyhazov z týmu.

Za chvíli začíná ranní porada.

Hned potom jí zavolám, rozhodne se Malin.

19.

„Vlastně jsem byla ráda, že jsem s fotbalem praštila.“

„Nenaštvalo vás to?“

„Vůbec ne. Už mi lezlo na nervy, jak to všichni brali vážně. Měla jsem plné zuby sportovních komentátorů, jak najednou všechno začali analyzovat, kreslit dráhy pohybu jednotlivých hráčů, přišlo mi to k smíchu. Ať si klidně analyzují politickou situaci, ale fotbal? To už mi přišlo trochu moc.“

Malin se zasměje.

Přes kamenný okraj plavební komory vyčnívají stěžně plachetnic. Jejich pomalé kolébání působí dojmem umírajícího, neexistujícího větru. O kousek dál je vidět žluté průčelí dřevěného domku pro obsluhu plavební komory. Naproti Malin ve stínu slunečníku zahradní restaurace u plavebního kanálu ve Vreta Klosteru sedí Viktoria Solhageová, na tváři podmanivý úsměv, jenž změkčuje rysy štíhlého obličeje lemovaného dlouhými blond vlasy.

Ranní porada netrvala dlouho.

Malin stručně shrnula svůj včerejší rozhovor s Nathalií Falckovou.

Jinak nic nového. Karin z technického se už neozvala, kolegové z Mjölby vyslechli propuštěného sexuálního násilníka Fredrika Jonassona, jemuž matka poskytla na inkriminovanou noc alibi.

Shodli se na tom, že bude nejlepší, když si Malin s Viktorií Solhageovou promluví mezi čtyřma očima. Jako žena se ženou.

Hlas Viktorie Solhageové v telefonním sluchátku nezněl moc vstřícně:

„Můžu být ve čtvrt na jedenáct na zahrádce u plavebního kanálu. Bydlím v Ljungsbro, tak se aspoň projedu na kole. Ale nemám moc času. Neděle sice mívám volné, ale dneska musím klukům pomoct s požárem, každá ruka dobrá.“

Bývalá hvězda místního fotbalového klubu teď sedí naproti Malin a vypráví o konci jedné a začátku druhé kariéry. Viktoria Solhageová se stala první ženou v historii linköpinského hasičského sboru. Budila tehdy velké emoce, Malin si dokonce vzpomíná, jak její nástup komentoval Janne: „No fajn, tak prošla všemi testy. Ale jak jí mám věřit, že mě unese, kdybych se někde přiotrávil kouřem a omdlel?“

Ta má větší sílu než většina chlapů z hasičárny, konstatuje v duchu Malin při pohledu na dmoucí se svaly Viktorie Solhageové.

„Zaber, do prdele, to nevidíš, že se blížíme ke kraji?“

„Co si sakra myslíš, že asi dělám?“

Hlasy doléhající k nim z lodi za zdí plavební komory.

Káva, zmrzlina, stín slunečníku. Hotová idyla, nebýt teploměru ukazujícího pětatřicet ve stínu.

„Ráno mi volal Janne. Nejdřív mě to pěkně vytočilo, ale pak jsem si vzpomněla na tu chudinku holku. Hlavní je, aby se to už neopakovalo, no ne?“

Viktoria Solhageová nakrčí nos, pak nasadí neutrální výraz a čeká na Malininy otázky.

„Co myslíte?“ začne opatrně Malin. „Není v místní lesbické komunitě někdo, o kom se ví, že má agresivní sklony?“

„Agresivní sklony? To máme nejspíš všechny, i když tak moc…“

Viktoria Solhageová zavrtí hlavou.

„Takže teplá rovná se pro vás agresivní, jo?“

Malin cítí, jak se jí do tváří hrne krev. Nejraději by si nasadila sluneční brýle a uhnula pohledem.

„Tak jsem to nemyslela, ale sama víte, jak to chodí.“

„A jak to podle vás chodí? Nechám se ráda poučit.“

Malin věnuje Viktorii Solhageové prosebný pohled, pak pokračuje:

„Co třeba někdo se zvlášť tíživou minulostí? Nějaké trauma z dětství? Třeba znásilnění?“

„Ne. Možná vás to překvapí, ale takovými věcmi se člověk obvykle nechlubí.“

„Ale?“

„Uznávám, že v posteli to občas může být pěkný hardcore, ale to je snad normální. A když se holky ožerou, tak z toho občas je i rvačka, soutěží, která je silnější.“

„Na policii to ale nehlásíte?“

„Ne, takové věci si necháváme pro sebe. To už by muselo zajít hodně daleko, ačkoliv i tak by asi většina mlčela. Ale to je přece jasné. Kdo by si dobrovolně začínal s fíz…, chci říct s policií.“

„Proč myslíte, že to tak je?“

„Co se nás týče, je to jednoduché. Policie na nás kašle, dává od nás ruce pryč. Abyste věděla, Malin, policie dneska nebudí zrovna moc důvěry.“

„A nevíte přece jen o někom, kdo má psychické problémy a je obzvlášť agresivní?“

Viktoria Solhageová sklopí pohled ke svému hrnku kávy.

Zhluboka se nadechne.

Něco víš, pomyslí si Malin. Viktoria Solhageová však váhá, stočí pohled ke kanálu a k pomalu se zavírajícím vratům plavební komory.

„Představte si trčet celé léto v tom kanálu.“

„Něco jste mi chtěla říct, ne?“

„Tak dobře.“

Viktoria Solhageová pohlédne zpátky na Malin.

„Znám jednu holku, která to jako malá asi neměla zrovna lehké. Ví se o ní, že se s nikým nemazlí, a o jejím dětství kolují různé historky. Být vámi, zaměřila bych se na ni.“

„A jméno?“

Viktoria Solhageová opět sklopí pohled k hrnku kávy. Pak vytáhne z tašky papír a tužku a napíše jméno, adresu a telefonní číslo.

„Podívejte,“ řekne pak a ukáže na plavební kanál.

Malin se ohlédne.

Plachetnice čekající před stavidlem u malého jezírka na půli cesty k Roxenu.

„Jo, jedou na Roxen,“ řekne Malin a otočí se zpátky.

„Lepší než trčet pořád v kanálu.“

Viktoria Solhageová se usměje.

„No jo, ne nadarmo se tomu říká rozvodový kanál.“

Malin si zastrčí papírek do přední kapsy kalhot.

„Děkuju,“ řekne. „Ještě poslední věc: Říká vám něco jméno Nathalie Falcková?“

Viktoria Solhageová zavrtí hlavou.

„Jedno mi ale slibte, Malin. Nedopusťte, aby se z tohohle případu stal hon na čarodějnice. Hlavně ať se nerozšíří názor, že všechny lesby jsou agresivní bestie.“

„Slibuju,“ řekne Malin.

„Ve Stockholmu, tedy aspoň v centru, se ještě odlišnost toleruje, ale tady na maloměstě většina lidí ani nikoho s opačnou orientací nezná. Dovedete si představit, jak by to dopadlo, kdyby si lidi vzali do hlavy, že hledáte lesbickou vražedkyni?“

„Něco tu mám.“

Zekeho hlas v telefonu.

Malin se právě rozloučila s Viktorií Solhageovou, jež zmizela na kole podél plavebního kanálu směrem na Ljungsbro, a teď se proklíná za svou hloupost. Místo, kde zaparkovala auto, už nechrání stín, do tmavomodré kapoty neúprosně praží slunce.

Uvnitř bude nejméně sto stupňů.

A k tomu navíc to zatracené světlo pronikající i přes tmavá skla slunečních brýlí. Jako by nemělo na práci nic jiného než působit jí bolest hlavy.

„Cos říkal?“

V tu chvíli kolem ní zavane oblak kouře, Malin se rozkašle.

„Mám tu něco nového.“

„Co jako?“

Místo odpovědi otázka: „Dozvěděla ses něco od té Solhageové?“

„Jedno jméno. A ty?“

„Já jsem dostal anonymní esemesku.“

„Ty já dostávám každý den.“

„Nedělej si srandu, Malin.“

Zeke jí přečte text zprávy:

„Paul Anderlöv — nešťastník.“

Ticho.

Takže Hasse přece jen porušil předpisy.

To by do něj neřekla.

„Kdo myslíš, že to mohl poslat?“ zeptá se Malin.

Zeke se zasměje.

„To radši nechci vědět. Ale nejsem blbej, Malin.“

„Takže chápeš, o co jde?“

„Jo, tak natvrdlej zas nejsem.“

Ve volvu je hůř než v sauně.

Nešťastník.

Sakra, myslí si Malin. Máme na to vůbec právo? Neměli bychom ho nechat na pokoji?

Nahá dívka na houpačce, tělo plné ran, další dívku pohřešují. Skutečnost se podobá šedožluté spálené hmotě.

Malin za volantem cestou zpátky do města.

Za okénkem auta nehybná rovina podobná fatě morganě vzniklé z přidušených plamenů, jako by tu úrodnou zem táhnoucí se k světélkujícímu obzoru zapálila příliš velká, třpytivě modrá obloha. Horko zasazující půdě sebejisté údery.

Pod nebeskou klenbou prohýbající se rozlehlá pole, žito a ječmen pomalu sžírají sluneční paprsky, vybledlá, povadlá, naříkající řepka, jako by každičký zlatý list bojoval o vzduch a bylo jen otázkou času, kdy bude pohřben mezi červy.

Země teď patří jim.

Žhnoucí červi vystoupili ze sopečných puklin zla.

Zeke čeká v autě na smluveném místě v Rydu. Naprázdno běžící motor, klimatizace puštěná na maximum.

Třípatrový žlutý cihlový dům poblíž centra jako by skrýval koncentrovanou bídu celé země. Satelity v oknech, balkóny plné harampádí, neudržované předzahrádky, to vše budí dojem rezignace. Liduprázdné průchody, místní se skrývají doma: přistěhovalci, narkomani, společenská spodina, nejnižší dělnická třída.

I tady však existuje dvojí svět.

Pár domů před časem přestavěli na studentské koleje: mládí plné snů mající život před sebou. Za hrstkou vzrostlých dubů prosvítá Herrgården, studentský podnik Technické fakulty.

Malin pokývne Zekemu postranním okénkem, ten jí otevře dveře a Malin se usadí vedle něj.

„Takže tady ten chudák bydlí?“

„Přesně tak,“ přikývne Zeke.

„Jak mu vysvětlíme, kde jsme na něj přišli?“

„Nic mu vysvětlovat nebudeme,“ rozhodne Malin.

20.

Bolest. Věčné prokletí vzdorující času. Tušení smrti, zápach tlejícího masa, přítomnost, jež se zdá být věčnou.

Fyzická bolest už dávno pominula.

Ale co ta psychická?

Léky.

Ty nepomáhají a čas také ne, spíš naopak. Je to čím dál horší, bolest jako by byla stále nová, sebejistější, samolibější.

Bolest a já jsme jedno a totéž, myslí si Paul Anderlöv, když uslyší zvonění zvonku.

Vstane z křesla, ztlumí zvuk seriálu Tak jde čas a pomalu se dobelhá do předsíně. Jako už tolikrát předtím ho zarazí, jak se jeho tělo ztrácí, místo kdysi pevných svalů jen ochablá, svraštělá kůže.

Je to už čtrnáct let.

Jako by to však bylo včera.

Malin vytáhne služební průkaz a podrží ho před očima neoholeného muže, jenž na ni hledí škvírou ve dveřích. Scvrklý, avšak zároveň odulý obličej, krátké, na temeni prořídlé vlasy.

„Jsme od policie. Rádi bychom vám položili pár otázek,“ řekne Malin. „Jste Paul Anderlöv?“

Muž přikývne.

„Nevadí, že vás nepozvu dál?“ zeptá se. „Mám tu binec a nezvané návštěvy nemám rád. Co se stalo? Zase nějaká rvačka?“

„Raději bychom přece jen šli dál,“ řekne Zeke hlasem nenechávajícím prostor námitkám.

Paul Anderlöv ustoupí stranou a pokyne jim směrem do spoře zařízeného obývacího pokoje. Povalující se noviny a časopisy o autech, hmatatelný zápach kouře, vodky a rozlitého piva a v rohu místnosti chomáče prachu velké jako načepýření vrabčáci.

Malin se Zekem se posadí na židle k nízkému konferenčnímu stolku.

Paul Anderlöv si sedne naproti nim do křesla.

„Tak o co jde?“

Snaží se znít drsně, pomyslí si Malin, ale hlas má rezignovaný, vyčerpaný, nejisté zelené oči víc než unavené. Vyzařuje z něj smutek, s jakým se Malin dosud nesetkala.

„Předpokládám, že jste slyšel o tom znásilnění v botanické zahradě?“

Při slově znásilnění jako by se z těla Paula Anderlöva vytratil všechen vzduch, voda i krev, jako by mu právě došlo, proč za ním přišli. Hlava mu klesne na prsa a celé tělo se roztřese tichými vzlyky. Malin pohlédne na Zekeho, ten zavrtí hlavou. Oba pochopili, že zašli příliš daleko, překročili hranici, jež je v honbě za pravdou opravňuje plést se do života druhých.

Malin vstane.

Posadí se vedle Paula Anderlöva na širokou područku křesla, on ji však odstrčí.

„Běžte do prdele,“ sykne. „Tam už já ostatně stejně jsem.“

Pak se Paul Anderlöv ovládne, uklidní. Postaví na kávu, z kuchyňské linky uklidí bílé gumové rukavice na nádobí a vyzve je, aby se posadili ke kuchyňskému stolu s výhledem na centrum.

„Nejsem hloupý. Umím si představit, jak asi přemýšlíte,“ řekne. V hlase má odevzdanost, zároveň však i úlevu. Snad proto, že ví, že mu budou naslouchat.

„Četl jsem o tom vibrátoru. Vaše myšlenkové pochody jsou tak debilní, hloupé, povrchní, že se k nim snad ani radši nebudu vyjadřovat. Je mi jasné, jak asi uvažujete: Sexuálně frustrovaný? Blázen?

Blázen nejsem. Ale sexuálně frustrovaný? To si pište. Vůbec si nedovedete představit, jaké to je, takhle žít. Přál bych vám vidět, jak vypadám tam dole.“ Zeke uhne pohledem, pohlédne z okna. Neutěšené, zašlé cihlové a plechové fasády. Za oknem pavouk, mezi rámy se táhne téměř neviditelná pavučina.

„A jak jste mě vůbec našli? To snad ani nechci vědět. Že by Janne? Váš bývalý manžel, paní Forsová? Byli jsme v Bosně ve stejnou dobu. Ve čtyřiadevadesátém. Párkrát jsme pak spolu zašli na pivo, zavzpomínali na válku. No, vzpomínal jsem hlavně já, on toho zrovna moc nenamluví, je jako rozbité rádio.“

„Ne, Janne to nebyl.“

„Aha, takže Janne ne. Vlastně bych to do něj ani neřekl.“

Paul Anderlöv se dá do vyprávění, Malin se Zekem mlčky poslouchají.

„Sloužil jsem u IFORu. Stalo se mi to na horské cestě nad Sarajevem, ta vesnice se jmenovala Tsika. Pamatuju se, že ten den už od rána pršelo, jako by na nebi bylo napsáno, že se stane něco hrozného, a taky že stalo. Naše auto najelo na minu. Pamatuju si strašnou ránu a pak jen, jak jsem ležel asi dvacet metrů od hořícího vraku auta a slyšel něčí šílený křik, div že hory nepukaly. Pak mi došlo, že to křičím já. Tam dole jsem měl jen černo, necítil jsem bolest, jen černotu a prázdno.

Dva chlapy to zabilo.

Třetí přišel o nohu.

Čtvrtý jsem byl já.

Klidně bych si to s nimi vyměnil.

A teď se tu najednou objevíte vy, zasraný fízlové. Co o mně sakra víte? Idioti.“

Na okamžik nechali působit ticho.

Teď položí otázky, jež musí být položeny.

Hloupé, nejhloupější.

Z temnoty na světlo, jak to napsal Lars Forssell, napadne Malin.

„Co jste dělal v noci ze středy na čtvrtek?“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„Znal jste Josefin Davidssonovou?“

„Chtíč vám zůstal, schopnost ne. Nepřestal jste se náhodou ovládat?“

„Takže jste nebyl v botanické zahradě?“

„Líbí se vám mladé holky, co?“

Pohled Paula Anderlöva pevně upřený na hodiny z Ikey. Stejné jako mám doma v kuchyni, pomyslí si Malin. Ale vám na rozdíl ode mě funguje vteřinová ručička.

Paul Anderlöv na Zekeho urážlivé poznámky nereaguje.

Raději přenechá slovo věčnému tikotu hodin.

„Proč si připadám jako svině, Zeke?“

Horko svírající hrdlo, tlačící pot z pórů, paprsky slunce odrážející se v kapotách aut.

„Protože jsi svině, Forsová. Tohle vyšetřování z nás všech dělá svině.“

„To je cena za pravdu.“

„Přestaň s tím filozofováním.“

Překročili jsme mez, posunuli ji.

Bez ztrát se prostě neobejdeme, přemítá Malin.

„Co takhle oběd?“ přeruší její úvahy Zeke. „Mám děsnou chuť na pizzu.“

Pizzerie Conya v ulici S:t Larsgatan.

Nejlepší pizza ve městě. Velké, mastné, zdraví nebezpečné kotouče.

A navíc zadarmo.

Slova majitele: „Policie má u mě pizzu na účet podniku.“

Jako v americkém kriminálním filmu. Zekemu se to líbí. Úplatek? Snad trochu, ale majitel si od nich peníze prostě nevezme.

Další tvrdě pracující přistěhovalec, na kterého se lidé dívají skrz prsty, přemítá Malin, když ukusuje capricciosu.

Před ní na stole papírek od Viktorie Solhageové.

Jméno: Louise „Lollo“ Svenssonová. Adresa, telefonní číslo.

„Louise,“ řekne Zeke. „Nemůže si Louise náhodou říkat Lovelygirl?“

„Může, ale taky nemusí.“

„Lovelygirl,“ opakuje Zeke. „Třeba je to sebeironie?“

„Ty tvoje úvahy nemají žádné logické opodstatnění,“ řekne Malin, jež se už po pár soustech pizzy cítí tlustší a zároveň prázdnější.

„Lovelygirl,“ řekne Zeke znovu. „Copak to není sen všech mužů?“

„Jo,“ přikývne Malin. „Asi máš pravdu.“

„Ta pizza je fakt výborná,“ řekne Zeke a ukáže zdvižený palec směrem k otevřeným dveřím kuchyně.

Muž u elektrické trouby se usměje, dál z bílých umělohmotných krabiček nabírá ingredience a pohřbívá je v tomatové omáčce na čerstvě vyváleném těstě.

21.

Ležím tu spoutaná v té tmě a zimě už příliš dlouho.

Kde jsi, tati?

Řekni mi pravdu. Ty nepřijdeš, viď? Alespoň ne teď. Nikdy. Nebo snad až za hodně, hodně dlouho. Tak dlouho na tebe nevydržím čekat.

Bojím se, tati. Mám hrozný strach.

Jednou jsi mi řekl, že jsem tvoje největší štěstí. Co jsem teď? Jen zármutek? Řekni, že to není pravda.

Přijď si pro mě.

Zbav mě těch hlasů.

Hlasy pomalu se plazící nade mnou.

Už dlouho je poslouchám, jsou plné výmluv a odhodlání.

Slyším z nich radost, štěstí.

Ale proč?

Nechápu, odkud se to vaše štěstí bere. Tady je jen vlhko a chlad, ten sen ne a ne skončit. Ale co když to není sen? Co by to jiného bylo?

Voda! Voda!

Slyším volání dětí.

Já mám vodu tak ráda. Můžu se koupat s vámi? Doma na zahradě máme bazén.

Zavírám oči, jsem v bazénu?

Štěkot psa, jinak nic než tma, hrozná tma. Kdybych nevěděla, že je to nemožné, nechala bych tu své svaly, tělo, a to, co by ze mě zbylo, mé pravé já, by se vzneslo vzhůru.

Sen mi to však nedovoluje.

Vaše veselé volání.

Země, mokrý písek, vlhký chlad plastu, zrnka písku blízko, a přece tak daleko.

Ležím v hrobě?

Jsem pohřbená zaživa?

Vždyť je mi teprve čtrnáct, tak co bych, prosím vás, dělala v hrobě?

Návštěvníci koupaliště.

V neděli jich je ještě víc než jindy.

Tady u jezera Stora Rängen se neplatí vstupné, stačí jen zaparkovat u silnice a přejít louku, letos nikde žádní býci, majitel pan Karlsman byl tak hodný a pustil je na pastvu jinam.

Před pár lety, to tu ještě nebyl zmrzlinový stánek, měl býky na pastvě právě tady, psali o tom tehdy v Correnu. Se sedlákem to ale nehnulo, ani ho nenapadlo býky přestěhovat jinam.

Jsou tak bezstarostní, ty koupající se rodiny, děti, ženy, muži užívající si horka a rozpačitého chladu teplé vody, kůži si chrání drahými krémy, oči ještě dražšími brýlemi.

A teď tu stojí ve frontě před mým stánkem, myslí si Slavenka Višnićová, celí netrpěliví, až otevřu. Je libo zmrzlinu? Hned to bude. Děti těšící se na zmrzlinu. Za sedmnáct korun těžko koupíte víc radosti.

Nebuďte netrpěliví, můžete být vůbec rádi, že dnes otevřu.

Aftonbladet, Expressen?

Je mi líto, noviny nevedu.

Co jste vůbec zač? Vy, kteří jste zůstali tady ve městě, kteří nemáte kam uniknout. Jsme na tom stejně. Svým způsobem.

Slavenka zastrčí klíč do dveří a na hlouček lidí za okénkem zavolá: „Hned to bude, vydržte.“

V dálce za polonahými lidmi se v objetí slunce leskne jezero, hladina pod odlesky paprsků podobná průhledné kůži. Kousek od jezera se tyčí ohromný košatý dub, pořád stejně tajuplný.

Druhý stánek na koupališti v Glyttinge musela dnes nechat zavřený.

Rozmazlené děti, kterým se v létě nechce na brigádu. Budoucí ministři nicnedělání.

Občas ji napadne, že celé Švédsko je vlastně taková komise zahálky, lidé se tu mají až příliš dobře, nemají ani tušení, co je to smutek.

Slavenka otevře okénko.

Jako první ve frontě stojí ošklivá, asi osmiletá holčička.

„Jedno Cornetto,“ řekne.

„Cornetto došlo,“ usměje se Slavenka.

U košatého vzrostlého dubu štěká pes. Pod stromem záhadným způsobem zmizela tráva, místo ní zbyla jen hlína.

Pes odběhl, aby si označkoval strom, teď je však celý bez sebe.

Upozorňuje na místo skrývající cosi, co musí ven.

Štěká, stále hlasitěji a hlasitěji.

Tlapkami hrabe, pořád rychleji.

Slyším ty zvuky, štěkot.

Pomalu, pozvolna mě budí ze sna, ze spánku. Chci se probudit, být vzhůru.

Ale já se neprobudím, viďte?

Nebo snad ano, tati?

Tohle je něco mnohem horšího nebo krásnějšího než spánek. Jak jsem se sem dostala?

Někdo mi to musí vysvětlit, říct to všem, mámě a tátovi, určitě o mě mají strach, takhle dlouho nemám ve zvyku spát. Ale co jsou ty ostatní zvuky? Hrabání a měkký ženský hlas: „Ale no tak, Jacku, nech toho, pojď sem ke mně.“ Štěkot přechází ve vrčení a opět ten hlas: „No tak si hrabej, když chceš.“

Slavenka si udělá uprostřed neutěšeného prodeje zmrzliny přestávku, ignoruje další zákaznici, nechá ji překvapenou stát a nechápavě nahlížet do stánku, do lednice s nápoji.

Kam ten spěch, myslí si. Když vás nechám chvíli postát na sluníčku, třeba si toho koupíte víc.

Letos zvýšila ceny, lidé brblají, že chce za kolu dvacet korun, za nanuka sedmnáct.

Nikdo vás přece nenutí to kupovat.

Noste si pití s sebou.

Ale kdyby se Algida o jejích cenách dozvěděla, zakázali by jí jejich výrobky prodávat. Ale co na tom, existují přece i jiné druhy zmrzliny. A vlastně bych tu vůbec neměla být, v lese mě teď potřebují, měla bych s ostatními dobrovolníky bojovat proti plamenům.

Co to tam ten pes jenom dělá?

Neměl by takhle štěkat, vlastně tu vůbec nemá co dělat.

Je celý vzrušený, jako by pod tím dubem ležela zakopaná hárající čuba.

Šílení psi. Šílení muži. Nesmrtelný chtíč.

Ta ošklivá holčička, co ráno stála první ve frontě, stojí vedle psa a nahlíží do díry, kterou hrabe.

Co si asi myslí, že tam uvidí?

To mokré a temné se stále ztenčuje, štěkot psa je čím dál hlasitější, hlasy koupajících se dětí umřely. Teď už se konečně probudím? Světlo tam nahoře a hrabání psa, pohled mám náhle volný, ale jakoby zakalený a rozmazaný, jako bych v očích měla hlínu a písek.

Jsem volná?

Můžu už jít domů?

Vidím černého psa, jeho čumák a zuby, slyším jeho vzrušený štěkot a chci vstát, jako bych však neměla tělo.

Pes náhle zmizí, místo něj se objeví dívka, stejně stará jako já, ne, mladší, obličej se jí změní, zkřiví, ústa se jí stáhnou do výkřiku a já bych jí nejradši řekla, aby přestala křičet, že to jsem jen já, že už se konečně můžu probudit.

Mé tělo existuje, ale co já?

Slavenka vyběhne ze stánku směrem k dívce a psovi, ze všech stran se k nim hrnou lidé a křik je nakažlivý, dokonce i voda a stromy a krávy nahoře na pastvině jako by křičely.

„Uhněte,“ křičí Slavenka, doběhne k jámě v zemi a nahlédne dovnitř.

Zpod tenkého igelitu na ni hledí otevřené dívčí oko, modré a plné otázek.

Život z jejího pohledu už dávno vyprchal.

Chudinko malá, pomyslí si.

Slavenka už takových očí viděla spousty, všechny ty němé vzpomínky se jí teď vracejí, vzpomínky na život, jenž nikdy neexistoval.

ČÁST 2.

V OČÍCH

LETNÍCH ANDÍLKŮ

[NA CESTĚ DO POSLEDNÍ MÍSTNOSTI]

Ležela jsi a čekala poblíž očistné vody.

Mrtvá, nebo snad živá?

Vím, že je znovuzrození možné a nevinnost se může vrátit. S tebou se mi to nepodařilo, ty můj andílku připoutaný k zemi, ale příště už se mi to jistě povede. Protože jak bych se jinak zbavila těch pavoučích hnátů, umlčela králičí drápy, jež mi drásají nejniternější nitro?

Naše láska se nevytratila, ať už ta horká léta přinesla cokoliv, ač se nám po nohou sápala chapadla.

V tomhle městě je dost stromů, parků, lesů. Mezi černými, stříbřitými stromy si na tebe počíhám. Někde tam jsi. Jen jsem tě zatím nenašla.

Chci už být u cíle, cítit tvůj dech na své tváři. Chci tě mít tady, u sebe.

Tak se neboj.

Teď už ti nikdo nikdy neublíží.

22.

Bílo-modrá policejní páska. Voda vypařující se z jezera v brzkém odpoledním světle, hladina jako nahá kůže lidí stojících za páskou ve stínu stromů, zvědavě, hladově pozorujících policisty.

Strážníci v uniformách pročesávají zem směrem k pláži, k Malin, Zekemu a Svenu Sjömanovi, kteří spolu s Karin Johannisonovou, již zavolali z pohotovosti, opatrně odkrývají tělo dívky a zbavují ho hlíny a igelitu. Tělo je nepřirozeně bílé, vydrhnuté, dočista vymyté rány jako tmavé, červenomodré sopečné krátery uprostřed mrtvé lidské krajiny, šedě třpytivá kůže, jíž se ještě před chvílí poprvé dotýkali hladoví červi.

„Opatrně, opatrně.“ Karinina slova. Zbytečná. Jsou opatrní, dávají pozor, aby neponičili případné stopy a důkazy, jež by se mohly nacházet v blízkosti těla.

Vedle návštěvníků koupaliště stojí novináři z místního rádia, z TV4 Öst, z Norköpings Tidningar, z Östnyttu, Correnu. Daniel Högfeldt nikde, Malin však poznává mladou reportérku, jež za něj zaskakuje. Na jaře s Malin dělala rozhovor v rámci své diplomové práce ze žurnalistiky.

Kde může být Daniel?

Něco takového by si přece nenechal jen tak ujít.

Ale dokonce i Daniel má asi v neděli volno. Zaslouží si ho.

Tiché zvuky digitálních fotoaparátů.

Oči snažící se přiblížit, zdokumentovat, prodat.

Malin se zhluboka nadechne.

Může si člověk na takové horko vůbec zvyknout?

Ne.

Ale pořád lepší než zima.

Může se příroda vznítit událostmi způsobenými lidmi? Pomstít se nám za všechno zlo, jež si navzájem působíme? Malin si v duchu představí, jak si stromy v lese, duby a lípy, rvou kořeny z půdy a bičují jimi lidi, srážejí je k zemi ostrými korunami. Pohřbívají nás i s našimi zlými skutky.

Pot stékající Zekemu po čele. Funící Sven v podřepu, vzdouvající se a klesající pivní infarktové břicho mu přetéká přes pásek, pohled má bezvýrazný.

„To musí být Theresa Eckevedová,“ řekne. „Vypadá to, že ji někdo zabalil do obyčejných průhledných pytlů na odpadky.“

„Ty nám asi při hledání pachatele moc nepomůžou,“ poznamená Malin.

Dívčin obličej je pod igelitem čistý, vydrhnutý, nahé tělo stejně bílé jako obličej, teď už téměř odkrytý, i ten má vydrhnutý. Na temeni velká otevřená rána, na rukou a nohou rány velikosti podšálku, rovněž umyté a na krajích pečlivě začištěné, jako okraje milovaných záhonků, modročerných, pečlivě opečovávaných.

„Je to ona, o tom není pochyb,“ přikývne Malin. Místo zápachu sava tentokrát ucítí pach tlejícího masa. „Poznávám ji z fotek.“

„Máš pravdu,“ souhlasí Zeke a Sven zamumlá:

„Jen proto, že je pekelné vedro, se snad ještě svět nemusí změnit v peklo.“

Malin pohlédne na dívčí tělo.

„Jako by ji někdo pečlivě umyl,“ podotkne.

„Jako by chtěl, aby byla čistá, krásná. Stejně jako její rány. A stejně jako Josefin.“

Bílá pleť, černé rány.

„Jo,“ přikývne Zeke. „Zavání to černou magií.“

„Na rozdíl od Josefin ale není cítit savem.“

„To ne, zato hnilobou,“ řekne Zeke a Malin přitom napadne: nejsi o nic starší než Tove. Co kdyby tu místo tebe ležela ona? Co bych dělala? Představí si samu sebe, jak sedí v ložnici na kraji postele, v ruce služební pistoli, a pomalu zdvihá ruku k ústům, připravena nechat kulku, aby navždy roztříštila vědomí.

Strach. Měla jsi strach, viď?

Určitě.

Jak ses ocitla v té zemi?

„To právě musíme zjistit,“ řekne Malin. Zeke s Karin a se Svenem na ni vrhnou tázavý pohled.

„Jen přemýšlím nahlas,“ vysvětlí jim Malin. „Jak dlouho tu může ležet?“

„S ohledem na houbovitost kůže a na to, jak tělo začalo navzdory tlaku hlíny otékat, bych hádala tři, možná čtyři dny. Přesně vám to ale říct nemůžu.“

„Tři dny?“ nakrčí Zeke čelo. „Vždyť zmizela už před týdnem.“

„Zatím vám nejsem schopna říct, jak dlouho po smrti ji tu zakopali,“ řekne Karin. „Ale pokusím se to zjistit.“

„Takže ji třeba pár dní někde drželi,“ poznamená Sven. „A až pak ji dovezli sem.“

„V tom případě mohl někdo něco vidět,“ podotkne Zeke.

„Myslíš?“ zeptá se skepticky Malin. „Je to tu dost zastrčené, tedy když se tu zrovna nikdo nekoupe.“

„Lidé, Malin. Jsou všude, to víš stejně dobře jako já.“

Malin si vzpomene na svou nedávnou noční návštěvu v botanické zahradě.

Viděl jsi mě? Ty, kdo máš tohle na svědomí.

Ty, kdo se snažíš uvést cosi do pořádku. Jiné vysvětlení pro to nemám. Musela být tma, když jsi sem její tělo dotáhl, když jsi ji pohřbíval, stromy ti byly svědky. Ale proč tak blízko vody, kam chodí spousta lidí? Nebo jsi snad chtěl, abychom ji našli? Co se nám to jen snažíš říct?

„Co bylo příčinou smrti?“ zeptá se Malin. Kolem nohou jí zavane nečekaně chladný vítr a pokračuje dál k jezeru.

„To ještě nevím,“ odvětí Karin. „Pravděpodobně ta rána na hlavě, ale na krku má taky patrné stopy škrcení.“

„Co sexuální násilí?“

„Zatím nevidím žádné známky znásilnění. Na pitevně toho budu vědět víc.“

Karin.

Zkušená, ostřílená, na mrtvé však pohlíží jako inženýr na konstrukce.

„S technickými důkazy to nejspíš bude těžké,“ pokračuje Karin. „Jen dnes tu byly stovky lidí. Všechny stopy asi budou zničené.“

„Bohužel,“ přikývne Sven. „Ale na druhou stranu by nám tohle místo mohlo něco prozradit o pachateli.“

O pachateli? pomyslí si Malin.

Jsi přesvědčený o své pravdě, Svene. Stejně jako já vím, že to tvoje břicho, pokud s ním brzy něco neuděláš, bude tvá smrt.

„Myslíte, že to souvisí s případem Josefin?“ zeptá se Malin.

„Myslím, že je to jasné,“ řekne Sven. „Jsou stejně vydrhnuté, umyté. Ale jistě to samozřejmě nevíme. Počkáme, jestli v ní Karin taky najde ty zbytky barvy.“

Vidím a slyším vás, všechny ty cizí lidi, a chápu, že mluvíte o mně. Já však nechci slyšet ta vaše hrozná slova.

Rány.

Sexuální násilí.

Pachatel.

Znásilnění.

Ne.

Polapena, chycena, mrtvá.

Mrtvá.

Rány na hlavě.

Kdo by měl být mrtvý? Já ne, mně je čtrnáct, slyšíte? O někom, komu je čtrnáct, se přece neříká, že je mrtvý. Já mám před sebou ještě spoustu let života, alespoň sedmdesát, a těch se jen tak nevzdám.

Chci je zpátky.

Dej mi je, tati.

Tohle přece není možné.

Necítím bolest. Kdybych opravdu měla všechny ty rány, o kterých mluvíte, tak bych přece křičela, ne?

Můj hlas.

Neslyším ho, a přece slyším. Slova jsou jiná, jako bych ve snu dospěla a probudila se s novou řečí.

Řečí?

To slovo bych nikdy nepoužila.

Nechte mě! Nesahejte na mě!

Nechte mě spát, snít, nechte mě být. Co to se mnou děláte?

Zase ten hrozný sen.

Zmiz odsud.

Nech mě spát.

Vidím tvář.

Tvář ženy. Štíhlou, sympatickou tvář lemovanou blond vlasy, splývají s matnou zelení stromů, s nebeskou modří.

Dívá se na mě.

Chci vstát, ale jako bych neexistovala. Neexistuju? Kdybych neexistovala, tak byste o mně ale přece nemluvili, viďte?

Malin se v podřepu sklání nad dívkou.

Jedno oko má otevřené, druhé zavřené, jako by prosilo o spánek. Nehybné tělo, téměř zapuštěné do země. Modřiny na krku.

Vydrhnuté tělo.

Pečlivě očištěné rány.

Stejné, jako měla Josefin Davidssonová v botanické zahradě.

Sven možná ještě maličko pochybuje, ale určitě je za tím stejný člověk nebo lidé. Odteď jsou jedno a totéž.

Hlína pod dívčinými nehty, jediná špína na jejím těle.

Chtěla jsi odsud utéct, viď?

Dívka na fotografiích ve stureforské vile.

Teď je tady. Otec plný strachu snažící se zachovat klid. Nervózní matka, jež jim dala fotografie. A pak?

Jedno ti slibuju, Thereso: nevzdám to, dokud ho nedostaneme.

Nebo ji.

Nebo je.

Nebo…

Malinina mantra podobná modlitbě. Odtrhne pohled od dívčina otevřeného oka a podívá se na Svena zabraného do plánování, psaní úkolů, jež je dovedou dál, všeho, co je třeba udělat a na co se nesmí zapomenout: povolat policisty z dovolené, obejít domy v okruhu dvou kilometrů, vyslechnout návštěvníky koupaliště, dnešní, včerejší, předvčerejší, napsat tiskovou zprávu a uveřejnit prosbu o pomoc veřejnosti, zajistit odvoz těla, počkat na Karinin pitevní protokol, oznámit nález těla rodičům… sdělit jim tu nepochopitelnou zprávu.

Malin ví, na koho to zbude. Někdy si s sebou berou na pomoc kněze nebo psychologa, většinou jsou na to však sami. Kdo ví, jak dlouho by teď uprostřed léta trvalo sehnat kněze.

Tove na Bali.

Na to teď nesmím myslet.

Břemena.

Pak se Malin znovu zadívá na Theresu.

Umytá, otevřená ústa, jako by se udusila vzduchem bez kyslíku, jako by se kdosi snažil zarazit slova deroucí se ven nebo jen poukázat na význam kyslíku, že znamená vše, že země, z níž pocházíme, je nám vším.

Shluk lidí na druhé straně pásky začíná řídnout, strážníci si zapisují jména a pokládají úvodní otázky, někteří z nich zasněně hledí směrem k zavřenému stánku se zmrzlinou.

Policejní vyšetřování je občas umění nemožného, napadne Malin.

Nahoře na louce zabučí kráva, vítr vanoucí travou zesílí. Sem už sice nedosáhne vůně kouře, Malin však přesto cítí doutnající atmosféru, jako by se milióny předtuch daly do pohybu.

„Malin,“ zavolá na ni mladá novinářka, když Malin vykročí směrem k louce. „Co pro mě máte?“

„Jen to, co vidíte,“ odpoví Malin, aniž by se zastavila.

Novinářka si nasadila velké sluneční brýle, které jí nesluší.

„Byla zavražděná?“

To je ale hloupá otázka.

„No, sama se asi nezahrabala.“

Před stánkem se zmrzlinou, u barevného reklamního štítu Algidy, stojí muž a žena kolem třiceti let a přes plavky si natahují džíny.

Malin k nim zamíří. Jejich pohled naznačuje, že si přejí, aby je nechala na pokoji. Muž spustí:

„Všechno už jsme řekli vašim kolegům: že jsme se přijeli vykoupat a že ji našel ňákej čokl.“

Čokl?

Vražda jako z komiksu.

„Chci se vás zeptat na ten stánek,“ řekne Malin. „Mívá otevřeno? Chodíte sem často?“

Nesnáší, když z ní otázky vypadnou ve špatném pořadí, i když ji pak ve většině případů dovedou ke správné odpovědi. V nejistotě, kterou špatně položené otázky odhalují, je cosi odzbrojujícího.

„Jo, občas sem chodíme, dobrých koupališť tu kolem moc není,“ řekne muž. „Akorát mě štve, že stánek často mívá zavřeno, myslím, že majitelka jich má víc a nedaří se jí sehnat lidi.“

„Majitelka?“

„Jo. Myslím, že se jmenuje Slavenka, z Bosny nebo tam odněkud. Když zrovna nemá náladu, umí být dost nepříjemná, jako by snad ani nestála o zákazníky. Ráno tu zrovna byla, zmizela těsně předtím, než jste přijeli.“

„Díky,“ řekne Malin.

Dole u vody Karin Johannisonová zápolí s časem, chce být hotová, než padne tma, čeká je však ještě dlouhá práce: ji a její asistentku, jež před chvílí dorazila. Malin ví, že ve volvu mají reflektor. Dnes večer ho však možná ani nebudou potřebovat. Letní noc jim věnuje úsměv plný světla a usnadní práci: opatrné hledání stop na těle a v okolním porostu, které by je mohly přiblížit pravdě.

Karin pohlédne směrem k Malin.

Zamává.

Má unavené oči, chybí jim jejich sebejistá zář. Možná už je duchem na Bali.

Bali.

Ostrov krásy a násilí.

Místo, kde je možné znovuzrození.

23.

Dům, v němž jsem jako malá bydlela.

Cihly jako by horkem stékaly z fasády, odkrývaly vzpomínky a předtuchy.

Lži.

Jaké lži?

Zeke za volantem, pevně semknuté rty.

Dnes nepřekračuje povolenou rychlost. Živý plot kolem domu, kde Malin strávila dětství, je povadlejší než posledně, jako by už vzdal boj s letním horkem.

Nikdo není doma.

Kdo tu teď asi bydlí? Jaké mají ti lidé vzpomínky?

Kroužím kolem svých vzpomínek, přemítá Malin. Jsou stále ve mně jako elektrické pochodně, jako nadčasové majáky v mém vědomí, činech a svým způsobem i v mé budoucnosti.

Z čeho mám takový strach?

Nemůžu se oprostit od minulosti a zároveň před ní prchám, bojím se ji nechat za sebou, neboť mám pocit, že mi může ještě leccos objasnit.

Měla bych vyvětrat pach minulosti.

Vyhodit šaty zesnulých. Už se nevrátí.

Matka s otcem jsou na Tenerife.

V Malin s každým dnem sílí pocit, že před ní rodiče cosi skrývají, a teď, když míjejí dům ve Stureforsu, poslové smrti na cestě k nic netušícím rodičům, je ten pocit ještě silnější než kdy dříve. Minulost před ní cosi tají, a dokud to tajemství neodhalí, nikdy nebude celým člověkem.

Dům jí zmizí z dohledu. Ne však ze vzpomínek.

V kapse polaroidová fotografie mrtvé Theresy Eckevedové.

Je to ona, o tom není pochyb.

Zekeho slova, než nastoupili do auta:

„Tu fotku jim ukážeš ty, Malin, já to nedokážu.“

Je stejně stará jako Tove, a jakkoliv se Malin snaží představu dcery zapudit, přestože drží oči otevřené, na místo Theresy se stále dere Tovin obličej.

Pryč s ním, nech toho, poroučí si v duchu Malin, není to však nic platné.

Ty jsi všechny dívky.

Ty jsi ta jediná dívka.

Toho hajzla, co ti to udělal, dostanu. Jen musím zjistit, co ho k tomu vedlo.

Prst na zvonku, pot na čele, za Malininými zády zadýchaný Zeke. Sluneční brýle v ruce, pohled, jenž už brzy bude muset vyjádřit soucit.

Před očima opět Tovina tvář.

Zvuky za dveřmi.

Jaké zvuky?

Těžké kroky kohosi, kdo ví, že se blíží největší myslitelná pohroma? Chvíle, kdy se život zastaví a navždy se změní v tuhou hmotu trpké chuti, v níž radost je pouhým cvičením intelektu.

Jsem šťastný. Zvládnu to.

Dveře se otevřou.

Muž před ní už to ví. Za ním jeho manželka, ústa mírně pootevřená, modré oči plné strachu zarudlé nedostatkem spánku.

Pak se mi opět vybavíš ty, Tove, přestože bych teď veškerou pozornost měla věnovat těm dvěma před sebou. Pokud mám tady na zemi nějaký úkol, pak je to starat se o tebe. To je to jediné, co mi připadá samozřejmé. Teď v pubertě mi dáváš najevo, že o mou péči nestojíš, stačí ti, když se postarám o praktické věci.

Já o tebe však nikdy nedokážu přestat pečovat, Tove.

Nejde to.

Sigvard Eckeved otevře dveře, ukročí stranou a ramena mu poklesnou, žena zmizí na verandě v neutěšené snaze utéci pravdě. Oba dobře vědí, že za nimi přišla pravda, jejich pravda.

„Pojďte dál,“ pokyne jim Theresin otec. „Pokročili jste nějak ve vyšetřování? Máte nějaké další otázky? Dáte si kávu? Agneto,“ zavolá do domu, „postavila bys na kávu? A přinesla bys led? Vypadá to, že inspektorům je horko. To bych rád věděl, kdy už ta vedra poleví.“

Malin ho nechá domluvit.

Posadí se na židli k bílé pohovce v obývacím pokoji, Zeke vedle ní. Za nimi lákavá hladina bazénu. Agneta a Sigvard pochopí, co se od nich očekává, a sednou si na pohovku, neopřou se však, naopak se s přehnaným zájmem předkloní, jako by snad jejich snaha mohla obměkčit ten zlý sen.

„Na koupališti u Stavsätteru jsme našli mladou dívku,“ začne Malin.

„To nemůže být Theresa,“ přeruší ji Agneta. „Tam by se ona nikdy nekoupala. Máme přece bazén. I když občas tamtudy jezdí na kole…“

„Ta dívka je bohužel mrtvá. Je nám to moc líto, ale myslíme si, že je to vaše dcera.“

Theresini rodiče se schoulí, zaboří se do pohovky, jako by z nich vyprchal všechen život. Když Malin vytáhne z kapsy fotografii a položí ji na tmavě namořenou dubovou desku stolu, Theresina matka hlasitě vzlykne. Venku na zahradě nervózně zakráká vrána, z keře upadne lístek a zčeří klidnou hladinu bazénu.

„Můžete nám říct, jestli je to Theresa?“

Malin cítí, jak moc se Zeke musí přemáhat, aby vydržel sedět na židli, nejradši by utekl z domu na zahradu a dál po vylidněných asfaltových cestách vilové čtvrti.

Zůstane však sedět.

Čelí přítomnosti.

Všechny ty bezejmenné city vznášející se vzduchem jako černí andělé, společně tvořící dvě slova: smutek a bolest.

Agneta Eckevedová odvrátí obličej. Když fotografii neuvidí, bude to znamenat, že neexistuje, nic z toho, co znamená, nebude existovat. Sigvard Eckeved se předkloní, zadívá se na svou holčičku, na její zavřené oči a bledou nažloutlou pleť průhlednou nedostatkem kyslíku. Nespí však. Už nikdy ji nebude moci ve spánku pohladit po tváři a potichu jí šeptat: až se probudíš, budu tu pro tebe, ať se děje co se děje, ať už mi tenhle svět připraví jakoukoliv bolest, vždycky budu stát při tobě.

Fotografie na stole.

Smrt.

Konec.

„Je to Theresa,“ přikývne Sigvard Eckeved a jeho žena odvrátí hlavu ještě víc. Malin si všimne, jak se jí po tváři řinou slzy. Velké, čiré slzy, k nimž má ten nejpádnější důvod.

„Je to ona,“ zopakuje Theresin otec.

Malin přikývne.

„My víme,“ řekne Zeke.

Malin sebere fotografii ze stolu, drží ji v ruce, najednou má pocit, že se nehodí ji jen tak schovat do kapsy, jakoby nic, skrýt tvář mrtvé dcery před očima rodičů.

Agneta Eckevedová však řekne:

„Schovejte ji.“

Malin zastrčí fotografii zpět do kapsy.

Sigvard Eckeved vstane.

„Podívám se, jestli už se vaří voda.“

Pak znehybní, tělo se mu roztřese.

Dům, kde Malin vyrůstala.

Bílé cihly.

Zvuk auta.

„Co bude teď?“

Otázka Sigvarda Eckeveda, když se trochu vzpamatoval z prvotního šoku.

Malin věděla, jak to myslí, přesto však začala vykládat o všech potřebných formalitách, že soudní lékař musí ohledat tělo, teprve pak může být pohřeb, a že pokud chtějí, mohou se na ni podívat, ale další identifikace už není nutná.

Sigvard Eckeved ji nechal domluvit.

„Vy mi nerozumíte,“ řekl potom. „Já myslel, co teď bude s námi?“

24.

Mami, tati.

Vidím vás i váš smutek. Neslyším ale, co říkáte. Proč jste tak smutní? Co se stalo? Máte snad starost o mě? To nemusíte, vždyť jsem si jen vyšla na chvíli ven.

Ale myslím, že jsem nemocná.

A že spím.

Až se probudím, vrátím se domů.

Máma leží na posteli a ty, tati, chodíš venku na verandě sem a tam, na slunci ti musí být horko.

Před chvílí jste měli návštěvu. Stejnou ženu, jež byla předtím u mě a tak podivně se na mě dívala. Proč? Na stůl před vás položila fotografii, na tu jsem se ale nechtěla podívat.

Někdo mě vyfotil. Slyšela jsem cvaknutí fotoaparátu.

Ležím v sanitce.

Jsem snad nemocná?

Ležím v igelitovém pytli, ale je to tu méně stísněné než předtím. Jsem v zadní části auta, v té pro pacienty. Vidím sama sebe. Jak je to jen možné? Vznáším se, v tomhle snu můžu být na několika místech zároveň.

Jsem sama a myslím, že jsem vážně nemocná, protože jak bych jinak mohla mít takovéhle sny?

Mami, tati.

Jsem tu sama a bojím se.

Musíte mi pomoct.

Ale nebuďte smutní.

Tolik se mi po vás stýská, a ten stesk nikdy neskončí, ať už budete nebo budu kdekoliv.

„Tak to bychom měli.“

Zeke odtrhne pohled od silnice. Malin ho dobře zná, ví, že teď potřebuje něco udělat, vykonat, učinit něco konkrétního, aby nevybuchl jako vzteklý pes, jak sám říkává.

„Co teď?“ zeptá se Malin.

„Zajedeme za tou Louise Svenssonovou. Kdeže to bydlí? Máš někde tu adresu?“

Malin vytáhne z přední kapsy džínů papírek, který dostala od Viktorie Solhageové.

„Viktoria říkala, že je docela drsná.“

„Tak tam rovnou zajedeme. Kde bydlí?“

„Na statku u Rimforsy.“

„Fajn. Tak jedeme, než Sjöman stačí svolat první vyšetřovací poradu.“

Nejraději by řekla: Počkej, Zeke, máme na to vůbec právo? Vždyť na ni nic nemáme, neměli bychom ji nechat na pokoji?

Nahlas však nic neřekne.

„Tak si na tu surovou lesbu posvítíme,“ řekne Zeke.

Oholená hlava, tvrdý, nepřístupný, zelenošedý pohled plný rozčilení.

„Co myslíš, jak zareagují Peter Sköld a Nathalie Falcková, až se dozvědí, že je Theresa mrtvá? Vezme je to?“ zeptá se Zeke.

„Určitě,“ přikývne Malin. „Nathalie Falcková nám teď třeba vyklopí to, co si myslím, že ví.“

„A co si myslíš, že ví?“

„To právě nevím. Ale něco určitě.“

„Těžko říct,“ pokrčí rameny Zeke a Malin si vzpomene na Petera Skölda, na jeho otce a jejich společné mlčení.

Zeke zesílil sborovou hudbu.

Pohltí je les, smrky a borovice, zužující se cesta mizí ve tmě. Stromy se rozestoupí až po několika kilometrech a jim se naskytne pohled na horkem sužovanou mez s dlouhou travou zežloutlou horkem, jež se uložila ke spánku na horkou zem. Za lesíkem se silnice opět ztrácí v lese, pak se před nimi otevře nezorané, popraskané pole. Za polem dvoupatrové červené selské stavení lemované dvěma oprýskanými, zaprášenými dřevěnými stodolami, které už dávno potřebovaly natřít.

Volání celého světa po dešti jako by se shromáždilo právě na tomto místě.

Zaparkují na štěrkovém dvorku před statkem.

K autu se vrhnou tři ovčáci. Hudba umlkla, a tak je slyšet jejich hlasitý štěkot. Skáčou na okénka, cení zuby a Malin vidí, jak jim od huby kapou sliny, brání svůj revír. Co jste zač? Vetřelci. Koukejte odsud vypadnout, jinak vás zabijeme, rozumíte? Zabijeme.

Štěkot psů náhle přeruší hrubý ženský hlas.

„To stačí, uklidněte se.“

Psi uposlechnou rozkazu, stáhnou se dál od auta a Malin spatří asi metr osmdesát vysokou ženu ve špinavých zelených montérkách a malé kšiltovce, která jí jen stěží zakrývá nakrátko ostříhané vlasy.

Má černé oči.

Plné hněvu.

Kolik jí je let? Pětačtyřicet? Padesát?

K tobě byl asi život krutý, napadne Malin, když otvírá dveře auta, a ty mu to teď oplácíš.

Žena před nimi jako by v ostrém světle ještě povyrostla.

Louise „Lollo“ Svenssonová, soukromá zemědělkyně žijící sama uprostřed rimforských lesů na statku Skogalund. Společnost jí dělají jen psi, pár prasat a několik králíků v králíkárnách u stodoly.

Malin se Zekem vytáhnou služební průkazy. Psi vrčí, připraveni každou chvíli k útoku.

„Co mi chcete?“

„Vaše jméno,“ řekne Malin, „se objevilo ve vyšetřování a rádi bychom vám položili pár otázek.“

Lollo Svenssonová postoupí o krok blíž.

Psi cenící zuby.

„V jakým kurva vyšetřování?“

„Týká se to té znásilněné dívky v botanické zahradě. A dneska ráno jsme na koupališti u Stavsätteru našli další dívku. Byla zavražděná.“

„Aha, takže nějaká lesba žvanila, co? A něco vám o mně napovídala? To se dalo čekat. Kundy nejsou někdy o nic lepší než čuráci.“

„To vám bohužel nemů…“

„To je mi jasný, inspektorko, nejsem blbá. Tak na co jste se chtěla zeptat?“

„Co jste dělala v noci ze středy na čtvrtek?“

„Byla jsem doma.“

„Sama?“

„Ne, s těmadle potvorama.“

Lollo Svenssonová ukáže na ovčáky.

„Ale ti vám toho moc nepoví, že jo?“

„Nikdo jiný vám nemůže dosvědčit, že jste byla doma?“

Lollo se ušklíbne.

„Znala jste Theresu Eckevedovou?“

„Ne.“

„Znáte Nathalii Falckovou?“

„Tu taky ne. Nikdy jsem to jméno neslyšela.“

„Lovelygirl? Říká vám to něco?“

Žádná zjevná reakce.

„Lovelygirl? Žádnou Lovelygirl neznám.“

„Takže vy máte ráda tvrdý sex,“ řekne Zeke. „Co si pod tím máme představit? Že to děláte s malými holčičkami? Je to tak?“

Do prdele, Zeke, pomyslí si Malin, ale dobře ví, co tím Zeke zamýšlí.

Lollo Svenssonová se však nenechá vyprovokovat.

„Nemám s tím nic společného.“

„Ráda svazujete, bijete, bičujete? Tak to máte ráda, Louise?“

„Radši už jeďte, jestli nemáte další otázky.“

„Nepozvala jste si sem náhodou jednu malou holku a nevymklo se vám to tak trochu z rukou? Nebo vám utekla, až když jste byla hotová? S tím vibrátorem?“

„Myslím, že už byste…“

Lollo Svenssonová ukročí o tři kroky zpět, aby naznačila ústup, jako by chtěla říct: „Svoje už jsem vám řekla, vy zasraný fízlové, teď už si budete muset poradit sami.“

„Musím k prasatům,“ řekne. „Prasata se o sebe nepostarají, jsou bezmocný, slabý, normální srágory.“

„Můžeme se podívat k vám do stodoly? Do domu?“

Malin čeká na odpověď.

„Nejste náhodou padlá na hlavu? To si jako myslíte, že si vás jen tak pustím do baráku? To si snad děláte srandu.“

„Znáte dívku jménem Josefin Davidssonová? Nebo Theresa Eckevedová?“

Malinin suchý, ostrý hlas. Košile se jí lepí na tělo, jaké vedro asi musí být Lollo Svenssonové v těch montérkách! Najednou se před nimi její oblá, a přece tvrdá postava jakoby scvrkne.

„Já…“

„Takže jste si s nimi užila trochu tvrdého sexu,“ řekne Zeke. „Ale nejdřív jste je sem musela nějak nalákat. Na co asi? Na chlast? Na psy? Na ježdění na koni? Máte koně?“

Žádná odpověď.

„Používáte vibrátor?“

Při tom slově Malin zaplaví pocit, že jim v pátrání po vibrátoru cosi podstatného uniklo.

Ale co?

Lollo Svenssonová se otočí a vejde i se psy do domu. Malin se Zekem zůstanou stát na dvoře u auta, vdechují vůni letního lesa a ticha, samoty tak hmatatelné, že jim léto najednou připadá o něco chladnější.

25.

Auto poskakující po štěrkové cestě.

„Co myslíš?“

Zekeho hlas je teď klidnější, už ne hraně útočný, provokující jako před chvílí.

Hustý les kolem auta, stovky žlutozelených utrápených odstínů žadonících, prosících o déšť.

„Těžko říct,“ pokrčí rameny Malin. „Vždycky mě překvapí, co všechno tyhle lesy kolem Linköpingu skrývají.“

Vzpomene si, jak se v zimě prodírali zasněženým lesem při vyšetřování případu Bengta Anderssona a bratrů Murvallových. Dokonce i teď cítí ten ochromující mráz, jenž jim vysával vzduch z plic, když si razili cestu mezi stromy cestou za zvukem smrti a zla, v hlubokém lese u jezera Hultsjön.

„To máš pravdu. Člověk se fakt nestačí divit.“

„Máme toho dost na domovní prohlídku?“

„Určitě, vždyť jde o vraždu malé holky. Mělo by stačit, že nás odmítla pustit dál.“

„To by mě zajímalo, co se v tom domě skrývá,“ přemýšlí nahlas Malin.

Mladé dívky.

Dvě těla: jedno mrtvé, druhé živé, vznášející se jako medúzy bez chapadel v navěky vřící vodě:

Pomozte nám ven, zachraňte nás.

Tove je daleko na druhé straně zeměkoule, v pozemském ráji. I v tomhle ráji však číhá had: islamismus a násilí.

Zapudí představu Tove.

Objeví se Janne.

Běží po pláži se srdcem divoce bijícím na poplach. Navždy bude před něčím utíkat.

„To by mě zajímalo, co se v tom domě skrývá,“ opakuje zamyšleně Malin.

„To mě taky,“ přikývne Zeke. Vtom Malin zazvoní telefon.

Na displeji jméno Karin Johannisonové.

V pracovně Karin Johannisonové bojuje zvlhčovač vzduchu o moc s přenosnou klimatizací. Vlhko svádí nerovný boj s chladem. Nejsou tu okna a na psacím stole, na policích i na zemi leží záplava knih, složek z vyšetřování a časopisů, ale oba přístroje přesto dělají z místnosti to nejpříjemnější místo, které Malin v poslední době navštívila.

Malin se Zekem sedí na dřevěných židlích pro návštěvy, naproti nim Karin opřená ve futuristickém designovém kancelářském křesle, které si jistě koupila ze svého, stejně jako zvlhčovač vzduchu a klimatizaci.

„Pěkné křeslo,“ poznamená Malin.

„Díky,“ odvětí Karin. „To je Oscar Niemeyer, koupila jsem ho přes internet z Brazílie.“

„Tu klimatizaci a zvlhčovač taky?“ zeptá se Zeke. „Podle toho randálu by člověk řekl, že i ty jsou ze třetího světa.“

Karin ignoruje jízlivou poznámku, přejde rovnou k tomu, proč přišli. Přepne na profesionalitu:

„Theresa Eckevedová byla znásilněna. Nenašla jsem sperma, zato stejné zbytky barvy jako v Josefin Davidssonové. S největší pravděpodobností máme co dělat s tím samým pachatelem.“

„To je od vás hezké, že podporujete chudé.“

Zeke nedokázal zadržet slova, která se mu vedrala na jazyk, a Malin mu vidí na očích, že jich vzápětí lituje, je mu trapně. Karin mu nevěnuje pozornost, jako by nic neřekl.

Pokračuje:

„Někdo ji důkladně umyl. Na kůži jsem našla zbytky sava. Úplně jako na Josefin Davidssonové. Rány jsou vyčištěné lihem nebo savem, pachatel taky ostrým předmětem, možná skalpelem, začistil okraje ran.“

„Stejně jako u Josefin Davidssonové?“ zeptá se Zeke.

„U obou rány umyl,“ řekne Karin. „Ale tyhle navíc po stranách seřízl.“

„Seřízl?“

„Ano. Rána na hlavě nebyla smrtelná. Ani rány na těle. Byla uškrcena. Hlína pod nehty je identická s hlínou na koupališti, což znamená, že byla zavražděna tam.“

„Takže ji tam neodnesli až po smrti?“

„Pravděpodobně ne.“

„Chcete říct, že tam s pachatelem šla dobrovolně?“

„Co já vím, Malin?“

„Její matka říkala, že tamtudy občas jezdila na kole,“ vloží se do hovoru Zeke. „Třeba se chtěla večer vykoupat.“

„Jak dlouho tam ležela?“ zeptá se Malin.

„Týden, řekla bych. Možná o pár dní déle. Přesně vám to ale říct nemůžu.“

Cos tam dělala? myslí si Malin. Pozdě večer, sama.

Zlo je na svobodě.

Bůh nás ochraňuj.

Bůh ochraňuj všechny dívky, které zůstaly v letním Linköpingu.

„Víte, z čeho jsou ty zbytky barvy?“

Zekeho hlas je věcný, od provokací se už oprostil, nechává si je pro sebe.

„To netuším, ale jedná se bezpochyby o stejný předmět. Nepodařilo se mi identifikovat typ barvy, na švédském trhu není moc obvyklá. Ale je to jeden a týž pachatel, na to vezmu jed.“

„Technici zkoumají různé značky vibrátorů.“

„Fajn,“ přikývne Karin. „Těch je spousta. Aspoň myslím.“

„Ještě něco?“

„Nic. Sperma, vlasy, kůže, látka, vůbec nic.“ Karin nedokáže skrýt rozčarování a vztek, že jim nemůže říct nic víc, nic konkrétního, čeho by se mohli chytit, k čemu by mohli upnout myšlenky v honbě za linköpinským přízrakem.

„Sakra,“ uleví si Malin.

„Dostanete ho,“ snaží se je povzbudit Karin.

„Jestli je to vůbec on,“ řekne zamyšleně Malin.

Na parkovišti před policejní služebnou a budovou Státní kriminálně-technické laboratoře, kde má Karin svou kancelář, je hmatatelný pach kouře z lesních požárů.

Už hoří i lesy severně od Ljungsbro a oheň se šíří dál. Na Östnyttu a TV4 zahájili zvláštní vstupy ve vysílání.

Otázky:

Jde o žhářství?

A kdo je v tom případě žhář?

Jak je možné, že se oheň šíří z několika míst současně?

Zeke se posadí za volant volva.

Malin váhá, nechce se jí do auta, slyší, jak Zeke proklíná horko v jeho útrobách, zavře oči, zavětří vůni ohně, v duchu vidí, jak žár tlačí lidi, malé tečky, do země, do asfaltu. Pak se v duchu přehoupne přes sluncem sežehnutá pole a louky a dál přes modrající se jezero Roxen, vidí oheň požírající stromy, směle se vrhající z koruny do koruny ve výbušném tanci ničícím vše, co mu přijde do cesty, dávajícím zároveň šanci novému životu.

Pak si vzpomene na Janneho, jak by byl nejraději doma a pomáhal kolegům hasičům, natáhl si ohnivzdornou kombinézu a ve snaze zachránit, co zachránit lze, se pustil do vřící tmy zahalené kouřem.

„Malin, to tu budeš stát celý den?“

Saze, myslí si Malin. Špína. Jak dlouho asi musí hasičům po takovémhle dni trvat, než si umyjí obličej?

„Malin!“

Malin se vytrhne z myšlenek, nastoupí do horkého auta.

Jsem mrtvá.

Nemá smysl se tomu bránit.

Nade mnou v kompaktní tmě igelit, nedokáže mě tu udržet, vlastně to nikdy nedokázal, ačkoli mi svým způsobem dodával pocit bezpečí. Když jsem se ocitla u vás, mami a tati, když jsem viděla vaše zoufalství, náhle jsem si uvědomila svou svobodu, chtěla jsem vám říct, že pořád ještě existuju a nemám se špatně, i když mám stále strach a mrzí mě, že můj život byl tak krátký.

Co je však čas?

Mně se to snadno řekne.

Mami, tati.

Vím, že k vám bude čas krutý. Nic nedělá čas krutějším než bolest.

A váš smutek nikdy nepřebolí.

S léty bude měnit barvu, formovat vaše těla a způsob, jak na vás bude hledět okolí.

Vy budete smutkem, a to mi možná bude útěchou. Protože když vy budete smutkem, budete i mnou, a pokud budete mnou, společně budeme my. Nebo ne?

Tak ráda bych tě nějak utěšila, tati.

Dám vám vědět, že se mám dobře, až mi bude dobře.

Jen jeden člověk dokáže utišit můj neklid, a ona to ví.

Stoupám k nebi.

Horko, jež vás tak sužuje, pro mě neexistuje. Necítím ani jeho vůni.

Snesu se nad volvo, vidím tvář Malin Forsové. Ona o tom neví, ale pohled jejích modrých očí je den ode dne o něco unavenější, zároveň však jistější.

Jen smutek v Malininých očích se nemění.

A strach, jejž se marně snaží potlačit.

Jedou ke státnímu zástupci, jednomu z mála, který má v létě službu. Určitě je celý nadšený, že v neděli večer musí do kanceláře. Stejný státní zástupce dříve odmítl nabídku Svena Sjömana, aby převzal zodpovědnost za vyšetřování, zatím to nechá na policii, prý dokud trochu nepokročí.

Malin mluvila se Svenem po telefonu a ten jim vyhověl: „Jasně, proveďte domovní prohlídku, ale vezměte si posily. Kdo ví, čeho je schopná.“

Dále jim oznámil, že konečně, „čert vem dovolené“, dostal výpis hovorů z mobilu Theresy Eckevedové, že prý často volala Nathalii Falckové, občas Peteru Sköldovi a pak už kromě rodičů nikomu. „Moc kamarádů asi neměla,“ konstatoval Sven. „Technici zatím nemají nic z Yahoo ani z Facebooku, ale dělají na identifikaci toho vibrátoru. Na internetu jsme zatím našli přes devět set výrobců.“

Malin si vzpomene na Josefin Davidssonovou. Pomyslí na hypnózu, k níž se zatím nedostali. Musí se do toho pustit.

Státní zástupce.

Nedávno jmenovaný mladý muž jménem Torben Eklund.

Malin pohlédne ven z okénka.

Ve skle vidí svou tvář, oči, pohled a napadne ji, jestli se v průběhu času mění, a najednou dostane strach, cítí, jak jí každičkou cévou a vlásečnicí projede chlad jako ledový, ostrý hvězdný prach. To není má tvář, uvědomí si. To je tvář Theresy Eckevedové. Malin dobře ví, co po ní chce, co jí bílá pleť bez života a průzračně modré oči naznačují.

Pohybující se rty.

Co se stalo?

Kdo?

Co?

Jak?

Dávám ti svou důvěru, Malin Forsová, pro svůj klid.

Pak tvář náhle zmizí a místo ní se opět objeví Malinina tvář, dobře známé rysy.

Josefin Davidssonová si přes sebe přetáhne tenké bílé prostěradlo, nechce se dívat na obvazy a myslet na rány. Ale ať chce nebo nechce, stejně ví, že tam jsou.

Cítí chemický nemocniční pach, bolest, nevzpomíná si však, jak vznikla. Ví ale, jak je ta vzpomínka, kterou má pohřbenou kdesi hluboko uvnitř, důležitá.

Mohla jít domů už v pátek. Chtěla tu však zůstat přes víkend. Doktorka jí to dovolila, chápala, že se jí tady líbí všudypřítomný klid.

Z televize ve společenské místnosti a ze stránek Correnu se dozvěděla, že na koupališti poblíž Stureforsu našli zavražděnou dívku.

Musím se nějak dostat ke svým vzpomínkám, přemítá Josefin. Nebe za oknem je bledé, modré jako pozdní odpoledne a prázdné, úplně jako paměť. Vzpomínky tam však někde jsou, v biologii se učili, že vzpomínky jsou elektřina a že člověk, je-li pod vlivem správných okolností, si může vybavit vše, co se mu kdy stalo.

Ale chci si vůbec vzpomenout?

Bojím se, že se on nebo ona vrátí?

Ne.

Kdyby si to přáli, mohla jsem být mrtvá. Nebo přál. Přála?

Nemocniční bavlna je krásně měkká, Josefin zavře oči a usne, přestože je pokoj plný nejjasnějšího světla hýřícího životem.

„Žádný problém. Hned vám napíšu povolení k prohlídce.“

Hlas Torbena Eklunda je stejně neutrální jako jeho pracovna v budově městského soudu u náměstí Stora torget. Má štíhlý šedivý obličej s nevysvětlitelnou dvojitou bradou.

„Jak pokračuje vyšetřování?“ zeptá se.

„Pomalu,“ odvětí Malin.

„Přes léto máme hrozně málo lidí,“ pokračuje Torben Eklund. „Proto prozatím přenechám zodpovědnost za vyšetřování na policii.“

„To nám vůbec nevadí,“ usměje se Zeke.

Právník, pomyslí si Malin. Jak se proboha člověk může stát právníkem?

Torbenu Eklundovi je asi tak stejně jako mně, ale už teď je starý.

Černé hodiny na neomítnuté cihlové zdi, bílé ručičky ukazují 17.25.

Pak ji něco napadne.

Co když jsem pro ty mladé holky už taky stará? Co následuje pak? Mrtvá?

26.

Policejní auto za nimi.

Na silnici se pomalu snáší večer, les jako by znovu získal něco ze své ztracené zeleně, falešný odstín, barvu nenabroušeného nože.

Malin se Zekem jedou první, v autě za nimi tři strážníci: dva čerství absolventi policejní akademie s obřími svaly tvářící se, že dokážou vyřešit všechno bezpráví světa. Malin nechápe, jak tyhle typy můžou vůbec projít přijímacím řízením, ale nejspíš mají správné odpovědi naučené nazpaměť. Malin kdysi narazila na internetové stránky pro potenciální policisty: Tohle a tohle chtějí slyšet. A opravdu, odpovědi souhlasí, a pokud máte aspoň trochu hereckého nadání, rozhodně můžete uspět. Třetí strážník je starý mazák jménem Pettersson, který kvůli špatným zádům pracuje jen na půl úvazku. Malin ho několikrát viděla, jak má bolesti, jak napíná prsty, snaží se bolest z nervů odvést do konečků prstů, aby se dala vydržet.

Jména těch svalnatců si nepamatuje a ani se o to nehodlá snažit, protože kdo ví, jak se tu dlouho ohřejí. Nejspíš mají stejně namířeno do Stockholmu, Göteborgu nebo Malmö, někam, kde to žije.

Statek za lesem.

Tuší, že přijedeme?

Zahladila stopy?

Zekeho hlas ve vysílačce, když dává ostatním instrukce:

„Forsová a já zaklepeme, vy vystoupíte a počkáte u auta. Jasný?“

Ticho. Žádný štěkot.

Kde asi jsou psi?

Z rádia se ozve „ano“.

„Tak fajn,“ řekne Zeke a ve stejném okamžiku zastaví před statkem.

Vystoupí.

Ticho očekávání.

Jdou k zápraží.

Malin drží v ruce povolení k prohlídce.

Udělá pár kroků ke dveřím.

Že by utekla do lesa?

Co se tu jen skrývá?

V těch zavřených pokojích.

Malin se ohlédne přes rameno.

Pettersson a ti dva svalnatci v tmavě modrých uniformách stojí a vyčkávají, připraveni v případě potřeby zakročit. Musí jim být vedro, napadne Malin. Dokonce i teď k večeru je horko zničující, slunce však zmizelo za stodolami, takže se to dá vydržet.

„Co když tam má mučírnu?“ zašeptá Zeke.

Malinina zatnutá pěst na bíle natřených dveřích.

Nikdo neotvírá.

Co když na ně odněkud míří?

Možné je všechno. Malin ta myšlenka probleskne hlavou, vzpomene si na případ, o kterém kdysi četla, o amerických policistech zastřelených na opuštěném statku, i na kolegu, kterého nějaký blázen před pár lety zabil v Nyköpingu. Malin ho znala, chodil na policejní akademii o ročník níž.

Znovu zaklepání.

Znovu ticho.

Jen praskot z lesního bezvětří, toho živého, co se kolem nich pohybuje.

„Určitě utekla,“ řekne Zeke. „Anebo se schovává uvnitř.“

„Vyrazíme dveře,“ rozhodne Malin.

„Nejdřív zkus, jestli je zamčeno.“

Malin pomalu vezme za kliku, stiskne ji a dveře se otevřou, jako by je někdo nechal odemčené pro ně, jako by je chtěl nalákat dovnitř.

Předsíň s koberečky ze zbytků látek, na čerstvě zbroušené podlaze z dubových prken borová lavice.

O dům se zjevně stará, napadne Malin.

Ticho.

Malin vkročí do předsíně. Zeke za ní, cítí jeho horký dech a ví, že dává znamení ostatním, aby obklíčili dům a jeden z nich hlídal dveře, připraven vtrhnout dovnitř, kdyby něco viděl nebo slyšel.

Kuchyně.

Pěkně zrenovovaná, nejspíš originál ze čtyřicátých let, kachlíky s květinovým vzorem a nové koberečky. Krajkovou záclonou proniká v úzkých paprscích měkké večerní světlo. Zapnutý kávovar, čerstvě překapaná káva a zapnutá trouba, vydatná vůně pečených buchet. Na kuchyňské lince si Malin všimne vypouklé utěrky přes pekáč, pod ním budou buchty, voňavé, dobré.

„Co to má sakra být?“ promluví Zeke.

Malin na něj sykne a pokračuje dál do domu, do obývacího pokoje, kde je zapnutá televize. Seriál pro děti My z ostrova Saltkråkan, díl, který Malin neviděla, a i v tomto pokoji má pocit, jako by se tu zastavil čas.

Na stole počítač.

Po vrzajících schodech vyjdou do patra. Zdi obložené palubkami, na které Lollo Svenssonová pověsila tříbarevné litografie představující otevřená pole s traktory. V ložnici, jediném pokoji v patře, jsou vybílené zdi a vytřená podlaha. Všechno září čistotou, jako by právě čistota měla cosi odpudit nebo naopak přilákat.

„Je tu,“ řekne Zeke.

„Někde jo,“ odpoví Malin. „Cítím to. Nemůže být daleko.“

A Malin sejde ze schodů, otevře dveře vedoucí do sklepa, ucítí zápach nafty, s každým krokem hustší.

Ve stejně čistém sklepě spatří zářivě zelený naftový kotel. Na polici vyrovnané čisticí prostředky. Savo nikde.

Dveře. Pootevřené dveře do stáje, jako by vedly do krytu.

Malin ukáže na dveře.

Zeke přikývne.

Malin strčí do dveří, představuje si, že spatří Lollo Svenssonovou viset ze stropu obklopenou středověkými mučidly, čeká kontrast s těmi uklizenými pokoji, s idylou starého vesnického stavení.

Pak ji uvidí.

Sedí na židli za pingpongovým stolem plným barevných dřevěných hraček, panenek a plyšových zvířat. Na sobě má světle růžové letní šaty.

Na poličce domeček pro panenky. Podél nabílených zdí naskládané papírové krabice.

Lollo Svenssonová se na ně usměje, je jako vyměněná. Tvrdé rysy změkly, tělo, o němž si Malin při předchozí návštěvě myslela, že může skrývat duši vraha, vyzařuje odevzdanost.

A co když přece jen skrývá duši vraha?

„Věděla jsem, že se vrátíte,“ zašeptá Lollo. „Čekám tu na vás.“

Duše vraha, myslí si Malin. Tu máme v sobě všichni.

27.

Les jako by dýchal pro Lindu Karlaovou.

Nemocnými plícemi.

Teprve teď večer vedro trochu polevilo, takže se dá běhat. Horko je ale pořád, většina lidí by to asi nezvládla. Běžecká trasa v Rydu prázdná, až na Lindu, chodidla v nových bílých botách Nike bubnující do stezky vysypané pilinami, lampy nad ní zhasnuté. Vlastně ani neví, jestli je v létě vůbec rozsvěcují, když je jasná obloha, bývá dlouho vidět.

Možná je hloupost chodit sama běhat do lesa. Po tom, co se stalo. Dokud policie nedopadne pachatele. Kdo ví, co tu může číhat?

Linda se však nebojí.

Vzduch v plicích.

Dech uvězněný v těle, v mozku.

Srdce bije jako splašené, a přece ho má pod kontrolou, jako by ten nejdůležitější sval v těle mohla řídit pouhou vůlí.

Běhá minimálně dvacet kilometrů týdně. V létě, v zimě. Každý rok maraton ve Stockholmu plus jeden v cizině. Když se jí v zimě nechce, představuje si Tokio, New York, Londýn, Sydney, místo stromů mrakodrapy a davy lidí, jednačtyřicetileté tělo má silné, opravdu silné.

Kdyby nebyla v tak dobré kondici, bylo by běhání v takovémhle horku nebezpečné.

Ona to však zvládne.

Les u Rydu je vlastně až moc rovinatý, možná by stálo za to zajet příště k běžecké trati v Olstorpu, tam je kopcovitější terén.

Tlak na prsou.

Běž, Lindo, běž.

Stromy.

Piliny.

Lampy. V dálce před ní strom.

Asi metr nad zemí je kmen nepřirozeně široký.

Je to opravdu strom? Nebo tělo? Za stromem. Něco tam číhá. Na mě.

Malin stojí v kuchyni Lollo Svenssonové, vyčkává, poslouchá. Snaží se porozumět, sama neví čemu, Lollina slova však mohou skrývat tušení citů, jež by je mohly zavést na správnou stopu.

Otrávení strážníci postávající na dvoře u aut, z očekávaného dramatu zbyla jen ospalost.

Dostali za úkol prohledat stodoly a malé kůlny, avšak bez výsledku. Našli jen chrochtající prasata, králíkárnu plnou králíků a spoustu harampádí, které tu zřejmě zbylo po původním majiteli, od nějž Lollo Svenssonová statek koupila. V kotci spící psi jakoby zfetovaní horkem nebo snad něčím jiným. Žádné stopy násilí, zla, jen věci, zapomenuté předměty bez vzpomínek, použité, bezcenné, pro archeology budoucích civilizací nezajímavé.

„Chci mít svůj klid, bejt co nejdál od lidí,“ řekne Lollo Svenssonová. „Proto jsem ten statek koupila. Co je na tom tak divnýho?“

Sedí na dřevěné židli u kuchyňského stolu. Už zase arogantní, razantní, nepříjemná, drzá. Měkké rysy tváře, které měla prve ve sklepě s hračkami, zmizely, jen co vyšli nahoru do přízemí.

Člověk je jako zeď, napadne Malin. Lollo si přes růžové šaty navlékla šedý župan. Co se jí jen mohlo stát? Proč je taková? Kdo jí co udělal?

Malin si samu sebe představí zvnějšku.

Pátrá ve tmě. Hrabe se lidem v soukromí. V bolesti. Ale ví, že je v tom dobrá a že ji to baví.

Sakra, Forsová.

Co se to s tebou jen stalo?

„S těma znásilněníma ani vraždou nemám vůbec nic společnýho. To budete jako vyslýchat všechny fotbalistky ve městě, nebo co? Mezi nima je přece teplejch spousta. Tak do toho, poslužte si.“

„A co ty hračky ve sklepě? Jak nám to vysvětlíte?“ Zeke nedokáže skrýt svou zvědavost, snahu porozumět věcem, jež sahají za rámec vyšetřování.

„Co bych vám jako měla vysvětlovat? To jsou hračky, s kterýma jsem si hrála jako malá. Občas se na ně dívám. Na tom snad není nic divnýho.“

Linda Karlaová stojí tiše na lesní stezce, pod nohama piliny. Blízko ní něco je. Ale co?

V lese se cosi hýbe, přestože je jinak klidný. Něco se tam plazí. Člověk? Vůně zdechliny, nebo naopak čistoty? Myšlenky plují hlavou a pokračují dál do srdce a do břicha, kde se mění ve strach.

Ne.

Já nemám strach.

Les je velký a ona si v něm připadá maličká, osamělá, ačkoliv ke žlutým bytovým domům a vilkám za silnicí ve Valle je to odsud pouhých sto metrů.

Strom je nehybný. Někdo se tam však skrývá.

To vím jistě.

Pak si opět vzpomene na ty dvě dívky, jednu zavražděnou, druhou znásilněnou, co ji našli duchem nepřítomnou v botanické zahradě, a uvědomí si, že asi byla opravdu hloupost jít běhat takhle sama do lesa, teď, když opravdové zlo odhalilo v Linköpingu svou pravou tvář.

Jsi pitomá, Lindo.

Pohyb.

To na cestě je člověk?

Blíží se ke mně?

Bílé tílko nasáklé potem. Ztuhlé bradavky pod sportovní podprsenkou.

Strach mě ochromil, nemůžu se hnout z místa.

Zeke přešlapuje na dvoře statku.

Žádný vibrátor nenašli. Ani jiné erotické pomůcky.

Přestože je večer, je stále ještě horko. Lollo Svenssonová je pozoruje oknem z kuchyně, nejspíš už se nemůže dočkat, až konečně vypadnou. V matném světle se zdá, jako by se stodoly nakláněly, téměř padaly pod tíhou žalostné večerní oblohy.

Psi se rozštěkali.

Auto se strážníky mizí po štěrkové cestě, z hustého lesa je brzy slyšet jen vrčení motoru, tep v zapomenutých křovinách a uschlém mechu.

„Je to blázen,“ řekne Zeke. „Myslíš, že je to Lovelygirl?“

„Uvidíme, co technici najdou u ní v počítači.“

„Ale je šílená, viď?“

„Protože se ráda dívá na svoje hračky? To nevím. Ale rozhodně je zvláštní, jiná,“ odvětí Malin. „Kdo ví, co si vytrpěla? Člověk udělá cokoliv, jen aby přežil.“

„Můžeme zjistit, co se jí stalo?“

„Myslíš, že to bude potřeba?“

„A stojíme o to?“

„Myslím, že s tím nemá nic společného,“ zavrtí hlavou Malin.

„Já taky,“ souhlasí Zeke. „Ale nemá alibi.“

Srdce.

Co to je?

Zadržuje všechen můj strach.

Brzy mi pukne.

Linda Karlaová běží, seč jí síly stačí, boty dobývají metr za metrem, je obklíčená lesem.

Honí mě někdo?

Zní to, jako by se za mnou cosi obřího plazilo, jako by kořeny stromů vylézaly ze země a chtěly mě povalit k zemi, provrtat tisíci ostrých výhonků a pak ukrýt pod tenkou vrstvou hlíny, pomalu mě pohltit. Já se ale nedám, uteču jim.

Ještě zrychlí.

Zvuk kopyt. Nebo něčeho jiného?

Běží dál.

Konečně se před ní porost rozestoupí.

Parkoviště.

Její osamělé auto. Nikde žádný pronásledovatel.

Vrhne se do horkých útrob svého seatu.

Srnka?

Ne, tam v lese mě pozorovalo ještě cosi jiného.

Tím jsem si jistá, myslí si Linda Karlaová, zatímco startuje auto a ujíždí pryč.

Ale co?

Zvuk kopyt mizejících v lese. Tma.

28.

Náměstí Stora torget se chvěje umělým světlem zahradních restaurací a okolních domů. Mörners Inn, Stora Hotellet, Burger King. Asfalt a dlažba plné židlí a stolů, jedna zahrádka zahalena vysokým baldachýnem měnícím slova hostů v neslyšný šum, zvuk očekávání a radosti.

Je těsně po desáté.

Na to, že je neděle, mají plno.

Vzduch je ještě horký, ale teď už se lidé odvážili ven, vylákala je touha po oroseném plném půllitru. Z ulice Ågatan plné barů sem také doléhá šum, v zimě, na jaře a na podzim jsou tam na denním pořádku rvačky. V Correnu už o opileckých rvačkách napsali stohy článků, ale co, lidé se přece musí někdy odreagovat a policie má situaci pod kontrolou. Aspoň že víme, kde čekat, že se něco semele, myslí si Malin s pohledem upřeným na náměstí.

Tam určitě nikoho neznám.

A i kdyby, nemám náladu se s nikým bavit.

Zeke ji vyložil před domem a ve studené sprše Malin pocítila stesk po Tove, po Jannem i po Danielu Högfeldtovi, náhle dostala chuť mu zavolat, aby zapudila myšlenky na všechno, čeho dnes byla svědkem.

Alespoň trochu by jí ulevil od frustrace.

Daniel však nebral telefon. Malin se na chvíli natáhla na Tovinu postel, představovala si, že chrání dceru, jež je na druhé straně zeměkoule, v ráji, nebezpečně blízko šílených sebevražedných atentátníků.

Z povlečení ucítila Tovinu vůni.

Rozplakala se.

Zaplavil ji prostý, čistý smutek, smutek z toho, jak je na tom s Jannem i se sebou samou, smutek z nepojmenovatelného, jež Viveka Crafoordová tuší, jen co se na ni podívá. Pak však udělala to co vždycky. Donutila se vzchopit se, potlačit slzy, zármutek, vstala a vyšla ven z bytu. Některá samota je horší než co jiného.

Zahrádky plné hostů. Cinkání sklenic. Servírky pobíhající sem a tam. Letní Linköping přece jen žije, i když horko a zlo dělají, co můžou, aby potlačily radost ze života.

Posadím se? K ostatním?

Stojí bez hnutí, nabízí své tělo večeru.

Zlo. Kde začíná?

Náměstí se jí před očima mění v sopečnou půdu, mezi dlažebními kostkami bublá horká, žhnoucí láva, černé, zničující pramínky. Zlo, spodní proud v člověku, jenž se jednou za čas vzedme a vybuchne, na určitém místě, v určitém člověku, v lidech. Ty budeš zlo, ty se mu dostaneš na dosah, tak blízko, až ucítíš jeho dech a zjistíš, že to je vzduch z tvých plic. Zvůle, strach. Janne jí jednou, když vypil trochu moc whisky, vyprávěl, že válka je podle něj srdcem lidské přirozenosti, že vlastně všichni usilujeme o válku, že bůh je válka a že násilí je sám prvopočátek všeho, že celý svět je jedno velké bezpráví, bolest, jež pomine, teprve až bude lidstvo vyhlazeno.

„My chceme válku. Zlo neexistuje. Je to jen slovo, zoufalý pokus pojmenovat předem naprogramované násilí. Vy policajti jste jen pátrací psi, čenicháte a hlídáte si své území, abyste zlu nepodlehli.“

Láva protékající pod nohama lidí pijících pivo na náměstí v tomhle maloměstě, zastrčeném koutě světa.

Stojím tu.

Násilí musím objímat, milovat to, co miluju, o čem si myslím, že miluju. Zlo nelze cítit ani slyšet, nemá strukturu a zároveň ztělesňuje všechny vůně, všechny zvuky a prožitky světa, které lze cítit kůží, hmatem.

Dívka zahrabaná do země.

Mladý kluk ukopaný k smrti na večírku.

Třiatřicetiletá studentka roztrhaná na kusy bombou v autobusu.

Bomba ukrytá v písku na pláži, v ráji.

Tohle ti prostě nevěřím, Janne. Odmítám ti uvěřit.

Ale ty jsi válku viděl.

Že bych si dala pivo?

Ne.

Já mezi vás nepatřím.

Alespoň ne dnes večer.

Jsem jako Batman, napadne Malin. Sama plná chyb odhaluji hříchy druhých.

Pokračuje ulicí Hamngatan směrem k baru Hamlet. V nose náznak kouře z lesních požárů. Otevřeno. Malin se posadí za bar, tady je v bezpečí, obklopená několik desítek let starým dřevěným obložením.

Jen ona a pár alkoholiků u rohového stolu.

Levné pivo.

„Zdravíčko, inspektorko,“ zdraví ji.

Malin jim pokývne a vzápětí před ní přistane půllitr piva.

„Dvojitou tequilu.“

„Jasně, Malin,“ usměje se číšník. „Těžký den?“

„To si ani nedovedete představit,“ přikývne Malin.

Daniel Högfeldt si vypnul telefon, články o vraždě do zítřejšího čísla má konečně hotové. Sedí na nepohodlné židli v zasedací místnosti redakce a odpočívá.

Chce být sám.

Tělo jako by volalo po tichu.

Myslí na Malin.

Kde asi teď jsi?

Jsme jako dvě neklidné duše kroužící kolem sebe, občas se setkáme, abychom si zahráli tu stále stejnou hru. Jednu dobu si myslel, že je to láska. To byl ale omyl. Teď už Daniel ví, nebo si alespoň myslí, že ví, co od Malin chce. A co chce ona od něj. Navzájem si uvolňují přemíru sexuální energie. Proto si také v posteli tak rozumějí: oba chtějí totéž a oba vědí, že čím tvrdší hra, tím lépe.

Ale někdy, když Malin usnula a on ji vleže na boku pozoroval, o tom zapochyboval.

Je to ta, na kterou čeká?

Ta jeho?

Ne, hlavně neriskovat takové zklamání. Moc toho o ní neví, všiml si ale, že má doma fotky bývalého manžela. Zdá se, že s ním dobře vychází. I s dcerou.

Kde teď asi jsi, Forsová?

Daniel vstane.

Začne neklidně přecházet po místnosti, jako by chtěl potlačit pocit, že čas ubíhá příliš pomalu.

Zdá se jí, že hoří.

To se jí občas stává, když jde spát opilá. Chladné plameny jí polykají nohy ve snaze strhnout ji do tmy, šeptají: zničíme tě, Malin, zničíme tě, i když si poslechneš, co jsme ti přišly říct.

Co mi chcete? Co mi chcete říct?

Nic, Malin, nic. Jen tě chceme zničit. Ve snu vidí hady, zvířecí kopyta, a když se probudí, pamatuje si, co se jí zdálo, stále plynoucí obrazy, do nichž je nemožné vnést pořádek.

Ve snu před sebou vidí chlapce.

Neví, kdo to je, a zapudí ten obraz, jako by i ve snu ovládala své vědomí. Je to ten nejčernější sen, podobný těm, které se Jannemu občas zdají o dětech s useknutýma rukama, které krmil ve Rwandě, v polní nemocnici uprchlického tábora. Jejich oči. Oči šestiletých, sedmiletých, osmiletých dětí vědomé si toho, co bude a co možná mohlo být.

Hlas plamenů:

Myslíš si, že nás můžeš zničit?

To je jen tvá pýcha, ješitnost, hamižnost, obžerství, Malin.

Probudí se a křičí na ten hlas plamenů TICHO, TICHO, pořád je ještě opilá, cítí, jak jí tělem tančí pivo i tequila, vzpomene si, jak kráčela nejistým krokem přes náměstí směrem ke kostelu svatého Larse a snažila se rozluštit nápis nad bočním vchodem, jak jí slova mizela před očima, ona je však znala nazpaměť: Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha.

A pak?

Celou noc probděla. Myslela na Tove, stýskalo se jí, snila o Janneho těle, tak důvěrně známém, o původní lásce. Když se v myšlenkách dostala k Danielu Högfeldtovi, byla dole celá mokrá.

Potřebovala to. Teď hned.

Tak, jak to člověk potřebuje jen po alkoholu. Začala se sama hladit a bezhlesně vyvrcholila až poté, co ze sebe strhla prostěradlo.

Bude mi teď dopřáno spánku?

Spánek však nepřicházel. Naopak, jako by v ní orgasmus přetrvával, mozek se splašil a Malin se opět přikryla, i s obličejem, a zatímco žaluziemi do ložnice pronikalo ranní světlo, předstírala, že je mrtvá, vtělila se do Theresy Eckevedové, snažila se vcítit do jejího strachu a zoufalství, vycítit, co se stalo, co způsobilo výbuch sopky tentokrát.

Cítila své živé tělo.

Krev v žilách jako láva.

Dostala zase chuť na tequilu.

Pak si vzpomněla na Marii Murvallovou. Na její postavu v nemocničním pokoji ve Vadsteně. Na zlo, jež ji tam dohnalo.

Stejné zlo?

Marinovaný mozek.

Nitě se zamotávají.

Modrý vibrátor.

Lesba? Lollo Svenssonová? Zmrzačený muž? Fotbalistky? Předsudky, předsudky a zase předsudky. Peter Sköld. Nathalie Falcková. Člověk, který nám nahlásil, že našel Josefin Davidssonovou v botanické zahradě.

Ticho. Předtuchy, předsudky.

Ale čeho se jinak můžeme chytit? A co Behzad Karami a Ali Šakbari? To jejich zatracené rodinné alibi. Co když to jeden z nich trochu přehnal a přišel tomu na chuť? Majitelka zmrzlinového stánku?

Tisíce možností.

Vznášejí se kolem jako prach, jenž se musí seskupit do černého jasného drahokamu.

Město to od nich očekává.

A také tisk.

Oběti a jejich rodiny.

A já nakonec taky.

Existuje však jen jedna pravda?

S tou myšlenkou se její vědomí ponořilo do spánku, asi hodinu spala, teď už beze snů, než se opět probudila do nového dne vyšetřování případu těch dvou nešťastnic.

29.

PONDĚLÍ 19. ČERVENCE

Poslední zbytky včerejšího alkoholu vyprchají, když Malinino tělo rozetne vodu bazénu Tinnerbäcksbadet.

Studenější.

Měla by být studenější, ale chlazení by v takovémhle horku asi vyšlo moc draho. Čtyři bazény musí pro dnešek stačit, Malin cítí, jak tělo protestuje proti námaze, jak volá po odpočinku, zároveň si však užívá relativního chladu.

Je tu rozhodně příjemněji než v policejní tělocvičně.

Probouzející se tělo.

Malin by se v tomhle horku bez plavání zbláznila. Zatímco se utírá sepraným růžovým froté ručníkem, pozoruje plavčíky, jak dlouhými podběráky loví z bazénu spadané lístky.

Než vyrazila z domova, v rychlosti si přečetla Corren.

Vražda Theresy Eckevedové přes šest stránek, vyjádření Karima Akbara, snímky místa činu, domu rodičů. Fotografie Theresy, tělo zabalené v igelitu, pasová fotografie i soukromé fotky. Danielu Högfeldtovi pomohl kolega Harry Lavén.

Nadpis na titulní straně: Letní smrt.

Podtitulek: Zlo na svobodě.

Ty titulky jsou jistě Danielovým dílem. Včera určitě pracoval jako o život, proto jí asi nebral telefon. Bylo mu jasné, že nevolá kvůli vyšetřování, že chce něco jiného.

Ošukat.

Zní to tak tvrdě, jen na to člověk pomyslí.

Malin si vezme věci a zamíří do šatny, cítí jasnou, až děsivě pronikavou vůni chlóru, čistší než cokoliv jiného.

Máš pravdu, Danieli, napadne ji. Opravdu je tu, zavítala k nám do města:

Letní smrt.

Do Linköpingu se sjeli reportéři snad ze všech redakcí z celého Švédska, houfují se před vchodem na policii, novináři vybaveni poznámkovými bloky a diktafony, fotografové s umělýma očima, auta televizí SVT a TV4. Letní smrt jako letní sen pro ty, jimž jsou noviny obživou.

Malin si proráží cestu houfem upocených novinářů, sama se cestou na kole dost zpotila, vyhne se Danielu Högfeldtovi, jenž jejím směrem vrhá dlouhé pohledy, mává na ni, volá: „Co mi můžete říct, Malin? Máte nějakou stopu?“

Malin ho však ignoruje, stejně jako ostatní, těch pár známých tváří z dřívějších vyšetřování.

U vchodu potká Karima Akbara v perfektně padnoucím béžovém lněném obleku a bledě modré košili, která mu krásně kontrastuje s odstínem pleti, teď, po týdenním opalování ve Västerviku, ještě tmavším než obvykle.

Malin to setkání nepřekvapí, i když radost z něj nemá. Bylo jí jasné, že takovou prvotřídní mediální pozornost si Karim nemůže nechat ujít.

„Malin,“ osloví ji Karim. „To jsem rád, že jdeš. Musel jsem přijet, abych svolal tiskovku a převzal kontrolu nad vyšetřováním.“

„Vítej zpátky,“ odpoví Malin. „Ale pod kontrolou ho máme. Dobře víš, že Sven je jeden z nejostřílenějších vedoucích vyšetřovatelů vůbec. Neměl jsi náhodou psát tu svoji knihu?“

„Na to se teď vykašli, Forsová. Tisková konference bude v devět hodin. Do té doby ať počkají venku.“

„Už víš, co jim řekneš?“

„Je čtvrt na devět. Teď hned svolám poradu. Martinsson se Sjömanem už jsou tady. Kde jsi…?“

Karim se zarazí.

Pohlédne Malin zhluboka do očí, do nitra její únavy, a ponechá to, co měl na jazyku, nevyřčené.

Změní téma:

„Co Tove? Jak se má na Bali?“

Malin se usměje: „Dobře, díky za optání. Když jsem s ní naposledy mluvila, byla nadšená. Ale už se těším, až bude doma.“

„To ti věřím,“ přikývne Karim.

Malin ví, že spolkl poznámku o islamistech, dobře ví, jak je nenávidí, neboť komplikují život všem, kdo vypadají jen trochu jako Arabové.

Je přesně půl deváté.

Mrzuté vrčení klimatizace v zasedací místnosti, čtyři policisté kolem stolu, zatažené žaluzie na oknech směrem k dětskému hřišti zabraňují průniku světla.

Oni čtyři.

Je pondělí ráno. Tři z nich strávili víkend v práci. Navzdory adrenalinu, který s sebou přináší tak velké vyšetřování, se do nich pomalu vkrádá plíživá únava.

Policejní náčelník, vedoucí vyšetřovatel a dva inspektoři. Na vyšetřování případu takového kalibru je jich zoufale málo, což všichni dobře vědí. Je jim jasné, že budou buď muset rušit dovolené, anebo povolat posily z okolních okrsků. Pak je tu ještě jedna možnost: přizvat na pomoc státní policii.

Nejprve se slova ujme Sven Sjöman:

„Na tohle sami nestačíme, na tom se snad shodneme. Navrhuju kontaktovat státní policii. Tak aspoň nebudeme muset rušit dovolené nebo otravovat kolegy z jiných okrsků.“

„Státní policii tu nechci,“ řekne Karim. Malin to čekala. „Ptal jsem se v Motale, Mjölby a v Norrköpingu. Z Motaly nám pošlou Sundstena a z Mjölby Ekenberga. V Norrköpingu mají sami nedostatek lidí, takže nikoho nemůžou postrádat. Sundsten a Ekenberg se k nám připojí během dneška nebo nejpozději zítra. Börje je v Africe a Johan je s rodinou, tuším, někde ve Smålandu.“

„Ekenberg,“ téměř vykřikne Zeke. „Ten magor?“

Malin ví, co tím Zeke myslí. Waldemar Ekenberg je proslulý tím, že si nebere servítky, i tím, že z interních vyšetřování vždycky vyvázne se zdravou kůží. Obdivovatelé a fanoušci mu však nechybí. Všichni musí uznat, že když je potřeba, Waldemar Ekenberg si umí poradit.

„Musíme být rádi za ty, kteří jsou k dispozici,“ řekne Sven. „A na Ekenberga osobně dohlédnu.“

„A co ten Sundsten? Co je to zač?“

„Nějaká nová naděje. Rok dělal na kriminálce v Kalmaru, pak se přestěhoval do Motaly. Prý má talent.“

„Tak fajn,“ trochu se uklidní Zeke. „Každá ruka dobrá.“

„To máš asi pravdu,“ přikývne Malin.

„Čím víc o těch dvou případech přemýšlím,“ pokračuje Zeke, „tím zamotanější, zapeklitější mi to přijde, jako když se člověk dívá do ohně. Zrovna když si myslíš, žes pohledem zachytil plamen, je pryč.“

Sven se zhluboka nadechne a dostane záchvat kašle. Jeho už tak rudý obličej ještě ztmavne a Malin si pomyslí, že tohle horko může jeho namáhanému srdci ještě více uškodit.

„Takže,“ ujme se slova Karim. „Jak jsme na tom? Můžete mi shrnout situaci?“

„Malin?“

Sven se sotva vzpamatoval ze záchvatu kašle.

„Máme tu dva trestné činy,“ spustí Malin. „Jsme si v podstatě jistí, že se jedná o téhož pachatele.

V úterý ráno jsme v botanické zahradě našli Josefin Davidssonovou. Byla duchem nepřítomná a někdo ji znásilnil, podle všeho modrým vibrátorem. Měla také rány na těle, pravděpodobně od nože. Tělo jí pachatel vydrhl savem, rány pečlivě vyčistil. Ještě leží v Univerzitní nemocnici, ale nic si z té noci nepamatuje. Sexuální povaha činu nás přivedla na stopu nedávno propuštěného sexuálního násilníka, ten měl ale uspokojivé alibi. Obcházení okolních domů nic nepřineslo. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Neozvali se ani žádní svědci. Pravděpodobné použití vibrátoru nás taky přivedlo k myšlence, že by pachatelem mohla být žena, někdo z místní lesbické komunity, kde je používání vibrátorů obvyklé. Dostali jsme se na stopu Louise „Lollo“ Svenssonové, která nás odmítla pustit do domu. Požádali jsme proto o povolení k domovní prohlídce. Výsledek nula. Jen tak mimochodem nám řekla, že bychom si měli posvítit na celé družstvo fotbalistek. Technici teď prohledávají její počítač, chceme zjistit, jestli třeba nepsala na Facebook Theresy Eckevedové pod přezdívkou Lovelygirl.“

Malin se odmlčí.

Zaváhá.

Nechce se jí zmiňovat se o nešťastném Paulu Anderlövovi. Měli by ho nechat na pokoji. Zaslouží si klid.

Pokračuje:

„To, jak jsme dospěli k jednotlivým informacím, je ve zprávách, i když samozřejmě chráním identitu svých informátorů. Také jsme si proklepli Aliho Šakbariho a Behzada Karamiho. Ti mají ale taky alibi, i když jen od členů rodiny.“

„To už jsem slyšel,“ odsekne Karim, zřejmě stále ještě naštvaný kvůli předsudkům vůči přistěhovalcům.

„Jen se ti snažím vylíčit situaci, Karime,“ řekne Malin klidně. „Abys mohl novinářům sdělit pravdivé informace.“

„Jasně, Malin, pokračuj,“ vloží se do hovoru Zeke.

„Včera jsme na koupališti u Stavsätteru našli zavražděnou Theresu Eckevedovou. Byla zahrabaná v zemi a zabalená do igelitových pytlů na odpadky, ale stejně ji vyčenichal nějaký pes. Karin Johannisonová při zběžném ohledání těla konstatovala, že i Theresa Eckevedová byla znásilněna, pravděpodobně modrým vibrátorem, což nás přesvědčilo o tom, že spolu oba případy souvisí. Příčinou smrti Theresy Eckevedové bylo uškrcení, někdo ji ale také udeřil tupým předmětem do hlavy. Pravděpodobně byla zavražděná přímo na koupališti. I ona byla umytá, podle Karin savem, úplně jako Josefin Davidssonová. Rány byly úhledné a pečlivě začištěné hodně ostrým předmětem, snad skalpelem.“

„Takže máme co dělat s bláznem?“

Malin překvapí Karimova ostrá slova, přímočařejší než jeho obvyklý projev.

„Už to tak vypadá,“ přikývne Zeke.

„S nemocným člověkem,“ ohradí se Malin. „Neříkej blázen. Ten člověk je nemocný.“

Vzpomene si na rány těch dívek, jsou si podobné, a přece ne, jako by ten, kdo to udělal, násilí jen zkoušel, experimentoval s ním.

„Skalpel,“ řekne Karim a přeruší tok jejích myšlenek. „Kdo by asi tak mohl mít doma skalpel?“

„Mohl to být skalpel,“ odvětí Malin. „Ale taky nemusel. A navíc se dá koupit v každé lékárně.“

„Potřebuje Josefin Davidssonová ochranku?“ zeptá se Karim.

„Kdyby ji ten někdo chtěl zabít, tak už by to s největší pravděpodobností udělal,“ vloží se do hovoru Sven. „Nevypadala, že by byla schopna útěku.“

„Poradíme se s jejími rodiči,“ rozhodne Karim a pokračuje:

„Dobrá práce.“

„To je fakt,“ souhlasí Sven.

„Ale zatím jsme se nikam nedostali.“

Zeke nervózně bubnuje prsty do stolu.

„Zeke, vždyť jsme ji našli teprve včera,“ namítne Sven.

„No jo, Theresu jo, ale na Josefin jsme měli času víc. A pořád ještě nevíme, kdo ji v té botanické zahradě našel.“

V místnosti zavládne ticho. Všichni vědí, že první minuty, hodiny, dny jsou při vyšetřování nejdůležitější, že případ se časem stává kluzkým, může vyklouznout z rukou i těm nejostřílenějším a nejnadanějším vyšetřovatelům. Kdyby pravda zůstala utajena, změnilo by to život všem zúčastněným.

„Posily už jsou na cestě,“ oznámí Sven. „Teď se do toho můžeme pořádně opřít. Navrhuju pověřit Sundstena a Ekenberga prověřením alibi všech sexuálních deviantů v okolí. Už jsem sepsal seznam. A taky můžou obejít sousedy ve Stureforsu. Třeba někdo něco viděl. Malin, Zeke? Co vy?“

„Mysleli jsme, že si promluvíme s majitelkou toho zmrzlinového stánku. Včera tam nebyla, nebo lépe řečeno zmizela, než jsme přijeli.“

„Tak fajn. Vyslechněte ji. Třeba na něco přijdete. A co výslechy hostů koupaliště?“ Karimův panovačný a zároveň téměř prosebný hlas.

„Nic. Vůbec nic,“ řekne Zeke. „Žádní další svědci. Celé město je v nějakém kómatu či co.“

„Chodila se tam koupat?“ zeptá se Sven.

„Mají doma bazén, ale její matka říkala, že tamtudy občas jezdila na kole,“ řekne Malin.

„Třeba se jela večer vykoupat?“

Malin přikývne.

„Jak myslíte, že to máme naservírovat novinářům?“ zeptá se Karim.

On nás žádá o pomoc s novináři? No, koneckonců, všechno je jednou poprvé, pomyslí si Malin.

„Já bych jim nic neříkal. Důvěrné informace,“ navrhne Zeke.

„Něco jim přece říct musíme,“ namítne Sven.

„Řekni jim, že vražda s největší pravděpodobností souvisí s tou přepadenou dívkou. Ale neříkej jim, jak jsme na to přišli.“

Malin slyší, jak sebejistě zní její slova, ve skutečnosti si však vůbec jistá není.

„Máš pravdu, Malin,“ rozhodne Karim. „To bude nejlepší.“

„A co fotbalistky?“ zeptá se Sven. „Zavolejte jejich trenérce. Louise Svenssonová se o nich přece zmínila. Třeba to něco znamená. Ty holky byly možná lesby. Na to se musíme zaměřit.“

Malin se zamračí.

„To jen tak plácla. Myslela to ironicky. Můj zdroj nic takového o fotbalistkách neříkal.“

„Stejně jí zavolejte,“ rozhodne Sven.

„Jakže se jmenuje jejich trenérka?“ zeptá se Zeke.

„Myslím, že Pia Rasmefogová. Nejspíš je z Dánska.“

Karim přemýšlí. Ne však nad tím, zda zavolat Pie Rasmefogové, či ne.

„Copak? Jsi nervózní z těch hyen?“

Zekeho úsměv.

„Já a nervózní? Víš dobře, že jsem ve svém živlu, Martinssone.“

Karimova sebejistota je až znepokojivá.

30.

„Nepřijde ti hloupé volat té Pie Rasmefogové? Co když budeme vypadat jako homofobní blbci?“

Malin sedí u svého pracovního stolu v open space kanceláři a uvažuje.

„Myslíš, jestli není homofobní míchat do toho fotbalistky, protože vražda vykazuje známky homosexuality?“

Zeke sedí jen pár metrů od Malin na svém místě u okna vedoucího na parkoviště. Žhnoucí karoserie aut.

„Mně to hloupé nepřijde, Malin. Protože i kdyby to Lollo Svenssonová jen tak plácla, stejně bychom si to měli ověřit, udělat si obrázek. A Viktoria Solhageová přece taky hrála fotbal, ne? Takže ženský fotbal se nám v tomhle případu objevil už víckrát.“

„To jo, ale stejně si myslím, že tím Lollo Svenssonová nic zvláštního nemyslela.“

„Všichni přece vědí, že lesby hrají fotbal.“

„Slyšíš se, jak mluvíš, Zeke? Jako úplný primitiv.“

„A nemám snad pravdu?“

„Tak jí zavolej ty. Číslo je 14 01 60.“

Zeke čeká tři, čtyři zazvonění, než na druhé straně někdo zvedne sluchátko.

Tvář má plnou odhodlání a Malin je zvědavá, jak Pia Rasmefogová na jeho otázku zareaguje. Četla s tou dánskou trenérkou pár rozhovorů v Correnu a jedno je jasné: Pia Rasmefogová si nenechá jen tak něco líbit.

„Dobrý den,“ začne Zeke a Malin poslouchá jeho hlas, chraplavější a zároveň vyšší než obvykle, nervózní. Neví, jak se Pie Rasmefogové dostat pod kůži.

„Tady kriminální inspektor Zacharias Martinsson z linköpinské policie. Mám na vás pár krátkých otázek. Máte chvilku?“

Volí vybranější slova, než má ve zvyku.

„Tak dobře. Jde o to, že se nám tu ve vyšetřování vraždy Theresy Eckevedové objevilo ženské fotbalové družstvo… Jak objevilo?… No, to vám bohužel nemůžu sdělit… ne, nejde nám o žádnou konkrétní hráčku, ale o družstvo jako celek… ano, to možná máte pravdu… ale… uznávám, že jsou to předsudky, prosím, uklidněte se… vyšetřujeme závažný trestný čin,“ a pak najednou Zeke získá převahu, Pia Rasmefogová, zdá se, pochopila, že ty otázky přece jen musí položit, když už linköpinské fotbalistky figurují ve vyšetřování, i když pouze okrajově.

„Řekla byste, že některá z členek družstva má sklony k násilí? Nechoval se někdo v posledních několika dnech divně? Také ne? Takže nevíte o nikom, kdo by nás mohl zajímat?“

Zeke si odtáhne telefon od ucha, hovor zřejmě skončil.

„Ty jo, ta zuří. Ani mi neodpověděla na poslední otázku.“

Karim Akbar si užívá světel blesků, cvakajících fotoaparátů volajících: „Existuješ! Jsi výjimečný!“

Na lavicích před ním sedí otrávení či naštvaní novináři v lehkém letním oblečení vyzařujícím ledabylost a bohémství, které Karima tak odpuzují.

Moc jim toho zatím neřekl, za což čelí kritice, obzvlášť ze strany Daniela Högfeldta a té mladé jízlivé novinářky z Aftonbladetu.

„Takže vy mi na tu otázku neodpovíte?“ téměř křičí Daniel Högfeldt. „Že to je důvěrné? A nemyslíte si, že veřejnost má právo dozvědět se co nejvíc, když se nám tu městem potuluje vrah? Mezi lidmi se šíří panika, tak jak si dovolujete zadržovat informace?“

„My žádné informace nezadržujeme.“

„Souvisí spolu ty dva případy?“

Dívka z Aftonbladetu.

„Na to vám nemohu odpovědět.“

„Ale vycházíte z takové teorie?“

„Je to jedna z možností.“

„Jakou tedy máte teorii?“

„To vám bohužel nemohu sdělit.“

„Je Louise Svenssonová podezřelá z některého z těch trestných činů?“

„V současné situaci ne.“

„Takže uznáváte, že domovní prohlídka u ní byla zbytečná?“

Karim zavře oči a pár vteřin je ponechá zavřené. Slyší další hlas:

„Ale něco na ni snad mít musíte, ne?“

Otevře oči ve chvíli, kdy jiný novinář z houfu říká:

„Lollo Svenssonová je údajně lesba. Máte podezření na sexuální motiv?“

„Bez komentáře.“

Dnes je to těžší než obvykle, atmosféra napjatější než kdy předtím. Náhle se mu zachce pryč z pódia, zpátky k moři ve Västerviku. Něco jim však říct musí, aby je umlčel.

Proto ta slova vyřkne, ale už když opouštějí jeho ústa, ví, že dělá chybu.

„Vyšetřování nás zavedlo k linköpinskému družstvu fotbalistek.“

„Jak?“

„Máte snad podezření na lesbickou pachatelku?“

„Na to nemohu…“

„Znamená to snad, že v policejním sboru vládnou homofobní názory?“

„Máte na mysli nějakou konkrétní osobu?“

„Jak myslíte, že to ovlivní názor veřejnosti na ženský fotbal?“

Otázky jako střely, rozžhavené střepiny.

Do prdele, myslí si Karim. Pak opět na okamžik zavře oči, vzpomene si na svou rodinu, na osmiletého syna, který se teprve před pár týdny naučil plavat.

Stánek na koupališti u Stureforsu má zavřeno.

Policejní páska kolem dubu, kde teprve včera vykopali tělo Theresy Eckevedové, je stále ještě napjatá, na koupališti je jen jedna rodina s dvěma malými dětmi. Sedí na dece na pláži, jako by se jich vůbec netýkalo to, co podle Malin ovládá celé tohle místo, vzduch i zvuky.

Slavenka Višnićová.

Má celkem tři stánky. Kromě tohoto ještě jeden na koupališti v Hjulsbro a také v Glyttinge. Informace jim sdělil krajský úřad. Teď má však stánek zavřeno, čemuž se Malin vůbec nediví.

„Na jejím místě bych taky zavřela,“ řekne Zekemu, když v dopoledním horku neklidně přešlapují před stánkem, úzkostlivě se drží ve stínu stromů, už teď dost zpocení. Zekemu se bílá košile lepí na tělo, Malinina béžová blůza na tom není o nic lépe.

„Že by tu bylo zrovna narváno, to se říct nedá.“

„Zajedeme do Hjulsbro. Třeba bude tam.“

Na dokladu s živnostenským povolením vylepeném na okénku bylo číslo na mobil. Nikdo to však nebere.

„Běž napřed k autu,“ řekne Malin. Zeke se na ni podívá, přikývne a jde do kopce směrem k pastvině, na které horko vytvořilo nový druh klidu, přirozený, a přece děsivý, jako by vedro nutilo vše živé k mdlobám.

Malin sejde dolů ke stromu, shýbne se a podleze policejní pásku.

Jáma v zemi.

Žádní žhnoucí červi, a přece pocit, že se země může každým okamžikem otevřít a vychrlit zničující množství tekutého, běsnícího ohně.

Theresa.

Není tu, Malin však přesto vidí její obličej.

Jedno oko otevřené, druhé zavřené. Na krku stopy po škrcení. Bílé, dočista vydrhnuté tělo, tmavé rány jako ztracené planety v třpytivém nepravidelném vesmíru.

Malin se v duchu ptá: Jak ses tu ocitla? Kdo ti to jen mohl udělat? Neboj se. Já to nikdy nevzdám.

Slib mi to, Malin Forsová. Slib mi, že nikdy nevzdáš pátrání po tom, kdo mi způsobil to nejhrůznější bezpráví.

Snažím se dotknout tvých horkých blond vlasů, mé prsty, dlaně však nejsou tam, kde jsi ty, přestože tě vidím zcela jasně a zřetelně, vznáším se nad tebou.

Dívky.

Já. Nathalie.

Peter. Víš moc dobře, co jsme měli společného. Zatím ale ještě nechápeš, co to znamená. Táta to nikdy nepochopil, možná prostě nechtěl pochopit, kdo jsem byla, kdo jsem.

Stejné je to i s tebou, Malin, s tvým otcem, a přece ne. Dáváš vinu matce, že se vám postavila do cesty, zastínila tě a omezila tím jeho zájem o tebe.

Je to možné.

Ale také to může být jinak. Nemám pravdu?

Jsi hluboko pode mnou, Malin.

A přece tak blízko.

Jedno je však daleko, Malin: jistota.

Tak to nevzdávej.

Protože i když vím, co se stalo, jen ty to můžeš povědět mým rodičům, ukázat jim pravdu.

Třeba jim pravda pomůže?

Mně už na tom nesejde.

Já jsem teď možná pravda. Jediná, čistá a jasná pravda, kterou člověk potřebuje.

Korunou dubu vane horký vítr rozechvívající listy. Kde je však souvislost, nitky zapletené do sebe, jež mi mohou ukázat cestu?

Voda v jezeře jako by horkem bublala. Vařící se a stojatá, smrtelně jedovatá, a přece tak lákavá: Skoč do mě a já tě stáhnu na dno.

Cos tu dělala?

Vlastně to není zlé místo.

Malin si klekne k jámě, k bývalému hrobu.

Rukou přejede po zemi.

Hlína jí zbarví prsty dohněda. Slunce se zrcadlí na hladině jezera, jež vypadá v tom nevinném, spalujícím světle neskutečně čistě.

Odlesky jako blesky v jejích očích, jako nabroušené nože zabodávající se do rohovky, Malin si však nechce nasadit své Ray Bany, chce vidět skutečnost přesně takovou, jaká je.

Blůza lepící se na záda.

„Haló, mladá paní,“ uslyší mužský hlas. „Za tu pásku byste asi neměla chodit.“

Otec od koupající se rodiny.

Ctící zákon.

Ale je k tobě ohleduplný, Thereso.

Malin vstane.

Z přední kapsy džínů vytáhne peněženku.

Ukáže mu služební průkaz.

„Malin Forsová. Policie.“

„Doufám, že toho hajzla dostanete,“ řekne muž s pohledem upřeným kamsi vzhůru do dáli, k vybledlé louce.

31.

Stánek u koupaliště v Hjulsbro má také zavřeno, přestože by dnes mohl mít pořádnou tržbu. Na stráni nad šedočerným proudem řeky je nejméně sto lidí. Z vodní elektrárny o kousek dál po proudu se ozývá hukot, turbíny jdoucí na vysoké obrátky šíří okolním vzduchem slabou vůni kovu.

Léto na koupání.

Děti cachtající se v ohraničeném, bezpečném prostoru u koupacího mola. Sebejistí kluci v pubertě potápějící se dál od břehu do vírů u jezu musí vynaložit dost sil, aby se dostali zpátky. Jejich předčasně dospělá, avšak zároveň dětská těla v Malin budí úzkost, cítí z nich testosteron.

„To je pohoda,“ poznamená Zeke sedící nahoře na stráni, ve stínu smrku.

„Zajímalo by mě, jestli to člověka vůbec osvěží. Ta voda bude mít určitě nejmíň třicet stupňů,“ namítne Malin.

„Hm, a čistá asi taky zrovna není.“

„Pot nutí člověka k posedlosti čistotou,“ řekne Malin a v prstech mne malý lísteček, z jedné strany měkký a téměř chladivý, z druhé hrubý a teplý.

Ukáže se, že zavřeno má i třetí stánek v Glyttinge. Soukromé koupaliště slaví letos v létě úspěchy, zpoza plotu se ozývají zvuky koupajících se lidí, křik a výskot, šťastný smích.

Za nimi Skäggetorp, a ani do Rydu to odsud není daleko.

Žádný div, že je na koupališti plno. Okolí je domovem chudých a přistěhovalců, jimž je letním sídlem vlastní byt.

„Zajedeme za Slavenkou Višnićovou domů. Třeba je nemocná.“

„Stejně mi to nejde do hlavy,“ řekne Malin, „že všechny tři stánky mají zavřeno. Vždyť v létě potřebují vydělávat. A jestli se jí samotné nechce prodávat, může si na to přece někoho najmout.“

„Taky mě to napadlo, Malin.“

„Něco mi tu nehraje.“

„To jen to horko, Malin. Nevykoupeme se? Potřebovali bychom si vyčistit hlavu.“

„Ty máš něco na koupání?“

„Mně stačí moje kůže.“

„Už vidím ty titulky v Correnu: Nazí kriminalisté na koupališti v Glyttinge.“

„To by se panu Högfeldtovi líbilo,“ ušklíbne se Zeke.

„Co tím chceš říct?“

„Co tím chci říct?“

„Jo.“

„Nic, Malin, vůbec nic. Uklidni se.“

Přízemní byt Slavenky Višnićové v ulici Gamlegården číslo 3B v Skäggetorpu je také prázdný.

Vůně požárů. Nejsou odsud daleko. Naředěný kouř jako by se válel mezi nízkými bílými paneláky.

Na zazvonění nikdo nereagoval a z bytu nebylo nic slyšet. Malin a Zeke teď stojí na malé předzahrádce a zataženými žaluziemi nahlížejí do temné místnosti. Vidí jen obrysy nábytku: pohovka, stolek, pár křesel a téměř prázdná knihovna, na podlaze cosi jako dubové parkety.

„Existuje ta ženská vůbec?“

„Zdá se, že snad ani ne,“ odvětí Zeke.

„Třeba odjela na dovolenou. Nebo jen dneska není doma.“

„Na dovolenou? Teď? Když má tři stánky se zmrzlinou?“

„Zjistíme, co je zač. Imigrační úřad by o ní měl něco vědět. Dám to za úkol nějakému strážníkovi,“ řekne Malin.

Vtom jí zazvoní telefon.

Sven Sjöman.

„Volala nám nějaká ženská, která byla včera běhat v lese u Rydu. Že prý ji tam někdo pozoroval, číhal na ni, pronásledoval ji. Můžete si s ní promluvit, jestli máte čas.“

„Dobře, tady už jsme stejně hotoví.“

Jméno.

Adresa: ulice Konsistoriegatan.

Linda Karlaová jim v kuchyni vkusně zařízeného dvoupokojového bytu nabídne vychlazený jablečný džus. Bydlí v domě ze třicátých let: pěkně udržovaný, béžová fasáda, jedno z nejstarších bytových družstev se závratnými cenami za metr čtvereční.

Sedí u kuchyňského stolu a popíjejí džus. Linda Karlaová se omlouvala, že je okrádá o drahocenný čas, ale Zeke jí vysvětlil, že je zajímá všechno, co může mít s vraždou a přepadením cokoliv společného.

„Šla jsem si včera zaběhat,“ začne Linda Karlaová. „Běhám hodně, i když v Rydu málokdy. Nevím proč, ale najednou jsem měla pocit, že mě kdosi pozoruje, číhá na mě v lese. Nic jsem sice neviděla, ale něco tam určitě bylo. Mohl to být muž. Nebo žena. Vím jistě, že mě někdo pozoroval a pak běžel za mnou. Byl to takový plazivý zvuk, alespoň mi to tak přišlo. Já ale běhám rychle, takže jsem včas doběhla na parkoviště.“

„Nic jste neviděla?“ přeruší ji Malin.

Snaží se, aby z jejího tónu byl patrný zájem.

„Ne. Něco tam ale určitě bylo, za to bych dala krk. Myslela jsem, že by vás to mohlo zajímat. Třeba ten vrah bydlí v Rydu?“

„Třeba ano. Jestli to je vůbec muž.“

„V každém případě mě to hrozně vyděsilo.“

„Tak se teď radši rydskému lesu chvíli vyhýbejte,“ řekne Zeke. „Dokud tohle nevyřešíme, choďte raději běhat jinam, někam mezi lidi, třeba do města.“

Linda Karlaová vypadá klidně.

Trochu ji překvapilo, že její strach berou vážně.

„Možná si příště radši půjdu zaplavat,“ řekne.

„Co si o tom myslíš?“ zeptá se Zeke cestou k autu.

„Co bych si o tom jako měla myslet?“ opáčí Malin.

Když se vrátí na služebnu, je těsně po druhé hodině. V obchodním domě Ikea u Tornby si dali rychlý oběd. Dav lidí snažících se uniknout horku a výhodně nakoupit u Ingvara — symbolu sociálního státu.

Karim Akbar stojí před počítačem ve svém pracovním koutě, který si v open space kanceláři zřídil místo veliké pracovny, kterou míval o patro výš, a vypadá ustaraně.

„Co ho asi trápí?“ prohodí Zeke, zatímco si otírá pot z čela a snaží se odlepit košili od těla.

„To netuším,“ zavrtí hlavou Malin. „Cítíš, jak je tu příjemně? Technici snad zprovoznili klimatizaci.“

„Super,“ usměje se Zeke. „Není tu víc než dvacet stupňů.“

Karim na ně zamává.

Na obřím monitoru má otevřené dvě stránky.

Aftonbladet a Corren.

Oba vytáhli jako eso z rukávu linköpinské fotbalistky.

Lesbická vražedkyně? zní titulek Aftonbladetu, pod ním snímek linköpinského ženského fotbalového týmu. Text pod fotografií: Podle policejního náčelníka Karima Akbara se pohledy vyšetřovatelů upírají na prvoligový ženský fotbalový tým.

Corren:

Vražda a předsudek?

…Na základě čeho se policie zaměřila na fotbalový tým, prozatím není jasné…

Obě redakce také oslovily Piu Rasmefogovou.

Ta se pohoršuje nad tím, že její tým budí takový zájem, aniž by pro to policie uvedla jediný konkrétní důvod; že mají možná podezření na homosexuálního pachatele a dle obecně rozšířených předsudků se fotbalistka rovná lesba. A ještě horší jsou podle ní náznaky policie, že lesby mají sklony k násilí, a to, že takové urážlivé názory nacházejí v naší společnosti živnou půdu.

„Poukazuje to v mnoha ohledech na omezenost naší policie,“ uvedla.

„Ty vole,“ zašeptá Zeke. „Jak se ti to povedlo, Karime?“

„Vždyť to byl jen jeden telefonát,“ řekne Malin. „Kvůli pár náhodným slovům při výslechu. Vůbec je nevyšetřujeme. Co jsi jim na té tiskovce řekl?“

Malin pohlédne na Karima, čeká, že uvidí bezradnost, vztek, stud za chybu, Karim však má pevně semknuté rty a tvář plnou vzdoru.

„Jen jsem řekl, že ženské fotbalové družstvo figuruje ve vyšetřování.“

„Proč proboha?“

„Tlačili na mě, něco jsem jim říct musel. Vyklouzlo mi to. Ale na druhou stranu, třeba vyplave na povrch něco zajímavého.“

Přijde k nim Sven Sjöman.

Když spatří monitor počítače, nedokáže skrýt úsměv.

„Můžeme to dementovat,“ navrhne.

„Ne, nic takového,“ rozhodne Karim. „Necháme tomu volný průběh.“

Karimovo umění manipulovat médii, jeho schopnost stát v záři reflektorů na správném místě Malin vždy imponovala.

Ale teď?

Taková hloupost.

Vždyť vypadáme jako úplní primitivové.

Jako bychom potají mlátili buzeranty.

Myslím si to o tobě a ty zase o mně, myslím, že to děláš, a já tedy taky…

Co všechno dokážou slova zničit. Odkrýváme předsudky potvrzující, urychlující zlo.

Z horka se nám vaří mozky, napadne Malin, když kráčí ke svému pracovnímu stolu. Kouří se z nich, už ani nefungují.

Zpovzdálí pohlédne na Karima.

Jeho svalnatá postava v plátěném obleku vyzařuje novou únavu, jakou u něj Malin nikdy dříve neviděla, jako by ho ta mediální hra přestala bavit, ty malicherné, směšné výměny informací a názorů, jako by náhle zatoužil po jasnosti, černobílosti.

Hodně štěstí, Karime, říká si Malin. Svět byl možná černobílý před milióny let, teď se však skládá z tisíců barev, většina z nich je ponurá a děsivá, jiné jsou ale tak krásné, až berou dech. Ty jsou důvodem k vděčnosti za každý nový den.

Vtom jí zazvoní telefon.

„Forsová.“

„Tady je Viktoria Solhageová. Četla jsem zprávy na internetu. Nemáte ani ponětí, jak jste mě zklamala.“

„Viktorie, já…“

„Předsudky vám zřejmě nechybí, Malin Forsová. Myslela jsem, že je na vás spolehnutí.“

„Viktorie…“

Cvaknutí.

Ticho. Nic víc.

Pouze tušení, že tohle asi špatně skončí.

32.

Sem do suterénu chladný vzduch z klimatizace nepronikne, dokonce se zdá, že nefunguje ani ventilace. Malá okénka na dvůr jsou sice otevřená, avšak vzduch, který pouštějí dovnitř, je tak horký, jako by snad ani neobsahoval kyslík.

Policejní tělocvična v suterénu.

Jedno z Malininých nejoblíbenějších míst.

Musí tam, navzdory horku.

Dokonce i dnes, kdy tělocvična připomíná předpeklí a nově natřené žluté zdi jsou vlivem slaného potu zastírajícího pohled čím dál tím oranžovější, jako oheň.

Deset minut na běžeckém pásu.

Bílé sportovní tílko skrz naskrz propocené.

Myslela si, že snad omdlí.

Vzpomněla si na Nathalii Falckovou. Ráda by ji znovu vyslechla, ale co by jim mohla říct nového? Musí nechat působit čas. Čas, jejž nemají.

V každé ruce jednu činku, patnáct kilo, nahoru, dolů, nahoru, dolů, patnáctkrát, pak pauza.

Svaly paží jsou dlouhé, šlachovité, silnější, než se zdá.

Únavou a horkem skoro zvrací. To už se jí ostatně párkrát stalo, že se pozvracela do zeleného plastového koše na odpadky u dveří.

Obvykle tu bývá sama.

Většina kolegů chodí cvičit do města.

Malin však vyhovuje ten jeskynní pocit. Společnost jí občas dělá jen Johan Jakobsson, když to stihne mezi voděním dětí do školky, jejich vyzvedáváním a špatným svědomím vůči všem. Malin vidí, jak ho rodinný život ubíjí, jak jeho dříve hladké, chlapecké čelo brázdí vrásky.

Tove.

Je mi čtyřiatřicet.

Klidně bych mohla mít víc vrásek, měla bych je mít. Přestože se mi nelíbí ty, které už mám.

Sakra.

Zatočím se vším zlem, které tohle léto přineslo, musím ho zničit.

Tove.

Brzy už budeš doma.

Janne. Jak je možné, že mi tak hrozně chybíš, když je to už přes deset let, co jsme byli spolu?

Pozoruju tě z dálky.

Tvé neúspěchy s přibývajícími léty blednou. Jako bychom se za tu dobu, co jsme od sebe, sblížili. Může láska takhle fungovat?

Lhala, že je nemůže zavézt na letiště. Letěli ze Skavsty. S Ryanair do Londýna a pak s nějakou britskou charterovou společností přímým letem na Bali.

Loučení v předsíni před dvanácti dny se jí vrylo do paměti jako filmová scéna, bez zvuku a vůně. Janne i ona odtažití, všichni tři podivně zamlklí, jako by se léta touhy a stesku v nastávajícím odloučení stala obzvlášť hmatatelnými.

To, co mohlo být.

Objala a políbila Tove, pak Janneho, následovaly obvyklé fráze na rozloučenou. Náhle měla pocit, že potřebuje nové fráze, takové, jež dosud nikdo nikdy nevyslovil.

Jak to teď uděláme?

Všimla si, jak je Janne celý nesvůj, když otevřel ústa a řekl:

„Škoda že nemůžeš jet s námi.“

V tu chvíli měla chuť ho uhodit, skočit po něm a zmlátit ho, ale zároveň se jí zachtělo sedět v letadle s hlavou opřenou o jeho rameno, vedle nich spící Tove, oni dva vzhůru ve všeobjímající jednoduchosti.

Místo toho řekla:

„Nech toho, Janne. Víš, že to nejde.“ Uvědomila si, že ta slova už říkala, šeptala, křičela tisíckrát, až se z nich stalo jejich společné zaklínadlo, z něhož se opakováním stává pravda, a že Tove nemá zapotřebí poslouchat ty jejich únavné řeči.

Tove až děsivě chápající, vědoucí.

Co s tebou budeme dělat, ty naše milovaná holčičko?

Pak odešli. Janneho kamarád Pecka horečně troubil dole na ulici. Loučení plné emocí. Špatné znamení.

Malin šla rovnou do postele.

Ne.

Rovnou do postele Daniela Högfeldta.

Nechala ho, aby jí pevně držel ruce u chromovaného čela postele značky Mio.

Vyšukal jí z hlavy smutek.

Líbilo se jí to.

Malin cestou ze služebny míjí hlavní budovu nemocnice.

Dnes se zdržela v posilovně, pak se na půl hodiny zapovídala s Ebbou z recepce, mluvily o horku a pubertálních dcerách, Ebba má šestnáctiletá dvojčata a starostí nad hlavu.

Pak ještě pár hodin poseděla u svého stolu, přemýšlela, potila se po cvičení, dohnala papírování a přečetla si složku imigračního úřadu o Slavence Višnićové, kterou jí e-mailem poslal mladý strážník, jehož tím Zeke pověřil.

To byla ale rychlost, pomyslela si, když ve složce doručených zpráv uviděla e-mail. Dozvěděla se, že Slavenka Višnićová přišla z Bosny v roce 1994, že jí muž a obě děti, čtyřleté a šestileté, uhořeli v domě v Sarajevu ostřelovaném zápalnými granáty, že když se snažila z toho pekla uprchnout, zajali ji srbští vojáci a dva týdny ji znásilňovali, den a noc ztratily význam, až se jí nakonec podařilo utéct, odmítla však prozradit jak. Přes den se protloukala lesy a přes noc po silnici až do Dubrovníku, odkud se jí podařilo dostat se do Itálie a později do Ystadu.

Byla těhotná.

Interrupce v osmnáctém týdnu na klinice v Norrköpingu.

Malin si hned všimla, že data dní, kdy ji Srbové znásilňovali, nesouhlasí s týdnem těhotenství, kdy byla na potratu.

Muselo to být nejméně dvacet čtyři týdnů.

Živé stvoření.

Zabili je.

Aby ona přežila.

Fotografie Slavenky Višnićové: dlouhé tmavé vlasy, unavené oči plné zloby a odhodlání.

To jsi ty? pomyslela si Malin. Tak to jsi ty? myslí si teď, když vzhlíží k nemocničním oknům, světlým bodům na tmavnoucím nebi.

Pokračuje dál.

Těžkými kroky.

Dál k botanické zahradě, k parku, stromům a jejich tmě.

Malin jde cestičkou k altánu, kde našli nahou Josefin Davidssonovou, kráčí pomalu, v duchu se sama vysvlékne a snaží se pochopit, co se tu jen mohlo stát.

Chceš mladé dívky. Myješ je, aby byly čisté. Co od nich chceš? Jejich nevinnost? Proč jsi jednu zabila, a druhou ne? Utekla ti snad Josefin? Rány, které jim působíš, jsou čisté, Theresiny byly dokonce na okrajích seříznuté. Chceš to nejlepší, nemám pravdu?

Strach a samota.

Chci odsud pryč.

Odpočívající houpačky.

Zvuky města v pomalém, uspávajícím pohybu. Vůně lesních požárů je dnes večer slabší, vítr vane opačným směrem.

Cosi modrého.

Šelest nahoře na stromě, je tam někdo? Pozoruje mě někdo? Udivený dravý pták?

Malin se otočí. Černý stín řítící se přímo k ní.

Co to sakra je?

Co se to do prdele děje?

Uteč.

Řítící se cosi.

Vznáším se nad tebou a křičím ti do ucha, ty však nic neslyšíš.

Mizím.

Nechci nic vidět ani slyšet.

Ale brzy se zase shledáme.

Pokud mě neposlechneš, brzy se uvidíme.

Sofia Fredénová jen neochotně přijala nabídku na mytí nádobí v hotelu Frimis. Letos v létě se jí na brigádu nechtělo, ale nabídli jí dobré peníze a z Mjölby to sem má vlakem kousek, nádraží je od hotelu co by kamenem dohodil.

Je unavená po dlouhé směně v tom horku a vlhku.

Kráčí bezmyšlenkovitě, s vypnutým mozkem tou nejtemnější částí parku k nádraží, světla města jsou blízko, tady se jí nemůže nic stát. V uších sluchátka iPodu, hudba stažená z internetu, bombastický Jens Lekman, její tóny ji poněkud proberou.

Míjí skupinky jeřábů, javorů a veliký dub.

Prozpěvuje si.

Neslyší, že se za ní v křoví cosi hýbe, přibližuje, ucítí jen silnou paži, jež ji zezadu chytí za břicho, a o pár vteřin později leží mezi čtyřmi vzrostlými jeřáby na špinavé zemi páchnoucí močí v nejhlubší tmě města a bojuje o život.

Srnka zmizí. Když nakonec Malin zpozorovala, bleskově se otočila a zběsile utíkala směrem k pódiu u hotelu Ekoxen.

Malinino srdce ještě stále bije na poplach adrenalinovým šokem.

Dojde k altánu. Posadí se na dřevěnou lavičku, snaží se poskládat kousky té skládanky, jejich případu.

Lidé, místa.

Vidí však jen šedou neforemnou hmotu a pocítí strach, žhavou bělost, jež se usadí hluboko v bránici.

To je dobré znamení, že se srnka odváží až do centra.

Ale nejen srnka je teď v pohybu, nejsou tu dnes v noci samy.

Jsme už dvě, Malin Forsová.

Sofia Fredénová však o svém stavu zatím neví.

Budu se jí snažit pomoci, jak jen to bude v mých silách.

Bojím se však, že mi můj strach nedovolí se o nikoho starat. Taktak se postarám sama o sebe.

Znič můj strach, Malin. To je jedna z věcí, které by pro sebe lidé měli dělat.

To už vím.

33.

ÚTERÝ 20. ČERVENCE

Hodiny elektrárny ukazují 05.42.

Světlo je ostré jako v pravé poledne.

Černé kolo kymácející se ze strany na stranu, nejrychlejší cesta z vily ve Stångbro vede kolem zimního stadionu Cloetta Center, pak pod viaduktem a dál nahoru k parku u nádraží.

Kocovina.

Ale já jsem superman, říká si Patrik Karlsson, když šlape k viaduktu.

Včerejší večírek. Grilovali u něj doma na zahradě, rodiče jsou na chatě a on je teď na cestě na brigádu v hotelu Frimis. Pomáhá u snídaní.

Vaří vajíčka.

Prostírá.

Hlavně nedávat na stůl marcipánové koláčky, když tu jsou němečtí turisté. Ti si jich odnášejí stovky po kapsách.

Pod viaduktem je tepleji, za pár vteřin je však na druhé straně.

Do kopce kolem nádraží.

Podél parku.

Okolo secesní domy s luxusními desetipokojovými byty, příbytky doktorů. Jednou měl holku z nějaké nóbl doktorské rodiny, tady bydleli. Jmenovala se Cornelia.

Takové jméno!

To by mě zajímalo, jestli dnes bude v kuchyni Sofia. Umývá nádobí.

Projíždí kolem skupinky stromů, co se tak líbí jeho matce.

Ale…

Ve škvíře mezi stromy, v mlhavém světle, cosi leží. Co to jen může být?

Patrik Karlsson zastaví.

Odloží kolo na trávu.

Nevolnost po krabicovém víně z předchozího večera. Ještě větší nevolnost z toho, co spatří.

Zapotácí se.

Na kraji lesa leží lidské tělo.

Otoč ho.

Nemůžu.

Tělo je nahé, jakoby vydrhnuté, navzdory vší té krvi a ranám.

Tvář.

Široce otevřené oči. Šedomodrobílé, bez života.

Sofia.

Z hotelu.

Ta dnes do práce nepřijde, napadne Patrika Karlssona. Pak bezděky vydá tlumený výkřik.

„Máme další oběť.“

Zekeho hlas je unavenější než kdy předtím. Malin ho ještě nikdy neslyšela takhle mluvit. Nový druh únavy, zní téměř lhostejně, což Malin děsí ze všeho nejvíc.

Podobnou lhostejnost viděla u starších policistů a doufá, že tak ona ani Zeke nikdy nedopadnou. Hlavně ne Zeke, to se nesmí stát. Jeho starost o druhé z těch tvrdých zelených očí nikdy nezmizí. Nebo snad ano?

Zeke zopakuje svá slova.

Malin sedící nahá v posteli na propoceném prostěradle si jeho slova nechce připustit. Kéž by ta dívka byla živá, jen duchem nepřítomná, jako Josefin Davidssonová. Podle Zekeho hlasu však ví, že tomu tak není.

Zvonění telefonu ji vytrhlo z bezesného spánku.

Další oběť.

Ve čtvrtek našli Josefin, v neděli Theresu a teď, o dva dny později, další. Mrtvou?

„Je to hodně zlé?“

„Horší už to být nemůže.“

Malin zatne ruku v pěst.

„Tak tohle bylo naposledy.“

„To máš pravdu,“ zašeptá Zeke. „Je na čase, abychom toho hajzla dostali.“

Z Malinina bytu je to na nové místo činu pouhých dvě stě metrů.

Pomalu kráčí stinnou stranou ulice S:t Larsgatan a to, co ji čeká, by nejradši vůbec neviděla.

Ve vzduchu dnes není pach kouře, vítr vane z druhé strany. Malin ho však přesto cítí, ten oheň, slyší jeho praskání, nový zvuk rozléhající se nad městem.

Horko.

Neoblomnost léta.

Strach.

Vědomí toho, že městem obchází přízrak.

Holky, zůstaňte radši doma. Nevycházejte. Choďte ven jen ve skupině a pouze za denního světla, buďte opatrné, přelstěte smrt, jež může číhat kdekoliv.

Násilí je jako ruka dusící tohle město vzdělanců, jako had plazící se kolem pyšných továren, IT firem, univerzity a nemocnice, kolem jeho obyvatel, pozoruhodných a ustrašených.

Strach z násilí je jako parazit, jenž pomalu, pomaloučku přichází, aby z města vysál radost ze života. Pokud ho teď nezastavíme, přemítá Malin.

Prochází kolem redakce Correnu.

Daniel je už určitě dole v parku.

Hotel Frimis.

Od Zekeho ví, že oběť i ten chlapec, co ji našel, sem chodili na brigádu.

Hotel jí připomíná zchátralý středověký hrad. Uvnitř se scházejí svobodní zednáři. Malin jsou k smíchu, přestože ví, že Karim je jedním z nich. Zekeho syn Martin jim jednou přednášel o tom, jaké to je, být vrcholovým sportovcem.

Myšlenky proudící Malin hlavou, na cokoliv by teď myslela radši než na pohled, jenž ji za okamžik čeká. Zahne za roh k parku: dva hlídkové vozy, policisté v uniformách, policejní páska, novináři, fotografové.

Nízké keříky v husté formaci kolem štěrkových cestiček.

Skupinka hezkých stromů. To jsou rododendrony?

Ne. Jeřáby, lípy, dub.

Mezi nimi Karin Johannisonová.

Malin zahlédne krásné červenooranžové květované šaty, které na Karin dosud nikdy neviděla.

Karin se sklání nad bezvládným tělem.

„Jmenuje se Sofia Fredénová.“

Dokonce i v Karinině hlase Malin zaslechne únavu. Ne však lhostejnost či rezignaci, spíš soucit a lidskost, které u ní nikdy dřív nezaznamenala.

„Další,“ konstatuje Karin, když vstane a pohlédne na Malin. I pohled má plný soucitu, avšak zároveň hněvu.

„Další,“ zopakuje.

Malin přikývne a pohlédne na tělo. Zavřené oči, skelná, vydrhnutá kůže, bílá a téměř průsvitná, na prsou roztroušené hluboké rány, navzdory krvi úhledné, avšak jiné, než měly Theresa a Josefin. Krev způsobila, že tělo vypadá podivně mírumilovně, to dělá ten kontrast bílé pleti s rudými ranami.

Pronikavý pach sava.

„Vypadá jako anděl,“ řekne Malin. „Co si myslíte o těch ranách? Vypadají jinak. A je v nich víc krve.“

„Rány?“ opáčí Karin. „Máte pravdu, jsou jiné. Jakoby od drápů nebo tak něčeho. Jako by ji poškrábal pták, morče, možná králík nebo snad kočka. A že víc krvácejí? Vrah ji možná nestihl umýt nebo počkat, až přestanou krvácet. Jsme přece jen v centru města.“

V Karinině hlase není ani stopy po její obvyklé povýšenosti. Působí sympatičtěji, pokorněji.

Králičí drápy.

O co se snažíš? Až se ti to povede, všechno se vyřeší, všechna tvá přání se splní?

Králíkárny na statku Lollo Svenssonové.

„Připadá mi, jako by vrah něco zkoušel,“ řekne Malin. „Rány se případ od případu liší.“

„Je to možné, Malin. Ale co já vím?“

Zpovzdálí zaslechne hlas Daniela Högfeldta.

„Malin, jedná se o stejného pachatele?“

Karin odpoví, avšak ne jemu, nýbrž tiše směrem k Malin.

„Modré částečky barvy ve vagíně, vydrhnuté tělo, příčina smrti uškrcení. Dám krk za to, že máte tu čest s jedním a tím samým pachatelem.“

Malin pohlédne Karin do očí. Pomalu přikývne.

„Být jen o pár let mladší, mohla to být jedna z nás, Malin.“

„A co ten kluk, co ji našel?“

„Ten sedí tamhle s Martinssonem v autě.“

Patrik Karlsson sedí na zadním sedadle auta a vypadá, že je k smrti vyděšený.

Snad si myslí, že ho budou podezřívat.

„Nemyslíme si, že s tím máš něco společného, Patriku. To nás ani na moment nenapadlo.“

Hučící klimatizace v autě, jeden z nejobvyklejších a nejúžasnějších zvuků léta.

„Už jsme si ověřili tvé alibi,“ řekne Zeke. „A víme, že jste byli kolegové. Teď bychom jen chtěli vědět, jestli nám o ní nemůžeš říct něco, co by nás mohlo zajímat.“

„Mluvil jsem s ní jenom párkrát.“

Jeho měkké chlapecké tváře se pohybují nahoru a dolů.

„Měla hodně práce s tím nádobím. Litovala, že radši nešla na brigádu do občerstvení v Tinnisu jako loni v létě.“

Tinnis.

Co bych jen dala za to, kdybych si teď mohla zaplavat?

„Moc toho o ní nevím. I když přiznávám, že se mi líbila. Ale jak už jsem říkal, našel jsem ji cestou do práce.“

Sofia, přemítá v duchu Malin.

Šla v noci z práce.

Měla tu smůlu a potkala pachatele?

„Víš, kde bydlela?“

„V Mjölby. Určitě šla na vlak.“

„V Mjölby?“

Malin zavře oči.

Myslí si: jsme o sto kroků pozadu.

34.

Dnes je takový den, kdy má člověk chuť k obědu vypít jedno, dvě, tři, čtyři piva a pak se propít odpolednem za pomoci velké lahve tequily. To Malin ale nikdy neudělá, takovým impulzům zásadně nepodléhá. Místo toho opožděná ranní porada na stanici.

V čele stolu klidný a soustředěný Karim Akbar, za ním bílá magnetická tabule slabě se lesknoucí odlesky denního světla, pronikajícího skulinami v zatažených žaluziích.

Vlevo od Karima sedí Sven Sjöman, pytle pod očima, vypouklé břicho vtěsnané pod sepranou žlutou bavlněnou košilí. Malin dobře ví, jak v tomhle vedru trpí, jakým jsou pro něj horké letní dny peklem. Už na jaře si všimla, že je čím dál tím víc unavený, nechtěla se ho však vyptávat, vyslovit to, co je všem jasné, myslet na to, co by se stalo, kdyby onemocněl a nemohl do práce nebo kdyby ho nedejbože zradilo srdce.

Můj učitel.

Byl jsi mi učitelem, Svene.

Jeho mantra: Naslouchej hlasům vyšetřování, Malin. Poslouchej, co se ti snaží říct. Sama si to pomalu, jak plynuly dny, týdny, měsíce a roky, přeložila takto: Dívej se na obrazy, snaž se vycítit, vypozorovat vzorce.

Naproti Svenovi Zeke.

Opět plný energie, rovná záda, připraven zatočit se vším zlem, které se mu připlete do cesty. Mě nikdo nezlomí! Hladový pohled nemající co skrývat, člověk bez závoje.

Dnes jsou s nimi poprvé na poradě i posily z Motaly a Mjölby.

Per Sundsten.

Mladší, bezdětná kopie Johana Jakobssona, hubený a šlachovitý, upřímná tvář, poněkud přerostlé vlasy, bílý zmačkaný plátěný oblek. Nevinný, avšak obezřetný pohled, ostrý nos zahnutý dolů k úzkým rtům. Vypadá inteligentně, napadne Malin.

Waldemar Ekenberg.

Má za sebou dlouhou a věrnou službu.

Černá ovce policejního sboru s obecně známými sklony k násilí. Cigarety mu v obličeji zanechaly hluboké vrásky, je hubený a vypadá na víc než na svých padesát let. Šedé vlasy bez života, pohled šedozelených očí však přece podivuhodně jasný: Toho hajzla dostaneme.

Poradu zahájí Karim.

„Karin Johannisonová nám potvrdila, že se jedná o stejné zbytky barvy jako u ostatních obětí. Další technické důkazy budou připravené během dneška, nejpozději zítra. Máme tedy tu čest se stejným pachatelem. Nebo pachatelkou. Anebo pachateli.“

„Jo,“ řekne Waldemar Ekenberg vysokým, sípavým hlasem.

„Sotva asi můžeme předpokládat, že pachatelem byl někdo z jejího blízkého okolí. Nevypadá to, že by ty dívky měly něco společného.“

„To asi ne,“ přikývne Zeke.

„Nastudoval jsem si ty ostatní případy,“ vloží se do hovoru Per Sundsten. „Připadá mi, jako by šlo o jakýsi lidský stín. Někoho, kdo existuje, a zároveň neexistuje.“

Sven přikývne.

„Co myslíš, Malin?“

Čeká, že řekne něco chytrého, co je posune dál.

„Něco se tu opakuje. Jen ještě nevím co. Vyrozuměli jste rodiče Sofie Fredénové?“

Matka Theresy Eckevedové, jež se s pláčem sesula na podlahu v předsíni.

Její otec, zachovávající si alespoň trochu chladnou hlavu, jako by měl na čele napsáno to, co právě pochopil: tohle je teprve začátek pekla.

„To si vzali na starosti Persson a Björk z Mjölby,“ odpoví Waldemar Ekenberg. „To jsou dobří kluci, líp než oni by ten nemožný úkol nikdo nezvládl. Taky je rovnou vyslechnou.“

Úkol.

Malin to slovo převaluje na jazyku, překrucuje skutečnost, vytváří odstup, aby se to setkání s lidským zoufalstvím stalo snesitelným.

Pak je Per Sundsten v rychlosti seznámí s výsledky včerejší práce.

Obcházení sousedů ve Stureforsu bylo bezvýsledné a sexuální devianti, které s Ekenbergem kontrolovali, měli neprůstřelné alibi. Ze seznamu deseti osob jich už prověřili pět.

„Dnes objedeme zbytek. Ale pochybuju, že to k něčemu bude.“

„My jsme zatím ještě nezastihli tu majitelku stánku,“ ujme se slova Malin. „Vypadá to, že je na dovolené. Všechny stánky uprostřed sezóny zavřené.“

„A ten debakl s fotbalistkami díkybohu odezněl,“ poznamená Karim.

„To je výhoda toho, když jdou věci ráz na ráz. Není čas na zbytečnosti. Ale uznávám, že to ode mě byla hloupost.“

Doznání posilující soudržnost týmu, rétorické umění.

Malá, maličkatá omluva a vy mi prominete, budete si mě vážit jako dřív.

Nebo snad ne?

Já si tě vážím, Karime. Jsi lepší policejní šéf než většina tvých kolegů.

Slova se chopí Sven.

„Z Yahoo ani z Facebooku pořád nic. Prý mají ohledně poskytování informací extrémně přísné podmínky. V Yahoo tvrdí, že potřebují soudní nařízení z USA. Z Facebooku nám zatím ani neodpověděli. A počítač Louise Svenssonové byl čistý. Je možné, že všechno smazala, protože tušila, že přijdeme.“

Sven se zhluboka nadechne.

„Pokračujeme v hledání možného typu vibrátoru, zatím ale nemáme nic konkrétního.“

Přejede si rukou po hlavě.

„Jaký navrhujete další postup?“

Sven je sice vedoucí vyšetřovatel, zodpovědnost za vyšetřování však není jasně rozdělená, rozlévá se křížem krážem místností jako horký asfalt, o který si nikdo nechce popálit prsty.

Klimatizace naříká.

Zakašle.

Vzápětí umlkne.

„Kurva. Teď, když to konečně začalo fungovat! To tu bude za chvíli zase k padnutí,“ rozčilí se Zeke.

Všichni čekají, že Sven přijde s nějakým spásným plánem, rozhodne o dalším postupu, a on se opravdu chopí slova.

„Sundsten s Ekenbergem si vezmou na starost obcházení sousedů kolem Frimisu a vyslechnou kolegy Sofie Fredénové. Malin a Zeke, vy sežeňte tu majitelku stánku a taky byste se mohli stavit u Josefin Davidssonové, jestli si třeba náhodou na něco nevzpomněla. A musíme doufat, že se objeví nějaký svědek, že někdo něco viděl nebo slyšel anebo že se o Sofii Fredénové něco zjistí v Mjölby. Jinak nám nezbývá než čekat, jestli s něčím přijdou technici. Je to jasné? Nějaký jiný nápad?“

Kolem stolu se rozhostí ticho.

„Tak fajn,“ ukončí poradu Karim. „Zpátky do práce.“

„Stín.“

Zeke stojí u Malinina pracovního stolu. Převaluje to slovo na jazyku.

„Tak trochu,“ přikývne Malin. „Lidský stín. Nebo člověk dohnaný k naprosté jasnosti.“

„Anebo nejasnosti,“ poznamená Zeke.

„A ty odlišné rány,“ pokračuje Malin.

„Skoro jako by v tom násilí byla touha po poznání,“ přikývne Zeke.

„Čistota. Bělost.“

„Jako by vrah chtěl vytvořit nevinnost.“

„Je Josefin Davidssonová ještě v nemocnici?“

„To zjistíme. Pokud ne, bude určitě doma.“

Zeke čeká, zatímco Malin telefonuje.

Počká, až položí sluchátko, a řekne:

„Už je doma. Prý sama chtěla pryč z nemocnice.“

„Myslíš, že si na něco vzpomněla?“

„Ne,“ řekne Malin. „Ale za pokus nic nedáme.“

Malin si vzpomene na Marii Murvallovou, která si na přepadení v lese určitě pamatuje, která sama sebe zahnala do kouta, její vědomí jako základna prapůvodní existence, menší než u většiny zvířat.

Tak tohle udělá zlo s člověkem?

Zřejmě ano.

Malin zazvoní telefon.

Recepční Ebba.

„Někdo s tebou chce mluvit, Malin. Nechtěl mi říct jméno, jo, a má silný přízvuk. Prý se to týká těch holek.“

„Tak mi ho přepoj.“

Hlas, přízvuk, předsudky zapadající na své místo. Malin si proti své vůli pomyslí, že ten člověk mluví jako hlupák, když stěží srozumitelnou švédštinou říká následující slova:

„Volám kvůli tomu hajzlovi Behzadovi Karamimu, nemá žádný alibi, jeho rodina kecá, tu noc byl venku a včera v noci taky, to vím. Jen si na něj pěkně posviťte, lže vám do ksichtu. V noci často dělá divný věci, jen tak zmizí.“

Jak to můžeš vědět, pomyslí si Malin a zeptá se:

„Jak se jmenujete?“

Na displeji žádné číslo, muž nebo spíš ještě chlapec nejspíš volá z telefonní budky.

„Já nemám žádný jméno.“

„Počkejte…“

Cvaknutí.

Malin se otočí k Zekemu. Jeho tázavé oči.

„Někdo žaloval na Behzada Karamiho. Měli bychom si na něj ještě jednou posvítit.“

„Klidně, ale čím začneme? Behzadem Karamim, Slavenkou Višnićovou nebo Josefin Davidssonovou?“

Malin pokrčí rameny.

„Kdo z nich má podle tebe doma klimatizaci?“

„Tak začneme u Josefin,“ rozhodne Zeke. „Višnićovou je přinejmenším obtížné zastihnout.“

35.

„Nebydlí tu náhodou někde Karim?“ zeptá se Zeke, zatímco si z horního rtu otírá kapičky potu podobné puchýřkům.

„Jo, tady někde mají vilu,“ odvětí Malin a v duchu si říká, že Josefin Davidssonová měla neskutečné štěstí, když vyvázla živá.

Zaparkují před školou. Josefin bydlí s rodiči v řadovém domku v Lambohovu.

Malé, nenáročné rodinné sny z červeně natřeného dřeva zaklesnuté do sebe v úhledných řadách, s udržovanými záhonky a živými ploty, které za těch pár desítek let od doby, kdy byly domy postaveny, vyrostly pěkně do výšky.

„Myslím, že do téhle školy chodí Karimův syn,“ poznamená Malin, když zvolna kráčejí k řadě domků. Zastaví se před číslem dvanáct, vejdou na malou zahrádku a zazvoní, zvuk zvonku však neslyší. Malin tedy vezme za kruh visící z tlamy pozlaceného lva zdobícího zelené vchodové dveře, a právě když se chystá zaklepat, dveře se pootevřou a škvírou na ně vykoukne Josefin.

„To jste vy? Dobrý den. Co mi chcete?“

„Rádi bychom ti položili pár otázek,“ odpoví Malin. „A taky jsme se chtěli zeptat, jestli sis náhodou na něco nevzpomněla. Nebo jestli by sis nemohla vzpomenout.“

„Tak pojďte dál.“

Josefin otevře dveře.

Na sobě má široké světle růžové šaty, které jí volně splývají podél těla. Mokré vlasy, nejspíš se právě sprchovala. Obvazy na rukou a nohou jsou však suché a čisté.

Jde před nimi do domu, vede je kolem bílé kuchyňské linky dál do obývacího pokoje s dvěma koženými křesly vínové barvy. Za okny je vidět malá zahrádka s houpací sítí a plastovým zahradním nábytkem. V dusném pokoji je cítit náznak kouře, potu a čerstvého karamelu.

Malin se Zekem se posadí vedle sebe, Josefin naproti nim. Doma vypadáš starší, napadne Malin. Jako by ti ten stylový nábytek a levné koberce ukrádaly léta života.

„Na nic si nepamatuju,“ řekne Josefin. „A proč bych si na to vlastně měla chtít vzpomenout?“

Ruce v klíně zatne v pěst, až jí zbělají klouby, a stočí pohled ven z okna.

„Vaši nejsou doma?“ zeptá se Malin.

„Jsou v práci.“

Otočí se k nim.

„Mohli přece zůstat doma, vzít si volno, jestli se ti nechce být tu sama.“

„Na tom by prodělali. A stejně myslím, že jsou radši v práci.“

„A nebojíš se tu sama?“

„Ne, nic si nepamatuju, tak čeho bych se měla bát? Že by se to stalo znovu? O tom pochybuju.“

Bojím se toho člověka, který ti ublížil, a ty bys taky měla. Měla bys mít strach, ty jsi však chytrá, tak k čemu by ti takový strach byl? Šance, že by se pachatel vrátil, je mizivá, kdyby chtěl nebo chtěla, abys zemřela, byla bys už dávno mrtvá.

„Proč jsi šla do kina sama?“ zeptá se Malin. „Lidé přece většinou chodí s někým, třeba s kamarádem nebo kamarádkou.“

„Já chodím do kina nejradši sama. Přijde mi, že slova zbytečně kazí dojem z filmu.“

„Aha. Tak se pokus si vzpomenout. Co jsi dělala ten večer, co se to stalo? Zkus si něco vybavit, obraz, slovo, vůni, cokoliv. Zkus to.“

Malin se snaží znít co nejpřesvědčivěji, tónem hlasu vyjádřit: paměť je dosažitelná. Moc by nám to pomohlo.

Josefin zavře oči, soustředí se, vzápětí je však opět otevře a pohlédne na Malin a Zekeho, rezignovaně.

„Nezlobte se,“ řekne.

„A co sny?“ nevzdává to Malin. „Zdá se ti něco?“

„Já si sny nikdy nepamatuju.“

Cestou ven se Malin zastaví v předsíni, prohlíží si svou tvář v zrcadle. Dveřmi nalevo vidí, jak Josefin staví hrnec s vodou na opotřebovaný sporák značky Cylinda.

Aniž by věděla proč, vejde zpět do kuchyně a položí Josefin ruku na rameno.

„Jaké máš vlastně plány na léto?“

Josefin sebou trhne, otočí se.

„Nic zvláštního. Měla jsem brigádu ve stánku na koupališti v Glyttinge, ale před pár dny jsem dala výpověď. Chci mít volno.“

Malin ztuhne.

„Takže znáš Slavenku Višnićovou?“

Josefin se zasměje.

„Řekla bych, že tu ženskou nikdo nezná.“

„Měla pracovat pro Slavenku Višnićovou, ale dala výpověď.“

Malin se snaží, aby její slova nezněla příliš vzrušeně.

„Ty vole,“ vyhrkne Zeke. „To je teda gól.“

„Taky mi poradila, kde by Slavenka možná mohla být. Na dovolené prý asi ne.“

„Tak kde tedy?“

„V lese u požárů. Je možné, že pomáhá jako dobrovolnice. Když začalo hořet, prý bez ustání mluvila o tom, že potřebují dobrovolníky.“

„Jo, četl jsem, že na krajích požárů pomáhá asi stovka dobrovolníků. S dekami.“

„Zní to logicky. Vždyť její rodina uhořela. Dům v Sarajevu jim zapálili granátem.“

Janne.

Pomáhal jako dobrovolník v Bosně. Malin ví, že byl svědkem všeho hnusu, který si člověk dokáže představit, i když o něm nikdy nemluvil.

Mlčení.

Ztráta paměti.

To nejsou jen příbuzní, nýbrž sourozenci.

Cesta ztrácející se v kouři.

Auta zaparkovaná podél lesní cesty vedoucí do ohniska požáru, do pekelného ohně. Požár se rozšířil až za jezero Hultsjön, takže to vzali přes Ljungsbro a pak hustým lesem silnicí na Tjällmo, stejnou cestou jako v zimě, když vyšetřovali případ Bengta Anderssona.

Ale když projížděli kolem vyschlých, horkem sužovaných polí a nad silnicí se ve vysokých závojích vířil prach, ani jeden z nich se o tom nezmínil.

Zeke pustil svůj milovaný německý sborový zpěv, těžká monotónní hudba, nové nastudování Wagnerovy opery.

Hlasitá hudba.

Zní tak antiutopicky, napadne Malin. Jako ze špatného hororu.

Malin ztlumila zvuk. Zavolala Sundstenovi a poprosila ho, aby znovu zajel za Behzadem Karamim.

„Spolehni se. Všechny domy kolem parku u nádraží a Frimisu už jsme obešli. Nikdo nic neviděl. Ale to se dalo čekat, tou dobou všichni spí.“

Poté Malin zavolala Svenu Sjömanovi a pověděla mu o té nečekané souvislosti.

„Výborně. Konečně se máme čeho chytit.“

To už se blížili k požárům, kouřovým závojům pohlcujícím auto, dříve modré nebe bylo šedé, nepřívětivé a Malin cítila, jak je v autě čím dál větší horko, až by se nejraději otočili a zmizeli odsud, než kůže začne rudnout, pálit se, uhelnatět. Mozek si sám pro sebe vymýšlel katastrofické scénáře. Zápach byl stále zřetelnější, spálený svět, pach masa spáleného zaživa jako nářek stromů pojídaných nenasytnými plameny.

Odbočili na štěrkovou lesní cestu za křiklavě rudým hasicím autem. Nad nimi kroužil vrtulník s vodní nádrží a vzápětí jim zmizel z dohledu. Lidé s tvářemi od sazí, oči ukryté za sklem.

„Co má za auto?“ Zekeho ruce pevně spočívají na volantu, vůz se pomalu sune směrem k ohnisku požáru, kolem nich ohořelé stromy, prach a kusy popela poletující vzduchem.

„Podle registru vozidel bílého fiata, dodávku.“

„Žádnou dodávku tu nevidím.“

Na malé lesní cestě stojí sanitka, u ní odpočívají dva hasiči, z velkých žlutých vaků vdechují kyslík.

Tak po tomhle pekle se ti stýská, Janne.

Lidé s dekami v rukou. Udusávají místa na zemi, kterými prosakuje kouř. O kus dál tuší plameny.

„Takové požáry Östergötland nepamatuje,“ řekne Zeke. „Udusávají prohořívající zem, aby znovu nechytla. Víš, že oheň může z koruny do koruny stromu přeskočit až padesát metrů? Je to jako výbuch, to pak jde do tuhého, když tam uvízneš, oheň tě obklíčí.“

Zatím nikdo nepřišel o život, z hasičů ani z dobrovolníků. Kéž by to tak zůstalo, kéž by stačilo, že život položí všechny ostatní lesní bytosti, jen ne žádné lidské oběti.

Minou hasičské auto, tentokrát menší, a Malin zahlédne dva Janneho kolegy. Zná je od vidění, jména si však nepamatuje. Oni si jí také všimnou, pokynou jí.

„Drsní chlapi,“ podotkne Zeke.

„To bych řekla,“ přikývne Malin.

Řada aut začíná řídnout, jak ubývá dobrovolníků, hasiči z pěti různých sborů pobíhají lesem sem a tam, dovnitř a ven ze spáleného porostu. Pak ho uvidí. Bílý fiat.

„Vidíš ho?“ ukáže prstem Zeke.

„Jo. Espézetka souhlasí,“ přikývne Malin.

Zaparkují poblíž dodávky, otevřou dveře volva a udeří je hukot a žár pekla, téměř neviditelného o kus dál v lese, vzduch plný pronikavého pachu síry a spáleného masa, hučení ohně jako temný pískot, jako by sám bůh volal na poplach.

Horkost je téměř nesnesitelná.

Léto plus oheň rovná se sauna.

„Tady by se nelíbilo ani Finům,“ řekne Zeke, jako by četl Malininy myšlenky.

„To máš pravdu. Je tu nejmíň pětačtyřicet stupňů.“

Z ohně se ozývá křik a volání, mezi dvěma zuhelnatělými javory se rozptýlí oblak kouře a z něj vystoupí žena, asi stejně vysoká jako Malin, s oblečením od sazí a černým zašpiněným obličejem.

„Slavenka Višnićová, předpokládám,“ promluví Zeke.

„Možná k vašim službám,“ odvětí žena. „Záleží na tom, co chcete.“

36.

SLAVENKA VIŠNIĆOVÁ, SARAJEVO A OKOLÍ, LEDEN 1994

Výbuchy jen zřídkakdy přicházejí v noci, občas však ano, vytrhnou děti ze spánku a já musím držet Mirošovo tříleté tělo na svém, Kranska v náručí svého otce, oči plné hrůzy pevně upřené na mě, jako kdybych ji snad mohla zachránit, kdyby boží vůle poštvala srbské granáty na náš byt, dům.

Vzdálené, přibližující se výbuchy.

Vrzající parkety.

Horká kůže mého chlapečka pod peřinou, cítím ji i přes pyžamo, stejně jako jeho rychle bušící srdce, jehož tlukot mi zvěstuje mou nedostatečnost, ani máma ho nemůže uchránit od strachu. Sedíme v posteli, všichni čtyři, spánek není možný, dýcháme a náš dech se slévá v jeden, a třebaže tam venku zuří neúprosná válka povýšená na víru, domníváme se, že na nás nedosáhne, že v našem hnízdě postaveném z lásky a snů, tady doma, jsme v bezpečí.

Toho dne jsem šla do města na trh.

Ostřelovači mě cestou nedostali.

Zatímco jsem byla pryč, zasáhl střechu našeho domu zápalný granát, zavrtal se o dvě patra níž a vybuchl v bytě pod námi. Plameny vás rychle pohltily zespodu, a když jsem přišla, vypadal dům jako planoucí pochodeň. Lidé mě vší silou drželi, horké, tvrdé ruce na mém těle, když jsem se chtěla vrhnout dovnitř, za vámi, věděla jsem, že tam uvnitř uhoříte a já jsem chtěla uhořet s vámi.

Vůbec nic z vás nezbylo.

Nic.

Tak nemilosrdný je fosforový oheň zápalných granátů. Spala jsem na hromadě uhlí, jež zbyla z naší lásky a snů, spala jsem tam jednu noc, snažila se vybavit si vaši vůni, zvuky, tváře a hlasy, dotyk vaší kůže, ale cítila jsem jen pronikavý zápach ohně a uhlí, slyšela jsem palbu samopalů a děl a dál jsem pěla svou smutnou píseň.

Ráno mě probudil chladný déšť dopadající na nahý krk. Šla jsem přímou cestou do lesa, bylo mi jedno, jestli mě zastřelí nebo jestli uvíznu mezi frontami, mraky válící se na kopcích mě po pár kilometrech pohltily.

Doteky těch mužů pro mě neexistovaly, nic z toho, co se mnou dělali, a to, co do mě zaseli, nic, vůbec nic neznamenalo.

Ležela jsem na zemi a vše, co nebylo světlo, byla tma, svět byl žluto-černý, a přece bezbarvý.

Přála jsem si, aby mě zabili.

Ale jak by mohli? Vždyť už jsem byla mrtvá. A ve snu ke mně přicházely vaše tváře, hlasy.

Běž, mami, uteč. Tvá pouť ještě neskončila. A já jsem vás milovala a zároveň nenáviděla, protože jsem zůstala naživu a vy jste ke mně přicházeli ze svého nového domova jen proto, abyste mi to řekli.

Chtěla jsem být s vámi, budovat nové hnízdo z nepřekonatelné, vrozené lásky. Chtěla jsem kolem vašich tří srdcí spřádat teplé nitě lásky a tak je získat zpět, aby bila navždy.

37.

„Jak může proboha někdo bydlet na takhle odporným místě?“

Waldemar Ekenberg funí do schodů ke dveřím bytu v Ekenholmenu.

V autě cestou sem:

„Jak to s ním sehrajeme?“

Per Sundsten slyší v té otázce stopy angličtiny, je mu protivné, jaký vliv mají na jeho mluvu americké policejní seriály.

Waldemarův hlas je méně sípavý, rozhodný.

„S černejma hubama se srát nebudem. Maj nízkej práh bolesti, takže si je pěkně podáme.“

„Podáme?“

„No jo, víš, jak to myslím, ne?“

Per to věděl až moc dobře. Příčily se mu rasistické výrazy jeho kolegy, to jeho zevšeobecňování, ale mlčel. Teď není čas na námitky, zločiny jsou natolik závažné, že všechno ostatní musí jít stranou, a občas se při hájení zákona musejí pohybovat na jeho odvrácené straně, tak tomu bylo ve všech kulturách, ve všech dobách, už od času Chammurapiho proslulého „oko za oko, zub za zub“.

Nejsem naivní, říká si v duchu Per, jen nejsem tak cynický jako Waldemar.

Proti cynismu vlastně nic nemám.

Ale proti předsudkům ano. Ty z duše nesnáším. Špínu máme v sobě všichni, bez ohledu na původ či barvu pleti.

Paneláky v Ekenholmenu, kde bydlí rodiče Behzada Karamiho.

Zdi pokryté graffiti, neumělé tagy na loupající se omítce.

Tady měl údajně být Behzad Karami té noci, kdy byla přepadena Josefin Davidssonová. Rodiče bydlí ve druhém patře v domě bez výtahu.

Sundsten s Ekenbergem zazvoní.

Váhání.

Řetěz na dveřích.

Ve škvíře ženská tvář.

Waldemar funí Perovi za krk, udýchaný po dvou patrech, suše řekne: „policie“ a zároveň vytáhne z kapsy služební průkaz.

„Pusťte nás dál.“ Jeho hlas nenechává prostor pro námitky, dveře se zavřou a vzápětí opět otevřou.

„O co, že v obejváku pěstujete brambory?“ ušklíbne se Waldemar. „Nebo snad konopí?“

V obývacím pokoji stojí obrovská černá kožená sedačka, okna zahalují těžké plyšové tmavočervené závěsy, hnědé vzorované tapety na zdi zdobí obrazy křiklavých barev s motivy Teheránu.

„Tady to vypadá jak v bordelu,“ řekne posměšně Waldemar muži snědé pleti sedícímu na pohovce. Per si pomyslí, že muž vypadá, jako by byl na urážky připraven, jistě ví, proč přišli, a také to, že lhal, vodil je za nos. Per vidí tu lež ve tváři plné vzdoru, v jeho pohledu, není neklidný, jen těkavý, jaký mívají lháři. Má hezký obličej s klidnými rysy, navzdory ohromnému nosu a tvářím zjizveným neštovicemi. Byt působí dojmem pěstěného, milovaného domova. Per si pomyslí, že Waldemarovi se asi hlavou honí totéž a že tím směrem bude nejspíš ventilovat své násilnické sklony.

„Vy si taky sedněte,“ přikáže Waldemar Karamiho ženě širokým östgötalandským dialektem. Žena uposlechne, zaboří hubené tělo zahalené černou lesklou látkou do pohovky.

„Tak se mi to líbí.“ Waldemar bez dalšího komentáře uchopí vázu stojící na televizi a mrští jí o zeď, až se porcelánové střepy rozlétnou po místnosti, do tváří i na oblečení manželů Karamiových.

Žena vykřikne cosi nesrozumitelného arabsky či persky nebo nějakým podobným jazykem.

Její manžel:

„Co to sakra děláte?“

Waldemar uchopí rodinnou fotografii, hodí ji na zem a rozšlápne ji podpatkem své vycházkové boty.

„Drž hubu!“ křikne. „Lhali jste policii, to vám jen tak neprojde.“

„Já jsem vám snad lhal?“

Per stojí mlčky ve dveřích, má sto chutí zakročit, říct Waldemarovi, že to už stačilo, uklidni se, do prdele, tohle přece nejde, ale vidí, že Karami nemá daleko k výbuchu, že mu na věcech zřejmě záleží.

„Ten váš synátor,“ pokračuje Waldemar, „tady tu noc, co byla Josefin Davidssonová znásilněná, nebyl! Dám krk za to, že jste vůbec neměli žádnou oslavu. Tak kde byl? Co dělal? Vyklopte to, OKAMŽITĚ!“

Kávovar letící na topení pod oknem vedoucím na balkón, praskot tenkého křehkého kovu.

„Myslíte, že bych zradil svého syna? Byl tady. Měli jsme rodinnou oslavu.“

A Waldemar silou, která Pera překvapí, překotí konferenční stolek a vzápětí je u Araše Karamiho, udeří ho do nosu, až mu z obou nosních dírek vytryskne krev.

„Myslíte, že jsem nic horšího nezažil? Co? Tohle nic není.“

Karamiho posměšná slova, když se opět vzpamatuje. Plivne na Waldemara, pohled má plný nejhlubšího pohrdání.

A Waldemar mu zasadí další ránu a pak další a Per se právě chystá vrhnout se na něj, zastavit ho, když vtom žena na pohovce začne švédsky se silným přízvukem křičet.

„Nebyl tady. Měli jsme oslavu, ale on nepřišel. Nevíme, co dělá, už se tu dlouho neukázal. Až ho najdete, vyřiďte mu, ať chodí domů častěji.“

Waldemar se uklidní, před čtvrtou ranou se ruka zarazí ve vzduchu.

„Takže vy nic nevíte?“

Manželé Karamiovi sedí mlčky, Araš Karami si levou rukou tiskne kořen nosu ve snaze zastavit krvácení.

Ani jeden z nich na Waldemarovu otázku neodpoví.

„Víte co? Já vám to věřím. Vy nemáte ani ánung, co ten váš zasranej synátor dělá, protože dělá šílený věci. Vždyť vy ani neumíte vychovat vlastní dítě.“

Waldemar se stáhne ke dveřím, Per o kousek ucouvne, řekne klidným hlasem:

„Je vám doufám jasné, že nemá smysl něco hlásit. Jsme dva a můžeme si navzájem dosvědčit, že nám pan Karami kladl násilný odpor, když jsme ho chtěli předvést k výslechu.“

Manželka pláče, Araši Karamimu policisté nestojí ani za pohled.

„Zasraný černý huby,“ uleví si naposledy Waldemar. „Lhát policii.“

Venku před domem, v neomluvitelném žáru slunce, které se nejspíš zbláznilo, Waldemar řekne: „To bylo dobrý, tys hrál hodnýho poldu, já zlýho. A to jsme si to ani předem nedomluvili.“

To je opravdu skvělé, myslí si Per a cítí, jak se mu zvedá žaludek.

Ale stejně.

Máme, co jsme potřebovali.

Per pocítí v obličeji horkost, zaplaví ho tentýž pocit, jako když ho maminka coby malého kluka přistihla, že jí z peněženky krade peníze.

Brutalita.

Za pouhých pár let ve službě viděl až příliš často, jak dokáže být účinná.

38.

Jak člověk může přežít to, co Slavenka Višnićová, a nezbláznit se z toho?

Bezpráví se táhne celým příběhem jako jedovatá, rovná linie. Je násilí plodem bezpráví? Je čas pouhou sopečnou krajinou, v níž tu a tam dojde k výbuchu? Obřímu nebo jen nepatrnému.

Možná, přemítá Malin, když pozoruje mizející dodávku Slavenky Višnićové na štěrkové cestě ve spáleném lese pokrytém popelem.

Slavenku Višnićovou vůbec nepřekvapilo, že se tu objevili. Byla k nim naprosto otevřená, jako by neměla co skrývat, jako by skutečnost, že jednu z obětí našli u jejího stánku u Stavsätteru a druhá pro ni pracovala, nebyla ani trochu kompromitující.

Když se navzájem představili, Slavenka Višnićová se beze spěchu umyla vodou z šedobílé nádrže a čisticím prostředkem s pronikavou vůní si z tváří smyla saze. Malin se Zekem museli počkat. Slavenka Višnićová jim dávala jasně najevo, kdo určuje sled událostí, a oni neprotestovali. Malin se rozkašlala, kouř ji štípal do očí i do nosu. Když z obličeje Slavenky Višnićové zmizela špína, ukázalo se, že kdysi dávno musela být krásná, předčasně však zestárla zážitky z války i prací.

„Čekala jsem, že se mnou budete chtít mluvit,“ řekla, když se umyla a oblékla si čisté tričko. Kolem pobíhali hasiči a dobrovolníci s nepoddajnými hadicemi a dekami, z nichž se kouřilo. Nad hlavou jim kroužily vrtulníky, hukot neúnavně se otáčejících vrtulí je nutil zvýšit hlas.

„Víte,“ křičela Slavenka Višnićová, „je to, jako by oheň přicházel zespodu, jako by se žár a plameny draly z nitra země.“

Malin si povšimla, že téměř nemá cizí přízvuk. To vás muselo stát hodně úsilí, pomyslela si.

Slavenka Višnićová se napila z kohoutku vodní nádrže.

„Nemáte žízeň?“

„Ne,“ odmítl Zeke a pokračoval: „Víte, proč tu jsme?“

„Čtu noviny a zprávy na internetu, poslouchám rádio. Nejsem hloupá.“

„Na koupališti poblíž vašeho stánku jsme našli zakopanou Theresu Eckevedovou. A Josefin Davidssonová, která byla znásilněná v botanické zahradě, u vás údajně na začátku července pracovala.“

„Chápu, že vás ta souvislost zaujala,“ řekla klidně Slavenka Višnićová a otřela si pot z čela. „Ale já s tím nemám nic společného. Vůbec nic.“

„Máte alibi na noc z minulé středy na čtvrtek a ze soboty na neděli?“

Malin zajímalo, jestli ta přímá otázka vyvolá nějakou reakci.

Slavenku Višnićovou však rozesmála.

„Ne, večery trávím sama, a navíc jsem přišla domů pozdě, byla jsem tady v lese. To by mi snad mohl někdo dosvědčit, ale na noc alibi nemám. Snad si nemyslíte, že s tím mám něco společného?“

Znovu se zasměje.

Téměř posměšně, jako by Zeke s Malin věděli jen směšně málo o zlu, jež ona tak důvěrně zná.

„A co dneska v noci?“

„To jsem spala. Doma. Všechny stánky jsem zavřela. Chci pomáhat v boji proti ohni. A stejně nemůžu sehnat lidi. Mládeži se dneska nechce prostát léto ve stánku se zmrzlinou. Jsou rozmazlení, jeden jak druhý. Jen se podívejte na Josefin Davidssonovou, ta skončila po třech dnech a náhradu jsem za ni nesehnala.“

„Naštvalo vás, že vás nechala ve štychu?“

Zekeho téměř bezvýrazný hlas.

„To je směšná otázka. Každý si snad může dělat, co chce, ne?“

„To ano. V mezích zákona,“ odvětil suše Zeke.

„V rádiu mluvili o té nové vraždě,“ řekla Slavenka Višnićová. „A na rovinu vám říkám, že mezi mnou a tou holkou žádnou souvislost nenajdete.“

„Máte ráda oheň? Proto tu pomáháte?“

Teď byla řada na Malin, aby se ji pokusila vyprovokovat.

„Nenávidím oheň. Chci ho zničit.“

Použij lichotku, Malin, to lidem rozváže jazyk.

Další Svenova mantra.

„Vím, čím jste si prošla,“ řekla Malin. „A obdivuju vás, že jste to zvládla, že jste si vybudovala firmu.“

„Neměla jsem na vybranou.“

„Nevšimla jste si u Stavsätteru něčeho podezřelého? Čehokoliv?“

„Ne. Jen toho psa, co ji našel.“

„Takže jste u toho byla,“ pokračoval Zeke. „Kam jste zmizela? Většina lidí by tam na vašem místě zůstala.“

„Lezla mi na nervy ta hysterie. Mrtvých už jsem viděla dost. Radši jsem jela do Hjulsbro. Stejně bych tam už pak neměla žádné kšefty.“

Slavenka Višnićová teď působí přátelštěji. „To snad chápete, že chci mít co největší tržbu.“

„Neviděla jste nikoho podezřelého?“

Slavenka Višnicóvá se zamyslela.

„Ne.“

„A o Josefin Davidssonové nám taky nemáte co říct? Pohádaly jste se? Naznačovala to.“

„Jí to tak asi přišlo. Vím jistě, že mi kradla zmrzlinu i bonbóny, dokonce je nejspíš i rozdávala kamarádům. Za těch pár dní, co u mě pracovala, se ztratila spousta zboží. Prodat to nemohla, nebyli tam skoro žádní lidé. Možná si pamatujete, že jsme měli problém s bakteriemi v bazénu. V Correnu to pěkně rozmázli. Velký bazén na pár dní zavřeli.“

Malin se snaží rozpomenout si na ten článek, ale zřejmě jí unikl.

„Takže dostala padáka?“

„Řekněme to takhle: Byla jsem ráda, když sama dala výpověď, i když byla jediná, koho jsem v Glyttinge měla.“

„Měla jste vztek, když jste zjistila, že vás okrádá?“

„Ne, s tím člověk musí počítat.“

„A opravdu vám nikdo nemůže poskytnout alibi?“ zeptala se Malin znovu.

Slavenka Višnićová jí věnovala dlouhý, unavený pohled, jako by chtěla dát najevo, že ví, kam tím míří.

„Nemám manžela. Ani děti. Rodinu jsem ztratila už dávno. A nemám ani žádného chlapa, starám se sama o sebe. Lidé znamenají jen zklamání, inspektorko.“

Slavenka Višnićová zavřela zadní dveře dodávky.

Otočila se k nim.

„Jestli už nemáte další otázky, taky bych jela. Chci využít největšího návalu v Glyttinge.“

„Modrá,“ řekla Malin. „Znamená pro vás ta barva něco?“

„Já mám ráda bílou,“ odvětila Slavenka Višnićová. „To je ta nejčistší barva.“

Slavenka Višnićová stojí před rychlým občerstvením v Ljungsbro a jí stopadesátigramový cheeseburger. Jen co vyjela ven z lesa, kolem golfového klubu ve Vreta Klosteru, ozval se hlad.

Z teplého jídla a rozpáleného vzduchu se potí, ale horko jí vlastně nevadí. Kdo zažil zimy v obléhaném Sarajevu, ví, co znamená opravdová zima, a na trochu horka si nikdy nestěžuje.

Městečko kolem ní zeje prázdnotou. Lidé jsou asi u vody.

Ať si ti fízlové myslí, co chtějí. Věří, že můžou všechno napravit, hlavně ta ženská, Malin Forsová, vypadá, že se snaží urovnat veškeré bezpráví světa.

A náhle se jim ve vyšetřování objevím já.

Souvislosti.

Záchranný kruh jejich práce.

Dřív nebo později by mě stejně našli, myslí si Slavenka Višnićová a cítí, jak se jí rozteklý sýr lepí mezi zuby, jak se jí žaludek zaplňuje: to ohromné privilegium dosyta se najíst, když máte hlad, privilegium, o kterém většina lidí v této zemí nic neví anebo si ho neváží.

Ty holky.

Malé, rozmazlené holky se můžou spálit. Kdo ví, proč to někdo dělá?

Válka je všudypřítomná, nikdy nekončí.

Člověk se může jen snažit vytvořit si snesitelnou skutečnost.

Slavenka Višnićová zahodí zbytek hamburgeru do odpadkového koše před okénkem stánku a nasedne do auta. Před supermarketem Hemköp na ni křičí palcové titulky.

Letní smrt opět udeřila!

Tak to stojí na titulní straně Correnu.

Letní andílci, tak nám říká ta moderátorka z rádia, co má tak medový hlas.

Nejdřív jsem tomu nechtěla uvěřit.

Ale pak jsi přišla ty, Sofie, přiletěla jsi ke mně a prozradila mi, že jsi také nejdřív pochybovala, že ti strach a jiné, bezejmenné city bránily přiznat si svůj stav, měla jsi chuť křičet: já ne, já jsem ještě moc mladá, nestihla jsem žít. Totéž se teď chce křičet i mně, když se společně vznášíme nad hořícím lesem.

Kouř a oheň.

Hořící koruny stromů jako sopka.

Stroje, lidé a zvířata tam dole jako zoufalé tečky, zrnka života snažící se udusit plameny, zabránit jim ve výhře, zahnat ty ničivé síly zpět do jezevčích doupat, podzemního labyrintu.

Podaří se jim to?

Malin se sune pod námi po silnici na povrchu země, lesem směrem na Ljungsbro, schnoucí plání, na které za chvíli všechny rostliny zakrní do měkkých zkamenělin toho, co mohlo být životem v rozpuku.

Zdá se, že k ní máš důvěru, Thereso.

Jestli jí důvěřuješ ty, tak já také.

Říkalas, že se ti teď ulevilo, když jsme dvě. Pro mě je to však stále ještě těžké, i když se zdá, že teď o svém stavu méně pochybuji.

Vznášíme se bok po boku, bez křídel, a přece se k nám to pojmenování hodí: letní andílci. Neklidní andělé, ne jako záložky do knížky, nýbrž dívky, které chtějí získat zpět to, co jim bylo odepřeno.

Jsme čisté, že?

Líbí se mi ta slova. Jako by teď byla moje. A líbí se mi i tento svět, kde vzpomínky neexistují, pokud si to nepřeji, dokud se mi daří nemyslet na ty bílé ruce, jež mi svíraly krk, na drápy, které mi drásaly kůži, na kartáč, jehož doteky jsem cítila, na pach sava, na strach, který jsem cítila, než vše zmizelo, aby opět vzniklo, jiným, mnohem nevyzpytatelnějším způsobem.

Chci si pamatovat, kým jsem byla a mohla být.

Starší.

Taková jsem.

A nikdy nebudu.

„Zeke, viď, že na ztrátu paměti může pomoct hypnóza?“

Jeho ruce spočívající pevně na volantu, když projíždějí kolem Ikey a škatulí nákupního střediska u Tornby. Malin se natáhne k rádiu, ztlumí sborový zpěv. Lidé na parkovišti se v horku pomalu vlečou, všichni však mají stejný cíl: klimatizované obchody.

„Prý ano. Ale nevím o tom, že bychom tu metodu někdy použili. Jestli chceš znát můj názor, moc tomu nevěřím.“

„Ale mohlo by to fungovat.“

„Vím, na co myslíš, Malin.“

„Náš mozek má přístup jen k pěti procentům vzpomínek,“ řekne Malin.

„Neříkej. To máš z Discovery Channel?“

„Drž hubu, Zeke.“

Ušklíbne se na ni.

„Ruce pěkně na volantu, oči na silnici.“

„Rozkaz, kapitáne.“

39.

„Tak co, ty černá hubo?“ Waldemar Ekenberg tiskne Behzada Karamiho ke zdi jeho garsonky. „Myslel sis, že ti to jen tak projde, lhát policii? Nějakej tvůj kamarádíček na tebe bonzoval. Cos dělal dneska v noci? A v noci ze středy na čtvrtek? A ze soboty na neděli? Znásilňovals a vraždil, že jo?“

Behzad Karami je pořád ještě drzý.

Stále ještě si myslí, že se z toho nějak vyvlékne.

Jsi v pěkné bryndě, myslí si Per Sundsten. Vymlátí z tebe všechno, co chce.

„Zalíbily se ti malý holky, když jste v zimě vobtáhli tu čtrnáctku, co?“

„My ji ne…“

Waldemar mladíka vší silou narazí na zeď.

Pak jeho hlas změkne:

„Nezkoušej to na mě. Moc dobře vím, že jste ji znásilnili. Přišli jste tomu na chuť, co? A pak se vám to krapet vymklo z rukou a uškrtili jste ji…“

Jeho hlas nabírá s každým slovem na síle a Waldemar náhle Behzada Karamiho bez varování uhodí pěstí do břicha. Ten se ohne vejpůl jako skládací nůž.

Behzad Karami se pomalu sesune k zemi, Waldemar o pár kroků ucouvne, zorničky rozšířené adrenalinem.

„Musím se vychcat,“ řekne. „Zatím mi na toho sráče dohlídni.“

Behzad Karami lapá po dechu, a když ho konečně popadne, několikrát se zhluboka nadechne a pak s prosebným pohledem stočí hlavu k Perovi.

Na mě se nedívej, myslí si Per. Já proti němu nic nezmůžu a vlastně ani nechci, protože co když má třeba pravdu?

„Radši bys mu měl pěkně po pravdě říct, kdes byl,“ domlouvá mu Per tím nejsametovějším hlasem. „I mně nahání strach. A nikdy se nevzdává.“

„Je to magor.“

„Ale no tak, řekni mu, co víš. Aspoň budeš mít pokoj.“

„A budete mi věřit?“

„Přijde na to.“

„Na co?“

Behzad Karami těžce oddychuje, ale do obličeje se mu už vrátila barva.

„Jestli budeš mluvit pravdu.“

„Když vám řeknu pravdu, nebudete mi věřit.“

„Tak to zkus.“

Per shlíží seshora na Behzada Karamiho, který sedí na zemi, ale zlomený ještě není.

„Jen to zkus,“ zopakuje Per a vtom se vrátí Waldemar.

„Á, krysa se vzpamatovala. No dobře. Takže tobě to nestačilo, jo?“

„Dělejte si se mnou, co chcete.“

„O to se neboj,“ procedí Waldemar mezi zuby a dvakrát ho vší silou kopne do levého ramene. Per vidí, jak rameno pod žlutozeleným tričkem vyskočí z kloubu, a slyší ohlušující řev stoupající ke stropu a vytlačující vzduch z místnosti, řev plný pekelné bolesti a pudu sebezáchovy proudící přímo z mozkové kůry, deroucí se ven přes dutinu ústní a jazyk.

„Bolí to, co?“ šeptá Waldemar do ucha naříkajícímu Behzadu Karamimu ležícímu na zemi. Položí mu ruku na rameno a jemně ho přimáčkne k zemi. Behzad Karami opět zařve, ale už ne tak hlasitě. Per vidí, že nemá daleko ke zhroucení.

Proč to nevzdáš?

Protože ti je vzdor vrozený?

Protože to máš opravdu na svědomí?

„Nechte mě, řeknu vám to, ukážu vám svoje tajemství.“

Behzad Karami sedí na pohovce, levou ruku má ohnutou vzad, přes opěradlo.

Za ním stojí Waldemar.

„Teď hlavně neřvi.“

A Waldemar mu trhne paží vzad a ozve se masité cvaknutí, jak rameno zaskočí zpátky do kloubu. Řev vycházející Behzadu Karamimu z hrdla je stejně prapůvodní, primitivní jako před chvílí, zároveň však plný úlevy.

„Srabe.“

Waldemar se posměšně ušklíbne.

Per by odsud nejraději zmizel, domů, přeje si, aby tenhle den už skončil, ale ví, že ještě nekončí a dlouho nebude.

Teplá, šedočerná voda říčky Stångån.

Ospalé, netečné ryby. Třeba cítí, jak s rostoucí teplotou vody mění jejich maso tvar, přemítá Per Sundsten.

Není úniku. Co bude s rybami, až už voda nebude vodou? Vyplavou na hladinu, bez života, břichem nahoru, blyštivé stříbro bez lesku v kalné tekutině.

Fotbalová hřiště u Johannelundu, branky bez sítí čekající na chladnější počasí, až někdo opět najde sílu na hru, až nebude takové horko, nemožné, nebezpečné.

„Když vám to ukážu, musíte mi věřit. S těma věcma já nemám nic společnýho.“

Behzad Karami sedí na zadním sedadle auta, na rukou má pouta. Míří k zahrádkářské kolonii v Johannelundu, dole u řeky. Tam je nasměroval, odmítl však prozradit proč.

„Nemám s těma věcma nic společnýho, jasný?“

Ta slova znějí Perovi v hlavě, když kráčejí po pečlivě uhrabané štěrkové cestičce klikatící se mezi zahrádkami. Zavlažovače se ze všech sil snaží uchovat zeleň trávníků a ustrašených rybízových a angreštových keříků. Majitelé zahrádek se skrývají ve stínu slunečníků či zastřešených verand pestrobarevných chatek.

Věci.

Když vraždy a znásilnění zredukuješ na věci, můžeš se s nimi vyrovnat, žít s tím, co máš ty či někdo jiný na svědomí. Smířit se s tím, že takhle se někdy my lidé chováme k bližnímu svému.

Waldemar je klidný.

Když vystoupili z auta, Behzad Karami škemral, aby mu sundali pouta, a Waldemar jeho žádosti vyhověl.

„Jestli se pokusíš utéct, zastřelím tě.“

Ledový hlas. Behzad Karami mlčky přikývl.

„I když nechápu, co nám tu jako chceš ukázat zajímavýho.“

Waldemar je s každým krokem skeptičtější.

„Jestli jsi nás sem táhnul zbytečně, tak ti to nedaruju.“

„Nebojte se,“ řekne Behzad Karami a přidá do kroku. „Musíme k poslední zahrádce támhle vlevo dole.“

To je vedro, myslí si Per, když procházejí úsekem bez stínu. Šílené, nenormální vedro. Ekenberg se také potí, ale jinak, jako by se ho horko ani netýkalo.

Starý muž z oceli.

Z černé oceli, která se už dnes nevyrábí.

Behzad Karami otevře branku k poslední zahrádce nalevo. Poněkud povadlejší tráva, bíle natřená, zchátralá dřevěná chatka, na první pohled neobydlená.

Vejdou na malou zahrádku a Per si povšimne pečlivě udržovaných keříků, snad malin, vyrovnaných v zákrytu, s maličkými, tmavými, ještě nedozrálými plody.

„Tady.“

Behzad Karami ukáže na keříky.

„Co tady?“

Per se chystá položit další otázku, než se Waldemar rozzuří.

„Tady jsem byl ty noci, na který jste se mě ptali.“

Teď vybouchne, myslí si Per, Ekenberg se rozzuří. Waldemar si však jen povzdychne, tentokrát se neuchýlí k násilí.

„To jsou moje ostružiny, pěstuju je. Doma v Teheránu mě děda vždycky brával na ostružiny. A teď je pěstuju, dělá mi to dobře, mám z toho dobrej pocit. Skoro jako když jsem byl malej, s dědou, jen my dva.“

„Takže jsi tu zaléval ostružiny?“

Perův nedůvěřivý hlas.

„Nezalejval, hlídal.“

„Hlídal?“

„Jo, jinak by je sežraly srnky, ještě než dozrajou. Seděl jsem tu a hlídal. Voni normálně přeskočej plot a sežerou je.“

„Takžes tu hlídal?“

„Jo.“

„Sám?“

„Jo.“

„A nikomu jsi o tom neřekl?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Koupil jsem to tu za svoje prachy.“

„Ale proč jsi o tom nikomu neřekl?“

„Že pěstuju ostružiny? Kámoši by si řekli, že jsem magor, buzna nebo tak něco.“

„Buzna?“

„To snad ví každý malý dítě, že buzny zahradničej, ne?“

Záda Behzada Karamiho, když mizí směrem k parkovišti.

„Já mu to věřím,“ řekne Waldemar.

„Ale stejně nemá pořádné alibi.“

Pak chodí od zahrádky k zahrádce, vyptávají se, jestli tu někdo viděl Behzada Karamiho, a pár zahrádkářů jim dosvědčí, že se v jeho chatce poslední dobou v noci svítilo, ale jestli tam doopravdy byl, to nevědí.

Než ho propustili, vzal je Behzad Karami i do chatičky.

Žádná kuchyňka, v rohu místnosti postel z Ikey bez matrace, povlečení a polštáře, v nohách postele jen úhledně složená šedá deka, žlutá prkenná podlaha propálená od cigaret, uvnitř stejně dusný a dusivý pocit jako z čerstvě rozpáraného losího břicha po podzimním lovu.

„Ostružiny,“ opakuje zamyšleně Per, když dojdou zpátky k autu.

„Opravdu to může být tak jednoduché?“

„To ví přece každej,“ řekne Waldemar, „že Arabové jsou po ostružinách jak diví. To maj z toho, že nešukaj a nechlastaj.“

40.

„Mami?“

Tovin hlas vzdálený desítky tisíc kilometrů zní Malin v uších jako fata morgana, stesk, jenž se s plynoucím časem a přibývající vzdáleností stále více podobá smutku.

„Mami, slyšíš mě?“

Obývací pokoj drží Malin ve svém sevření, předpověď počasí před okamžikem slibovala horko, další horko. Nechci, abyste mi volali, Tove, prostě to nechci. Copak to nedokážete pochopit? Alespoň ne několikrát za den.

„To víš, že tě slyším, Tove.“

Malin klesne na pohovku, volnou rukou ztlumí televizi.

„Mami, je všechno v pořádku?“

Na to bych se měla ptát já tebe, pomyslí si Malin.

„Jo, všechno je v pořádku, zlatíčko. Jak se máte?“

Nejraději by řekla: Letí vám to už zítra ráno, viď? Přijedu pro vás na letiště. Nechá však mluvit Tove:

„Dneska jsme byli na sloní farmě, za městem uprostřed džungle, jmenuje se to tam Ubud.“

„Svezla ses na slonovi?“

„Jo, dokonce i s tátou.“

„A teď už jste zpátky v hotelu?“

„Jo, právě jsme se vrátili z jedné rybí restaurace. Už je po půlnoci. Taky jsme se dneska koupali. Tolik nefoukalo, byla jen žlutá vlajka. To pak nejsou tak nebezpečné spodní proudy.“

Spodní proudy.

Nebezpečné.

Jsou na Bali dva týdny, ale Tove mluví, jako by tam prožila půl života.

„Tak buď prosím tě opatrná.“

„To víš, že jo. Nejsem hloupá.“

„Jen mám o tebe strach, Tove, to je všechno.“

Hluboký povzdech na druhé straně zeměkoule.

„Neboj se, mami, teď už se stejně koupat nestihneme. Chceš mluvit s tátou?“

„Jestli on chce…“

Hlasy ve sluchátku, ticho, vzdálené volání, zřejmě Janneho, pak jeho dech, tichý a hluboký, důvěrně známý. Malin během pár vteřin polije horko, rezignované, smutné, a přece vzrušující horko.

Janne.

Ty hajzle.

Proč? Proč jsme to nedokázali?

„Ahoj, Malin.“

Jeho hlas. Co v něm hledá? Útěchu? Pocit sounáležitosti? To jí přece nemůže dát.

„Jak se máte?“

„Ráj existuje, Malin. Přímo tady.“

„To ti věřím. Takže se vám nechce domů?“

„Abych řekl pravdu, ani ne.“

„Prý jste jezdili na slonech.“

„Jo, mělas vidět Tove. Úplně zářila štěstím.“

To stačí, myslí si Malin. Ušetři mě.

„A co ty požáry?“

„Dneska jsme tam byli,“ řekne Malin. „Vypadá to špatně, pořád ještě to nemají pod kontrolou. Pomáhá tam spousta dobrovolníků.“

„Nám to zítra letí šíleně brzy.“

„Já vím,“ odvětí Malin. „A takhle ponocujete.“ Má sto chutí mu říct: Tolik se mi po vás stýská, až mám pocit, že mi pukne srdce. Stesk přechází ve smutek, Janne, podivný smutek ze života. Člověk snese jen určitou dávku smutku, pak umře. A moje míra už se brzy naplní.

Nahlas však řekne: „Tak ať jste na letišti včas.“

„Neboj. Už jdeme spát.“

„Tak dobrou.“

Pípnutí.

Pak ticho. Horko.

Potřebuju útěchu a pocit sounáležitosti. Ale kde je teď hledat?

Malin chtěla původně počkat do zítřka, ale nakonec zavolá Vivece Crafoordové už teď.

„Tak přijeďte k nám na chatu. Je to jen půlhodinka cesty. Počkáme na vás s večeří.“

Viveka Crafoordová.

Psycholožka.

Kdysi Malin nabízela, že jí poskytne terapii zdarma, ale pouhé pomyšlení na lenošku se vzorem paisley Malin děsí. Nemůže se přimět ani k pokusu přiblížit se některému z jader smutku, tím méně k tomu nejniternějšímu. Zatím, když se náhodou potkaly ve městě a zašly spolu na kávu, si jen nezávazně povídaly o Malininých rodičích na Tenerife, o absenci stesku po nich, o jejich bytě, matčiných levných kobercích a její věčné snaze přikrášlovat realitu, dělat se lepší a důležitější, než jaká ve skutečnosti je. Viveka naslouchala se zdvořilým zájmem, ale dobře věděla, že se Malin dotýká sotva povrchu, obezřetně, nedůvěřivě nechává dveře ke svému nitru zamčené.

„Jak myslíte, že to vnímá Janne?“ zeptala se jí Viveka.

„Co?“

„Třeba to, jak s ním mluvíte.“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlela.“

Vivečino víkendové sídlo se nachází ve Svartmåle, oblíbené maloměštácké chatové osadě jen pár desítek kilometrů jižně od města.

Malin chvíli trvalo, než jejich dům našla, bloudila mezi sny o letních vilách, nechtěla však zastavit a ptát se na cestu.

Pak přijela k malé odbočce, od níž vedla cesta k jezeru, za smrky a borovicemi prosvítaly ledově bílé a ohnivě růžové odlesky vodní hladiny.

Ve stínu vzrostlých javorů si Malin všimla obyčejné zelené poštovní schránky se jménem Crafoordovi.

Když parkovala před dvoupodlažním proskleným domem z šedě namořeného dřeva, jistě navrženým na objednávku, usmála se. Dům jí připadal jako prototyp vkusné, honosné, avšak zároveň střídmé architektury, kterou tak milují lidé oproštění od finančních starostí. Vivečin dům je jistě nejluxusnější z celého okolí a je situován přímo u vody. Malin by se vsadila, že mají vlastní koupací molo a písečnou pláž.

„Mikroklima,“ řekne Viveka a opře se o opěradlo pohovky z teakového dřeva.

„Neptejte se mě, jak je to možné.“

Sedí na stinné terase za domem s výhledem na jezero Stora Rängen, obklopeny rododendrony. O deset metrů dál vidí ohromná záda Vivečina manžela Hjalmara sklánějícího se nad grilem podloženým zelenou impregnovanou rohoží na šedém vápenci. A opravdu, na terase je chladnější vzduch než všude kolem, jako by se zeleni a vodě v jejich blízkosti záhadným způsobem podařilo snížit teplotu.

Úplně jako v altánu botanické zahrady, napadne Malin.

Ale tam to bylo obráceně: ještě větší horko.

Malin se nemýlila: za žulovou terasou se skrývá molo s motorovým člunem a uměle vytvořená písečná pláž se dvěma designovými hliníkovými lehátky. Vdechuje vůni vepřového masa, které se peče na rozžhavené mřížce grilu. Před nimi na stole stojí fazolový salát. Přejede rukou po opěradle křesla, dotek tvrdého, avšak hladce naolejovaného teakového dřeva jí dodává klid.

Co asi dělá váš manžel, uvažuje v duchu Malin. Nahlas se však nezeptá.

Spokojí se s konstatováním, že ten obrovitý muž s měkkými rysy působí moc sympaticky. Pak pohlédne do Vivečiny tváře; navzdory svým pětapadesáti létům má jen málo vrásek, není v ní ani stopy po smutku, zato jsou vidět náznaky blahobytu. Mají děti? Malin překvapilo, že ji bez zaváhání pozvali, přestože volala v pracovní záležitosti.

„Co si myslíte o tom, o čem jsem se zmínila do telefonu?“

Viveka byla samozřejmě o případech částečně informovaná z novin a televize, Malin jí vylíčila další podrobnosti.

„Ráda bych znala váš názor na pachatele.“

„Nejprve se navečeříme.“

Vzápětí před nimi na stole přistane talíř s grilovanými párky a vepřovou krkovičkou, při jídle si povídají, mimo jiné o horku, upíjejí výrazné, sladké červené víno, jež se dobře hodí k masu. Malin si dá jen jednu skleničku. Hjalmar působí čím dál tím sympatičtěji a prozradí Malin, že pracuje jako poradce v oblasti managementu, po mnoha letech strávených v McKinsey ve Stockholmu si na stará kolena založil vlastní firmu.

Večeře skončí stejně rychle jako začala a Hjalmar se stáhne. „Dávají zápas.“ Viveka rozhodí rukama: „Je do fotbalu blázen.“

V tom okamžiku si Malin všimne, že se na terasu snesla tma, nad jezerem je vidět jen svit měsíce a pár světýlek plných naděje na druhém břehu jezera.

Blížící se noc jako by jim cosi šeptala a Malin nechá mluvit Viveku:

„Je mi líto, Malin. Z toho, co vím, vám nemůžu říct nic konkrétního. Když jsme bydleli v Seattlu, chodila jsem na kurz vytvoření profilu pachatele, a kdybych měla hádat, tak se zřejmě jedná o osamělého podivína s více či méně problematickým vztahem k matce. Ale tak je to skoro vždycky. Řekla bych, že pochází z Linköpingu, soudě podle toho, jak bezpečně se cítí na místech činu. A také je posedlý čistotou, jde mu o to, aby jeho oběti vypadaly nevinně. Ale to už vás jistě také napadlo. A proč ta posedlost čistotou? Panenstvím? Kdo ví? Třeba se cítí nějakým způsobem poskvrněný, zneužitý. Sexuálně nebo jinak. Možná chce obnovit jakousi nevinnost.“

„A dál? Mluvíte o něm v mužském rodě, myslíte, že by to mohla být i žena?“

„Těžko říct. Ale spíš bych hádala, že se jedná o muže, anebo o ženu s mužskými rysy. Třeba také byl nebo byla obětí násilí. Ta možnost tu vždycky je.“

„A co ty rány?“

„To, že se rány liší, může znamenat, že vrah cosi zkouší. Jako by se snažil nebo snažila najít jakési zaklínadlo.“

„To mě taky napadlo.“

„Být na vašem místě, pátrala bych v minulosti těch, kteří se objeví, když začíná přihořívat. Tam se skrývá řešení. Proč to vypuklo až teď, ví jen dotyčný nebo dotyčná. Pokud vůbec někdo.“

Malin zazvoní telefon.

Pohlédne na displej. Už už chce telefon zvednout, pak ale zaváhá a nakonec hovor odmítne. Viveka její počínání nijak nekomentuje, pokračuje: „Řekla bych, že má práci, ale jen málo přátel.“

„Děkuju,“ řekne Malin.

Pak se zeptá na to, kvůli čemu vlastně přijela.

„Kdybych chtěla jednoho svědka vyslechnout v hypnóze, mohla byste mi s tím pomoct?“

„Samozřejmě, Malin.“

Poprvé v životě vidí Malin Viveku nadšenou, plnou očekávání.

„Pokud bude dotyčný souhlasit.“

Sedí mlčky.

Z druhého břehu jezera k nim doléhá smích a šplouchání vody.

„Nechcete se vykoupat?“ nabídne jí Viveka. „Můžu vám půjčit plavky. A jestli chcete, můžete tu klidně i přespat, v chatce pro hosty je místa dost. Hjalmar dělá k snídani výborná míchaná vajíčka.“

Malin se zamyslí.

Číslo na displeji.

„Zaplavu si ráda. Ale pak musím domů.“

Když o hodinu později leží v posteli Daniela Högfeldta, ještě stále cítí teplou vodu jezera Stora Rängen. Na sobě má jeho těžké svalnaté žhavé tělo, které přiráží, tvrdě a ještě tvrději a hloub a Malin cítí, jak se mění na vodu bez citů, paměti či budoucnosti, na kapky beze směru, tělo, jež je tichou nocí snů, které stojí za to snít, na explozi, která je někdy tím jediným, co miliardy našich buněk potřebují.

41.

STŘEDA 21. ČERVENCE

Jeho kůže.

Leskne se jako naolejovaná v rezignovaných paprscích vycházejícího slunce pronikajících do ložnice mezerou pod stahovacími roletami. Když včera přišla, neřekla ani slovo, mlčky ho dostrkala do ložnice a teď stejně mlčky odchází. Obléká se v předsíni, tiše a opatrně, aby ho nevzbudila.

Protože co by mu asi tak řekla?

Bylo to hezké.

Nešel bys do kina?

Nebo na romantickou večeři při svíčkách?

Leží jen pár metrů od ní, ale pořád v ní zůstává, jako pocit, blízký a zároveň tak vzdálený.

Vibrátor.

Dvojitá vzdálenost. Musí to být divné, když člověka naplňuje cosi, co nemá s lidskostí nic společného, zřejmě je to dokonalý nástroj pro toho, kdo se chce posunout vpřed, a přece svým způsobem setrvat na místě.

Malin vychází z bytu Daniela Högfeldta, plíží se předsíní, i když ví jistě, že Daniel je vzhůru.

Slyším tě odcházet, Malin. Ale nebudu ti bránit.

V ložnici je horko, vlhkost našich těl pronikla do prostěradla, tvůj pot pode mnou, stejně jako můj.

Nemá smysl snažit se tě zadržet. Co bych ti asi řekl? Znělo by to vůbec upřímně? Jsi na mě moc komplikovaná, Malin. Příliš mnoho protikladů, příliš chytrá.

Já potřebuju jednoduchou, nekomplikovanou ženu.

Jako zmrzlina v létě.

Klidně i trochu přihlouplou, zato s dobrým srdcem. Anebo je to přesně naopak? Chci tebe? Jen nevím, jak to mám říct. Tobě ani sobě.

Domů, vysprchovat se, vypít kávu, převléknout se, pocítit stesk po Tove, Jannem, úzkost, z níž se člověku chce až zvracet, a aniž by si Malin pamatovala, jak se to stalo, hledí na Karima Akbara stojícího před tabulí a shrnujícího stav vyšetřování přepadení Josefin Davidssonové a vraždy Theresy Eckevedové a Sofie Fredénové.

Večer se vrací Tove.

Ráda by na to myslela, těšila se, ale to teď musí počkat.

Ranní porada začala jako obvykle v deset hodin.

Vyšetřovatelé v místnosti jsou unavení, jako by jim tváře zbrázdil letní žár a násilí, lidské činy, jež mají v popisu práce potírat, a když ne pochopit, tak alespoň učinit jakž takž srozumitelnými, pro sebe i pro veřejnost.

„Novináři jsou jako diví,“ řekne Karim. „Pořád po nás chtějí nějaké informace, ale tím se nesmíme nechat ovlivnit. Jak jste pokročili?“

„Včera jsme vyslechli Behzada Karamiho a jeho rodiče,“ odpoví Waldemar Ekenberg. „Ten anonym měl pravdu. O té rodinné oslavě lhali. Behzad tvrdí, že po nocích hlídkuje u vlastnoručně vypěstovaných ostružin v zahrádkářské kolonii u řeky, a já myslím, že mluví pravdu, i když mu to s jistotou nemůže nikdo dosvědčit. Sousedé ale potvrdili, že se ty inkriminované noci v chatce svítilo.“

„Co myslíš ty, Sundstene?“

Sven Sjöman po těch čtyřech slovech hlasitě vydechne, v obličeji je celý rudý.

„Asi je to pravda.“

„Asi?“

„Jistí si tím být nemůžeme. Ale s největší pravděpodobností to tak bylo. Teď ještě zbývá zjistit, kdo na něj mohl žalovat. Toho člověka bychom měli vyslechnout.“

„Ale jak to zjistíme?“

„Těžko. Telia se snaží ten hovor lokalizovat, bylo to z jejich sítě. Třeba se nám pak podle místa podaří identifikovat někoho z Behzadova okolí. Staré známé firmy.“

„Dobře. A co ten seznam sexuálních násilníků?“

„Včera jsme zastihli tři. Čistí jako lilie.“

„Pořád jsme ještě nezjistili, kdo nám zavolal, že našel Josefin Davidssonovou?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Malin. „Mám pocit, jako by od té doby uběhlo tisíc let.“

„Pravděpodobně to byl jen náhodný kolemjdoucí, který s tím nechce mít nic společného,“ řekne Sven a pokračuje:

„Já vám zase musím říct, že výslech rodičů Sofie Fredénové a jejích blízkých taky nic nového nepřinesl. Sofia byla podle všeho spořádaná holka, měla dobré známky, nevymýšlela žádné hlouposti. Technický průzkum místa činu byl taky bezvýsledný. Ale to se dalo tušit, ne? Ten, kdo má tohle na svědomí, je extrémně čistotný a pečlivý. I na jejím těle se našly stopy sava. A ve vagíně stejné zbytky barvy. Příčinou smrti bylo uškrcení. Technici jí prohlížejí počítač a na cestě by měl být i výpis hovorů z mobilu.“

Sven nechá svá slova doznít.

Nic v tomto vyšetřování nejde hladce, nic není zadarmo.

„Z Facebooku ani z Yahoo pořád nic. Dost si potrpí na ochranu dat uživatelů.“

„Nemohli bychom je nějak zmáčknout? Myslím právní cestou?“ navrhne Zeke.

„Samozřejmě bychom jim mohli poslat soudní nařízení, ale proti tomu se můžou odvolat. Taky je těžké zjistit, kde ty informace vlastně jsou. Co myslíte, jaká instance zodpovídá za server na Kajmanských ostrovech?“

Sven změní téma.

„Co se týče toho vibrátoru, technici už vyloučili tři sta padesát výrobků. Pokud to tedy vůbec je vibrátor.“

„A co ty škrábance na těle?“ zeptá se Zeke. „Zjistila Karin, od čeho přesně byly?“

„Prý od zvířecích drápů. Ale nejde přesně určit, z jakého zvířete.“

„Louise Svenssonová chová králíky,“ poznamená Malin.

„Králíky chová kdekdo,“ namítne Sven. „A všude na trhu se dají koupit takové ty přívěsky na krk z drápů.“

Malin přikývne.

„Já vím, je to trochu přitažené za vlasy.“

„Ještě něco?“

Sven se otočí k Malin a Zekemu.

„Mluvili jsme se Slavenkou Višnićovou,“ přikývne Malin. „Mezi ní a dvěma z těch dívek je zjevná souvislost. Sice nemá alibi, ale nic konkrétního na ni taky nemáme.“

Malin jim vysvětlí, že Theresu našli pohřbenou jen kousek od jejího stánku a že v dalším stánku pár dní pracovala Josefin. To by mohlo něco znamenat, ale stejně tak to může být i náhoda.

„Pořád mi to vrtá hlavou,“ řekne nakonec Malin.

„Náhodné, bezvýznamné souvislosti,“ přikývne Per Sundsten. „Ty už přivedly k šílenství hodně policajtů. Jaký navrhujete další postup?“

„Budeme to mít na paměti, jinak musíme pokračovat jako dřív.“

„Čeká nás ještě kus práce,“ podotkne Zeke.

„Ráda bych si znovu promluvila s Nathalií Falckovou, tou kamarádkou Theresy Eckevedové,“ ujme se znovu slova Malin. „Mám takový pocit, že nám pořád ještě neřekla všechno. Třeba to vyklopí teď, když začíná jít do tuhého. Ale myslím, že z toho jejího údajného přítele Petera Skölda už nic víc nevytáhneme.“

„Tak se s ní sejdi,“ rozhodne Karim. „Nemáme co ztratit.“

„Taky jsme právě z archívu dostali informace o Louise „Lollo“ Svenssonové,“ řekne Zeke a Malin na něj vrhne rozezlený pohled. Proč jsi mi nic neřekl?

„Klid, Malin,“ usměje se Zeke. „Nerozčiluj se.“ Ostatní se dají do smíchu, který jako by rozpustil napětí v místnosti, poněkud zmírnil pocit bezmoci. Jako by je všechny v tom vyšetřovacím pekle posunul o sféru výš.

„Dostal jsem tu složku pět minut před poradou. Jinak bych ti ji samozřejmě nejdřív ukázal.“

Zekeho vždycky rozčílí, když Malin něco podniká na vlastní pěst, ale v těch pár případech, kdy on udělal totéž, byla Malin nepříčetná, proklínala ho, cítila se jako ukřivděná, podvedená malá holčička.

„Nedovolil bych si před tebou cokoliv tajit,“ dobírá si ji dál Zeke a ostatní se stále smějí, na můj účet, myslí si Malin. V jejich smíchu je však teplo, lidské teplo, ne mučivý žár toho horkého léta, a Malin si uvědomí, jak moc ten smích potřebují, i ona ho potřebuje, potřebuje slyšet, že někdo tohle všechno nebere smrtelně vážně.

„Drž zobák, Zeke.“ Teď se dá do smíchu dokonce i Sven, ale po chvíli si Zeke odkašle a vyšetřovací tým opět zvolna zvážní.

„Matka Louise Svenssonové podala na jejího otčíma žalobu pro sexuální zneužívání, usvědčen ale nebyl. Bylo jí tehdy dvanáct, pokud tedy souhlasí datum.“

„To mě nepřekvapuje,“ poznamená Malin. „Že vždycky objevíme nějakého kostlivce ve skříni.“ Pak se jí vybaví slova Viveky Crafoordové: Pachatel byl možná sám obětí násilí. Ale copak to tak není vždycky? Že bezpráví plodí bezpráví? Jizva sahající hluboko do minulosti, až k počátkům zrození lidstva.

„No jo, ale kvůli tomu ji přece nemůžeme předvolat,“ namítne Sven. „Už jsme se jí naotravovali dost, a navíc, ukažte mi dneska harmonickou rodinu.“

Karim vypadá zamyšleně, Malin vidí, jak mu hlavou víří myšlenky, určitě je mezi nimi i vzpomínka na otce, který si ze zoufalství, že se pro něj ve švédské společnosti nenašlo místo, vzal život. Zemřel s trpkostí, kterou by Karim sám sobě nikdy nedovolil. A Malin si vzpomene na klišé, které při nejmenším neúspěchu či zklamání vždy recituje její matka: Není rozhodující, co se stane, ale jak se k tomu člověk postaví.

Vybaví se jí i Cioranova slova: Člověk se pozná podle toho, že si odmítá připustit zklamání.

Nejsi snad ty ten nejzklamanější člověk na světě, mami?

Tenerife.

Malin se probere z myšlenek, vrátí se zpět do reality.

„Co hypnóza?“ navrhne. „Ráda bych Josefin Davidssonovou vyslechla v hypnóze.“ Teď je řada na Zekem, aby vypadal dotčeně, tázavě: Co to má být? Věděl jsem, že o tom uvažuješ, ale myslel jsem, že to nejprve probereme spolu.

„Všichni víme, že v hypnóze si můžeme vybavit věci, na které bychom si jinak nevzpomněli. Přátelím se s psycholožkou Vivekou Crafoordovou, která se nabídla, že by mi s tím pomohla, bez nároku na honorář.“

Waldemar Ekenberg se dá do smíchu.

„Ty vole,“ řekne a pak dodá: „To zní jako super nápad.“

„V žádném případě by se o tom nesměl dozvědět tisk. To bychom vypadali jako úplní zoufalci,“ namítne Karim.

„Viveka je diskrétní,“ řekne Malin. „Je vázaná slibem mlčenlivosti.“

Zdá se, že Zeke překonal svůj počáteční vztek.

„Budou s tím souhlasit její rodiče?“

„To nezjistíme, dokud se jich nezeptáme.“

„A co Josefin?“

„Té se taky musíme zeptat.“

„Kdyby nic nenamítali a fungovalo to, mohlo by nás to posunout dál,“ konstatuje Sven.

„Mohlo by to znamenat průlom,“ dodá Karim.

„Tak na co ještě čekáte?“ usměje se Waldemar. „Vzhůru do věštírny.“

Malin neví, co na to říct, není si jistá, zda si drsňák z Mjölby jen dělá legraci, nebo to myslí vážně. Raději zvolí žertovnou odpověď, je to jednodušší:

„Abraka dabra,“ řekne a vstane od stolu. „Zapichuji jehlu do panenky voodoo, měj se na pozoru, Waldemare.“

Po poradě přijde Ekenberg k jejímu stolu.

Co mi asi chce? uvažuje Malin.

„Hele, Forsová,“ řekne. „Ty jsi dneska nějak dobře naložená.“

„Dobře naložená?“

„No jo, víš, jak to myslím, jako by tě někdo pořádně vošukal. Nedáš mi tip, kam na to chodíš?“

A Malin opět neví, co na to říct, jak zareagovat, nic ji tak nepřekvapilo od té doby, co se ve třech letech omylem napila vařící vody, o níž si myslela, že je to vychlazená šťáva.

Mám mu jednu vrazit?

Pak se však ovládne.

„Tak hele, ty idiote. V tomhle městě by se tě žádná ženská nedotkla ani v rukavicích. Jasný?“

Ekenberg už zase kráčí pryč.

Určitě se náramně baví.

Nenech se vyprovokovat, poroučí si Malin. Máš na práci důležitější věci.

Ale má pravdu, to se mu musí nechat.

Pořád ještě v sobě cítí Daniela.

Snaží se potlačit úsměv, který se jí rozlévá po tváři.

42.

„To nepřichází v úvahu.“

Otec Josefin Davidssonové, Ulf, sedí na vínové pohovce v obývacím pokoji v řadovém domku v Lambohovu a nohama nervózně pohupuje nad vlněným, zřejmě ručně tkaným růžovým kobercem. Má kulatý, opálený obličej, počínající pleš a loupe se mu nos.

„Hypnóza? Vy jste se snad zbláznili. Slyšel jsem o lidech, kteří se už z hypnózy neprobrali. A kromě toho si teď Josefin potřebuje odpočinout.“

Vedle něj sedící manželka Birgitta zjevně váhá, vyčkává, snaží se manželovi vyhovět, aby se nerozčílil. Její role je teď jasnější, než když se s nimi Malin poprvé setkala v nemocnici. Odmítli nabídku na ochranku s tím, že Josefin ze všeho nejvíc potřebuje klid. Birgitta Davidssonová vypadá v modrých květovaných šatech útlá a drobná. Tak drobná, až se v tvé společnosti ztrácí, že, Ulfe?

Malin přispěchá na pomoc Zeke:

„Viveka Crafoordová je zkušená odbornice.“

„Ale chceme vůbec, aby si Josefin na ty hrůzy vzpomněla?“

Slova Ulfa Davidssona už znějí o něco klidněji.

Malin zaváhá, v duchu mu odpoví ne, pro vaši dceru by bylo lepší na nic si nepamatovat, nahlas však řekne:

„Opravdu by nám to moc pomohlo. Jde tu o vraždu dvou dívek a my nemáme žádné svědky. Uvítáme jakoukoliv pomoc.“

„A jste si jistí, že jde o stejného pachatele?“

„Naprosto,“ přikývne Zeke.

„Myslím, že to není správné,“ řekne Ulf Davidsson. „Je to příliš nebezpečné.“

„Máš pravdu, miláčku,“ promluví konečně Birgitta. „Kdo ví, jak by Josefin ty vzpomínky nesla?“

„Nemůžeme vědět, kdy vrah znovu udeří,“ řekne Zeke. „Ale dříve či později si najde další oběť. Takže hypnóza je pro nás naprosto…“

Zekeho přeruší tichý, avšak rozhodný hlas z prvního patra.

„Proč se nikdo nezeptá mě? Jak můžete vědět, co já chci?“

Ulfu Davidssonovi se ve tváři objeví náznak nevole.

„Jsme tvoji rodiče. Víme, co je pro tebe nejlepší.“

„Takže ty bys chtěla podstoupit hypnózu?“

Josefin Davidssonová sejde ze schodů a posadí se do křesla, bílé obvazy na nohou a na rukou ostře kontrastují se sytě rudými letními šaty.

„Ano.“

„Ty…“

„O tom nebudeme diskutovat.“

„Ale tati, já…“

„Mlč.“

V obývacím pokoji zavládne ticho, je slyšet jen bzučení čmeláka, jenž se snaží vylétnout ven z domu, ale ne a ne se strefit do otevřeného okna, opakovaně naráží do skla.

„Hledáme…“

„Já vím, co hledáte, snad samotného ďábla, ale budete si ho muset najít sami. Moji dceru do toho laskavě netahejte, už si toho vytrpěla dost.“

„Ty jsi takový pokrytec, tati,“ obrátí se k němu Josefin. „Když jsem vás prosila, jestli byste se mnou nezůstali pár dní doma, tak jste si sice vzali volno, ale hned jste zmizeli na golf.“

„Josefin,“ zvýší hlas její matka. „To už by snad stačilo.“

„Prosím vás o to,“ řekne Malin.

„Já taky, tati. Stejně to udělám, ať chcete, nebo nechcete.“

Ulf Davidsson jako by během pár vteřin zestárl o patnáct let, jako kdyby celý život strávil prosazováním a hájením zásad a názorů, z nichž nakonec musel ustoupit.

„Musím to udělat. A jestli si třeba vzpomenu na něco, co by mohlo pomoct k dopadení vraha, tak budu hrdinkou měsíce.“

„Nevíš, o co mě žádáš,“ řekne Ulf Davidsson potichu. Má jasný, avšak zasmušilý pohled. „Nevíš, o co žádáš,“ opakuje. „Ale dobře, ať je po tvém. Jestli to sama chceš, tak prosím.“

Malin se Zekem kráčejí zpět k autu.

Slunce je jako ledově modrý plynový plamen, šíří právě takové světlo, na které jsou sluneční brýle krátké. Země jako by se potila, přestože je sucho, a Malin náhle napadne, že by se zem mohla sama vznítit. V nose ji slabě lechtá pach kouře z lesních požárů a v celém těle zanechává neklid.

Projevy vděčnosti před pár minutami: „Děkujeme. Děláte správnou věc.“

Ujištění: „Je to naprosto bezpečné. Nemusíte se ničeho obávat.“

Praktické záležitosti: „Ozvu se vám, jen co se spojím s Vivekou Crafoordovou. Doufám, že ještě dnes, nejpozději zítra. Buďte prosím na telefonu.“

Na druhé straně sluchátka je teď Viveka, na chatě ve Svartmåle.

„Zrovna jsem se byla vykoupat.“

Tělo Daniela Högfeldta.

Voda jezera Stora Rängen.

Klíč se skrývá v minulosti.

„Josefin i její rodiče souhlasí s hypnózou.“

„Kdy?“

„Zařídíme se podle vás.“

„Kde?“

„Kde chcete.“

„Tak řekněme dnes v sedm večer v mé ordinaci?“

„Výborně. Snad se nám do toho nic nepřiplete.“

Nathalie Falcková drží v ruce staré drátěné hrábě, polámané, téměř doběla rozžhavené hroty vypadají proti modré obloze jako zmírající koruna stromu.

Stojí mezi hroby u hřbitovní zdi, za níž prosvítá střecha obchodu s potravinami, a ze silnice k nim doléhá zvuk aut razících si cestu stojatým vzduchem bez kyslíku.

„Na štěrk jsou nejlepší kovové hrábě,“ řekne Nathalie. „Jde to s nimi líp než s dřevěnými.“

„Máš to hezké,“ pochválí jí práci Malin a ukáže na uhrabanou štěrkovou uličku vedoucí ke kapli, kde bývají pohřby. „Je vidět, že máš trpělivost.“

„Jo, to se v dnešní době moc nenosí.“

Zeke stojí mlčky vedle Malin, ve stínu starého dubu. Květiny na hrobech jsou spálené a shrbené, předčasně zestárly krutým horkem.

„S kytkama je to těžké. Nestíháme zalévat. V tomhle horku to prostě nejde.“

Malin přikývne. Pak se zeptá: „Neřekla jsi nám všechno, viď že ne?“

„Jak to můžete vědět?“

„Intuice. Nathalie, ty dvě zavražděné holky byly ve tvém věku, takže je na čase, abys nám řekla, co víš.“

„Já už nic nevím.“

„Ale víš,“ řekne Malin. „Tak už nám nelži.“

Nathalie Falcková pomalu zavrtí hlavou.

„Ne.“

„Takže,“ vloží se do hovoru Zeke. „Co jsi dělala v noci z pondělí na úterý?“

„Byla jsem doma. Klidně se zeptejte mámy s tátou.“

„Už dvě holky, Nathalie,“ opakuje Malin. „To ti není Theresy líto? Byly jste přece kamarádky.“

Nathalie Falcková pokrčí rameny a Malin si všimne, jak jí oči zvolna zaplaví slzy. Pak se však ovládne.

„Tak dobře,“ řekne.

„Co dobře?“ zeptá se Zeke a Malin si všimne, že se snaží znít nadřazeně a autoritativně.

„Klid, Zeke. Nech ji mluvit.“

Nathalie Falcková ukročí do stínu a posadí se na štěrkový plácek pod dubem.

„Četla jsem v novinách, že jste provedli domovní prohlídku u Lollo Svenssonové. V tom článku ale nebylo všechno. Abyste věděli, tak jsem u ní párkrát byla, spala jsem s ní, stejně jako Theresa. Předpokládám, že by vás to mohlo zajímat.“

Malin se Zekem na sebe zůstanou civět.

Takže tohle Theresa dělala, když říkala, že je s Peterem Sköldem? Tohle jim Peter zatajoval?

Louise „Lollo“ Svenssonová.

Tvé jméno se opět objevilo ve vyšetřování.

Jsi také Lovelygirl?

„Je Louise Svenssonová stejná osoba jako Lovelygirl na Theresině Facebooku?“

„Řekla bych, že ne.“

Lollo.

Bludiště vyšetřování halí horká mlha, nabývá tvaru a vzápětí se rozplývá a opět vrací.

Stín.

„To je tedy překvapení,“ mumlá si Zeke.

„A to ti nedošlo, že bychom to měli vědět?“

„Ale došlo.“

„A přece…“ Malin polkne nadávky. Všechno to mlčení, kterému musejí čelit, všechen utajovaný život povýšený na svátost. Mlčení jako svěcená voda.

„Tak teď to víte,“ usměje se Nathalie Falcková. „Prostě jsem měla pocit, že vám do toho nic není. Že to je Theresina soukromá věc.“

„Jak to myslíš, že jste s ní spaly?“

„U ní, na statku. Dávala nám peníze. A jestli vám vrtá hlavou, jakou roli v tom hrál Peter Sköld, tak ten chodí s jedním klukem ze Söderköpingu. Když doma říkal, že je s Theresou, tak byl s ním. A já zase s Theresou.“

„Chodily jste spolu?“

„Ne, nebyla můj typ.“

Nebyla tvůj typ, opakuje si v duchu Malin.

„No občas jsme se spolu sice vyspaly, ale to bylo čistě jen z kamarádství.“

Zeke zatelefonoval Svenu Sjömanovi:

„Okamžitě někoho pošlete pro Lollo Svenssonovou a předveďte ji k výslechu. Měla prý sexuální poměr s Theresou Eckevedovou.“

Odmlka.

Horké, vlhké útroby auta, když Malin otevře dvířka na parkovišti před hřbitovem.

„Já vím, Svene. Když nic jiného, máme na ni pohlavní zneužívání nezletilých.“

Nebuďte na ni moc tvrdí.

Pamatujte, že je to jen člověk.

Lollo. Vždyť není zlá, nebo snad ano?

Ještě stále cítím na kůži její ruce, pamatuju si, jak mi pak strkala do ruky peníze, vzpomínám si na chuť jejího kyprého, vlhkého přirození, slyším její šepot: Thereso, Thereso. Slova jako měkké květované povlečení, jako les za okny, jako nekonečná temná nebeská klenba plná hvězd a naděje.

Pod doteky mého jazyka se uvolnila a já jsem nic nenamítala, chtěla jsem se o svém těle, které mi teď už nepatří, dozvědět co nejvíc.

Andílci.

Jako já, jako Sofie.

Jsme symbolem věčné nevinnosti?

To ona je Lovelygirl, Malin?

Nebo to snad byla Slavenka?

Na to musíš přijít sama.

Tak poslouchejte, co vám Lollo řekne, snažte se pochopit, proč je taková, jaká je, proč dělá to, co dělá.

Cítím tvé rozrušení, Malin.

Větříš pravdu.

Myslíš, že ti pomůže.

Ta naděje nás obě pohání vpřed, že?

43.

Waldemar Ekenberg sedí u svého provizorního psacího stolu v open space kanceláři kriminálního oddělení. Dlouhé nohy v zelených plátěných kalhotách má položené na stole, propisovací tužkou poklepává do opěradla kancelářského křesla. Naproti němu Per Sundsten bezcílně bloumá po různých zpravodajských serverech, zjišťuje, co se kde píše o jejich vraždách.

Expressen: Město v zajetí strachu.

Aftonbladet: Takový je vrah.

Dagens Nyheter: Švédský masový vrah?

Corren: Linköpinský vrah, nebo vražedkyně?

Očima přelétává řádky, nic nového, co by sami nevěděli, rozhovory s lidmi z ulice, slova mladých dívek na koupališti Tinnis:

Bojíme se. Večer nevycházíme ven.

Město ovládl strach.

Mám čtrnáctiletou dceru. To víte, že o ni mám starost.

Per počká, až se mu na notebooku spustí šetřič obrazovky: pláž v Thajsku.

Bože, co bych jen dal za to být teď tam. V tom okamžiku si všimne, že k nim míří Sven Sjöman. Zdálky to vypadá, jako by lapal po dechu, blíží se kolébavým krokem. Budu jednou vypadat jako on? pomyslí si Per. Tak unaveně a jakoby zpomaleně? Jeho pohled je ale stejně bdělý, jako je tělo unavené, a Per vidí, že jim nese něco důležitého.

Ti dva přespolní, myslí si Sven, když kráčí k Perovi a Waldemarovi. I když teď patří do našeho týmu, pořád jsou tu cizí. Jeden je budoucí naděje policejního sboru, druhý hrubý, brutální, leccos se o něm proslýchá, černá ovce, která měla štěstí, že ji už dávno nevyhodili.

Sven už za svá léta u policie viděl dost takových, jako je Ekenberg, a vždy se od nich snažil držet dál anebo se jich zbavit.

Účel totiž nesvětí prostředky.

Nebo snad ano? Lze v případě, jako je tento, udělat výjimku?

To dívčí tělo u nádražního parku Svenovi utkvělo v paměti. Její slepé, bílé oči jako oči nemocné srny, nabroušené drahokamy, jež ztratily svůj lesk a krásu.

Sven se zastaví u Waldemara a Pera. Ti na něj upírají pozorné oči, avšak dvě z nich, Perovy, se přesto zdají vzdálené, jako by byly někde jinde. Z Waldemarova pohledu je cítit soustředěnost.

„Volali nám z Telie. Podařilo se jim lokalizovat ten telefonát: Wimanshäll, ulice Mariavägen. Tam bydlí Suliman Hadžif, jehož jméno figurovalo spolu s Karamiho jménem v tom znásilnění v zimě, on ale výjimečně nebyl podezřelý. Pravděpodobně si vjeli do vlasů a Suliman to chce Karamimu trochu zavařit.“

Obě přespolní posily vstaly ze židlí.

„Hned tam jedem,“ řekne Waldemar a Sven si všimne, že mu zčernaly oči, zorničky se rozšířily očekáváním, jež se Sven neodvažuje pojmenovat.

„Hlavně v klidu. Buďte opatrní.“

Per přikývne.

„Kdo ví,“ prohodí. „Můžeme být blízko.“

O deset minut později parkují v ulici Mariavägen před bílým dvoupatrovým bytovým domem obklopeným zahradou se vzrostlými jabloněmi.

Když vystoupí z auta, udeří je horko a ostré světlo.

„Sluneční brýle nasadit,“ ušklíbne se Waldemar.

Klimatizace v autě byla puštěná na maximum, venku je o dobrých dvacet stupňů víc, pod krkem je chytí horko, ještě umocněné oslnivým světlem.

Kráčejí k domu po štěrkové cestičce zarostlé travou.

„Myslíš, že je doma?“

„Řekl bych, že jo,“ odvětí Waldemar. „Tihle tupci většinou celé dny prospí a pak v noci tropí neplechu.“

„Ale tentokrát to nebudeme tak hrotit, co říkáš?“

Waldemar neodpoví, místo toho stiskne zvonek u dveří, zvonek jiného bytu než Hadžifova.

Nikdo neodpovídá.

Vyzkouší čtyři různé byty.

„Víš kód?“

„Bohužel. Musíme na něj zazvonit.“

Byt číslo dvě. Nikdo se neozývá. Per zezadu vidí Waldemarovy napjaté svaly pod sakem. Chystá se ke skoku, vrhne se na dveře a vší silou se opře do rámu. Dveře povolí a Waldemar vpadne na chodbu, podaří se mu však udržet rovnováhu.

„Teď už o nás ví.“

„Ať žije správce domu. Tyhle dveře potřebovaly už dávno vyměnit. A teď rychle.“

Vyběhnou po schodech do patra, nikde nikdo, nikoho nezajímá, odkud pochází ten rámus.

Jen prázdno a ticho. Bílá podlaha s šedým vzorkem, bledě modré oprýskané zdi, Hadžifovy dveře natřené na růžovo.

Zazvoní.

Uvnitř je cosi slyšet.

Dveře bez kukátka.

Kroky se blíží ke dveřím, vzápětí se však opět vzdalují.

„Chce nám utéct, hajzl,“ sykne Waldemar.

Znovu se vrhne na dveře, které i tentokrát bez větší námahy povolí. V úzké neuklizené předsíni stojí svalnatý mladík s dlouhými černými vlasy v culíku, překvapeně na ně zírá tmavýma očima a natahuje si bílé boxerky, odhalené, napůl ztopořené přirození mu zdobí piercing.

„Tak co, ty černá hubo? Potřebujeme si s tebou promluvit, tak se uklidni,“ spustí Waldemar a Suliman Hadžif, teď už v boxerkách, vyrazí z předsíně do jediné místnosti v bytě, směrem k otevřeným dveřím na balkón.

„Chyť ho,“ vykřikne Waldemar a Per se vrhne za Sulimanem Hadžifem, ve skoku ho chytí za nohy, které se právě snaží dostat přes práh balkónu, a Suliman padne hlavou napřed na šedé zábradlí, které ten nápor nevydrží a povolí, jeho tělo to táhne dopředu a dolů a Suliman křičí, rukama šermuje ve vzduchu, čtyři metry pod ním žlutá tráva.

„Neboj, držím tě,“ křičí Per a dělá co může, aby mu Suliman Hadžif nevyklouzl ze sevření. Vší silou se ho snaží vytáhnout nahoru, kdyby teď spadl, mohl by si zlomit vaz a k čemu by nám pak byl?

Vtom na Sulimanově kotníku přistane Waldemarova ruka.

Oba zaberou a za okamžik je nahoře, leží na břiše, a když mu Waldemar nasazuje želízka a táhne ho dovnitř na bíle lakovanou podlahu pokoje, neklade žádný odpor.

„Co to sakra vyvádíš?“

Per prudce oddychuje a poplácá Sulimana Hadžifa po zádech.

„Vždyť si s tebou chceme jenom popovídat.“

„Jenom popovídat ne,“ řekne Waldemar.

Per se otočí a spatří otevřené dveře vestavěné skříně, v ní haldy časopisů, dveře skříně polepené pornografickými plakáty, pěkně tvrdými: ženy na skřipci, bičované.

Úhledně vyrovnané erotické hračky:

Masky.

Biče.

Pás cudnosti.

Pod tím vším na spodní poličce osaměle trůní modrý vibrátor. Z podivně průhledného povrchu se oddrolila barva.

44.

Výslechová místnost číslo jedna.

Tmavě šedý strop a ještě tmavší zdi, na černé desce stolu diktafon, na jedné straně Zeke a Malin, na druhé Lollo Svenssonová v bílém tričku s nápisem Bitch Power. Tvář i pohled má plné vzdoru, rty pevně semknuté, ani nepožádala o přítomnost advokáta.

Malin přemýšlí, snaží se přijít na to, jak odemknout tenhle zámek, ale vypadá to, že má před sebou neřešitelný úkol. Zahájí výslech:

„Takže vám se líbí mladé holky?“

Lollo Svenssonová se podívá Malin do očí. Pohled má plný nenávisti, uvědomí si Malin, jejím cílem však nejsem já, ale někdo jiný. Pokud se nám podaří najít její podstatu, najdeme jistě i vraha. Právě nenávist může být zdrojem všeho toho zla a násilí.

„Mladé masíčko, co?“

Zeke se podrbe na oholené hlavě, řekne:

„Ráda si s nimi hrajete? S Theresou a Sofií se vám to poněkud vymklo z rukou a Josefin vám utekla. Bylo to tak, ne?“

Lollo Svenssonová má pevně sevřené rty, ústa rovná jako čárku, jakoby slepená odvěkým lepidlem.

„Chtěla jste na ně být hodná? Vodíte si je někam do bytu? Anebo k sobě domů? Nathalie Falcková říkala, že byla u vás na statku. Byla tam i Theresa?“

Lollo Svenssonová si proplete prsty na rukou.

Na čele a horním rtu se jí perlí pot.

Odkud se bere takový hněv?

Malin se zeptá:

„Na koho máte takový vztek, Louise? Co se vám stalo?“

„Do toho vám je kulový, inspektorko.“

„A co to trestní oznámení, které podala vaše matka? Nechcete nám k tomu něco říct?“

„To si matka jen vymyslela.“

Poslední slova vysloví téměř šeptem, nejisté zvukové vlny v diktafonu, chladné bílé struny stahující Malinin mozek.

„A co ti vaši králíci?“ pokračuje Zeke. „Netrháte jim náhodou drápy?“

„Co to je prosím vás za otázku? Jak jste na to přišli? Chovám králíky, protože je mám ráda.“

„Domlouvaly jste si s Theresou schůzky po e-mailu?“ zeptá se Malin. „Přes její adresu na Yahoo?“

„Ne.“

„Napsala jste jí vzkaz na Facebook?“

„O žádným Facebooku nic nevím.“

Hlas plný zloby.

„Jste Lovelygirl?“

„Na to už jsem vám odpověděla.“

„Uklidněte se,“ řekne Zeke. „Kolikrát jste měla s Theresou pohlavní styk?“

„Jsem snad z něčeho podezřelá?“

„Minimálně z pohlavního zneužívání nezletilých. Nathalie Falcková vypověděla, že s vámi spala, ještě než jí bylo patnáct. A taky víme, že jste spala s Theresou Eckevedovou.“

„No a?“

„No a?“

„A co ty ostatní? Jak mi dokážete, že mám něco společného s těmi ostatními?“

„To nám povězte vy,“ řekne Malin.

„Jak jste se seznámila se Sofií?“

„V životě jsem ji neviděla.“

„A co Theresa? Hrály jste si s vibrátorem?“

Malin se Zekem jsou informováni o nálezu v bytě Sulimana Hadžifa. Sundsten s Ekenbergem ho právě vyslýchají ve dvojce. Určitě toho hajzla zmáčknou.

Kdo ví? Třeba už je případ vyřešen. Karin a kluci z technického budou radostí skákat do vzduchu, jestli už nebudou muset mezi stovkami různých modelů hledat modrý vibrátor. Třeba se pravda vynoří na opačné straně černé deprimující zdi.

Suliman Hadžif má v očích strach.

Teď se bojíš, ty malej hajzle, myslí si Waldemar Ekenberg.

Taky máš proč.

Já si tě podám.

Výslechová místnost číslo dvě je stejná jako číslo jedna. Skleněnou tabulí, která má na vnitřní straně zrcadlo, je z chodby vidět do obou místností, do vesmíru přiznání.

„Tak si to pěkně shrneme. Znásilnil a zavraždil jsi Theresu Eckevedovou a Sofii Fredénovou. Josefin Davidssonové se podařilo utéct. Víme, žes to byl ty, usvědčil tě ten modrý vibrátor.“

Per Sundsten se snaží o přátelský, věcný tón.

„Uvidíš, že se ti uleví, když se přiznáš.“

„Všechno to hnusný porno. Měl by ses léčit, Sulimane,“ řekne znechuceně Waldemar.

„Nemám s tím nic společnýho. Chci advokáta.“

„Ten může přijít až později. První výslech máme právo vést bez něj.“

„Cos dělal v noci ze středy na čtvrtek?“

„Dyť už jsem vám řek, že všechny večery, co vás zajímaj, jsem byl doma a čuměl na bednu. V takovýmhle vedru se člověku nikam nechce.“

„Ale nikdo ti to nemůže dosvědčit.“

Vzdouvající se svaly pod béžovou vazební košilí, nejméně o dvě velikosti menší.

„A co to porno?“

„No bóže, tak mám rád porno a rád tam holkám strkám vibrátor, to je toho. Měli byste je slyšet, jak škemraj, že chtěj ještě.“

„Kdes ho koupil?“

„Do toho vám nic není.“

„Proč jsi žaloval na Behzada Karamiho?“

I Waldemarův hlas je tentokrát věcný.

„Protože to udělal.“

„Pravděpodobně ne. A jak to vůbec můžeš vědět? Za falešné udání klidně vyfasuješ až dva roky.“

„Po nocích courá někde venku. Musel to bejt on. Aspoň myslím.“

„Máte nějaké nevyřízené účty?“

„Do toho ti je hovno, fízle.“

Waldemar vstane, vykročí směrem ke stolu, pak předstírá, že uklouzl, a strhne s sebou Sulimana Hadžifa, jehož nos s hlasitým křupnutím narazí do černé desky stolu.

„Kurva, to to klouže.“

Suliman Hadžif řve bolestí, z nosních dírek mu teče krev a Per čeká, že do místnosti co nevidět vtrhne Karim Akbar nebo Sven Sjöman, aby ho zastavili, nic se však nestane. Sulimanovi kape krev z nosu na vazební košili.

„Co nevidět nám z technického oznámí výsledek analýzy toho vibrátoru,“ pokračuje Waldemar, když se opět posadí. „Takže se rovnou můžeš přiznat.“

„Nemám k čemu.“

Waldemar znovu vstane.

Suliman Hadžif sebou trhne, rukama si instinktivně zakryje obličej.

Temná, chladná, vlhká chodba před výslechovými místnostmi, halogenové zářivky zabudované na stropě skýtají jen slabé světlo. Karim se Svenem sledují paralelně výslech Sulimana Hadžifa i Lollo Svenssonové, Ekenbergovi nechávají volné ruce, pokud nepřekročí únosnou mez.

„Co myslíš?“

Karimova tvář je otevřená, plná otazníků. S každým případem se stává pokornějším, benevolentnějším k práci vyšetřovatelů. S rostoucí důvěrou ke svému týmu — Malin, Zekemu, Börjemu Svärdovi a Johanu Jakobssonovi — se uklidnil, uvolnil, změnil způsob práce. Dává jim větší volnost, už není ten vševědoucí tvrdohlavý mezek jako na začátku.

Možná si uvědomil, že práce vyšetřovatelů je do jisté míry hrou, a že pokud chce člověk něčeho dosáhnout, musí se otevřít a umět naslouchat. Asi pochopil, že musejí opravdu úzce spolupracovat, aby se vypořádali se všemi nástrahami a úkoly. Anebo dospěl k názoru, že oni jsou první linie bojové fronty čelící zlu, a aby ten boj neprohráli, musejí stát při sobě.

„Nevím, co si o tom myslet,“ odpoví Sven. „Technici teď zkoumají ten vibrátor a prohledávají mu byt. Je tam Karin Johannisonová a ta obvykle bývá rychlá. Taky mu prohlížejí počítač. To možná zabere trochu víc času.“

„A co Louise Svenssonová?“

„Vypadá jako lidská troska. Co takoví lidé dokážou, už jsem bohužel viděl.“

„Myslíš, že to má na svědomí?“

Sven neodpoví, místo toho řekne:

„Možná bychom si měli promluvit s její matkou. Zeptat se jí na Lollino dětství.“

Uvnitř výslechové místnosti plivne Lollo Svenssonová Malin do obličeje. Ta však zachová klid, jen si otře slinu z tváře.

Zřejmě zašla v otázkách příliš daleko.

Nejsilnější hlas tohoto vyšetřování.

Když si to slizké a mokré otře, pokračuje jakoby nic:

„Takže váš otec je citlivé téma. Omlouvám se, to jsem nevěděla.“

„Co s tím má on společného?“

Hlas Lollo Svenssonové je po výbuchu opět klidný.

„A co to trestní oznámení? Něco se vám v dětství přihodilo. Ubližoval vám otec?“

„Zneužíval vás?“

Zeke se snaží o chápavý, soucitný tón a více méně se mu to daří.

„O tomhle se s vámi bavit nebudu. Celý život se na to snažím zapomenout.“

Lollo Svenssonová se uklidnila, jako by v sobě náhle objevila novou osobnost.

„A s kým bychom si o tom mohli promluvit?“

„Zeptejte se mámy.“

Slova Viveky Crafoordové, její hlas:

Řešení se skrývá v minulosti.

„A kde bychom ji zastihli?“

Jméno. Adresa.

„Opravdu je to nutné?“

„Musíme hledat všude.“

„Tak dobře, přiznávám, že jsem s těma holkama spala. Ale byla jsem na ně hodná. Něžná. A dávala jsem jim peníze. Víc, než čekaly.“

„To si jako myslíš, že ti budeme věřit? Kolik modrejch vibrátorů asi může v tomhle městě bejt?“

Waldemar podruhé uhodil hlavou Sulimana Hadžifa o stůl a pak se posadil.

Cestou zpátky k židli na sebe pohlédl do zrcadla. Obličej jako by se každým dnem ztrácel, stárl před očima. Na tváři maska, to pod ní už dávno spálily impulzy, ty nejpřízemnější pudy, jimž podlehl.

Násilí a sexualita. Jedno a totéž. Nebo ne?

Waldemar to ví: podlehl kouzlu násilí.

A také ví, že s tím nedokáže nic udělat.

Na terapii je příliš pozdě.

„Dyť vám říkám, že s tím nemám nic společnýho.“

Suliman Hadžif vzlyká, přidržuje si rukáv košile u nosu, aby zastavil krvácení. Popotahuje, huhňá:

„Jsem nevinnej.“

Waldemar se nakloní k diktafonu.

„Výslech se Sulimanem Hadžifem ukončen v 16.17.“

Malin sedí na záchodě.

Vymočila se, ale nechce se jí vstát, upocené prkénko se jí lepí na stehna.

Zavře oči, přemýšlí.

Sulimana Hadžifa si ponechají ve vazbě, dokud nebude hotová technická analýza vibrátoru. A pak? Dvacet let za mřížemi. Nebo se vrátí domů ke svému pornu?

Lollo Svenssonovou propustili.

K tomu, co na ni měli, se přiznala, a jinak proti ní nemají žádné důkazy. Jak řekl po ukončení obou výslechů Sven: „Když máme takhle málo důkazů, smíme lidem otravovat život jen do jisté míry.Ale budeme ji hlídat.“

„Chtěla bych si promluvit s její matkou,“ řekne Malin.

Sven váhá.

„To chceš obtěžovat starou paní jenom proto, že vyšetřujeme její dceru?“

„Musíme zjistit, co se jí stalo. Mohlo by nám to pomoct. Viveka Crafoordová říkala, že…“

Sven.

Tvář měl staženou nelibostí, ale nakonec ustoupil.

„No dobře, Malin. Vyslechněte její matku. Co nejdřív. Musíme kout železo, dokud je žhavé. Přítomnost hledejte v minulosti.“

Sven si ani neuvědomil, jak podivně se vyjádřil.

„Co ta hypnóza?“ zeptala se Malin. „Měla být v sedm.“

„Můžeme to posunout?“

„To už bude moc pozdě.“

„To je fakt.“

„A já musím po půlnoci vyzvednout Janneho a Tove v Nyköpingu.“

Za Svenův výraz by v té chvíli byla ochotná dát celý svůj roční plat. Radoval se s ní, zároveň však chápal její starost a stesk přerůstající v nevysvětlitelný pocit smutku.

Malin vstane ze záchodu.

Urovná si sukni.

Pohlédne do zrcadla.

Je bledá, navzdory slunečnému létu.

Tove a Janne.

Už brzy.

Už brzy budete zase doma.

45.

Zeke se napije coca-coly z plechovky a ukousne si pořádné sousto plněné tortilly, z níž pomalu vytéká krevetový salát. Dole u řeky, před hotelem Scandic, zastaví dvě černé limuzíny značky Saab, z nichž vystoupí dva muži v tmavých oblecích a vejdou do hotelu.

Zeke s Malin stojí u stánku s rychlým občerstvením vedle hasičárny, u kruhového objezdu směrem na Stångebor. Posilňují se před výslechem paní Svenssonové, a Malin navíc před večerní jízdou do Nyköpingu.

„Vidíš je?“

Zeke ukáže na muže v oblecích.

„Vsadím se, že to jsou zástupci nějaké korporace nebo vlády, asi se přijeli podívat na nějakou novou zbraň.“

„Nebo třeba na gripeny?“

„To těžko. Pochybuju, že ty vůbec někdy prodají. Sice do nich investovali miliardy, ale už teď jsou zastaralé.“

„Asi máš pravdu.“

Majitel stánku, muž tmavé pleti kolem padesátky, stírá smažicí desku, jejich konverzace ho zřejmě nezajímá.

„Kdo ví, kde ty fajnové věcičky, co se tu vyrábějí, nakonec skončí. A co všechno způsobí.“

„Tady jsou ale užitečné,“ namítne Malin. „Těch pracovních míst.“

Majitel stánku však asi přece jen poslouchal, osloví je ostrým hlasem s přízvukem:

„Promiňte, slyšel jsem, o čem se bavíte. Mně žena zemřela při raketovém útoku na Fallúdžu. Neví se, odkud tu raketu odpálili. Klidně mohla být ze Saabu, ale to máte jedno. Saab nebo jiná firma? Každý si práci vybírá podle svého svědomí.“

Zeke vyhodí zbytek tortilly do koše na odpadky.

„Obsloužil byste je?“ ukáže směrem k hotelu.

„Obsloužím každého, kdo zaplatí.“

Minou hasičárnu a zamíří směrem k činžáku, kde bydlí paní Svenssonová.

Prostor za naleštěnými skleněnými dveřmi je prázdný, všechna hasičská auta jsou v terénu.

Janneho práce.

Tohle místo miluje. Cítí se tu stejně doma jako ve svém domě za Malmslättem.

„Fuj, jsem celý ulepený,“ řekne Zeke. „Dneska mi přijde nějak vlhko, nezdá se ti?“

Malin nestačí odpovědět, zazvoní jí telefon. Automaticky hovor přijme, aniž by se nejprve podívala, kdo volá.

„Malin!“

Otcův hlas.

Teď ne.

Ale kdy jindy?

„Tati!“

Zeke se ironicky ušklíbne.

„Jak se máte?“

„Je tu nádherně.“

„Tady je vedro k padnutí.“

„Měla bys vidět ta zelená golfová hřiště.“

„Tove s Jannem se dneska vracejí z Bali.“

„Malin, co byt, je všechno v pořádku?“

„Neměla jsem čas tam zajít.“

„Ale…“

„Dělám si legraci, tati, kytky jsou v pořádku. Jak se má máma?“

„Jako vždycky.“

Došli ke vchodovým dveřím. Zeke zazvoní. Na zápěstí se mu perlí pot. Malin vidí svůj odraz ve skleněných dveřích, rozmazaný, nejasný.

„Chtěl jsi mi něco, tati?“

Týden spolu nemluvili.

„Ne.“

Tak proč mi voláš, říká si v duchu Malin, když tě evidentně vůbec nezajímá, jak se s Tove máme.

Bzučící dveře.

„Tati, ráda jsem tě slyšela. Ale teď musím končit.“

„To nevadí, Malin, zavolám jindy.“

O minutu později stojí Malin v natřásajícím se výtahu, který je patro za patrem veze vzhůru. V zrcadle uvnitř kabiny Malin vidí svůj jasný obraz a zdá se jí, že jí horkem přibyly vrásky.

Rodiče, myslí si. Na co je vlastně máme?

„Za všechno se platí.“

Svea Svenssonová má vlivem dlouholetého kouření chraplavý hlas, vrásčitý obličej, nad zelenýma očima tenké pramínky šedivých vlasů. Pohled má obezřetný, avšak dobrosrdečný, jako by zorničky skrývaly touhu odhalit tajemství uvězněná v bludišti mozkových závitů.

Bydlí v posledním patře vysokého paneláku na začátku ulice Tanneforsvägen.

Obývací pokoj plný stylového nábytku, kopie barokních židlí z padesátých let, empírová pohovka, koberce značky Wilton, na stříbřitých tapetách Krouthénovy reprodukce, ozdobný porcelánový servis a stolní pendlovky, které právě odbily šest hodin.

Malá okna skýtají výhled na östgötalandskou nížinu prostírající se za střechami města směrem na Ljungsbro. Za ní lze tušit horkou vodu jezera Roxen, páru vzdalující se k obzoru jako těkavá, neviditelná mlha zahalující zbědovaná spálená pole, život vzdorující ničivým paprskům slunce.

Kouř stoupající opodál z lesa tvoří nerudný černý mrak, jenž neví, kterým směrem se v náhlém bezvětří pustit.

Jako by se svět zastavil, pomyslí si Malin, když Svea Svenssonová opakuje:

„Za všechno se platí. Jestli jsem se v životě něco naučila, pak tohle.“

Zeke s Malin sedí v barokních křesílkách, Svea Svenssonová naproti nim na pohovce, ústa se jí pohybují, slova formují příběh, srdceryvný, a přece tak obyčejný.

Zeke:

„Povězte nám, jaké měla Louise dětství.“

„Je to důležité?“

Malin:

„Ano.“

„Tak já začnu od začátku, ano? Ještě než se Louise narodila. Když jsem byla malá.“

„Jak chcete,“ přikývne Zeke a Svee Svenssonové začnou z úst proudit slova, jako by se jí stýskalo po jejich zvuku.

„Bylo mi sedm let, když nás otec opustil. Bydlela jsem tehdy s matkou u dědečka na statku v Övraby, kousek od Brokindu. Otec byl obchodní cestující, jednoho dne se prostě nevrátil domů a matka se pak doslechla, že si v Söderköpingu našel nějakou novou ženskou. Neměli jsme moc peněz, tak matka přijala práci kuchařky na statku třicet kilometrů daleko, směrem na Kisu. Já jsem zůstala na statku s babičkou a dědečkem, bylo nám dobře. Pak potkala mého otčíma. Měl v Kise obuvnictví a nad obchodem byt. Nastěhovaly jsme se k němu. Třetí noc přišel ke mně do pokoje, pamatuju si, jak ze mě jeho studené ruce odhrnuly peřinu, a tak se to stále opakovalo. Jednou, když u mě byl, se v pootevřených dveřích zjevila matka, chvilku přihlížela a pak pokračovala dál na záchod, jako by se nic nestalo.

Nemůžu jí to mít za zlé.

Co bychom si jinak počaly? Děda dostal infarkt, statek prodali.

Takže to tomu hajzlovi prošlo. Já se od nich v sedmnácti odstěhovala. Dostala jsem místo v závodní jídelně v Motale a v místním hotelu jsem se seznámila s jedním mužem.

Byl obchodní cestující, stejně jako můj otec, prodával chemikálie pro strojírenský průmysl a udělal mi dítě, holčičku. Když bylo Louise osm let, potkal jinou a opustil nás.

Pár let jsme s Louise žily samy. Pak jsem stejně jako matka potkala nového chlapa, jmenoval se Sture Folkman. Obchodoval se zemědělskými komoditami a nastěhovaly jsme se k němu do vily.

Louise mi nic neřekla.

Často jsem přemýšlela, proč mlčela, neřekla mi, co se děje.

Až po třech letech jsem přišla na to, co v noci dělají jeho studené ruce, jeho tělo.

Že jsme neměly kam jít?

Na to jsem v tu chvíli vůbec nemyslela.

Vzala jsem ho po hlavě hrncem a celou noc jsme proseděly v dešti na autobusovém nádraží. Byla chladná říjnová noc a keře a stromy v okolních zahradách nám připadaly jako strašidla, siluety ďábelských dětí.

Ráno, sotva se trochu rozednilo a my opět rozeznaly skutečnou podstatu stromů a keřů, přijel autobus. Odvezl nás do Linköpingu a od té doby už jsem do Motaly nevkročila, toho hajzla už jsem taky nikdy neviděla. A můj první muž, Louisin otec, se utopil na rybách.

Nikdy jsem si to nepřestala vyčítat.

Zradila jsem své dítě, svoji holčičku. Ať už člověk prodělal jakoukoliv bolest, nikdy se nesmí k dětem otočit zády. A to já jsem udělala, když jsem byla slepá, neviděla jsem, co se děje.

Ubytovaly jsme se v hotelu na nádraží. Udala jsem ho na policii, ale nic proti němu nezmohli. Jedna hodná paní na sociálním úřadě dohlédla na to, abychom dostaly byt, a pomohla mi najít práci v kavárně, Louise tu začala chodit do školy. Ale nic už nemohlo napravit, co se stalo.

Od té doby jsem si žádného chlapa nepustila přes práh.“

Malin váhavě přešlapuje doma v ložnici, vysprchovaná, jen ve spodním prádle. Na postel rozložila troje letní šaty, nemůže se rozhodnout, které si vzít na sebe: modré s bílými kytičkami, krátké žluté nebo bílé až ke kotníkům.

Nakonec se rozhodne pro ty žluté, přetáhne si je přes hlavu a zálibně se prohlíží v zrcadle v předsíni, zdá se jí, že očekávaným shledáním zkrásněla, takhle hezká si už dlouho nepřipadala.

Ještě před hodinou vyslýchali Sveu Svenssonovou. Její slova Malin stále ještě znějí v uších: studené ruce, pod peřinou, hadi na těle.

Vzpomene si, co jí kdysi, v souvislosti s jiným případem, řekl jeden starý pán: Touha zabíjí, slečno. To si pamatujte.

Svea Svenssonová odmítla odpovědět na otázku, zda neví o dceři něco, co by mohlo policii pomoci ve vyšetřování.

„Žije ještě Sture Folkman?“

Zekeho otázka.

„Ano.“

„Víte, kde bychom ho našli?“

„Myslím, že bydlí se ženou ve Finspångu. Založil rodinu.“

„Opravdu?“

„Bůh těm dětem pomáhej.“

Pak jen ticho, sevřené rty, jako by už vyslovily dost vzpomínek. Vystačily by na celý život.

Nemám si přece jen vzít ty bílé šaty?

Ne.

Malin se rozhlédne po bytě, je to dobré, stihla uklidit.

Sejde na parkoviště u kostela, nastartuje a podívá se na hodiny na palubní desce: času má nazbyt, je teprve půl osmé a letadlo přistává až ve čtvrt na dvě. Na Skavstu je to maximálně hodina a půl jízdy. Povolenou rychlostí. Malin však chce mít čas pro sebe a se svým steskem může být kdekoliv.

Když projíždí ulicí Järnvägsgatan směrem k bergskému kruhovému objezdu, zjeví se jí před očima obličej. Neví proč, ale je si jistá, že to něco znamená.

Slavenka Višnićová otevře dveře svého bytu v Skäggetorpu a usměje se.

O minutu později sedí Malin se sklenicí fanty v jejím obývacím pokoji a marně se snaží přijít na nějakou otázku. Obezřetnost, kterou před chvílí pocítila tváří v tvář ženě vyšetřované v souvislosti s dvojnásobnou vraždou, se rozplynula, zbyl jen pocit čehosi významného.

„Tak co by vás zajímalo?“

Slavenku Višnićovou její návštěva nepřekvapila, je jen zvědavá, s čím Malin přišla.

„Já vlastně ani nevím. Jen jsem se vás chtěla zeptat, jestli nevíte něco, co by nám mohlo pomoct.“

„A co by to mělo být? Já se snažím žít spořádaně a starat se sama o sebe.“

Malin si uvědomí, jak hloupá musí tahle návštěva Slavence připadat.

„Tak já asi zase půjdu.“

„Žádný spěch, v klidu dopijte. Já jen musím večer zajet do Glyttinge pro tržbu a asi se rovnou vykoupu. V půl desáté začínají čistit bazén a to je pak voda krásně čistá.“

„To musí být příjemné, takhle si večer zaplavat. Já zase musím pro manžela a dceru na letiště.“

Malin se vzápětí zarazí, když si uvědomí, že Slavenka přišla o celou rodinu, její oči jsou však klidné, vřelé.

„Pojďte, něco vám ukážu,“ řekne.

O minutu později sedí u počítače v ložnici, v třpytivém světle monitoru.

Slavenka Višnićová otevře deset dokumentů, jež vypadají jako stránky z dětské obrázkové knížky. Do nich vložila těch pár fotek rodiny, které jí zbyly, vedle nich vepsala stručná vyprávění o svém dětství a o dětství svých dětí, tak krátkém.

Slavenka vypadá na fotografiích mladší, pohled má plný nelíčeného očekávání a zodpovědnosti. V náručí děti, kulaťoučké, roztomilé tvářičky pod dlouhými černými vlásky. Její muž: sympatický obličej s výraznou bradou.

„Uklidňuje mě to,“ řekne Slavenka Višnićová. „Snažím se znovu vdechnout život do toho šťastného období, vybavit si všechnu tu prostou lásku.“

„To je krása,“ řekne Malin.

„Myslíte?“

„Ano.“

„Myslíte, že se někdy vrátí?“

„Ne, to si nemyslím.“ Otázka připadá Malin úplně přirozená, jako by zmrtvýchvstání bylo možné, pokud ho provází láska.

„Ale určitě se s nimi jednou opět shledáte. A jejich láska je tu s vámi. Cítím to.“

Slavenka Višnićová vypne počítač, vyprovodí Malin do předsíně.

„Jeďte opatrně, váš muž a dcera určitě ocení, když dojedete v pořádku.“

„Rozvedli jsme se,“ řekne Malin. „Už před deseti lety.“

46.

STŘEDA 21. ČERVENCE, ČTVRTEK 22. ČERVENCE

Žhnoucí soumrak.

Den se halí do neúprosné tmy, ve smrtelném boji mění barvy: žlutá, červená, oranžová.

Les, otevřená pole, voda, červené domky krčící se u lesa, před nimi zaparkovaná auta, světla v oknech, za sklem občasné siluety, lidé jako černé sny, hladoví, ještě se nechtějí vzdát dnešního dne.

Den si však již potichu mumlá:

Už toho mám dost.

To by stačilo.

Auto se pohybuje rychlostí sto dvaceti kilometrů za hodinu. Zvládlo by i mnohem víc.

Kdesi vysoko v atmosféře, kde je letní vzduch nedýchatelný, se vznáší ocelový pták. Už brzy se snese k zemi, ta kovová skořápka chránící vaše těla.

Dívej se na cestu.

Nebezpečná únava.

Asfalt klikatící se jako had kolem Norrköpingu a dál do noci.

Stockholm.

Tam tahle silnice vede. Občas se jí po něm zasteskne, po rozsáhlejším kontextu, větší pravidelnosti případů formujících duši vyšetřovatele.

Případů, jako je ten jejich.

Nitky jako slepci tiše naříkající cestou k zemi, celý pátrací tým v očekávání výbuchu, pravda tříštící se na kousíčky a opět se seskupující před očima. Místo ní jen páchnoucí nevybuchlý granát doutnající v zasedací místnosti, v kanceláři vyšetřovatelů, jeho posměšné pískání připomínající jejich nezdary.

Šílená média.

Karim Akbar je den ode dne pokornější, horší mediální hráč, avšak o to lepší policejní šéf.

Sven Sjöman.

Malin ho nikdy neviděla tak unaveného jako v posledních dnech. Horko mu ze zavalitého těla rve duši. Kéž to jeho srdce, jeho dobré srdce, ve zdraví přečká.

Per Sundsten. Prchavý, unikající, Malin neví, kdo vlastně je, co chce, co si myslí. Dobrý vyšetřovatel by takové věci měl vědět, přemítá Malin. Když si je člověk jistý, kdo je a co chce, může dát prostor své intuici.

A co vlastně chci já?

Na tom nezáleží.

Ale ano. Musím to vědět.

Zato u Waldemara Ekenberga není pochyb. Jeho mužnost je až komicky křiklavá. Bůh ví, čeho všeho se za posledních pár dnů dopustil, jak moc nechal účel světit prostředky. Jednou ho však jeho hříchy doženou.

Zeke. Jsou teď sehraní jako nikdy předtím, spolupráce plyne přirozeně a snadno, ty tam jsou jejich dohady, že jeden něco podniká na vlastní pěst, zbyla jen vzájemná důvěra nepotřebující slov. Jako by Zeke, když teď mají v týmu Ekenberga, potlačoval vlastní sklony k násilí, jako by mezi násilím a soucitem bylo zapotřebí křehké rovnováhy nutné k tomu, aby z tušení získali pravdu.

A co já?

Vím, co dělám.

Zjistila jsem něco nového?

Opatrně se k těm dívkám přibližuji, to je jisté. Pokud ucítím a pochopím jejich strach, pak třeba pochopím i toho, kdo jim tak ublížil.

Mladí přistěhovalci.

Karin Johannisonová zatím nedokončila analýzu vibrátoru.

Pravděpodobnost, že se jedná o nástroj vraha, je veliká. V takovém případě by si možná zítra mohli vzít volno.

Lesby.

Zrůda ve Finspångu. Kam vede ženská láska?

Slavenka Višnićová. Stánky se zmrzlinou. Voda.

Samá voda.

Zítra je čeká hypnóza Josefin Davidssonové. Malin cestou z výslechu Svey Svenssonové zavolala Vivece Crafoordové, sdělila jí, že se akce odkládá. Viveka zněla zklamaně: „Mám takový pocit, že z ní něco dostaneme, že nám něco poví.“

Tabulky s názvy ulic a čísly domů označující vzdálenost mezi smutkem a steskem, odhadující, za jak dlouho vzdálenost zmizí a zůstane jen čas.

Nyköping třicet dva kilometrů.

Sedmnáct.

Skavsta.

Neměla jsem s sebou vzít Markuse?

Vůbec ji to nenapadlo.

Malin zaparkuje, vejde do příletové haly, bílé trámy vznášející se vysoko pod klenutým stropem, skrovná hala naplněná lidskými sny.

Hodiny na zdi ukazují čtvrt na jedenáct.

Letadlo by mělo přistát včas.

Už za dvě a půl hodiny smutek a stesk nahradí láska.

Už brzy tu bude, tvá Tove.

Před chvílí jsme u ní a u Janneho tam nahoře byly, oba spali, vyčerpaní z dlouhé cesty, ze všech těch zážitků.

Oba se ve spánku usmívali.

Byla to chvíle štěstí, jež zanedlouho také pocítíš.

A co my?

Já a Sofie. Vznášíme se pod stropem příletové haly, pozorujeme tě a říkáme si, že by bylo lepší, kdyby ses teď věnovala nám, tomu, co se stalo, a ne své rodině.

Nám by to přišlo vhod.

Starost o sebe samotnou tady, kde nyní jsme, nemizí. Je však jiná, obsáhlejší, jako by zahrnovala všechny živé, mrtvé i dosud nenarozené.

Starost o sebe je zároveň i starostí o všechny ostatní.

Já a Sofia jsme jedna bytost. Jsme Josefin, Tove i ty. Všechny dívky, současné i bývalé. Jsme dokonce i všemi chlapci.

Že to zní divně?

To chápu, Malin. Všechno je to vlastně divné.

Kde začneš?

Začni svou rodinou.

Kdo by si také mezi láskou a násilím nevybral lásku?

Slyšíš mě, Malin?

To jsem já, Sofia Fredénová.

Moji rodiče jsou smutní, tak strašně smutní, jejich smutek se nikdy nepromění ve stesk, nebo snad ano, když nechají působit čas? Sedí teď na pohovce v bytě v Mjölby, před sebou zapnutou televizi, dění na obrazovce však nevnímají.

Oči mají plné slz.

Pláčou pro mě, Malin.

Ty toho tolik zmůžeš.

Jen ty dokážeš ty slzy zastavit. Nebo jim alespoň dát jiný směr.

Tak se rychle nadechni, než budeš pokračovat dál.

Tove se drží Janneho za ruku, z tlaku v uších ji rozbolela hlava, letadlo se metr za metrem snáší k přistávací dráze, za okénky zvětšující se světla domů, pruh světel na obzoru. Tove napadne, jestli za obzorem svět náhodou nemizí, ví však, že pokračuje do nekonečna, že život na této planetě je jeden velký koloběh.

Máma.

Stýskalo se mi po ní.

Když se kola dotknou asfaltu, letadlo se zachvěje. Světla hangárů.

Táta mi stiskne ruku.

Vzala s sebou máma Markuse?

Po něm se mi tolik nestýskalo. Co to asi může znamenat?

„Švédská půda,“ řekne táta a vypadá šťastně. „Uvidíme, jestli to maminka stihla, nebo jestli je ještě v práci.“

Kufry.

Janne tuhle část cestování nesnáší.

Ale pak se konečně vynoří. Mezi prvními, neopozdili se při přesunu z Heathrow na Stansted.

Zavazadla.

My.

Vše je v pořádku.

„Tak pojď, Tove.“

Je to příjemný pocit, vrátit se opět domů.

Malin upřeně sleduje automatické dveře.

Nohama v sandálech podupává do bílé kamenné podlahy, kolem ní lidé: šťastní, plni očekávání i odměřenosti.

Malin si uhladí šaty, vlasy si sčísne za uši, potřebovala by na záchod, ale teď už to nestihne, letadlo dávno přistálo a každou chvíli by tu měli být.

Teď.

Dveře se znovu otevřou.

Tamhle.

Tamhle jsou. Vykročí jim naproti, rozběhne se a všimne si, jak vypadají unaveně, když ji však Tove spatří, únava se rozplyne a Tove se také rozběhne, obě běží, stlačují atmosféru, až se jejich těla setkají.

Propletené paže v objetí.

Malin zvedne dceru do vzduchu.

Kolik teď vážíš?

Bylo to 3143 gramů, když jsem tě přivedla na svět.

A teď?

Malin pohlédne na Janneho.

Stojí za vozíkem na kufry a zdá se, že váhá.

Malin postaví Tove zpátky na zem, gestem ho přivolá k sobě a pak tam stojí v chladné příletové hale a cítí teplo, teplejší a opravdovější, než jaké dokáže vykouzlit tohle léto.

ČÁST 3.

PŘIJĎ DŘÍV, NEŽ

PŘÍTOMNOST POMINE

[NA CESTĚ DO POSLEDNÍ MÍSTNOSTI]

Ještě jsem neskončila.

Už vím, co se má stát.

Nic nezabrání tomuto létu v požárech, stejně jako nic nezabrání v návratu naší lásce.

Svět, náš svět, se očistí a osvobodí, budeme si navzájem šeptat slůvka němých hadů, pocítíme svou velikost, neporazitelnost.

On zmizí, zahyne, a ty se odvážíš k návratu.

Vše bude bělostné. Horké, bělostné, nevinné.

Nikdo mi v tom nezabrání.

Chlór stékající po policích ve skladu, pavoučí hnáty zakrývající tvůj obličej.

Vy moji letní andílci.

Teď odpočíváte a brzy vám bude dělat společnost někdo se stejným údělem. Láska, kterou tím získám.

Najdu si jinou dívku.

Dám zase vše do pořádku. Neboj se, nebude to bolet. Všechna bolest už brzy zmizí.

47.

Tove je doma, v bezpečí.

Spí pod čistým bílým povlečením ve svém pokoji a Malin má pocit, jako by vůbec ani nebyla pryč, jako by Indonésie, Bali, teroristé a spodní proudy na druhé straně zeměkoule zanikli, i jako pouhá představa.

Němá cesta autem z Nyköpingu, spící Tove na zadním sedadle, Malin s Jannem spojeni věčným mlčením, tichem, jež nikdy nebylo trapné, zato však bylo osamělejší než skutečná samota.

Jen tu a tam pár slov.

„Měli jste se fajn?“

„A co požáry? Už jsou pod kontrolou?“

„Na některých místech se začínají podobat ohnivé bouři.“

Janne je doprovodil nahoru, vynesl Tovin velký zelený kufr značky Samsonite, Malin ho pozvala na čaj a on k jejímu údivu pozvání přijal se slovy, že taxíka si může zavolat kdykoliv.

Tove usnula, ještě než se uvařila voda, a oni seděli v kuchyni, popíjeli čaj, z ulice k nim doléhal rozčilený mužský a ženský hlas, zřejmě hádka, a když utichla, zbyl jen tikot hodin z Ikey.

Je těsně po půl čtvrté.

„To nám nikdy moc nešlo,“ řekne Janne, když na kuchyňskou linku odloží prázdný hrnek.

„Co nám nešlo?“

Malin si stoupne tak blízko, jak se jen odvažuje, nechce ho vylekat.

„Hádání.“

Malin pocítí rostoucí vztek, potlačí však ten nesmyslný pocit, opět nalezne klid a touhu.

„Občas mám pocit, jako bychom nikdy ani nezačali.“

„Možná ne.“

„Ono je asi dobré si občas zakřičet.“

„Myslíš?“

„Co myslíš ty?“

„Já nevím.“

Pak se Malin rozpovídá o svém případu, pocitu, jako by se nebe a země rozevřely a na svobodu vypustily zoufalé zlo, ona však neví, jak jej zastavit.

„To máš stejné jako s ohněm,“ řekne Janne. „Vypadá to, že s ním si taky nevědí rady.“

Pak stojí okamžik tiše, než Janne zamíří do předsíně.

„Můžu si od tebe zavolat taxíka?“

„Samozřejmě.“

Janne zvedne sluchátko.

Malin vejde za ním do předsíně, a když vytočí číslo, řekne:

„Můžeš tu zůstat, jestli chceš.“

Janne se zarazí.

„Myslím, že dám přednost svojí posteli před tvým gaučem, Malin.“

„Víš, že tak jsem to nemyslela.“

„To přece nejde, Malin.“

„Proč by to nešlo? Je to úplně jednoduché, prostě jen půjdeš se mnou do ložnice.“

„To je hloupost, Malin, k čemu by to bylo dobré? To už jsme snad uza…“

Malin mu ukazováčkem přikryje ústa, cítí jeho horký dech.

Je tak blízko.

„Pst, už nic neříkej. Nemůžeme dnes v noci zapomenout na pravidla?“

Janne jí pohlédne do očí, Malin ho vezme za ruku a odvede do ložnice, on ji bez zaváhání následuje.

Tvrdá, nebo měkká.

Trest, nebo odměna.

Taková může být fyzická láska.

Janneho hruď na jejích prsou, nohu mu obtočila kolem těla, je to tak dávno, a ona si přece pamatuje každý detail, jeho úd v sobě, když ji ovládne. Ta tělesná paměť ji uklidňuje a zároveň vzrušuje, ví přesně, jaké dělat pohyby, aby ji naplnil, jak to umí jen on.

Slévající se kapky.

Tvůj, nebo můj dech?

Malin zavře oči, a když je znovu otevře, všimne si, že Janne má také zavřené oči, jako by si oba chtěli namluvit, že když se jejich pohledy nesetkají, nic se nestalo.

Jsou opět mladí, příliš mladí, protrhne se tenká gumová blána a vznikneš ty, Tove. Malin nespouští z Janneho pohled, celá spodní část těla je jako v horečce, vře bolestí, tou nejkrásnější bolestí na světě.

Vědomí však dožene tělo.

Vzdálenost mezi pocitem a myšlenkou na pocit se vytratí.

Položí se na záda.

On ji neslyšně a ztěžka následuje, její ruce mu tápou po zádech, každičký centimetr čtvereční ukrývá jednu vzpomínku.

Uvolní se.

Janne je jako dítě spící na zádech s rukama nataženýma nad hlavou.

Vrať se ke mně.

Tohle je pravá láska.

Slib mi, že už tě nikdy neztratím.

Ležíš tu vedle mě, milovaná Malin.

Ve světle svítání se ti chvějí rty, asi máš neklidné sny.

Před chvílí jsem tě přikryl.

Zítra ani nikdy jindy o tom nebudeme mluvit. Budeme předstírat, že se to nikdy nestalo.

Sbohem, Malin.

Janne si z komody v předsíni vezme Malininy klíče a sejde ven na ulici.

Z kufru auta vyndá tašku na kolečkách. Vyjde zpátky nahoru a vrátí klíče na místo.

Horké svítání, šedé zdivo kostela jako by se chvělo slabým modrým světlem vycházejícího slunce.

Nepatrný náznak vůně kouře, sotva rozpoznatelný i pro jeho cvičený nos. Vydá se směrem k hasičárně, tašku táhne za sebou.

V práci se převlékne do plné polní a prvním autem vyrazí nahoru do lesa, k ohniskům požárů, vejde rovnou do sálajícího pekla a pustí se do boje.

Daniel Högfeldt zahlédl Janneho, tak se jmenuje Malinin bývalý manžel, jak vychází z jejího domu.

Jeho krok má zvláštní rytmus.

Daniel dnes do práce vyrazil neobvykle brzy, v noci se probudil a už nemohl usnout.

Teď sedí u psacího stolu a myslí na ten rytmus Janneho pohybů, na měkkost a podivnou lásku, jež z něj vyzařovala.

Tomu já nemůžu konkurovat, pomyslí si Daniel, na ploše počítače otevře nový dokument a vyhodí do koše hromadu článků, v nichž figuruje slovo znásilnění.

Na to nemám sílu.

Vždyť ani nemám sílu tu sedět.

Musím znovu najít energii, pomyslí si Daniel. Musím.

Energie se však neskrývá v psaní dějin linköpinských znásilnění. To přenechám někomu jinému. Možná tobě, Malin?

Sen dnešní noci.

Chlapec stojící u její postele, volající mami, mami, mami, pomoz mi, nemůžu dýchat.

Zavolala na něj:

Ty nemůžeš dýchat?

Chlapec odpověděl.

Ne, musíš mi pomoct.

Já nejsem tvoje máma.

Ale jsi. Viď, že jsi?

Nejsem.

Pomoz mi dýchat.

Proč?

Protože jsem tvůj bratr.

Ty nemůžeš dýchat?

Ne, musíš mi ukázat, jak se to dělá.

„Tady je ale vedro. To tu bylo takhle celou dobu?“

Tove se sklání nad talířem müsli, Malin stojí u kuchyňské linky, pije třetí šálek kávy a odhodlává se pozřít alespoň kousek chleba s máslem.

„Jo, to vedro je šílené, Tove. A před chvílí v televizi říkali, že jen tak nepoleví.“

„Tak super. Pojedu se koupat.“

„S Markusem?“

„S Markusem nebo s nějakou kamarádkou.“

„Musíš mi říct, s kým půjdeš.“

„Snad se můžu koupat s kým chci, ne?“

„Přečti si noviny a pochopíš, proč chci vědět, co děláš.“

Tove listuje novinami. Několik stránek o vraždách.

Policie mlčí, zní jeden z titulků.

„To je hrůza,“ řekne Tove, ani se nezeptá, jestli je to Malinin případ, ví, že ano. „Myslíš, že to udělal ten, co je ve vazbě?“

„Máš pravdu, je to fakt hrozné,“ přikývne Malin. „Jednoho podezřelého máme sice ve vazbě, ale stejně musíš být opatrná. Nechoď ven sama. A vždycky mi řekni, kam jdeš.“

„To myslíš jako večer?“

„Kdykoliv, Tove. Ani nevím, jestli ten, po kom pátráme, rozlišuje den a noc.“

„Nepřeháníš to trochu?“

„Neodmlouvej. Tohle vím líp než ty.“

Malin slyší hněv ve svém hlase, nashromážděnou agresi ničivého léta, vidí Tovin překvapený, smutný výraz s náznakem strachu.

„Promiň, Tove, já jsem to tak nemyslela…“

„Kašlu na to, jak jsi to myslela, mami.“

48.

Cestou do Finspångu projíždějí vesnicí Tjällmo, kolem požárů.

Je půl desáté. Ranní poradu dnes odložili na později.

Malin myslí na Janneho.

Ví, že už je v lese, obklopen kouřem, snaží se přemoci plameny, zabránit ohni v dalším postupu.

„Už tam je, co?“

Zeke drží volant jednou rukou, pohled plný odhodlání upírá na silnici, zrovna míjejí hasičské auto.

„Nemohl se dočkat.“

„Víš, že jste oba stejní, Malin?“

„Jak to myslíš?“

„Jste stejní v mnoha věcech, ale teď mám na mysli váš vztah k práci. Oba ji milujete až do úmoru, je to váš způsob, jak utéct před realitou.“

„Tu poslední větu jsem jako neslyšela. A jak se vlastně má Martin? Jak se připravuje na sezónu?“

„Určitě dobře. Miluje běhání.“

„Nějaká nová nabídka ze Států?“

„Jeho agent prý vyjednává s několika kluby. Něco z toho určitě bude, jen co se to malé narodí.“

Martina v květnu poprvé vybrali do reprezentace na mistrovství světa, Zeke byl dokonce v Praze, podívat se na jednom zápase, donutila ho k tomu manželka. Malin ví, že letadla nesnáší skoro stejně jako hokejové zápasy.

„To pak bude v balíku.“

„Jo, chápeš to? Za to, že bruslí a mlátí do puku.“

„Za to, že baví ostatní, Zeke,“ namítne Malin a pomyslí na své sny o Tovině budoucnosti: představovala by si pro ni nějaké jednoduché, přímočaré povolání, jako je doktorka nebo advokátka, takové, o kterém sní všichni rodiče. Anebo spisovatelka. Tove čte jako smyslů zbavená, z jejích slohů jsou učitelé celí nadšení.

„Hokej je pro tupce,“ řekne Zeke. „To mi nikdo nevymluví.“

„Nebuď na něj tak tvrdý.“

„Ať si dělá, co chce, ale mně ta hra nikdy nepřiroste k srdci.“

Cesta se zavrtává hlouběji do lesa.

Všude kolem pusto, zvířata už dávno prchla před plameny. Po padesáti minutách dorazí do Finspångu.

Město železáren a kanónů.

Ale na druhou stranu dobré místo pro výchovu dětí. A dobrá skrýš.

Navigace je zavede na přesnou adresu.

Ulice, kde bydlí Sture Folkman, je zapomenutý pahýl hned za pěší zónou v centru. Číslo dvanáct: třípatrový činžák, v přízemí sídlo Asociace tělesně postižených.

Zaparkují.

Ani je nenapadne, že by starý pán třeba nemusel být doma.

Vchodové dveře jsou odemčené, Finspång je tak malý, že ani nemají dveřní kód, ať si lidé chodí dovnitř, jak chtějí.

Na šedozelené tabuli se jmény nájemníků si přečtou jeho jméno. Třetí patro.

„Tady je, hajzl,“ uleví si Zeke.

„Uklidni se. Je to starý člověk.“

„No a co? Některé věci se nezapomínají ani neodpouštějí.“

„Zmizte,“ ozve se otvorem pro poštu chraplavý hlas plný hněvu a zla. Tak zřetelné zlo v hlase Malin dosud neslyšela. Růžové zdi chodby jako by náhle ztmavly na krvavě rudou.

„Já nic nechci. Zmizte odsud.“

„My ale nic neprodáváme, jsme od linköpinské policie a rádi bychom si s vámi promluvili. Otevřete.“

„Povídám, zmizte.“

„Okamžitě otevřete. Jinak vyrazím dveře.“ Sture Folkman nejspíš pochopil, že to Zeke myslí vážně, ozve se cvaknutí zámku a dveře jsou v mžiku otevřené dokořán.

Vysoký hubený stařec se shrbenými zády, tělo jako by měl ztuhlé, nejspíš Parkinsonovou chorobou.

Vy vrah nebudete, pomyslí si Malin. To jsme si ostatně ani nemysleli.

Dlouhý nos, mizející linie brady, přímý pohled očí, šedivých a chladných.

Jako tundra.

Jako polární kruh.

Jako svět bez světla, tak chladný je jeho pohled.

Černé gabardénové kalhoty, bílá nylonová košile, navzdory horku šedá pletená vesta.

„Co tu sakra chcete?“

Malinin pohled sklouzne k jeho rukám.

Dlouhé bílé bezkrevné prsty, chapadla připravena k plazení vzhůru, dovnitř.

Zelená plyšová pohovka.

Černobílé fotografie rodinných statků, zřejmě dávno prodaných.

Těžké červené závěsy, jež dovnitř nepropouštějí světlo. Knihovna: publikace o chemii, kompletní vydání německé encyklopedie Duden.

„Nemám vám co říct.“

Tak zněla odpověď Stureho Folkmana, když mu vysvětlili, v jaké záležitosti přišli.

Malin se Zekem přesto nepozváni vešli do obývacího pokoje, usedli do křesel, vyčkávali.

Sture Folkman chvíli váhavě postával v předsíni.

Pak se dobelhal do kuchyně, úzkostlivě čisté, toho si Malin všimla, když kolem ní procházeli; ve stojanu na kuchyňské lince zastaralé nože s bakelitovou rukojetí.

Vešel za nimi do obývacího pokoje.

„Vypadněte odsud.“

„Až nám odpovíte na naše otázky.“

„Táhněte zpátky do Linköpingu. Takové odporné město. Minulý měsíc jsem byl v té vaší vyhlášené nemocnici. Tak mizerného urologa jsem ještě neviděl.“

S námahou klesl na dřevěnou židli vedle knihovny.

„S policií jsem nikdy neměl žádný oplejtačky.“

„To je škoda.“

„Co tím myslíte?“

„Víme, že jste sexuálně zneužíval Louise Svenssonovou. A nesnažte se to popřít, nemá to smysl.“

„Já…“

„Vsadím se, že svoji novou rodinu jste taky nenechal na pokoji, co? Kde vůbec jsou?“

„Moje bývalá žena před čtyřmi lety zemřela. Na rakovinu.“

„A co vaše dvě dcery?“

„Co je s nimi?“

„Odpovězte.“

„Dcera je daleko. Až v Austrálii.“

„Tam žije?“

Sture Folkman neodpoví.

„Víte něco o vraždách těch mladých dívek v Linköpingu?“

„Co bych o nich měl vědět?“

„Myslíte, že s tím má Louise něco společného?“

„Louise? S tou jsem víc jak dvacet let nemluvil.“

Sture Folkman tře prsty o sebe, přičichne k nim a opět je položí na černé kalhoty.

„Máte na svědomí víc znásilnění?“

Zekeho hlas napovídá, že co nevidět vybuchne, uchýlí se k násilí.

„Tak co? Máte?“

„Zeke!“

Sture Folkman k nim vztáhne ruce, křivé bílé kostnaté prsty jako drátěný plot.

„Co po mně vlastně chcete? Co tu chcete?“

Cestou zpátky k autu Malin vidí, jak ze sebe Zeke setřásá pohrdání a vztek.

Hodí jí klíče.

„Řiď ty.“

Opustí Finspång a pohltí je hustý les. Zeke se opět ujme slova:

„V jednom měl ten dědek pravdu: co jsme si od toho vlastně slibovali?“

„Jen pokračujeme ve vyšetřování, Zeke. To se tak dělá. Abychom se dostali vpřed, musíme se dívat vzad.“

„Ale stejně. Přijde mi to tak vzdálené, až to hraničí se zoufalstvím.“

Malin neodpoví.

Pohled má pevně upřený na silnici, myslí na to, co se asi musí stát s duší toho, kdo ve věku, kdy důvěra v ostatní lidi nabývá konečné podoby, zažije noční návštěvu bílých prstů.

Obezřetnost.

Strach.

Přesvědčení, že ti všichni chtějí ublížit.

Že tě nikdo nemá rád.

Neschopnost normálního vztahu, jen pud vyhledávající zkaženost, jež by potvrzovala vlastní zkaženost.

Život jako osamělé bloudění.

Ke všemu, co lze nazvat sebevědomím, navždy zavřené všechny cesty.

Otvory ve dveřích ukrývajících tmu, propastnou tmu.

49.

Koupaliště za Stureforsem se utápí ve skomírajícím odpoledním světle, Waldemaru Ekenbergovi stojícímu za policejní páskou pod dubem se sako lepí na tělo.

V pouzdře pod ním vlažná pistole, dokonce ani kov ukrytý ve stínu pod látkou si nedokáže uchovat chlad.

Suliman Hadžif stojí u hrobu Theresy Eckevedové, na sobě džíny a bílé tričko, na pouť, kterou právě podnikají, mu povolili civilní oblečení. Ruce za zády, pouta pevně utažená, aby se nemohl o nic pokusit.

Lidé už se opět vrátili na koupaliště.

Když přicházeli, civěli na ně přes sluneční brýle, teď se však vrátili k letním radovánkám, příčina jejich návštěvy jim nejspíš připadá příliš děsivá, takový krásný letní den si nechtějí ničím kazit: Tamhle ji našli. Vidíš? Je tam policie. Kolik že jí bylo let? Čtrnáct. Letní smrt. Nahoře na louce pod dubem.

Za policejní páskou postávají jen dva chlapci ve stejných modrých plavkách, zvědavě je pozorují zpoza modrých tónovaných skel. Stánek Slavenky Višnićové má zavřeno, jinak by se už určitě ládovali zmrzlinou.

Zvědavost.

„Zmizte odsud.“

Per Sundsten se snaží vložit do hlasu veškerou svou autoritu.

Sven Sjöman nebyl jejich nápadem zrovna nadšený: dovést Sulimana Hadžifa zpět na místo činu, aby se zhroutil, přiznal.

„Musí u toho být jeho advokát.“

„Na advokáta se vykašleme. Na takové blbosti teď nemáme čas,“ odmítl Waldemar. „Mysli na ty holky, Sjömane.“

„Tak dobře, ale hlavně v klidu. Žádné zbytečné emoce.“

Svenův obličej se zakabonil pochybami, vědomím, že překračují pomyslnou hranici.

„Vypadněte.“

Waldemar vrhne na kluky přísný pohled, ti se otočí a zahanbeně se stáhnou dolů k pláži, rozběhnou se do vody.

„Takže tady jsi ji zakopal, co? A uškrtils ji taky tady?“

Suliman Hadžif zavrtí hlavou, zašeptá:

„Chci advokáta.“

„Snažili jsme se mu dovolat,“ ušklíbne se Waldemar. „Ale měl obsazeno. Kašle na tebe.“

„Tak už se přiznej,“ domlouvá mu Per. „Uleví se ti, uvidíš. Každou chvíli nám z technického zavolají, žes to byl ty a ten tvůj vibrátor.“

Suliman Hadžif opět zavrtí hlavou.

Waldemar k němu přistoupí blíž, chytí ho zezadu za krk, tvrdě, pro náhodné přihlížející to však musí vypadat spíše jako otcovské gesto.

„Takže ty si budeš hrát na tichou poštu?“

Zasténání.

Beze slov.

„Jedeme k další,“ rozhodne Waldemar a postrčí Sulimana Hadžifa směrem, odkud přišli.

Malinin telefon zazvoní právě ve chvíli, kdy projíždí kolem odbočky na Tornby.

Ve formálním hlase Karin Johannisonové je slyšet vzrušení.

„Je to stejná barva. Barva vibrátoru Sulimana Hadžifa odpovídá barvě nalezené v obětech.“

„Takže to byl on?“

„To vám nemůžu říct. Určitě je to stejný model. Ale zda to byl zrovna ten jeho, není bohužel možné určit. A jestli tvar těch úlomků odpovídá oprýskání Hadžifova vibrátoru? Snažila jsem se to zjistit, ale je to nadlidský úkol.“

Malin cítí, jak se jí stahuje žaludek.

Všechna čest tvarům úlomků. Ale jak velká je pravděpodobnost, že by se při jednom vyšetřování objevily dva stejné vibrátory?

„Jsou na něm nějaké další stopy?“

„Ne.“

„Ještě něco?“

„Je mi líto, Malin. Jinak nic nového.“

Stejný vibrátor.

Synchronicita.

Freud.

Cestou k Vivece Crafoordové na hypnózu. Není to vlastně už zbytečné?

„Díky, Karin. Dáš vědět Svenu Sjömanovi?“

„Samozřejmě.“

„Takže je to stejný vibrátor? Aha, jenom stejný model. Ale to je snad jedno, ne?“

Waldemar nedokáže skrýt rozčilení, sedí za volantem modrého saabu, na zadním sedadle Sundsten a Suliman Hadžif. Právě minuli stureforskou idylu, vedle nich na cyklostezce starší pár kolébající se na zbrusu novém tandemovém kole.

„Jo, máme ho tady v autě, vrátíme se na stanici. Nic. Mlčí jako zařezanej.“

Položí telefon.

Aniž by pustil volant, otočí se k zadnímu sedadlu:

„Tak a máme tě, ty hnusnej úchyle.“

Vzápětí odbočí na úzkou lesní cestu, hluboko do lesa, a Per ví, co bude následovat, nelíbí se mu to, a přesto to dopustí.

Zekeho reakce na zprávu o vibrátoru:

„Tak se na tu hypnózu vykašleme? Vždyť je to jasné. Teď už jen zbývá z něj vymáčknout přiznání.“

„Tak jasné to zase není,“ namítne Malin, aniž by spustila oči ze silnice. „Hypnózu stejně uděláme. Josefin Davidssonová je už asi u Viveky v ordinaci. Můžeme získat svědka, a ať už řekne cokoliv, dozvíme se něco nového, ne?“

Zeke přikývne.

Ví, že má pravdu.

„Už abychom to měli za sebou,“ řekne. „Přál bych si, aby si zítra ráno celé město v Correnu přečetlo, že jsme tu svini dostali, že zase můžou pouštět dcery bez obav ven, že strach už pominul.“

Tove.

Bojím se o ni?

Ne.

Ano.

„Už brzy se dočkáš, Zeke,“ odvětí Malin. „Případ je v zásadě vyřešen. Teď už jen zbývá zavázat poslední uzel.“

Waldemar Ekenberg sevře ruku v pěst a vší silou uhodí Sulimana Hadžifa přímo pod žebra, do místa, kde to nejvíc bolí, ale kde po ráně nezůstanou žádné fyzické stopy.

Suliman Hadžif se zlomí vejpůl a svalí se na zem.

Per Sundsten předstírá laskavost, pomůže mu vstát, ale jen proto, aby mu Waldemar mohl zasadit další úder.

Mladík však stále mlčí.

Beze slov naříká, leží na zemi a zakrývá si oči, les kolem štěrkové cesty je tichý, na zemi hustý, žlutý, suchý mech, javory bez chlorofylu, v nichž se však stále ještě skrývá život, volání po dešti.

„Takžes to byl ty, kdo zavraždil Theresu Eckevedovou a Sofii Fredénovou a znásilnil Josefin Davidssonovou, co? Ty odpornej úchyle! Jestli se nepřiznáš, zabiju tě.“

Z Ekenbergova hlasu je patrné, že to myslí vážně.

Suliman Hadžif se pokusí vstát, nohy ho však neposlouchají, plazí se po zemi, v očích strach.

Waldemar vytáhne z pouzdra pistoli.

Skloní se k Sulimanovi a přitiskne mu hlaveň na záda.

„Je to jednoduché. Prostě řekneme, že ses pokusil utéct a že jsme tě museli zastavit. Dvojnásobný vrah a násilník. Nikdo o tom nebude pochybovat. Lidé nám ještě poděkujou.“

Per váhá, jak se zachovat.

„Vstaň,“ křikne Waldemar a Suliman Hadžif si s námahou klekne, snaží se vstát, křičí:

„Jak se můžu přiznat k něčemu, co jsem neudělal?“

Pistole na spánku.

„Ať tě ani nenapadne utéct.“

Vtom Per vykročí vpřed, vyrazí Waldemarovi pistoli z ruky.

„Zbláznil ses, sakra? To stačilo, jasný? Už toho bylo dost.“

Chřadnoucími korunami javorů zavane vítr a tisíce žlutých listů se dají na ústup, prší jako zlatý déšť na ten podivný lesní výjev.

„Ten vibrátor jsem koupil od Stena v Blue Rose,“ křičí Suliman Hadžif. „Říkal, že jich prodal desítky, tak jak můžete vědět, že to byl zrovna ten můj?“

„Kurva,“ zašeptá Waldemar a Per si pomyslí: To máš pravdu, Waldemare. Máš úplnou pravdu.

„Do prdele. Jak to, že nikoho nenapadlo zjistit, jaký vibrátory se prodávají v jediným sexshopu ve městě? Zkurvenej internet. Snad ještě pořád existujou normální obchody, ne?“

Per chytí Waldemara za paži.

„Uklidni se. Tohle je šílené léto. Byli jsme pod tlakem ze všech stran. To se občas stane, že si člověk nevidí brýle na nose.“

O čtvrt hodiny později stojí Waldemar u pultu Blue Rose v ulici Djurgårdsgatan, v letitém sexshopu.

Majitel obchodu Stene se usměje. Má obtloustlý obličej zarostlý strništěm.

„Říkáte modrý vibrátor?“

Dojde k regálu v nejzazším rohu spoře osvětleného obchodu a vrátí se s růžovo-oranžovou krabicí, modrou věc uvnitř zpola zakrývá křiklavý nápis: Hard and horny!

„Tyhle šly pěkně na odbyt. Za poslední rok a půl se jich prodalo nejmíň čtyřicet. I když za posledních pár měsíců ani jeden.“

Waldemar vychrlí další otázku:

„Vedete si knihu zákazníků?“

„Zbláznili jste se? Naším heslem je diskrétnost. A kromě toho mám děsně špatnou paměť na lidi.“

„Berete karty?“

„Ty svině si účtujou sedm procent. Takže u nás nakoupíte jen hotově.“

Malin zaparkuje před kostelem církve Filadelfia, na placení parkovného se dnes vykašle. Společně se Zekem přeběhne ulici Drottninggatan, potlačí hlad a chuť zastavit se cestou v McDonaldu.

Zazvoní u vchodu do domu číslo dvanáct a Viveca Crafoordová je pustí dovnitř.

V ordinaci sedí na starodávné lenošce Josefin Davidssonová, vedle ní nervózní matka.

Viveka v koženém křesle za stolem, tvář ozářenou světlem z ulice. Podivným, mystickým světlem.

„Tak se do toho pustíme,“ řekne Josefin. „Chci vědět, co se mi stalo.“

To jsme dvě, pomyslí si Malin.

50.

Vzpomínky na násilí.

Kdesi je v sobě máš, Josefin.

Nervové synapse se spojí a ty si náhle vzpomeneš. Ale chceš si vlastně vůbec vzpomenout?

My si všechno pamatujeme. Víme, co se nám stalo i jak jsme zmizely. Ano, tak to nazýváme, zmizením, a pak, po veliké samotě jsme se v tom svém bezcílném vesmíru nalezly.

Máme jedna druhou.

Možná jsme na tom krásném místě před vědomím i nevědomím? Před tím vším, čemu my lidé omylem říkáme život.

Můžeme vnímat, kým jsme byly, náš vesmír může mít barvu, jaké se nám zachce, a my si vybíráme, kým i kde chceme být.

Teď jsme u tebe, Josefin, v ordinaci té psycholožky.

Potřebujeme tvé vzpomínky.

Protože ať je to jak chce, k tomu, abychom došly pokoje, přestaly se bát tmy, potřebujeme pravdu. Takový je náš vesmír: může měnit zbarvení, z černé na bílou.

Neboj se.

Vždyť jsou to jen vzpomínky.

Já vím, že jsou tvým životem, my je ale potřebujeme.

Jedno si však pamatuj, Josefin. Jediné, co my andělé doopravdy máme, jsme jen my, existujeme jedna pro druhou.

Kyvadlo před očima.

Těžké závěsy, knihy v kožených vazbách, krajinomalby na zdi. Vypadá to tu jako v Anglii.

Kyvadlo.

Takhle se to přece dělá ve filmech.

Je tu cítit zatuchlina. To nemohla vyvětrat? Nebo se alespoň navonět?

Ta lenoška je pohodlná, pomyslí si Josefin a snaží se soustředit na kyvadlo, rozptylují ji však myšlenky, pohled těkající po lidech kolem.

Ta policajtka.

Malin.

Stojí za psycholožkou.

Na čem asi jede? Navenek působí klidně, při pozornějším pohledu si však každý musí všimnout, jak je uvnitř roztěkaná. Roztěkaná možná není to správné slovo, ale rozhodně je celá nervózní.

Nespouští mě z očí. Přestaň na mě civět.

Snad mi čte myšlenky, protože opravdu přestane zírat.

Pak ten policajt s oholenou hlavou. Sedí na černé židli u okna. Vypadá klidně, ale zato nebezpečně. Je to prý táta toho hokejisty. A nakonec máma, k smrti vyděšená. Já se nebojím, tak z čeho má strach ona? Že se její holčička zašpiní? Já nejsem žádný svatoušek, mami, tak už si to přestaň namlouvat.

Psycholožka.

Její podrážděný pohled. Všimla si, že se nesoustředím.

„Sleduj pohyb kyvadla a naslouchej mému hlasu.“

Cože? Říkala něco? myslí si Josefin a nahlas řekne:

„Promiňte, už se budu soustředit.“

Ona zatím pokračuje:

„Dýchej zhluboka,“ a já opravdu dýchám zhluboka, „sleduj pohyby kyvadla,“ a já skutečně sleduji pohyby kyvadla, „cítíš, jak se propadáš,“ a já vážně cítím, jak se propadám.

Klesající víčka.

Je tu tma, a přece světlo.

Počkat.

Kde to jsem?

Konečně, zaraduje se v duchu Malin, když vidí, jak se Josefin Davidssonová vytrácí, vzdaluje, poslouchá příkazy Viveky Crafoordové.

Viveka jim předtím jasně vysvětlila, že během hypnózy smí s Josefin hovořit pouze ona a nikdo jiný, jinak by to nemuselo fungovat, a vůbec, hypnóza není jako běžná konverzace s logickými souvislostmi, nýbrž sled obrazů a slov, asociací. Malin proto Vivece sepsala přesný seznam otázek, na které chce znát odpověď.

Viveka odloží kyvadlo na stůl.

Do místnosti proniká hluk automobilů z ulice.

Nás pět je taky slyšet, napadne Malin. Náš dech jako by se sléval v jeden. Zekeho tvář bez výrazu, Malin ví, jak je vůči podobným věcem skeptický, přestože by to teď nepřiznal.

Viveka vezme z knihovny papír s otázkami.

„Slyšíš mě, Josefin? Ráda bych ti položila pár otázek. Mohla bys mi na ně odpovědět?“

Bílá, bezbarvá místnost.

Cizí hlas, pak můj vlastní.

„Klidně se ptejte, jestli chcete.“

„Tak dobře, já tedy začnu.“

„Jsem hrozně unavená, chce se mi spát.“

„Botanická zahrada,“ řekne ten neznámý hlas a otvorem ve zdi proudí dovnitř jasné čisté světlo, okna ztmavnou a vzápětí zmizí.

„Tam jsem se probudila.“

„Co se stalo, než ses probudila?“

„Spala jsem. A ještě předtím jsem byla v kině.“

Světlo zmizí a místnost zešedne, vidím černou postavu, jež se ke mně přibližuje, může to být vlk nebo pes či zajíc anebo snad člověk, ale odkdy lidé chodí po čtyřech?

„Odveďte toho psa.“

„Ten pes tě uspal?“

„Už je pryč.“

„Tak kdo tě uspal?“

„Mami.“

Místnost opět zbělá a já jsem teď sama, nahoře u stropu regály jako obří lampy. Vidím sama sebe, spím, po zádech mě hladí vznášející se ruce, cítím vůni bazénu a letního rána bez rosy.

„Ruce.“

„To ony tě uspaly?“

„Ano.“

„Mužské, nebo ženské ruce?“

„To nevím.“

„Pamatuješ si na začátek toho večera?“

Zdi místnosti zmizí, vidím, jak jedu po asfaltové cestě na kole, projíždím lesíkem, nejspíš v Rydu, mám namířeno do města, ale nevím, proč jedu zrovna tudy. Proč?

„Jela jsem lesem.“

„Jakým lesem?“

„Špatným.“

„Proč byl špatný?“

Ten otravný cizí hlas, hlas ženy, starší, starý.

„Proč byl ten les špatný?“

„Protože tam na mě něco číhalo.“

„Co to bylo?“

„To nevím.“

„V jakém lese to bylo?“

Síla stahující mě dolů, teď existuji pouze já, usínám a vzápětí mě probudí kodrcání auta.

„Potom jsem jela autem.“

„Kam?“

„K těm regálům ve skladě, které jsem před chvílí viděla u stropu.“

„Byla jsi v nějakém skladu?“

Mé tělo na pryčně. Někdo mě drhne kartáčem, pálí to, smrdí. Co to se mnou ta postava dělá? Lesknou se jí zuby, řeže to a bolí mě celé tělo, přestaňte tlačit, přestaňte.

„Přestaňte už tlačit, TAK PŘESTAŇTE, NECHTE MĚ.“

Ten cizí hlas:

„Neboj se, tady jsi v bezpečí, teď už se můžeš probudit.“

Ocitnu se zpátky v té bílé místnosti, černá postava zmizí a já jí uteču, protáhnu se zdí, vzbudím se v altánu, je ráno a jakýsi hodný člověk mě probudí, přestože spím. Jsou lidé vůbec hodní?

„Utekla jsem, už jsem vzhůru, ale nic jsem neviděla.“

„Kdo tě našel v tom parku?“

„Snad nějaký člověk. BYL TO VŮBEC ČLOVĚK?“

„Už se můžeš probudit. Probuď se, Josefin.“

Černo.

Otevřené oči.

Policajt, policajtka, máminy klidné oči, ta psycholožka. Jedno mají společné: všichni vypadají zmateně.

Když Josefin Davidssonová s matkou opustily ordinaci, natáhl se Zeke na lenošku, jako by se chystal na rutinní terapii.

Viveka sedí u stolu, Malin shlíží z okna na auta projíždějící ulicí Drottninggatan, téměř se rozpouštějící v matném večerním světle.

„O moc moudřejší tedy nejsme,“ poznamená Zeke. „I když možná o trošičku.“

„Pokud jsem to správně pochopila,“ pokračuje Malin, „tak ji někdo přepadl v lese, autem ji odvezl do nějakého skladu, kde ji znásilnil a pořezal, až se jí nakonec podařilo utéct a dostat se do botanické zahrady.“

„Nejspíš ji v tom lese někdo uspal,“ řekne Viveka.

„Ale o pachateli nám toho moc neřekla,“ povzdychne si Zeke.

„Ani ň,“ dodá Malin.

„Je mi líto,“ odvětí Viveka. „Hypnóza jen málokdy přináší jednoznačné odpovědi. Naše vědomí se chrání před traumatickými zážitky.“

„Dělala jste, co jste mohla,“ řekne Malin.

„Nemůžeme to zkusit znovu? Za pár dní?“

Zdá se, že Zeke náhle změnil názor, uvěřil v účinky hypnózy.

„Myslím, že by to k ničemu nebylo,“ zavrtí hlavou Viveka. „Paměť a pud sebezáchovy jsou navzájem propojené. A Josefin má paměť zablokovanou.“

Malin pocítí únavu.

Nejraději by už byla doma, s Tove.

Tolik by si přála, aby je vyšetřování už konečně někam zavedlo.

Ať je to kamkoliv.

51.

Hodiny na zdi zasedací místnosti ukazují 18.15, vteřinová ručička sebejistá, a přece ztracená v tom věčném koloběhu. Opožděná porada, kterou ráno nestihli.

Kolem konferenčního stolu se shromáždil celý vyšetřovací tým.

Čiší z nich únava, pleť se jim leskne potem, šaty mají pomačkané a špinavé od jemného letního prachu.

Před chvílí začali.

Malin kolegům pověděla o setkání se Sveou Svenssonovou a Sturem Folkmanem a také o hypnóze Josefin Davidssonové.

Špatné zprávy od Karin Johannisonové: technická prohlídka bytu Sulimana Hadžifa byla bezvýsledná. V počítači měl sice spoustu porna, ale nic, co by naznačovalo spojitost s vraždami.

V Blue Rose prodali třicet čtyři modrých vibrátorů a jeden z policejních aspirantů našel desítky internetových stránek, kde se prodává stejná značka, takže bez přiznání nebo nových důkazů jsou se Sulimanem Hadžifem ve slepé uličce.

„Jak jsme mohli zapomenout na Blue Rose?“ nechápavě zavrtí hlavou Zeke.

„Prostě jsme předpokládali, že erotické hračky se dnes kupují přes internet,“ konstatuje Malin. „Naše uvařené mozky si holt na ten ponurý obchod nevzpomněly.“

„Všichni děláme chyby,“ řekne Sven Sjöman. „I když je fakt, že jsme klukům z technického mohli ušetřit kus práce. Ale stejně nám to k ničemu není, když nemůžeme nijak dohledat jména těch zákazníků. Mohli bychom sice uveřejnit výzvu, aby nás sami kontaktovali, ale to by asi nemělo požadovaný efekt. Kdo by se dobrovolně chlubil nákupem vibrátoru?“ Na okamžik se odmlčí, pak pokračuje: „A co Hadžif? Něco nového?“

„Nemá alibi, ale jinak na něj nic nemáme.“

Malin slyší v hlase Waldemara Ekenberga únavu, určitě už by byl nejraději zpátky doma v Mjölby a potíral drobnou kriminalitu.

Aspirantku jménem Aronssonová Malin pověřila, aby zjistila co nejvíce o osobním životě Stureho Folkmana. Při pátrání v archívu vyšlo najevo, že jedna z jeho dvou dcer, Elisabeth, v sedmnácti letech spáchala sebevraždu. Vyšetřovatelé vyloučili cizí zavinění, ohledáním místa činu dospěli k jednoznačnému závěru: Elisabeth Folkmanová se oběsila. Důvod neznámý.

Teď už tak neznámý není.

Aronssonová.

Nejschopnější z ročníku.

Malin dále kontaktovala policii v Nässjö, aby si ověřila podrobnosti ohledně utonutí otce Louise Svenssonové.

Tělo našli s rozbitou hlavou na hladině vedle pramice, uprostřed jezera. Kolegové z Nässjö dospěli k závěru, že uklouzl, uhodil se hlavou o bok lodi a v bezvědomí spadl do vody. Na boku pramice se našly stopy krve.

Porada pokračuje: Sven oznámí, že přišla nečekaná odpověď z Yahoo: poskytli jim heslo k Theresině e-mailovému účtu. Jediná korespondence, kterou našli, bylo deset e-mailů od Lovelygirl; podle obsahu lze usuzovat, že se jedná o Louise Svenssonovou. V jednom z e-mailů zmínila i svou adresu. Žádná ze smluvených schůzek však nesouhlasí s časem vraždy. Z Facebooku se zatím pořád neozvali.

Chtěla jsi před námi zatajit svá špinavá tajemství, Louise, myslí si Malin. Nejspíš jsi doufala, že se o nich nedozvíme. I poté, co jsme je odhalili, jsi dál chránila své vzpomínky, to, co jsi.

Osamělý člověk uprostřed lesů překračující zákon: pohlavní styk s nezletilými osobami je trestný čin.

Poté je Sven informuje, že se speciální jednotka ze Stockholmu zabývá sestavením psychologického profilu pachatele, ale dávají si na čas, celé oddělení je na dovolené a zaskakující psycholog dostal chřipku.

„Psychologové. Takoví pitomci,“ poznamená Waldemar.

Malin přemýšlí nad tím, co jí o profilu vraha řekla Viveka Crafoordová, nechá si to však pro sebe, jsou to jen ničím nepodložené spekulace.

„Pátrejte dál všemi směry,“ rozhodne Sven. „Snažte se hledat nové souvislosti. Použijte všechnu svou inteligenci. Ekenbergu, Sundstene, vy vyslechněte ty zbývající sexuální devianty.“

Karim Akbar sedící po Svenově pravici vypadá ustaraně, ví, že bude na něm, aby opět čelil médiím, znovu bude nucen uhýbat před jejich otázkami, aniž by jim mohl cokoliv konkrétního sdělit. Tiskovou konferenci svolali na sedmou hodinu.

Když se všichni zvedli, Karim požádal Malin, aby ještě chvilku počkala. Znovu se posadila.

„Malin,“ začal. „Ani nevíš, jak se mi stýská po té chatě ve Västerviku, po koupání v moři.“

To si chce povídat o dovolené?

„Chtěl jsi mi něco?“

„Jo. Rád bych, abys se mnou vystoupila na té tiskovce.“

„Cože? Vždyť víš, jak takové věci nesnáším.“

„Je to rozkaz, Malin. Když už jim nemůžu říct nic nového, tak jim aspoň věnuju chvilku s nejkrásnější ženou linköpinské policie.“

Malin pocítí vztek.

Zároveň jí to však bezděky polichotí.

„Konec žertů, Malin, prostě tam nechci znovu stát sám a nemít jim co říct. Byl bych rád, kdybys tam mohla být se mnou a trochu je uklidnila.“

„Takže s tou nejkrásnější ženou jsi to tak nemyslel?“

Karim se zasměje.

„Podívej se do zrcadla, Malin.“

„Řekneme jim o tom vibrátoru?“

„Myslíš jako, že je to stejný model?“

„Jo.“

„Ne, to by Sulimana Hadžifa ukamenovali a to si nezaslouží, aspoň dokud nebudeme mít víc důkazů. Četla jsi přece včera noviny. Už takhle mu dávají pěkně zabrat.“

Včerejší noviny byly plné fotografií Sulimana Hadžifa se začerněným obličejem. Titulky jako: Letní vrah chycen? Postrach Linköpingu.

Nejkrásnější žena.

Kam mě jen tohle šílené léto zavedlo?

Do role manekýny?

O dvacet minut později stojí Malin s Karimem před skupinkou novinářů ve foyer policejní služebny. Z televizních stanic je tu jen SVT, zato je tady několik rozhlasových stanic, asi desítka reportérů a dva fotografové, určitě z Correnu a ze Švédské tiskové kanceláře. Před pár dny jich tu bylo dvakrát víc. Letní andílci pozbyli na zajímavosti, od té doby, co vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě, se články o vraždách prodávají hůř a hůř.

„Dnes jsme pokračovali v pátrání, pracujeme s několika teoriemi,“ promlouvá k novinářům Karim.

Cvakání fotoaparátů. Karim pokračuje: „Každou chvíli očekáváme průlom ve vyšetřování, ale v současné době vám bohužel nemohu poskytnout žádné nové informace.“

„A co vy, paní Forsová? Co nám řeknete?“

Opět cvakání, blesky a Malin přimhouří oči, zaostří.

Daniel.

Předtím ho nikde neviděla, nejspíš přišel pozdě.

„Nic.“

„Opravdu nic?“

Malin hledí na ten shluk novinářů, na jejich hladové oči, zvědavost i únavu, podobnou jejich, a než se stačí zarazit, slova jí sama začnou proudit z úst:

„Vlastně ano. Jsme v kontaktu s jednou psycholožkou, která nám sestavila předběžný profil pachatele či pachatelky. S největší pravděpodobností se jedná o člověka, který byl sám obětí násilí a má nízké sebevědomí, pocit méněcennosti. Je zřejmě součástí společnosti, ale na jejím okraji. To je vše, co vám můžu říct.“

„A jméno té psycholožky?“

„To vám bohužel nemůžeme prozradit,“ doplní Karim, který se právě vzpamatoval z toho, že Malin poskytuje informace, které dosud nikomu neřekla a o nichž sama usoudila, že jsou neškodné.

„Tento profil je prozatím předběžný a neoficiální, ale státní policie v současné době pracuje na podrobnější, přesnější verzi.“

„A co Suliman Hadžif? Ponecháte ho ve vazbě? Máte proti němu nějaké nové důkazy?“

„Prozatím zůstane ve vazbě.“

„Myslíte si, že ho budete moci zprostit podezření?“

„Bez komentáře,“ řekne Karim. „Děkujeme vám, to je pro dnešek vše.“

Několik novinářů chce s Malin po skončení tiskové konference natočit rozhovor, ona je však odbude poznámkami typu:

„Promiňte, doma na mě čeká dcera.“

„Nezlobte se, spěchám domů za dcerou.“

Tove s Malin dojídají zbytky pizzy, kterou Malin koupila cestou z práce. Sice vystydla, ale v tomhle horku je studená skoro lepší.

Tove se ještě úplně nevzpamatovala z dlouhého letu.

Celý den prospala, koupat se nakonec nejela, dokonce se ani nesešla s Markusem, jen si telefonovali.

„Kdy se uvidíš s Markusem?“ zeptá se Malin a do úst si vloží poslední sousto pizzy.

„Zítra,“ odvětí úsečně Tove a Malin v matném zvuku toho slova vytuší konec milostného příběhu.

Škoda, pomyslí si. Oblíbila jsem si Markusovy rodiče, Biggan a Hasseho, ty jejich večeře a uvolněnou, rozjařenou společnost.

„Stýskalo se ti?“

„Já nevím, mami. Nemůžeme se bavit o něčem jiném? To musíš pořád otravovat s Markusem?“

Z obývacího pokoje zaslechnou znělku večerních zpráv.

„Možná budu v televizi,“ řekne Malin a Tove se rozzáří:

„To musím vidět!“

Reportáž o jejich případu je v pořadí třetí, novináři se z nedostatku jiných informací zaměřili na profil pachatele. Detailní záběr Malin odpovídající na otázky. Při pohledu na svůj obličej v televizi si připadá stará a ztrhaná. Měla se nalíčit nebo alespoň učesat. Karim měl pravdu.

„Děsně ti to sluší, mami,“ usměje se Tove.

„Díky, Tove, jsi hodná.“

Pak opět záběr na Malin odmítající žádost o rozhovor:

„Nezlobte se, spěchám domů za dcerou.“

Tovin tázavý pohled.

„Proč jsi to řekla, mami?“

„Já nevím. Znělo to hloupě?“

„Hloupě ne, jen zvláštně.“

Následuje počasí.

Pokračující horka. Na obzoru žádná úleva.

Ta policistka.

Malin Forsová.

Na televizní obrazovce v mém tajném pokoji. Prohýbající se regály, pro mě neexistující zápach, jen horko, peklo, jež jsem si sama vytvořila a jímž musím projít.

Nedávno jsem ji viděla v bazénu.

Na koupališti Tinnis.

Snažila se v tom pekle zchladit.

Tak ona si myslí, že ví, kdo jsem? Že stačí jen zavolat nějaké psycholožce a všechno se o mně dozví?

A klidně si to řekne do televize, aby to všichni viděli.

Kdyby byl tenhle zatracený život tak jednoduchý, mé poslání by už dávno bylo naplněno.

Opět bychom byly spolu.

Ani jedna z nás už by nebyla sama, nemusely bychom se ničeho bát.

Jsem jako oheň. Zabíjím a zároveň dávám vzniknout novému životu.

Teď už to hanobení konečně skončí.

Pohybuješ se ve mně.

To, co jsem teď viděla, bude jistě znamení, že? Škrábání bílých pavoučích hnátů s králičími drápy o pelest postele. Mám jí těmi drápy přejet po krku? To opravdu chceš?

Zkusím to. Budu škrábat tak dlouho, dokud se znovu nenarodíš. Vydrhnu ji doběla. Tvá pleť bude bělostná jako svatební šaty. Nelze zjistit, komu patří. Stejně jako ten vibrátor. Koupila jsem ho asi před rokem. Ten prodavač z Blue Rose říkal, že jdou na odbyt. Věděla jsem, že se mi jednou bude hodit.

Pomstím tě. Ona bude ty a ty budeš ona.

Navádíš mě správným směrem, Malin Forsová. Bolest plodí bolest a ta plodí lásku. Zmínila ses o své dceři. Proč asi? Musí pro tebe být vším. Nemám pravdu?

Jen doufejme, že je v příhodném věku.

Můj letní andílek.

Čistá láska letních andílků.

Vidím to na tobě.

Toužíš po znovuzrození lásky, stejně jako já.

Má touha pomine a tvá začne.

Rovnováha.

Třeba mi, nám chybí právě rovnováha.

52.

PÁTEK 23. ČERVENCE

Podívejme, jak tamhle Tove jede na kole. Opatrně, aby do ní nikdo nenaboural, lepší dojet k cíli pomalu, než nepřijet vůbec.

Střecha hotelu Ekoxen, botanická zahrada jako žlutozelená fata morgana, voda koupaliště Tinnis, bazén jako třpytivý modrý slib.

Určitě má s někým sraz.

To poznám.

S námi?

Ne.

Jen to ne, to by bylo zoufalé.

Přejíždí přes most nad potokem Tinnerbäcken a pak už s námahou šlape do kopce směrem k Ramshällu.

K vilové čtvrti bohatých.

Ona ale není bohatá.

Zmizela mi z očí.

Pod korunou stromu.

Cítíš to taky, Sofie?

Ano.

Musí být opatrná.

Moc opatrná.

Markus.

Je to divné. Nejdřív bez něj nemohla být, ale pak jako by jí všechno zevšednělo. Ne že by ji nudil, jen se jí prostě omrzel. Teď není ani kamarád, ani to, čím pro ni byl na začátku.

Tove věděla, že se jí na Bali nebude stýskat, tušila to a věděla, co to znamená.

Tady je větší horko než v Indonésii.

A desetkrát ostřejší světlo.

Ještě štěstí, že má dobré sluneční brýle.

Máma sluneční brýle nesnáší, prý zkreslují realitu. Mně se ale líbí, když svět dostane trochu žlutější nádech.

Srdce jí div nepukne, když se plnou vahou opírá do pedálů v kopci před Ramshällem, míjí cihlové vily a veliké dřevěné domy obývané nejprominentnějšími obyvateli města.

Takoví jsou i Markusovi rodiče: lékaři. I to jí zpočátku imponovalo: ten jejich velký dům, nic nebylo takové, na co je zvyklá, bylo to jako z nějaké knížky: dívka z lidu s mužem z lepších poměrů, snad princem nebo hrabětem.

I jejich dům jí však zevšedněl. Bali. To jediné nebylo všední.

Má k němu namířeno, k Markusovi. Říkal, že něco podniknou, z jejího hlasu však muselo být slyšet, že váhá. Myslela na to včera večer, když ležela v posteli. Už si nedovede představit, že by jejich setkání bylo stejné jako dřív. Samozřejmě se můžou vidět, bude to však jiné.

Jak mu to ale říct?

Má pocit, jako by pro něj znamenala víc než on pro ni.

Kolem projede bílá dodávka, pomalu, nejspíš někoho hledá, to bude jistě nějaký zahradník.

Konečně dorazí k bílé zděné vile. Veliké skleslé jabloně vypadají, jako by každou chvíli chtěly vzdát nerovný boj s horkem. Dveře se otevřou, ještě než stihne zaparkovat kolo na kamenné cestičce.

Markus.

Hubený a bledý, na tváři úsměv.

Tove se také usměje a pomyslí si:

Doufám, že ten úsměv vypadá upřímně.

Ještě že mi nevidí do očí.

Pak ji napadne:

Tak takhle to končívá? Když pomine zamilovanost, zbude jen nuda? To opravdu neexistuje nic víc?

Karin Johannisonová je celá nervózní. Vstane, pak si opět sedne, nohy si položí na stůl, růžově nalakované nehty jí dokonale ladí s růžovými proužky sandálů značky Prada, které si koupila na jaře v Miláně, když tam byli s Kallem na víkendových nákupech. Je celá roztěkaná.

Neví proč, snad proto, že se s Kallem celou noc bláznivě milovali, otevřeli si okno a vlhké, a přesto podivně čisté teplo noci je vzrušilo víc než obvykle.

Ještě ho v sobě cítí a opět po něm touží. To proto je tak neklidná?

Už toho spolu moc nenamluví.

Vlastně se nebaví vůbec o ničem.

A zásadně ne o tom, že nemohli mít děti, navzdory tisícům lékařů a stejnému počtu různých vyšetření. Místo toho si užívají sexu. To ostatně dělají od doby, kdy se seznámili, ale sex je teď utvrzuje v jejich spokojenosti, v tom, že jeden druhého stále ještě vnímají. Znamená to hodně, ke štěstí však Karin přesto chybí dítě.

Lásky beze slov není třeba se bát. Co vlastně zmůžou slova?

Chtíč ale nebude jedinou příčinou jejího nynějšího neklidu.

Zapomněla jsem na něco důležitého?

Proto jsem tak nesvá?

Karin se opět posadí, zapne počítač a znovu si přečte zprávu o analýze vzorků z těla Josefin Davidssonové. Není jí co vytknout.

Pitevní protokol Theresy Eckevedové.

Pravděpodobně zavražděna na koupališti.

Ale proč?

Na těle nebyly žádné stopy posmrtné manipulace.

Hlína pod nehty shodná s hlínou z koupaliště, strukturou i složením.

Ale…

Dívala jsem se pod všechny nehty?

Ne.

Co když je tam jiná hlína?

Proč mě to nenapadlo dřív?

To bude určitě tím horkem. Nemůžu normálně myslet.

Asi jsem prostě moc pospíchala, chtěla jsem, aby Malin s kolegy měli výsledky co nejdříve, a automaticky jsem předpokládala, že hlína bude pod všemi nehty stejná.

Musím to znovu zkontrolovat. Jen doufejme, že tam ta hlína ještě bude.

Vzpomene si na pečlivě vydrhnuté tělo.

Byla tak čistá, a přece měla pod nehty zbytky hlíny. Jak je možné, že to vrahovi uniklo? Anebo pro něj špína neexistuje, v tom jeho či jejím temném tunelu.

Stojí a dívá se na to, co jsem kdysi byla já, zpod prsteníčku a ukazováčku levé ruky mi seškrabuje hlínu.

Vím, kdo to je, tati.

Ale co tu teď chce?

Pořád jsem si ještě nezvykla na chlad této místnosti. Na ta malá okénka u stropu, na kovové lavice, nerezové skříně, místo našeho posledního odpočinku, vysunovací kovové lůžko podobné ocelovým nosítkům, na němž teď ležím, zápach dezinfekce a zatuchliny. Je tu cítit čistota, ale také tíha smutku a zklamání, že to takhle dopadlo. Nic víc, nic míň.

Proč ji tak zajímají mé nehty?

A hlína?

Musíte být tak systematická? Efektivní? Vždyť tu před vámi na tom studeném ocelovém pultu ležím já, mé tělo je sice chladné, čisté, krev mi dávno ztuhla v žilách, ale pořád jsem to ještě já.

Řekni jí to, tati.

Ať se mnou přestane zacházet, jako bych byla nějaká věc. Slyšíte, Karin?

Chci, abyste mě pohladila po čele, dala mi najevo, že jsem stále ještě člověk, vy však pracujete tiše a systematicky a naháníte mně tím ještě větší hrůzu.

Prosím.

Pohlaďte mě po čele.

Odhrňte mi z něj vlasy.

Dokažte mi, že jsem člověk.

Klimatizace v laboratoři vzdala svůj boj a ventilační systém budovy se nezmůže na víc, než že dovnitř pumpuje horký vzduch zvenčí. Pro některé testy vyžadující chlad by to bylo fatální, Karin už proto zavolala servisní techniky.

Na analýzu hlíny však není chlad potřeba. Krůpěje potu se jí jako hrozny perlí na čele, ani si neoblékla bílý laboratorní plášť, světle fialové tričko bez rukávů značky Ralph Lauren se leskne ve světle zářivky.

Tělo tam dole.

Karin neví proč, ale než ho zasunula zpět do chladicího boxu, pohladila dívku po čele. Několikrát. Klidně a opatrně. Něžně přejela Therese po čele. Nikdy dříve nic podobného neudělala.

Papír s první analýzou hlíny má položený před sebou na stole.

Pod mikroskopem nový vzorek.

Oko si zvyká na přiblížení.

Na první pohled je jasné, že se nejedná o stejnou hlínu. Hlína zpod nehtů na druhé ruce je písčitá, má hranatější krystaly.

Další testy. Tohle je typický zahradní substrát bohatý na minerály, takový, který se kupuje v pytlích v zahradnictví. Tahle hlína bezpochyby pochází ze zahrady či parku.

To znamená, přemítá Karin, že s ní po smrti někdo manipuloval, a jestli se bránila, válela se po zemi a snažila se něčeho zachytit a utéct, určitě to nebylo na koupališti. Hlína z koupaliště se jí mohla dostat pod nehty, až když tam tělo kdosi táhl po zemi, k provizornímu hrobu.

Odkud ty vzorky jen můžou být?

Malin to určitě bude připadat zajímavé, třebaže to nemusí vůbec nic znamenat.

Karin poodhrne závěs na okně.

Zahlédne žlutobílou fasádu nemocnice.

Do dovolené jí zbývá ještě týden.

Jestli nebudu moci odjet, zblázním se.

Rozhlédne se po laboratoři: zkumavky, baňky, laboratorní skříň, umyvadlo na výplach očí, to vše ji podivně vzrušuje. Představí si sama sebe na kovové lavici, bavlněnou košili vyhrnutou do pasu, hluboko v ní přirážející Kalle.

Tak hluboko, jak je to jen možné.

Markus sedící metr od Tove na pohovce v prostorném obývacím pokoji. Tady je menší horko, vnitřní bazén za sklem je přes léto vypuštěný.

„V létě se má koupat venku,“ prohlásila Markusova matka Biggan, když se jí Tove v červnu zeptala.

Chce, abych si přisedla blíž. Ani nemusí nic říkat, přímo to z něj vyzařuje. Ale Tove nechce, nejraději by se vymluvila, že musí jít, neví však, jak začít.

Určitě mu to bude líto.

„Nechceš si sednout ke mně?“

To jeho dětinské tričko s nápisem Iron Maiden. Všechen hard rock jí najednou připadá infantilní. Jako by uvnitř nechtěl dospět, přestože tělo má už téměř dospělé.

Ještě spolu ale nespali.

Markus to chtěl a ona taky, a přece ne. Zpočátku tu lehávali na gauči pod háčkovanou pestrobarevnou dekou, Tove ho držela v ruce a on měl prsty na jejích kalhotkách. To je všechno.

To horko, jiné než pouhá vřelost jeho pohledu, ji děsilo.

Sama neví proč.

53.

Byl to krátký hovor. Malinin telefon zazvonil těsně po skončení porady.

Karin Johannisonová:

S tělem Theresy Eckevedové po smrti někdo pravděpodobně manipuloval, pod nehty na rukou měla zbytky kvalitního zahradního substrátu. První, co Malin napadlo, bylo, že ji pravděpodobně někdo přepadl doma. Záhonky u nich na zahradě jsou zahradního substrátu plné. To musejí prověřit.

Zeke a Malin mají sraz s Karin na parkovišti před budovou Státní kriminálně-technické laboratoře. Nejlepší bude, když pojedou všichni společně, přestože musejí dvěma auty. Karin má totiž plný kufr přístrojů a nástrojů pro práci v terénu.

Zaparkují před vilou Theresiných rodičů.

Když míjeli dům, v němž Malin vyrůstala, odvrátila pohled na druhou stranu. Jako by na ni dům cosi neslyšného volal, jako by ji chtěl přivábit, znovu vrátit dávnou minulost.

„Tajemství,“ šeptaly jí ty hlasy.

„Pojď blíž, pošeptáme ti tajemství.“

„Tak jdete?“ zavolá Zeke na Karin a nakrčí čelo, hlas má spíše agresivní než netrpělivý. Snad je naštvaný, že Karin něco důležitého uniklo, ale copak jim se to nikdy nestalo? Naposledy třeba s tím sexshopem.

Všichni děláme chyby. Jsou nedílnou součástí všech vyšetřování.

„Už jdu. Ale mohl byste mi pomoct s tou taškou?“

Zeke vykročí ke Karin a uchopí jednu z jejích velkých černých tašek. Poté kráčejí cestičkou vysypanou bílými kamínky podél zapomenutých keříků, které už dlouho nikdo nezaléval.

Zazvoní a za půl minuty jim otevře Sigvard Eckeved.

V pohledu má údiv a nedůvěru, zároveň však i očekávání.

Chytili jste ho?

Malin v jeho zelenomodrých očích zahlédne i naději, záblesk života. Vysvětlí mu svou domněnku, že jejich dcera mohla být zavražděna na jiném místě než na koupališti, a proto by potřebovali prohledat dům a zahradu, aby vyloučili možnost, že byla přepadena doma.

„Snad si nemyslíte, že já, my…“

„Ne, to nás ani na okamžik nenapadlo,“ uklidní ho Zeke a Sigvard Eckeved ukročí stranou, tělo má těžké, jako by ho skutečná tíha žalu vzala do nikdy nekončícího zajetí.

„Pokud vám to pomůže, tak pro mě za mě celý dům třeba spalte.“

„To nebude třeba,“ usměje se Zeke. „Požárů je tu teď až až.“

„To máte pravdu,“ přikývne Sigvard Eckeved. „Tak prosím, nenechte se rušit. Manželka šla do města. Ke cvokaři.“

Malin prochází mezi záhonky lemujícími terasu u bazénu, hledá jakékoliv stopy, polámané keříky, známky zápasu, najde však jen uschlé rudé růže.

Slunce nemilosrdně praží a ona si stále musí z očí a čela otírat pot. Na druhé straně trávníku Zeke prochází užitkovou částí zahrady vedle plotu, oddělujícího zahradu od sousední vily.

Karin zatím prohledává vnitřek domu.

Malin před chvílí napadlo, jak sem Karin se svým oblečením zapadá, sukně a světle fialové značkové tričko bez rukávů jako by byly stvořené k bazénu a honosné vile.

Náhle uslyší Zekeho zvolání:

„Tady!“

Z jeho hlasu je slyšet, že si je jistý svou věcí, že právě našel něco důležitého.

„Vidíš? Snažila se utéct k sousedům.“

Povadlá bramborová a mrkvová nať, záhonky se zeleninou. Na sklizení letošní úrody neměl nikdo ani pomyšlení. Známky zápasu jsou evidentní, zakonzervované suchem, nedostatkem deště. Otisk těla, jež zřejmě spadlo do bramborové natě a pak jej kdosi táhl zpět. Oběť se vzpírala, zarývala prsty do země ve snaze zachránit si život.

„Skočím pro Karin,“ řekne Zeke. „Kde vůbec je? Asi uvnitř v chládku, co? To jsem si mohl myslet.“

Sigvard Eckeved se svezl na židli na terase, dceřina smrt se teď ještě více přiblížila, zanechala v jejich domě fyzické stopy a Malin si pomyslí, že nejspíš právě pochopil, že tady už nemohou dál bydlet, dům se právě stal příbytkem zla.

Malin k němu poklekne.

„Je mi to moc líto.“

„To je v pořádku,“ odvětí Sigvard Eckeved a Malin pochopí, že její slova pro něj postrádají význam, věci už nemohou být horší, než jsou. V tom, že jejich dcera byla přepadena doma, se snad nakonec skrývá i jakási útěcha.

„Já nevím,“ řekne pak. „Jak to mám říct manželce? Vždyť se z toho zhroutí.“

Když je Karin hotova se stopami mezi záhonky, otočí se k Malin čekající ve stínu vzrostlé hrušně.

„Řekla bych, že přišla směrem od bazénu. Pachatel ji nejspíš překvapil a ona se mu snažila utéct. V domě jsem nic nenašla, žádnou krev, nic.“

„V tom případě byste asi měla prohledat okolí bazénu.“

„Právě se na to chystám, Malin.“

O minutu později Karin pročesává okolí bazénu. Vypařující se voda, lákavá a zároveň odpudivá ve své nafoukané modři. Karin stříká na dřevěnou podlahu terasy a kamenný okraj bazénu luminol v naději, že ta zázračná tekutina v relativní tmě vytvořené modrým ručníkem rozzáří případné zbytky krve.

„Já to věděla,“ vykřikne Karin, když dospěje k zadní části terasy u garáže. „Já to věděla,“ opakuje.

Malin si k ní pospíší, Zeke se objeví ve dveřích domu.

Sigvard Eckeved stále ještě sedí na židli, tvář bez výrazu.

„Podívejte,“ zavolá na ně Karin a mávnutím ruky je přivolá blíž. Pod ručníkem je vidět snad dvacet světélkujících skvrn, kolem nich stříkance. „Pachatel se snažil smýt stopy. Teď už asi víme, jak si Theresa rozbila tu hlavu.“

„Můžete určit krevní skupinu nebo tak něco?“

Zeke plný zápalu.

„To bohužel nepůjde,“ zavrtí hlavou Karin. „Tohle jsou jen přízraky skutečnosti.“

Malin opět poklekne vedle Sigvarda Eckeveda.

„Kdo tu mohl být?“

„Kdo?“

„Ano.“

„To nevím.“

„Nikdo vás nenapadá?“

„Ne. Je mi líto.“

„Opravdu nikdo?“

„Ne, mohl to být kdokoliv.“

„Co třeba zahradník nebo tak někdo?“

„O zahradu se starám sám. S manželkou.“

„A bazén?“

„Na ten nám sem jednou za rok, vždycky na začátku května, když ho napouštíme, chodí jedna paní. Ale letos tu nebyla, napustil jsem ho sám. Loni v létě jsme tu taky měli jednoho řemeslníka, natíral terasu.“

Malin zazvoní v kapse saka telefon.

„Forsová.“

„Malin? Tady je Aronssonová. Mám hotovou tu podrobnou zprávu o životě Stureho Folkmana. Chcete to shrnout po telefonu?“

„Teď nemám čas. Můžeme se sejít za hodinu? Na stanici?“

„Dobře. Chci si jen ujasnit pár nesrovnalostí.“

Malin zastrčí telefon zpět do kapsy.

Sigvard Eckeved se dal do pláče, celé jeho tělo zachvátil třes a Malin by mu ráda pomohla, neví však jak. Mlčky mu položí ruku na rameno a řekne, že vše bude zase dobré, že se všechno urovná.

Neplač, tati.

Sice se bojím, ale mám se tu dobře.

Měla jsem strach, když to ke mně přišlo u bazénu, na zahradě. Bylo to děsivé, tak děsivé.

Ale už brzy se karta obrátí.

Cítím to.

Zlo.

I zlo má práh bolesti, okamžik exploze.

Vystoupí ze své neviditelnosti a my ho budeme moci zahnat zpět.

Lidé si opět budou moci v klidu užívat léta, tak jak to má být, bez bolesti.

Ale nejdřív se musí leccos objasnit. Musí vyjít najevo to, co nazýváte pravdou, ať už je jakákoliv, byť sebehrůznější.

Ale ty, Malin, si nejdřív musíš odbýt jednu návštěvu.

Sama u sebe. Třeba tě pohled do minulosti dovede vpřed. Co myslíš, tati?

Vím, že na mě nikdy nezapomeneš.

A dokud jsem ve tvých vzpomínkách, existuju.

To je mi útěchou.

54.

Dům je prázdný. Když však Malin nahlédne dovnitř oknem obývacího pokoje, spatří hromadu hraček a v duchu uslyší dětský křik, rozjařený smích i pláč způsobený tahanicí o umělohmotné autíčko, plyšového medvídka či malířský štětec.

Není pochyb, že v domě, kde vyrůstala, bydlí rodina s dětmi.

Zekemu a Karin řekla, aby jeli napřed, že se chce chvíli projít po okolí a zpátky si vezme taxíka. Karin však navrhla, že Zekeho sveze, a ten k Malininu údivu neprotestoval.

Přestože tušila, že nikdo nebude doma, nejprve zazvonila. Když nikdo neotvíral, obešla dům zezadu. Spálená tráva, kterou celé léto nikdo nezaléval, oprýskané zábradlí terasy, vyschlé dřevo, jež se už pár let nikdo neobtěžoval naolejovat.

Kdyby to jen viděl táta, pomyslí si Malin. Ten by se zhrozil. Perfekcionista, pan Pečlivý, povzbuzován mámou, paní Dokonalou, předstírající, že je něčím víc, než ve skutečnosti je.

Máma.

Proč jsi se nikdy nesmířila s tím, kdo jsi? Výmluvy, proč si na Tenerife koupili pouze byt: „Vlastně jsme měli v plánu koupit dům, ale to víte, se zahradou a s bazénem je moc práce.“

Živý plot oddělující pozemek od sousedů, i tam teď bydlí jiní, mladší lidé, a Malin si vzpomene, jak za horkých letních večerů běhávala po trávníku za fotbalovým míčem, jak na ni otec křičel, aby nedejbože netrefila jabloně nebo rybízové keře, jak matka lehávala v houpací síti, popíjela vychlazené bílé víno, spíše než na svou dceru hleděla do vzduchu a zdálo se, že by nejraději byla někde úplně jinde.

Zimy.

Sněhuláci a tajné stezky ve sněhu, noci i dny nikdy nekončící tmy, tvářičky rudé od mrazu, rvačky se sousedovic Idou, které jednou rozbila nos, až jí tekla krev, a Malin toho vzápětí litovala, z násilí se jí udělalo špatně.

Mámino i tátovo mlčení. Jejich míjení jako plazení dvou němých hadů, Malin měla v břiše velký černý pocit, že je něco špatně a že to před ní za každou cenu chtějí utajit.

Co jsem jen neviděla?

Proč jsem byla na tátu včera po telefonu tak příkrá?

V tu chvíli se jí po nich zasteskne. Představí si je v bytě na Tenerife, kde nikdy nebyla, mámu v květovaných šatech, tátu v tričku s límečkem a kraťasech, jak snídají na terase a povídají si o sousedech, okolí a o počasí, nikdy však o své dceři a jediné vnučce.

Proč jim jenom víc nezáleží na Tove?

Ta jejich povinná, nejmenší možná láska. Vždyť je to vaše krev, chtělo by se Malin křičet.

Vdechuje horký letní vzduch, vůni uplynulých let a všech těch nepřístupných vzpomínek ve snaze zjistit, kdo je.

Co mi jen uniká?

Tající sníh.

Malin obejde terasu, nahlédne oknem do kuchyně, i přes skleněnou tabulku zaslechne zvuk kapajícího kohoutku.

Nová bílá kuchyně z Ikey, model Faktum, lesknoucí se v té relativní tmě, nalevo jídelna: skoro stejný stůl, jaký měli, když byla malá, z bíle lakovaného borového dřeva, vysoké, nepohodlné židle.

Kapající kohoutek.

Voda.

Stále ta voda.

Chlórované bazény, letní koupaliště. Na pohled bezcílné pohyby mladých letních brigádnic.

Co máš pořád s tou vodou? přemítá v duchu Malin. Potrpíš si na čistotu a svobodu, že?

Malin se spěšnými kroky vzdaluje od domu, náhle chce odsud co nejrychleji pryč.

„Co proti mně vlastně máte, Zachariasi?“

Karin Johannisonová přidá plyn a Zeke vidí, jak se jí dlouhá bílá bavlněná sukně tvaruje podél stehna, jemné dlouhé blond vlasy přiléhají k vystouplým lícním kostem.

„Já proti vám nic nemám,“ odvětí.

„Tak často spolu pracujeme,“ pokračuje Karin, „bylo by mnohem jednodušší, kdybychom spolu dobře vycházeli.“

Zeke mlčky pohlédne ven z okénka, pozoruje stromy na druhé straně cyklostezky a v duchu se ptá, co ho jen na Karin tak instinktivně odpuzuje. Její peníze? To sebejisté vystupování člověka narozeného v luxusu? Či snad její nonšalantnost? Anebo se příčina toho odporu skrývá v něm? Vadí mu, že je žena, a k tomu atraktivní? Nehodí se mu na pozici technika kriminalistické laboratoře?

To jsou jen předsudky, přemýšlí Zeke. Pak na to však přijde. Uvědomí si, že to ví od chvíle, kdy ji poprvé spatřil. Neuskutečnitelná přitažlivost plodící odstup. Když tě nemůžu mít, můžu ti alespoň znepříjemňovat život, aby ses cítila méněcenná, přestože toužím po přesném opaku.

„Já nevím,“ řekne nahlas.

„Co nevíte?“

„Proč jsem k vám byl vždycky tak příkrý. Ale s tím je teď konec.“

Karin nic neříká. Po chvíli však na moment odtrhne oči od silnice a věnuje mu pohled plný vděčnosti a vřelosti, snad i touhy.

Policejní aspirantku Aronssonovou bůh obdařil příliš velkým poprsím, jež se jen tak tak vejde pod košili policejní uniformy. Malin ví, že je terčem vtipů svých mužských kolegů: ta má kozy místo zbraně, pozor na ně.

Aronsssonová je však chytrá a dokáže si jít za svým, nemá móresy primadony ani testosteronové iluze.

Položí své poznámky na Malinin stůl, Zeke s Malin se nad ně skloní a pozorně naslouchají jejímu shrnutí:

„Trochu víc jsem se pošťourala v minulosti Stureho Folkmana. Přesně jak jste chtěla, Malin.“

Má měkké rysy a slabý předkus, který ji dělá méně hezkou, než by jinak mohla být.

„Pochází z Finska, do Švédska přišel za války jako dítě. Podle všeho viděl, jak jeho rodina uhořela na Karelské šíji. Ujali se ho nějací sedláci v severním Skåne, vyrůstal na statku kousek od Ängelholmu. Tam také vychodil základní školu.“

Aronssonová se nadechne, pak pokračuje:

„V roce 1980 se podruhé rozvedl. S manželkou měli dvě dcery. Jedna z nich spáchala v roce 1985 sebevraždu, jak už jsem říkala, závěr vyšetřování byl jednoznačný: sebevražda. Pár let před tím prý střídavě pobývala v blázinci.“

Chladné bílé ruce na peřině.

Nech toho, tati, vždyť jsem tvá dcera.

Ale no tak.

Malin zažene tu představu. Některé muže by měli kastrovat a veřejně věšet.

„A co jeho druhá dcera? Ta prý bydlí v Austrálii. Alespoň Folkman to říkal.“

Aronssonová zavrtí hlavou.

„Bydlí v Linköpingu. Trvalý pobyt má už pár let ve Vasastanu.“

„Víte o ní něco víc?“

„Jmenuje se Vera a je jí dvaačtyřicet. Jinak jsem nic nenašla.“

Rychlá improvizovaná porada o dalším postupu.

Blíží se šestá hodina a všichni jsou unavení z horka, z té zdlouhavé intenzivní dřiny, Malin by už nejraději byla doma u Tove.

Sven Sjöman v čele Malinina pracovního stolu, kolem nich jen sporadická činnost kolegů, Karin Akbar už odešel domů. Prý má migrénu. To je poprvé za dobu, co ho znám, pomyslela si Malin.

„To znamená, že Theresa Eckevedová byla pravděpodobně zavražděna doma?“

Svenův hlas je nepatrně živější než na včerejší poradě.

„To nevíme, ale každopádně ji tam pachatel přepadl. Mezitím ji mohl převézt ještě jinam, než ji zakopal na tom koupališti,“ odvětí Malin. „Vrah by tedy mohl mít nějakou spojitost s jejich domem. Z výslechů rodiny a blízkých jsme však nic nezjistili. A alibi rodičů je neprůstřelné.“

„Co dál?“

„Vera Folkmanová. Její otec uvedl, že bydlí v Austrálii, ale trvalý pobyt má hlášený v Linköpingu. Máme v plánu ji zítra ráno navštívit.“

„Fajn,“ přikývne Sven Sjöman. „Takovéhle drobné nesrovnalosti je vždycky potřeba prověřit, ty mohou být důležité.“

„Chytáme se všeho, i stébla trávy,“ poznamená Zeke.

Sven stočí pohled k Waldemaru Ekenbergovi a Peru Sundstenovi stojícím u opačné strany stolu.

„A co vy?“

„Ještě nám zbývá prověřit posledního sexuálního devianta na seznamu,“ řekne Per. „Pak máme v plánu vyslechnout pár dalších lidí z blízkého okolí Sulimana Hadžifa. I když je to možná jen slepá ulička.“

„Můžeme přesvědčit státního zástupce, aby mu prodloužil pobyt ve vazbě?“

„O tom pochybuju. Před chvílí jsem s ním mluvil a máme na to příliš slabé důkazy.“

„Lepší bude ho pustit,“ řekne Sven. „Ale nespustíme ho z očí. A co Louise Svenssonová? Něco nového?“

„Sledujeme ji, ale ta jen pracuje doma na statku,“ odpoví Malin. „A co se týče Višnićové, jsem skeptická.“

„Budeme pokračovat zítra,“ rozhodne Sven, pohlédne na Malin a nakrčí čelo.

„Nechceš nám něco říct, Malin?“

„Ne. Je to jen takové tušení.“

„Tak sem s ním.“

„To počká,“ řekne Malin a Sven ji dál nepřemlouvá, změní téma:

„Zatím pořád ještě nevíme, kdo našel Josefin Davidssonovou. A po jejím kole jako by se slehla zem.“

Tove nezvedá telefon. Mobil ani pevnou linku doma.

Kde jen může být?

Malin sedí u svého psacího stolu a cítí, jak ji zvolna zachvacuje strach.

Před chvilkou zavolala domů k Markusovi. Prý byli celý den na koupališti Tinnis a Tove asi před dvěma hodinami odjela domů.

Tove.

Přece jsem ti říkala, že musíš být opatrná.

Malin vstane a jde k autu.

Vyběhne do schodů, odemkne dveře bytu.

„Tove! Tove, jsi doma?“

Ticho.

Němé pokoje.

Prázdná kuchyně.

Prázdný obývací pokoj.

I Tovin pokoj a koupelna jsou prázdné.

„Tove! Tove!“

Malin otevře dveře ložnice. Tove, řekni, že ležíš u mě v posteli.

55.

Karim Akbar vyjme z kávovaru hrneček s espresem a rozhlédne se po kuchyni. Kuchyňská deska z nerezové oceli vyrobená na míru, aby pokryla celou plochu pod skleněným obložením, jež si jeho žena vybrala v nějakém mezinárodním časopise o bydlení, které si kupuje v trafice na náměstí Trädgårdstorget. Kuchyňské skříňky jsou také vyrobené na objednávku, odstín s názvem britská dostihová zeleň, dubový jídelní stůl a židle koupené ve Stockholmu.

Nemá migrénu.

Jen nutkavou potřebu samoty.

Myslí na knihu, kterou by měl psát, ale tuší, že ji asi nikdy nedopíše.

Sám nevěří svým tezím o integraci.

Ve vile je ticho.

Existuje větší ticho než ticho lidských příbytků, které jejich obyvatelé opustili?

Se ženou se čím dál tím víc hádají. Celkem o ničem, Karim si však všiml, jaký to má vliv na jejich syna, jak je v jejich společnosti ostražitý, nemluvný. Karimovi je ho líto, zároveň však neví, co má dělat, připadá mu, že už na nic nemá sílu. Všechny ty masky, které si musí nasazovat v práci, na veřejnosti i doma ho unavují až za hranici únavy.

Proč se vlastně hádáme?

Karim vdechuje vůni domova, rohy a zákoutí vypadají v tom mlhavém světle jinak než obvykle.

Manželka není spokojená. To je evidentní. Na všem hledá jen chyby a možná jí připadám odtažitý. Ne. Ale určitě jí lezu na nervy, a z toho jsem pak zase podrážděný já.

Jejich syn.

Teď se mu formuje osobnost.

Nesmím, nesmíme mu ji zničit.

Karim si vzpomene na svého otce, na to, jak ho jednoho letního dne, stejně horkého jako ten dnešní, našel oběšeného doma v bytě na sídlišti Nacksta.

Bylo mi tehdy dvanáct.

Poznal jsem, co znamená zoufalství. Ale odmítal jsem si připustit, že i láska má své hranice.

Občas zajdu moc daleko, přemítá Waldemar Ekenberg, když zalévá růže za vilou v Mjölby.

Jeho žena zatím stojí v kuchyni a připravuje salát na večerní grilování. Vepřová krkovička už od rána naložená v marinádě, otevřená lahev vína. Waldemar je konzervativní, nikdy by nekoupil kartonové víno, které je teď tak v módě.

Opravdu zacházím příliš daleko?

Kolegové už si na mě párkrát stěžovali, ta pakáž taky, ale nikdy z toho nevyvodili žádný postih a nikdo taky nemůže říct, že nemám výsledky. Mám, a dokonce lepší než většina ostatních. A když je na svobodě taková zrůda, pár ran nikoho nezajímá, pokud tedy nezanechají následky.

Takový už je lidský úděl.

Občas jsme chyceni do pasti okolností. S tím nic nenaděláme, stejně jako s většinou bezpráví.

Žena toužila po dítěti.

Pro mě to tak důležité nebylo, přemítá Waldemar. Ale bůh ví, že jsme se snažili. Zkumavky sem a tam, masturbovat do kelímků na tmavých záchodcích s pornočasopisem na klíně.

Pak jí bylo pětačtyřicet a jednoho dne už to nedostala.

Ten úděl sdílí s mnoha jinými páry.

Teď tu stojím na zahradě. Stmívá se, ve vzdálených galaxiích se rozsvěcují hvězdy. Život na zemi se choulí do klubíčka a já můžu upřímně říct, že ji stále ještě miluju.

Per Sundsten stojí v Borensbergu před stánkem s rychlým občerstvením, postaveným v padesátých letech. Archetyp švédského stánku s párky s přilehlou čekárnou pro ty, kdo čekají na autobus. Objednal si cheeseburger, vezme si ho s sebou k plavebnímu kanálu, tam si ho v klidu sní a podívá se na lodě, než vyrazí zpátky do Motaly.

To jsou výhody života nezadaných.

S časem můžu nakládat podle vlastního uvážení. Nikdo mi neříká, co mám dělat.

„Prosím.“

Majitel stánku, muž tmavé pleti, mu podává hamburger, na mase rozteklý sýr.

Per se posadí na lavičku u plavebního kanálu.

Kolem proplouvá plachetnice, v ní pár v jeho věku, popíjejí víno a zamávají mu. Per si lokne chlazeného kakaového nápoje a také jim zamává.

Ekenberg je opravdu blázen.

I když musím přiznat, že se vedle něj cítím bezpečně. Umí v tom chodit. Já bych se asi lépe hodil do Stockholmu na oddělení pro potírání ekologické kriminality.

Motala. Město podobné Kalmaru, kde vyrůstal. Navenek maloměstská idyla, uvnitř bývalé průmyslové město se zavřenými továrnami, plné drog a jiných problémů. Každopádně to není město pro třicátníky.

Jejich případ. Vůbec nic nechápe. Jednotlivé nitky se vzájemně proplétají a on má pocit, že se jen veze s sebou, jako by sám neměl čím přispět.

Forsová.

Má tah na branku a výdrž, která ho trochu děsí. Jako by se snad bála sama sebe. Ale jestli tomuhle případu někdo přijde na kloub, pak to bude ona.

Ukousne si smaženého masa.

Kolem projede další loď.

V ní osamělý muž.

Zeke si vloží do úst sousto platýze. Jeho žena ho chvíli pozoruje, pak významně sklopí oči ke stolu plnému katalogů cestovních kanceláří s rozmanitými destinacemi: Slunečné pobřeží, Kréta, Costa Dorada. Sny ve snovém balení.

„Já teď na dovolenou nemám ani pomyšlení.“

Manželka se posadí naproti němu, prstem ukáže na fotografii Slunečného pobřeží.

„Tady je to prý levné. Co myslíš?“

„Tys mě neslyšela?“

Kuchyň mu náhle připadá neskutečně malá, hnědá kuchyňská linka z borového dřeva jako by ho tížila na prsou. Nejraději by utekl ven na zahradu, žena se však jen tak nevzdává.

„Lennart a Siv byli loni na Krétě. Prý je tam krásně. A teď, když je hezké počasí, bude určitě dost míst.“

„Ten platýz je výborný.“

„Nebo Španělsko? Co myslíš? To je klasika.“

Listuje katalogem.

„Tak dobře, něco vyber. Ale jestli tenhle případ nevyřešíme, nebudu moct jet nikam.“

„Co bys řekl Rimini?“

Pohlédne na ni. Martinova matka, moje žena. Kdo vlastně jsi? přemítá. Vyšetřování, horko, světlo, prach a nohy Karin Johannisonové pod bílou sukní v autě. To vše vytváří nový odstup, dělá z něj cizince ve vlastním domě.

Karin Johannisonová stojí na terase u bazénu. Mají jednu z největších vil v Ramshällu a rozlehlou zahradu, na kterou díky vysokému živému plotu není vůbec vidět. Večer voní sírou a pryskyřicí.

Kalle v obývacím pokoji u televize.

Sleduje film pro pamětníky, jakousi komedii s Frankem Caprou. Miluje staré filmy.

Bazén postavili letos na jaře, byl to jejich sen.

Soused jim doporučil nějakou paní na údržbu. Přichází, když nejsou doma, vyčistit vodu, upravit množství chlóru. Karin ji nikdy neviděla, ale Kalle říkal, že vypadá rozumně, moc toho nenamluví a peníze chce načerno.

Ale co.

Vzpomene si na Martinssona dnes v autě.

Je skoro o deset let starší a ona si vždycky lámala hlavu, co proti ní má. Věří mu však, že mluvil pravdu, když řekl, že s jeho strohostí je konec. Ten jeho pohled, když se mi díval na nohy. Moc nechybělo, abych zastavila a udělali jsme to, co se obvykle u kraje silnice dělává.

Tohle dlouhé, horké, šílené léto.

Horko kolem mě.

Horko ve mně.

Teď mu konečně uniknu, pomyslí si Karin a odrazí se, vznese se do vzduchu a vzápětí rozrazí vodní hladinu. Pocítí chlad a zázračné ticho.

Malin si lehne k Tove do postele.

Ležela u ní, ještě unavená po cestě. Malin ji vzbudila a vynadala jí. „Uklidni se, mami, mám jenom vybitý mobil. Byla jsem s Julií, daly jsme si zmrzlinu a koukaly na lidi na náměstí.“

Pak znovu usnula. Malin také cítila únavu. V kuchyni si nalila půl sklenice tequily. Pomyslela si, že zlo už mají na dosah ruky, teď už to co nevidět musí skončit. Zároveň však pocítila neklid.

Vrátila se zpět do ložnice.

Svlékla se, až na kalhotky.

Vlezla si pod peřinu, cítila teplou kůži své dcery, slabé chvění jejího bušícího srdce, dostatečný důvod, aby dál žila a bojovala.

56.

SOBOTA 24. ČERVENCE

Co s nimi? S lidmi, kteří neovládají svůj chtíč, ubližují ostatním, protože jim samým bylo ubližováno?

Zřídit pro ně tábor někde v pustině na severu.

Propast chtíče.

Chemická kastrace.

Kastrace.

Elektronický dozor.

Je časné ráno a Peru Sundstenovi se nedaří uspořádat myšlenky. Spolu s Waldemarem Ekenbergem procházejí předsíní za rozespalým Artem Sovalskim v jeho červeném dřevěném domku na okraji Linghemu, ospalé vesnice východně od Linköpingu. Prošli spálenou, avšak udržovanou zahradou, husté zástupy angreštových keříků a štěrková cestička je dovedly až k domku.

„Je mi jasné, proč jste přišli. A dokonce v sobotu. To nemáte volno ani o víkendu?“

„Aspoň jsme dnes nemuseli na ranní poradu,“ odvětí Per a pozoruje, jak Arto Sovalski s námahou kráčí před nimi. Vypadá jako ten nejunavenější člověk na světě, bez nejmenších snů o budoucnosti.

Dům čpící potem.

„To víte, že bychom měli mít volno,“ pokračuje Per, „ale v Linköpingu teď řádí sám ďábel.“

Arto Sovalski, poslední ze seznamu sexuálních deviantů v okolí.

Na sobě má špinavé žluté tričko s obrázkem bagru na prsou.

„Máte práci?“

Waldemarova otázka, když vešli do obývacího pokoje a Arto Sovalski klesl na žluto-hnědou pohovku, jediný kus nábytku v místnosti. Kolem na dřevěné podlaze prázdné lahve a plný popelník.

„Ne. Jsem v předčasném důchodu.“

Asi je těžké sehnat práci, když má člověk na svědomí čtyři znásilnění během čtyř měsíců. Stalo se to před deseti lety ve čtyřech různých městech: ve Växjö, Karlstadu, Örebro a také v Linköpingu. Od té doby nic.

„Takže víte, proč jsme tady?“

„Jo, občas mě policie poctí svojí návštěvou, když si nevíte rady s nějakým znásilněním. Ale jen ztrácíte čas, byl jsem teď dva týdny u kamarádů na Ölandu. Klidně jim můžete zavolat.“

Waldemar přistoupí blíž.

Jen to ne, pomyslí si Per.

Tentokrát však Waldemar ucouvne.

„Máte na ně číslo?“

„Jasně.“

O deset minut později sedí v autě cestou do města. Artovi Sovalskému potvrdil alibi opilý Fin na druhé straně Kalmarského průlivu.

„Tak to bychom měli všechny sexuální devianty,“ konstatuje Waldemar. „Teď zajedeme na stanici a ještě naposledy zmáčkneme Sulimana.“

„Toho pustili už včera večer.“

„Aha,“ odvětí Waldemar. „Tak nic.“

Dnes si Malin se Zekem trochu přispali, zaslouží si to.

Když Malin sejde dolů po schodech, je devět hodin. Zeke ji má za chvíli vyzvednout.

Druhá sobota tohoto vyšetřování. Od výbuchu sopky uběhl víc než týden. Malin to však připadá jako celé roky, jako nikdy nekončící, vleklé utrpení.

Horko je stejné jako včera, snad dokonce ještě horší.

Šedá omítka kostela se chvěje horkem, má nažloutlý, nezdravý nádech a kvůli chvějícímu se vzduchu Malin dnes ani nepřečte nápis nad vchodem.

Kde vězíš, Zeke?

Volal před deseti minutami, když projížděl Bergou, každou chvíli by tu měl být.

Tove ještě spí.

Malin mu jde naproti, nahlédne do výloh nákupní pasáže svatého Larse, na pestrobarevné obrazy malířů, jako jsou Madeleine Pyková nebo Lasse Åberg. V umění se sice moc nevyzná, ale z toho, co tam uvnitř vidí, se jí zvedá žaludek.

Vera Folkmanová.

Jak moc ji zasáhly hrůzy z dětství?

Vadné zboží. Budeme ji reklamovat.

Jako ten americký pár, který adoptoval holčičku z Ukrajiny a zjistil, že je mentálně postižená. Prý ji poslali zpátky balíkem FedEx a ona v nákladním prostoru letadla deset tisíc metrů nad zemí umrzla.

Zatroubení.

Zeke.

O minutu později Malin sedí v chladných, klimatizovaných útrobách auta. Vydechne. Nevšimne si bílé dodávky zaparkované nahoře v ulici Ågatan.

Tove se protahuje v posteli, mámině posteli, pořád ještě u ní čas od času ráda spí.

Má sraz s Markusem. Dnes už mu to řekne, že je konec, že ho má pořád ráda, ale už ne jako dřív, že můžou zůstat kamarádi.

I když ví, že na to on nepřistoupí.

Posadí se.

Z paprsků slunce pronikajících dovnitř skulinami mezi žaluziemi pozná, že dnes bude ještě větší horko než včera.

Zeke s Malin zazvoní u dveří bytu Very Folkmanové ve druhém patře. Nikdo neotvírá, zvenčí působí byt podivně opuštěným dojmem.

„Je fuč,“ řekne Zeke. „Sakra, taky ti přijde, že je čím dál větší horko?“

Čím déle stojí přede dveřmi, tím vtíravější je pach vycházející zevnitř.

„Smrdí tu zvířecí trus,“ konstatuje Zeke.

„Třeba chová kočky.“

„V každém případě je to děsný smrad.“

„Možná je v Austrálii,“ řekne Malin, otočí se na podpatku a začne scházet ze schodů. „Zvířata nechala doma.“

„Vsadím se, že ani tam není takové horko jako tady. Dokonce ani v Alice Springs.“

„To je prý nejteplejší místo na světě.“

„Omyl. Teď je to Linköping.“

Tove jedoucí na kole.

Růžové tričko se jí lepí na tělo.

Svět za skly slunečních brýlí vypadá ospale a žlutě.

Projede kolem Tinnisu, odbočí k nemocnici a zpátky k hotelu Ekoxen. Má zvláštní pocit, jako by ji někdo sledoval, pozoroval, snažil se k ní přiblížit. Jede však dál, ani se nezadýchá, říká si, že je jen nervózní ze setkání s Markusem.

Cítila to už před domem, když odemykala kolo.

Ale kde se ty oči jen skrývaly?

Rozhlédla se. Nic podezřelého ani neobvyklého, jen horké, liduprázdné město.

Dojede k hotelu a otočí se. Není tamhle stejná dodávka, jaká stála před chvílí u nich před domem? A včera ji míjela, když jela k Markusovi?

Náhle dostane strach.

Zastaví a sleze z kola.

Otevře branku stinné, zažloutlé botanické zahrady.

Tady našli jednu z těch dívek.

Ale sem auto nemůže.

Tmavá postava za volantem. Kdo to je?

Ta její dcera je pěkně rychlá. Nesmím se prozradit, musím ji dostat, jako jsem dostala ty ostatní.

Hlavně aby mě nezpozorovala. Zastavila u vchodu do parku, otevřela branku, ve tváři strach.

Mě se přece nemusíš bát.

Já se jen postarám o tvé znovuzrození. Přivedu na svět dalšího andílka.

Zmizela mi z očí.

Vešla do parku. Asi si mě všimla. Projedu kolem ní, kšilt si stáhnu do očí. Čas, můj, náš, již brzy nastane. Ruce pevně svírající volant.

Přede mnou koupaliště Tinnis. To se může hodit.

Nemám zavolat mámě?

Ne.

Auto ji předjede, aniž by zastavilo, za volantem osoba s kšiltem na očích, pokračuje dál.

Jen si něco namlouvám.

V Linköpingu je určitě nejmíň sto bílých dodávek.

Liduprázdný park. Tove se vrátí zpět k brance u hotelu.

Žádná dodávka na obzoru.

Zamíří k Markusovi, plná odhodlání, stejně jako máma. Úplně jako máma, uvědomí si.

57.

Zeke sedí ve stínu nezdravě žlutého slunečníku s nápisem Festis na zahrádce venkovního občerstvení na koupališti Tinnis a z housky obložené masovými kuličkami sundává plastovou fólii. Malin si mermomocí chtěla jít přes oběd zaplavat. On nejprve protestoval, že mají moc práce, Malin se však nenechala odbýt.

Že prý v tomhle horku nemůže jít do posilovny.

Ve svém přemlouvání byla téměř posedlá, jak to dokáže jen ona, intenzivní a umanutá. Zeke se už za ta léta naučil, že když je taková, musí jí vyhovět, dobře ví, že hledá významy a souvislosti, jež jim mohou pomoci kupředu.

Slunce má na obloze bez mráčku otevřené pole působnosti.

Stín stromů na druhé straně uměle vytvořeného jezera, uvnitř v plavecké hale je zhasnuto, vnitřní bazény jsou vypuštěné kvůli čištění.

Zekemu se do vody nechce.

Je tu moc lidí. A přes oběd ještě víc.

Voda mu připadá špinavá, ať je v ní kolik chce chlóru. Když přicházeli, potkali bíle oblečenou ženu, v jedné ruce černou tašku, ve druhé držák se zkumavkami, zřejmě má na starosti čištění bazénů.

To se mnou ale nehne, přemýšlí v duchu Zeke a ukousne si obložené housky. I kdybyste tu na čištění měli světové odborníky, mě do vody nikdo nedostane.

Malin nad čistotou vody nepřemýšlí.

Stojí v červených jednodílných plavkách na skokanském můstku podobném kostce cukru, připravena ke skoku.

Tělo rozrazí hladinu, voda jí pohladí vlasy.

Chladivá. Malin dělá dlouhá tempa, na kůži cítí chlór, v plicích jeho pach. Duté červené kuličky na provaze oddělujícím plavecké dráhy jí splývají v jednu dlouhou čáru a ona ještě zrychlí.

Dech, explodující svaly, pravidelnými tempy rozráží vodu směrem ke kratší straně bazénu vzdálené asi třicet metrů.

Všechna špína se jí vyplaví z hlavy.

Zbude jen jasno a mírná bolest svalů vyplavujících kyselinu mléčnou.

Okraj bazénu.

Rukou se dotkne dlaždic, zhluboka se nadechne, vidí Zekeho sedícího na zahrádce před občerstvením.

Vzepře se na rukou a s nohama stále ve vodě se posadí na okraj bazénu. Vnímá svůj dech a podivný pocit čistoty, jako by se pot a prach navždy vytratily, jako by právě vstoupila do čehosi nového, lepšího. Cítí se jako znovuzrozená. Vodní hladina se třpytí tisíci barevných odstínů a ona náhle pochopí tu souvislost, se vší silou a samozřejmostí.

Bazén Eckevedových.

Koupaliště v Glyttinge.

Sofia Fredénová, jež byla loni na brigádě tady v Tinnisu.

Josefin Davidssonová zase letos v Glyttinge a v Correnu psali, že zrovna v těch dnech měli problém s kvalitou vody.

Kapky jako nit, čistota jako mantra.

Násilí jako smutný růženec.

Zeke vstane. Malin v mokrých plavkách spěšně přijde k jeho stolku.

„Můžeš mi půjčit mobil? Potřebuju si zavolat. Hned.“

Zeke vytáhne z kapsy telefon, pohyby má horkem zpomalené, od koupacího mola se ozývá křik dětí, které se neodvažují skočit do vody a volají na rodiče, aby jim dodali odvahy, ujistili je, že se není čeho bát.

Tři zazvonění.

„Sigvard Eckeved.“

„Dobrý den, tady je Malin Forsová. Včera jsem se vás na něco zapomněla zeptat. Chodí k vám někdo na údržbu bazénu? Myslím, že jste mluvil o někom, kdo u vás byl loni na jaře, je to tak?“

„Myslíte jako, jestli nám někdo čistí bazén?“

„Ano.“

Zeke jí věnuje upřený pohled plný očekávání. Malin si volnou rukou ždímá vlasy. Sigvard Eckeved váhá s odpovědí.

„Jo, chodila nám sem jedna paní. Včera, když jsem to říkal, vám zrovna zvonil telefon. Pak už jsem to nepovažoval za důležité. Ale hledáte přece chlapa, ne?“

„Říkáte, že je to žena?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje?“

„Elisabeth.“

„A příjmením?“

„To netuším. Přiznávám, že jsem jí platil načerno. Doporučil mi ji soused, dal jí moje telefonní číslo a ona mi zavolala. Vždycky volá a ptá se, kdy má přijít. Já na ni vlastně ani nemám telefon. To máte jako s polskými uklízečkami, ty taky chtějí peníze na ruku. Ale jak už jsem vám řekl, letos u nás nebyla, bazén jsem napustil sám.“

„Tak vám děkuju. Můžete mi dát jméno a telefon na toho souseda?“

Ticho.

„Bohužel. Před rokem zemřel na infarkt.“

„A co jeho žena? Ta by na ni číslo neměla?“

„Žil sám. Ale je možné, že dělá i pro tu rodinu, která pak koupila jeho barák.“

Sigvard Eckeved na opačném konci telefonu na okamžik zmizí. Za minutu je zpátky a nadiktuje jí telefonní číslo, Malin si ho zapamatuje.

„Děkuju.“

„Co to všechno znamená?“

„To zatím nevím,“ odvětí Malin. „Teprve se uvidí.“

Když položí sluchátko, otočí se k Zekemu.

„Pamatuješ si, jak se jmenovala ta dcera Stureho Folkmana, co spáchala sebevraždu?“

„Aronssonová nám její jméno na poradě neřekla,“ odvětí Zeke. „Ale bylo v té zprávě. Jmenovala se Elisabeth, to vím jistě, protože tak se jmenovala moje první holka.“

Malin se otočí a rychlými kroky se vzdaluje k šatnám, v duchu si opakuje telefonní číslo.

Vidí ho jako obraz, jako růžové neonové zářivé číslo na ošuntělé domovní fasádě v Los Angeles.

Zeke zůstane stát, dívá se na koupaliště, pozoruje lidi, kteří se snaží příliv horkého vzduchu využít ve svůj prospěch. Děti s plaveckými kruhy jako vtělená nevinnost.

Markus byl nejdřív smutný.

Ne že by se snad rozbrečel, ale Tove si všimla, jak se uzavřel do sebe, jak mu poklesla ramena a do pohledu se vkradl strach. Seděli u jídelního stolu a sluneční světlo odrážející se od ledničky z nerezové oceli ji oslňovalo, až musela přimhouřit oči. Jedli obložené chleby, zapíjeli je mlékem a mluvili o tom, co budou dělat po zbytek prázdnin. Markus předpokládal, že budou pořád spolu, že třeba pojedou na chatu k jeho rodičům, a Tove ze sebe nakonec ta hrozná slova vysoukala, nezněla však vůbec tak, jak si přála.

„Chci se rozejít.“

Jako rána bičem. Přišla příliš rychle, vůbec ne klidně.

Znělo to téměř brutálně, tak jednoznačně a jasně, Markuse to zaskočilo.

„Cože?“

„Chci říct…“

„Myslel jsem, že…“

„Mám pocit, že chci být tenhle rok volná a že už to mezi námi není jako na začátku… myslím, že bude lepší, když budeme jen kamarádi.“

Slova jí prýštila z úst, jako by ji pálila v krku a musela co nejrychleji ven.

„Chci se soustředit na školu.“

Markus mlčel.

Jako by ta slova vstřebával, jako by mu jen pomalu docházel jejich význam. Ale co by na to asi měl říct?

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekne nakonec.

„Ale mně se nestýskalo.“

S těmi slovy se jeho smutek změnil v hněv, vstal a zakřičel na ni:

„To jsi mi nemohla říct, než jsi odjela? Že se chceš rozejít? Takhle jsem na tebe celé léto čekal. Ani jsem se nepodíval na žádnou jinou holku!“

„Nekřič na mě!“

„Je to můj dům, takže si můžu křičet, jak chci.“ V tu chvíli toho měla Tove dost, vstala ze židle, vyběhla do předsíně, rychle si nazula žabky a otevřela dveře.

Volal za ní:

„Počkej, vrať se, promiň, že jsem na tebe křičel,“ a když Tove v jeho hlase slyšela zoufalství, náhle si připadala o dvacet let starší, dospělá.

Zavřela za sebou dveře.

Úlevný zvuk zabouchnutých dveří.

Pak jen její dech, adrenalin v těle, z něhož si připadala úplně opilá.

Jen ať si jede. Dobře, když bude sama.

Před chvílí jsem před vchodem do Tinnisu potkala tvou matku.

Jsi pro ni vším, určitě si o tebe dělá starost.

Tak pojď hezky ke mně.

Staň se mým andílkem.

Očistným andílkem znovuzrození.

Znovuzrozenou nevinností.

Vyběhla z domu celá naštvaná.

Práskla za sebou dveřmi.

Ani se nepodívala mým směrem, nevšimla si dodávky zaparkované výš v kopci.

Jen klid.

Hněv už brzy přestane existovat.

Číhající smrt.

Buď opatrná, Tove. Dej si pozor, ať nedopadneš jako my.

Vznášíme se a křičíme ti do ucha, naše andělské hlasy však nedosáhnou k tvým ušním bubínkům.

Zastav se, zastav.

Ty nás však neslyšíš.

Spěcháš pryč od nepříjemného pocitu, směrem k domnělému teplu.

Poslechni nás.

Zastav.

Jsi však hluchá k našim hlasům, zbude ti z nich jen chvění v uších.

Šlapeš jako o závod, celá naštvaná, řítíš se do neštěstí.

Přímo do ohně, dolů, do nejspodnějších vrstev pekla.

Kdo tě odtamtud může zachránit?

My ne.

Tvá matka?

Možná. Záleží na tom, čí láska bude nakonec silnější.

58.

„Voda, Zeke! Všechny ty případy mají jedno společné: vodu.“

Když kráčeli zpět k zaparkovanému autu, Malin ze sebe chrlila slova, vysvětlovala Zekemu, jak se všechny oběti pohybovaly kolem vody nebo bazénů, jak byly pečlivě vydrhnuté, čisté jako voda, že souhlasil dokonce i pach sava a chlórovaných bazénů.

Jakmile došli na parkoviště, Malin si připadala téměř horečnatě, skutečnost, vzduch, domy, auta, horko, nebe, to všechno jako by kolem ní explodovalo, ona si však přesto zachovala chladnou hlavu.

„Takže myslíš, že bychom měli hledat někoho, kdo čistí bazény?“

Zeke zněl důvěřivě, vůbec ne skepticky.

„Jo. Jednu konkrétní osobu.“

„Koho?“

„Vydrž, Zeke, vydrž.“

Zeke si povzdychl.

„Tak kde začneme? Tady?“

„Proč ne?“

Když vykročili zpátky ke koupališti, Malin vytočila číslo na nového souseda Eckevedových, ten ale žádnou paní přes bazény neznal: „O takové věci se starám sám.“ Teď sedí v malé dusné místnosti obložené žlutými kachlíky, naproti nim Sten Karlsson: balíček svalů v trenkách a červeném tričku s límečkem a logem koupaliště: lachtan s míčem na nose.

Stůl před nimi je zavalený haldami papírů.

„Já si na papírování moc nepotrpím,“ řekne omluvně Sten Karlsson. „Tak co pro vás můžu udělat?“

„Zajímalo by nás, kdo se vám stará o údržbu bazénů.“

„To mají na starosti plavčíci a provozní technici. Plavčíci na to mají podběráky a taky mechanické filtry na dně, provozní technici zase dohlížejí, aby fungovala technika.“

„A všichni plavčíci jsou u vás zaměstnaní?“ zeptá se Malin, a když nedostane požadovanou odpověď, pocítí netrpělivost.

„Ano.“

„A kdo má na starosti chemické čištění?“

„Na to si najímáme firmu.“

„Tak to jsme ji dneska viděli,“ vyhrkne Zeke. „Byla tady asi před hodinou, že jo?“

„To je pravda. Dělá to jedna paní, má na to firmu.“

„Kdo to je?“ vyhrkne Malin.

„Jmenuje se Elisabeth. Ale dál nevím. A její firma se jmenuje… moment.“

Elisabeth.

Stejná žena?

Je Elisabeth Vera Folkmanová? Používá jméno své mrtvé sestry? A pokud ano, co to znamená? Jestli je to opravdu ona, co s ní udělaly vzpomínky, zážitky z dětství? K čemu ji dohnaly?

Sten Karlsson se chvíli přehrabuje v haldě papírů.

„Vydržte. Už to mám!“

Vítězně vytáhne fakturu.

„Linköpinská vodotechnická akciová společnost. To zní sexy, ne?“

Malin mu fakturu vytrhne z ruky.

Přečte si adresu, telefonní číslo.

„Víte, kam měla odsud namířeno?“ zeptá se Malin.

„To opravdu nevím. Je děsně tajemná.“

Sten Karlsson ukáže na fakturu.

„Vždycky mi jen dá fakturu, neřekne ani muk, jen že chce peníze na ruku. Ale jedno vám řeknu, své práci rozumí. Dělá pro nás už dva roky a od té doby je voda ťip ťop.“

Malin se Zekem stojí před kanceláří Stena Karlssona. Malin svírá v ruce papírek se jménem firmy, adresou a telefonním číslem.

„Johannelundstigen 17,“ řekne Zeke. „O té ulici jsem v životě neslyšel.“

Malin vytočí telefonní číslo: 013 17 02 66.

„Volané číslo neexistuje…“

„Do prdele,“ uleví si Malin.

„Zavolej na informace,“ poradí jí Zeke.

„Dovolali jste se na informace!“

Bodrý hlas telefonistky Malin irituje.

„To číslo opravdu neexistuje.“

„Je mi líto, v Linköpingu není žádná ulice s názvem Johannelundstigen.“

„Ano, jak si přejete, přepojím vás na živnostenský úřad.“

Po dlouhé chvíli konečně někdo zvedne telefon, v červenci, a k tomu v sobotu je úřad téměř prázdný. Další čekání, přepojování. Pak ženský hlas, podle očekávání komisní a odměřený. Zeke nervózně přešlapuje, na čele se mu perlí pot.

„Říkala jste Linköpinská vodotechnická? Identifikační číslo 59 87 689?“

„Přesně tak,“ odvětí Malin.

„Žádná taková firma ani identifikační číslo neexistuje. Je mi líto.“

Malin zavěsí, ale nejprve si nechá nadiktovat přímou linku.

Cítí, jak jí hruď svírá horko, srdce jí buší hluboko pod žebry. Jak dlouho lze podnikat s falešným jménem? Rok, dva, tři? Možná i déle, pokud člověk odvádí dobrou práci. Kdo ví? Anebo opravdu žila v Austrálii, jak jim řekl Sture Folkman? A vrátila se před dvěma lety s nejhoršími myslitelnými vzpomínkami?

„Někdo si tu s námi hraje na schovávanou,“ usměje se Zeke a tvář se mu rozzáří důvěrou a nadějí.

Mlčky dojedou na koupaliště v Glyttinge.

Stánek Slavenky Višnićové je opuštěný, jako by už pro letošek definitivně zavřela, na parkovišti je cítit vůně kouře, mírný severní vítr k nim zavane pach spáleniny, částice kouře.

Majitel koupaliště.

Håkan Droumani.

Muž jižanského původu kolem pětapadesáti s těžko definovatelným přízvukem. Celý září radostí, v takovémhle počasí jdou kšefty jako po másle. Nabídne jim kávu v malé kavárně umístěné za šatnami, s výhledem na největší bazén.

Rychlé otázky, odpovědi.

„Ano, jmenuje se Elisabeth. Příjmení? To nevím. Vlastně o ní nevím vůbec nic. Ta její firma se jmenuje nějak jako Vodotechnická linköpinská… hotově, vždycky hotově, mně to nevadí, že na faktuře není číslo účtu, to víte, za firemní účet se platí, tak asi chtěla ušetřit…“

U bazénu stojí žena s hlavou zahalenou šátkem, připravuje se ke skoku do vody.

Håkan Droumani se zasměje.

„To je jediné oblečení, které tu kromě plavek trpím.“

„Nikdy jste jí nevolal? Třeba v červnu, když jste měli ty problémy s vodou?“

„To se mi ozvala sama. Na hygienickém úřadě to někdo vyžvanil Correnu, ani mi to neřekli. Jinak jsem nikdy neměl důvod jí volat.“

Malin znovu zavolá na informace a na živnostenský úřad: „…ne… je mi líto…“

„Co teď?“

Malin zastrčí telefon do kapsy a tázavě pohlédne na Zekeho. Po parkovišti kolem nich pomalu procházejí lidé na koupaliště a zpět k autům, na cestě za zchlazením či zpátky domů.

„Můžeme se ještě jednou zastavit u Very Folkmanové.“

Zekeho hlas plný jistoty. Z Malininých teorií a souvislostí si už vykonstruoval vlastní pravdu.

„Tak dobře,“ přikývne Malin. „Pokud je to tedy vůbec Elisabeth.“

„Měli bychom si pospíšit,“ pobízí ji Zeke.

Pohlédnou na sebe, dva znavení vyšetřovatelé větřící blížící se násilí ženoucí je ke svému jádru, oku orkánu, konečnému výbuchu sopky.

Malin cítí, jak se jí svírá žaludek.

To není strach, říká si v duchu.

Sama sebe však nepřesvědčí.

Zeke jí položí ruku na rameno.

„Klid, Malin,“ řekne. Dokonce ani jeho hlas k ní však nepronikne natolik hluboko, aby zahnal pocit strachu.

Máš namířeno do knihovny.

Za tisíci knih, vět, slov, teček, k těm nesmyslným znakům a prolhaným příběhům.

Ty ale knihy miluješ, viď?

Ty jejich desky, únik z reality.

Mně však neunikneš.

Počkám si na tebe.

Půjdeš odsud parkem?

Po té kamenné cestičce?

Ty můj očistný andílku.

Letní andílku.

Já ti jen vdechnu život, nemusíš se mě bát.

59.

Tove tuhle knihovnu miluje.

Je nová a hezká, postavili ji poté, co stará knihovna jedné chladné lednové noci vyhořela.

Miluje ten prostor plný knih, zeleň zámeckého parku pronikající dovnitř obrovskými okny, vůni starých knih, poněkud zatuchlou, a přece plnou napětí a snů, tajemství, lákavých a zároveň podivně nebezpečných.

Sedí v jednom z černých křesel vyrovnaných podél okna do parku, opět ponořená do Velkého Gatsbyho, večírků a lásky Jaye a Daisy. S tím se její a Markusova zamilovanost nedá vůbec srovnávat, ta nikdy nepřerostla v lásku. Nebo to teprve přijde?

Budu toho litovat a budu se snažit vytvořit pocit, jenž možná ve skutečnosti nikdy neexistoval?

Četla tu knihu už nejméně pětkrát. Na tvůj věk velmi vyspělé — tak se o Tovině rozboru románu vyjádřila její učitelka švédštiny.

Tove by tu dokázala prosedět celé hodiny, mizet mezi písmeny a pozorovat, jak den přechází v odpoledne a odpoledne ve večer. Venku je hezky, ale to je teď pořád.

V parku pár černochů v zelených montérkách, hrabou listí, jež letos svůj boj o život vzdalo neobvykle brzy.

Otočí stránku.

Ještě si chvíli počtu, než vyrazím domů dát si něco k jídlu.

Zekeho prst na zvonku před bytem Very Folkmanové v ulici Sturegatan. Na chodbě mučivé horko, okna jako by se prohýbala a z podlahy vystupovaly hladové plameny sežehující Malin kůži na nohou.

Nikdo neotvírá. Chvilku mlčky čekají přede dveřmi. Zápach hniloby.

„Podíváme se dovnitř?“

Malin to vysloví spíš jako výzvu než otázku, nechce nechávat prostor k pochybám.

„To přece nejde, Malin. Sama to dobře víš.“

„Tak co chceš dělat? Kde ji jako chceš najít? Vždyť je jako mlha, kouř, jako stín.“

„Klid, Malin. Uklidni se.“

„Promiň. To horko mě dohání k šílenství.“

„Vrátíme se na stanici a svoláme poradu. Třeba ostatní něco napadne.“

„Tak dobře. Jedeme.“

Než Malin nastoupí do auta, ještě zavolá Tove. Chce se ujistit, co dělá a zda je v pořádku.

Bříza jí poskytne stín. Zeke se na sedadle řidiče natahuje po klimatizaci u ovladače zpětného zrcátka.

Tove zvedne telefon hned po prvním zazvonění.

„Mami,“ řekne tlumeným hlasem. „Jsem v knihovně. Máš štěstí, že jsem si zapomněla vypnout mobil. Nesmí se tady telefonovat, ale nikdo tu není, tak mě snad nikdo neslyší.“

„Ty nejsi s Markusem?“

„Dneska jsem se s ním rozešla.“

Tos mi neřekla, pomyslí si Malin, přestože jsem věděla, že to přijde. Proč jsi mi to neřekla, Tove? Má chuť jí to vyčíst, zeptat se: Proč jsi mi neřekla, že se s ním chceš rozejít? Ale kdy by mi to asi tak měla říct?

Nebyl na to čas.

Proto to Tovino mlčení, ta její tajuplnost.

Existuje však ještě jiné vysvětlení, z něhož se Malin sevře žaludek, ale jež v duchu zapudí.

Malin sice čekala, že se rozejdou, ale takhle zčistajasna? Avšak takové věci možná vždycky přicházejí náhle, bez varování. Jako zjevení.

„Mami, jsi tam? Říkám, že jsem se dneska rozešla s Markusem.“

„Mrzelo ho to?“

„Jo.“

„Bylo to nepříjemné?“

„Já nevím, mami, ale ulevilo se mi.“

„Tak dobře, Tove, probereme to večer doma.“

Na světě existuje tolik knih, přemítá Tove, když prochází mezi regály v knihovně a hledá nějaký úlovek, který by si půjčila domů. Člověk je ani nemůže stihnout všechny přečíst.

Nakonec si vybere román od americké autorky s názvem Přípravka pojednávající o poměrech na luxusní internátní škole.

Tove na ni četla v novinách kladnou recenzi.

O pět minut později vyjde z knihovny s knihou v ruce.

Půjdu domů na oběd?

Nemám hlad, máma stejně ještě nebude doma a já jím nerada sama.

Muži v montérkách s hráběmi už zmizeli a stín pod stromy u zámeckého parkoviště vypadá tak lákavě.

Lehnu si tu a ještě si chvilku počtu, rozhodne se Tove. Stejně nemám nic lepšího na práci.

Blížíš se.

Že bych měla takové štěstí a ty sis lehla na trávu pod dubem, do stínu, tak blízko?

Vedeš kolo a kráčíš směrem ke mně.

Jestli si tu opravdu lehneš, jen pět metrů ode mě, bez problémů k tobě přijdu a vezmu si tě. Nikdo si ničeho nevšimne.

Tove opře kolo o strom a pohlédne na parkoviště, nevšimne si však bílé dodávky zpola ukryté za nízkým křovím. Těší se na knihu, na slova, písmena, svět fantazie.

Z tašky vyndá osušku, rozprostře ji na trávu a lehne si na bok, rozevře knížku, pustí se do čtení.

Slabý šum města jako zvuková kulisa. Houkání sanitky, vrčení aut a šum stovek klimatizací. Ztrácející se lidské hlasy. Otevírající se dveře auta. Zvuky města však brzy nahradí rytmus slov.

Blížím se k tobě.

Nikdo nic nevidí, přestože je časné odpoledne, jsme v parku samy. Odvezu si tě.

U zámku, před krajským úřadem, v parku, nikde ani človíčka.

Na cestě ke knihovně a uvnitř za prosklenou stěnou také ne. Blíží se tvé znovuzrození. Vezmu si tě s sebou, dokončím své poslání.

Lidé si budou říkat, že jsem blázen.

A možná opravdu nejsem při smyslech.

Ale už to dokonám.

Naplním tě nicotou.

Asfalt parkoviště přechází v trávu, jsi tak blízko, že se naše stíny spojí. V ruce hadr nasáklý éterem, čisté bílé šaty. Neslyšíš mě, když si kleknu vedle tvého oranžového ručníku a přitisknu ti hadr zezadu k nosu.

Co to je?

Pronikavý zápach a cosi hořícího v nose, Tove se snaží otočit, tělo ji však neposlouchá, jen koutkem oka zahlédne bílou postavu, cítí na sobě tíhu cizích rukou, okraje světa zbělají a mně se náhle chce spát, jsem hrozně ospalá. To ale přece nemůžu, aspoň ne tady a teď, cítím, jak mě nějaká síla táhne po trávě, pak po něčem tvrdším, snad po asfaltu, a pak ztratím zrak, svět se změní v sen, až nakonec vše zčerná a vychladne, nastane prázdnota beze snů.

Svět dočista oněmí, ztratí slova a přestane existovat.

Jen nebe se chvěje.

A jako v kouzelném snu plném bělosti Tove napřáhne ruku k bílé, průhledné bláně, pocítí její chvění a ruku opět stáhne zpět, v tom snu o světě, v noční můře o životě.

60.

Oheň je všude.

Přeskakuje z koruny do koruny, hřmí a vše, co se mu postaví do cesty, s řevem trhá na hořící cáry.

Horké léto.

Ještě větší horko v lesním pekle. Oheň se pomalu rozšířil až k jezeru Hultsjön a Janne s kolegy pobíhají zády k němu s hadicemi klikatícími se ještě živou půdou až k teplé vodě v jezeře, kde generátory pohánějí velká čerpadla pumpující vodu do hadic.

Dnes v noci spal na podlaze hasičského auta, v prázdném kufru určeném pro hadice, noc se na něj snesla, praskala, hřměla a páchla kouřem, zuhelnatělými zvířaty a hmyzem, půdou přeměněnou v prach.

Sto metrů před nimi neklidná zeď plamenů, blíží se stále rychleji. Člověk proti ohni, oheň proti člověku.

Janne je celý zbrocený potem, nejraději by ze sebe všechno strhal a unikl před žárem do vody jezera.

Oheň je netvor.

Oni však bojují dál, zabodávají mu stříkající nože přímo do krku.

Odpolední porada.

Karim Akbar si odkašle a prázdným pohledem přelétne po zasedací místnosti, snad ve snaze zachytit ve vzduchu tančící zrnko prachu.

Malin kolegům právě pověděla o svých tušeních týkajících se Very Folkmanové, o bazénech, falešných firemních údajích, o firmě, jež možná ani neexistuje. Vylíčila jim, jak ji nemohou najít, že „je jako kouř z lesních požárů, člověk ji nevidí, a přece cítí její přítomnost“.

„Nasadíme jí před dům hlídku,“ rozhodne Sven Sjöman sedící vedle Zekeho. Vytažené žaluzie, za nimi opuštěné hřiště, školka má celé léto zavřeno. „Nebo máte někdo lepší nápad, jak ji najít?“

„Vždyť ani nevíme, jestli to vůbec je Vera Folkmanová,“ namítne Karim.

„Ale můžeme to předpokládat,“ stojí si za svým Malin.

„Můžeme hledat bílou dodávku,“ navrhne Zeke. „Ale těch je určitě ve městě spousta.“

„A taky se podíváme, jestli nemá zaregistrovanou firmu na nějaké podobné jméno,“ dodá Malin.

„Nějaké další nápady?“ opakuje Sven. „Na domovní prohlídku to nestačí, to dobře víš, Malin. I když ten zápach z jejího bytu může svědčit o týrání zvířat.“

Malin přemýšlí: ale souvisí to spolu, hlasy vyšetřování nám to napovídají, že? Jak to vždycky říká Sven? Naslouchej hlasům vyšetřování. A další moudrost: Touha zabíjí, slečno.

Waldemar Ekenberg i Per Sundsten mlčí, jak to umějí jen policisté větřící pravdu.

„Dnes ráno jsme vyslechli posledního sexuálního devianta ze seznamu. Bez výsledku,“ ozve se nakonec Per.

„A bezvýsledné bylo i sledování Sulimana Hadžifa, Louise Svenssonové a Slavenky Višnićové. Ačkoliv poslední jmenovanou prý kluci ráno ztratili z dohledu.“

„Ta má taky bílou dodávku,“ poznamená Per. „Takže teoreticky by Elisabeth klidně mohla být Slavenka Višnićová.“

„Viděli jsme vnitřek jejího auta,“ namítne Malin. „Neměla tam nic, co by souviselo s čištěním bazénů. Žádné chemikálie, nic. A vedoucí koupaliště v Glyttinge by ji určitě poznal, vždyť tam má stánek.“

„Pro jistotu to ještě jednou prověřte,“ rozhodne Sven. „Sundstene, vezmeš si to na starosti.“

Waldemarův hlas čišící skepsí:

„Vy si fakt myslíte, že to má na svědomí ženská? Vibrátor nevibrátor, není to proti ženské přirozenosti?“

„To jsou jen předsudky,“ řekne Malin. „Historie je ženského násilí plná a obvykle ho páchaly ty, jež byly samy oběťmi násilí, stejně jako Vera Folkmanová.“

„Anebo Slavenka Višnićová,“ dodá Per.

„Myslím, že bychom měli ještě jednou zmáčknout Sulimana Hadžifa,“ navrhne Waldemar, ale nikdo nemá chuť ani sílu jeho poznámku komentovat. Malin se uzavře před hlasy ostatních, přemýšlí, kde by asi našli Veru Folkmanovou, přemítá nad synchronicitou případu, co když jsou bazény i jiné souvislosti čistě náhodné? A co když Vera Folkmanová vůbec není Elisabeth?

Lidé jsou lidé a lidé jsou jeden a týž člověk.

Vůle ničit a dát vzniknout novému životu.

Člověk jako kouř ženoucí se v poryvech nad spálenou krajinou. Jediný pocit, jediná pospolitost.

Láska a zlo.

Falešný název firmy.

Snaha o neviditelnost.

Bílé studené ruce.

Ale jak?

„Zamyslete se,“ prosí je Karim. „To vás opravdu nikoho nic nenapadá?“

Kde teď asi Vera Folkmanová může být? přemítá Malin.

Kde to jsem?

Proč je tu taková tma a co mě to tlačí do očí? Bolí mě hlava a je mi špatně, ale to ještě není to nejhorší. Je tu i něco horšího, ale co? Dýchám, pomyslí si Tove. Zdá se mi to. Vzpomene si na stín pod stromem, na hladké listy knihy pod prsty, ale co je to za sen, co mi chce? Markusi, jsi to ty? Tove cítí svůj dech a vůni čisticího prostředku, pokusí se vstát, nemůže však pohnout nohama.

Snaží se vzepřít na rukou, ale ani těmi nemůže hýbat, mami, mami, mami, kde jsi, něco je špatně, já přece ještě nejsem mrtvá, tohle není můj hrob, mami. Tove křičí, z úst jí však nevycházejí žádné zvuky.

V ústech látka.

Proč bych měla v ústech látku, kdybych byla mrtvá?

Nebo kdyby to byl jen sen?

Malin se rozhlédne po kanceláři.

Před chvílí bylo šest hodin.

Kam se podělo odpoledne?

Psaní zpráv.

Hledání firmy s podobným jménem, jako je Linköpinská vodotechnická v obchodním rejstříku.

Závory.

Brání ti dostat se dovnitř.

Čekání na to, zda jim některá z hlídek neoznámí něco pozitivního.

Nic.

Hledání Very Folkmanové i sledování jejího bytu bylo bezvýsledné, ta žena je jako stín. Slavenka Višnićová jako by se také vypařila, nenašli ji u stánků ani v lese u požárů.

Přece jen jedna nová zpráva: volal Andersson z technického oddělení. Ozvali se z Facebooku a podle IP adresy potvrdili, že Louise Svenssonová používala přezdívku Lovelygirl.

Malin před chvílí mluvila s Jannem.

Zavolal jí. Líčil, jak museli před ohněm utéct do jezera, že jim plameny zničily jeden generátor a že vyhořela nějaká lovecká chata, pár bláznů tam málem uhořelo, když se ji snažili zachránit a oheň je obklíčil.

Bratři Murvallovi. Bratři v ohni. Případ Bengta Anderssona.

„Jsem k smrti unavený, Malin.“

„Tak se jeď domů vyspat.“

„To nemůžu.“

„Proč ne?“

„Potřebují mě tady. A taky mám nějaké neblahé tušení.“

„To já taky.“

Janneho neklid.

Hultsjön. Tam se v zimě prodírali sněhem v souvislosti s jiným případem. Tam zlo přemohlo Marii Murvallovou.

Stejné zlo?

Ne.

Kdo ví?

Až najdeme Veru Folkmanovou, tak jí odebereme vzorek DNA a porovnáme ho se vzorkem toho, kdo znásilnil Marii Murvallovou. A Slavenka Višnićová? To zařídí Karim, slíbil mi to.

Hodiny na monitoru počítače ukazují 18.52.

Malin vytočí číslo domů, doufá, že Tove telefon zvedne.

Nezvedla.

Mobil.

Pět zazvonění, poté hlasová schránka.

Strach. Není divu, že mám strach, říká si v duchu Malin, když spěšně vypíná počítač a opouští policejní stanici.

61.

VERA FOLKMANOVÁ, MOTALA, KLOCKRIKE 1977—1985

Když pokoj vychladne a já zaslechnu v předsíni nad sebou vrzání parket, snažím se myslet na léto, ne na tu zrůdu.

Na léto, kdy jsme s Elisabeth jezdily na kole podél plavebního kanálu, vlahý vítr si pohrával s našimi jemnými blond vlasy a tobě bílé bavlněné šaty větrem přiléhaly k tělu, hladily tě, víc a víc, jak jsi jela stále rychleji. Jsi má starší sestra a já se ti snažila stačit, tys však se mnou nikdy nesoutěžila. Zastavilas a počkalas na mě. Světlo prosvítalo listím prastarého dubu a ty jsi tam stála na štěrkové cestičce se svým červeným kolem a usmívala ses na mě.

Jela jsem moc rychle? Promiň, to jsem nechtěla. Tak jeď první, já pojedu za tebou, nemusíš se ohlížet, budu tam a dohlédnu na to, aby se ti nic zlého nestalo.

Je mi dvanáct a tobě čtrnáct.

Jsi celý můj letní svět, spolu se koupeme, nahé, mezi námi není studu, a když po téhle cestičce podél jezera Vättern pojedeme dost daleko, dostaneme se až na místo, kde léto zažene všechnu bolest.

Sem na nás nemůže.

Sdílíme to tajemství tmy, jen ty a já, my dvě, sestřičko.

V noci přichází za námi oběma, chce se mi křičet a tobě taky, on nám však svými dlouhými bílými prsty zakryje rty, prsty druhé ruky sjede po těle dolů a my mu to dovolíme, protože co nám jiného zbývá?

Je to jeho dům a z jeho života není úniku.

Hrozně to bolí a mně se chce křičet, místo křiku však přichází pláč, můj i tvůj, v těch hodinách, kdy se navrací světlo, růžové obložení našeho pokoje znovu nabývá tvaru a bolest je všude v nás.

Pavouk spřádající v měsíčním svitu síť nad oknem, jeho dlouhé bílé hnáty, venku na zahradě králíci hrabající v králíkárně.

Nemůžeme ho ze sebe smýt.

Mýdlo nám už nestačí. Pod kuchyňským odpadem objevíme jar na nádobí a v garáži modré lahve s mléčnou tekutinou páchnoucí jako jeho dech. Pálí to, tekutina nás uvnitř ještě více rozežírá, zároveň je však příjemné ničit to, o co nás on chce připravit. Jako by bolesti nebylo nikdy dost, je tak silný, tvrdý, plný odhodlání, má studené prsty.

Ty ses rozhodla zavřít oči, mami. Proč to jen nechceš vidět? Přece nejsi slepá?

Vždyť je to náš otec.

A my jsme jeho dcery.

Přichází k nám v noci a není cesty ven, pouze dovnitř.

Miluji léto.

Teplý vítr na břehu plavebního kanálu. Předstíráme, že nám sedlo kola vůbec nepůsobí bolest. Máme alespoň jedna druhou a naše vzájemná láska možná nakonec zvítězí nad jeho prsty.

Pak jsi náhle prozřela, mami.

Rozhodla ses dál nezavírat oči a přestěhovaly jsme se k babičce do jejího dvoupokojového bytu v Borensbergu a vy jste se hádaly, křičely na sebe a já jsem měla strach, že si tam pro nás přijde, on však nepřicházel. Až zadlouho jsem pochopila, že s námi už bude napořád.

Choulíme se v dvoupokojovém bytě v Klockrike. Je mi třináct, když mě matka poprvé vede k doktorovi, prohlídka beze slov, nikdo si nežádá vysvětlení, chladné ocelové nástroje ve mně, v jejich očích vidím odstup a soucit, ale i strach a pohrdání.

Dívají se na mě.

Musím zabránit převtělení té zrůdy.

Jsem živoucím důkazem utrpení života, bolesti, jíž se jen málokdo odváží pohlédnout do očí.

Pak náhle přestaneš mluvit, sestřičko.

Je ti patnáct a šestnáct, k narozeninám nedostaneš dort, ve škole se straníme spolužáků, jen my dvě, jako by to všichni věděli, jako by nás společnost ostatních nemohla utěšit, bezbarvá, bezvětrná léta, v horkých dnech leháváme vedle sebe na zemi a ty nic neříkáš, neodpovídáš mi, když se ptám, jestli se půjdeme projet na kole.

Nemocnice. Sedíš na posteli v rohu místnosti. Stále se to opakuje.

Volám tvé jméno.

Dnes jsi ve škole skončila dřív, a když přijdu domů, volám tvé jméno.

Elisabeth, volám na tebe z předsíně, ty však neodpovídáš.

Obývací pokoj je prázdný a já mám chuť opět vyběhnout ven, pryč, jet na kole s větrem o závod, do jiného světa, než je tenhle malý zatuchlý byt, kde pouze přežíváme.

Ty však už ne.

Koupelna páchnoucí plísní, odlupující se bílé kachlíky, hák stropního sušáku na prádlo je však dost silný na to, aby unesl tvou váhu.

Bílý provaz dvakrát omotaný kolem krku, promodralá tvář, modré oči plné strachu lezoucí z důlků. Jemné blond vlasy splývající po neskutečně čistém těle, nehybné nohy ve vzduchu.

Na zápěstích a holenních kostech malé ranky, jako by sis to rozmyslela a snažila ses vyprostit.

Na dně vany žlutá moč.

Ve sprše netekla voda. Tolik jsem v té chvíli toužila po vodě, po jejím jemném proudu plném života.

Šla jsem k tobě a objala tě, má milovaná sestřičko, snila jsem o tom, že na sebe znovu budeme čekat, znovu budeme sdílet to tajemství tmy. Tys však byla němá a chladná a já jsem slyšela svůj vlastní nářek, jenž zněl jako sama podstata samoty.

Držela jsem tě, pevně tě objímala a cítila, jak mezi námi proudí ztracená láska.

Teď už se nebojíš, sestřičko? ptala jsem se tě tehdy.

Tys mi však neodpověděla.

V té chvíli neexistovala nevinnost.

A já jsem tobě i sobě, nám oběma slíbila, že to jednoho dne vše napravím.

Že se náš svět, naše láska, jednoho dne opět zrodí.

62.

LOUISE „LOLLO“ SVENSSONOVÁ, STATEK SKOGALUND, ČERVEN 2007

To tys ho k nám pustil, tati.

Kdybys nás neopustil, nikdy by nepřekročil náš práh, nevešel do mého života, pod mou peřinu, do mě, dovnitř.

Chtěl, abych mu říkala tati, ten odporný Folkman.

Přicházel v noci.

Slyšela jsem skřípání parket.

Říkal mi: Neboj se, Louise, jen si na tebe tam dole sáhnu, taky si na mě sáhni, cítíš, jaký jsem? Měl studené ruce, vlastně byl celý studený a tvrdý a páchl vodkou.

Někdy v noci, když zrovna parkety neskřípaly, jsem myslela na tebe, tati, jak jsi zmizel, vyměnil nás za jiné, za tu ženskou, o které mi máma vyprávěla, že má dvě děti, jež jsi adoptoval.

Zapomeň na něj, říkávala mi máma.

Už pro něj neexistujeme.

Ty noci, kdy ke mně přicházel, jsem tě nenáviděla.

I všechny ostatní noci. Pořád tě ještě nenávidím.

A přece: jediné, o čem jsem tehdy snila, bylo, aby u nás před domem zastavilo stříbrné auto, z něj jsi vystoupil ty a objal mě se slovy: Pojď, odvezu si tě pryč, holčičko, odteď už ti nikdo nebude ubližovat, jsi má dcera a já tě budu milovat, jsem tvůj táta.

Nikdy jsi však nepřijel.

Když jsem byla starší, jezdila jsem občas k Nässjö, kde jste bydleli, seděla jsem v autě před vaším domem a viděla tě přicházet a odcházet, občas jsem zahlédla dcery tvé nové ženy, teď už dospělé, stejně jako já, a když jsem vás viděla všechny pohromadě, pochopila jsem, že je miluješ, neohrabanou láskou, láskou, jež patřila mně.

Nikdy sis mě nevšiml, když jsem tam seděla v autě a pozorovala tě.

Ale musel jsi tušit, že jsem to já, kdo ti potají volá a mlčí.

Co bych ti taky měla říct, tati?

Byl jsi pro mě jen vůně, kůže, obraz, hlas z dětství, toužila jsem po tobě, snila jsem o tom, že tvůj stříbrný vauxhall přijede k nám na dvůr a ty z něj vystoupíš a sejdeš za mnou do sklepa, k mým hračkám.

Toho dne jsi jel na ryby, jako tolikrát předtím.

Zestárl jsi.

Zaparkovala jsem kus cesty od opuštěného mola a šla k tobě.

V tu chvíli jsem byla dítě, dívka, žena, vše najednou.

Byl časný podzim, chladný, avšak slunečný den a tys mě zpozoroval ještě v lese a věděl jsi, kdo jsem, dobře jsi to věděl. Když jsem došla až k molu, začal jsi křičet:

„Zmiz odsud, nechci s tebou mít nic společného, zmiz, povídám!“

Může-li člověk zemřít několikrát, pak jsem poprvé zemřela právě tehdy.

„Neznám tě, zmiz.“

Veslo ležící na molu, dlouhé a tvrdé, potažené plechem.

Víš vůbec, koho jsi k nám pustil? chtěla jsem se tě zeptat. Přišla jsem si pro tvou lásku, chtělo se mi říct.

„Vypadni,“ křičel jsi.

To veslo.

Při dědickém řízení vyšlo najevo, že jsi všechno jmění odkázal své nové ženě a jejím dětem.

Mně připadlo pět tisíc tři sta dvacet korun.

63.

„Tove? Tove? TOVE! TOVE! Tove? Tove.“

Malin prochází, běží bytem, prohledává pokoj za pokojem, ale Tove nikde, není pod peřinou ve své posteli, ani v Malinině posteli, v šatní skříni ani ve skříňce s potravinami v kuchyni. Jak by se tam taky mohla vejít?

To zatracené horko.

„Tove!“

Hlavně nepanikař, Forsová, nepanikař. Malin se posadí na židli v kuchyni, cítí pot u kořínků vlasů, mantra v ní:

Přemýšlej, přemýšlej, přemýšlej!

U Markuse není.

Stejně tam pro jistotu zavolej.

Zvedne sluchátko, vytočí číslo, Hasseho hlas.

Evidentně netuší, že se rozešli.

„Ne, Malin, Tove tu není. Ztratila se?“

Není čas na zdvořilostní konverzaci.

„Hasse, zvoní mi druhý telefon. Musím končit.“

Kamarádky?

Které z nich nejsou o prázdninách pryč? S kterou že to byla na zmrzlině? S Julií? Zavolej Julii.

Malin doběhne do ložnice, zapne počítač, v telefonním katalogu vyhledá číslo na Julii Marknaderovou.

„Ahoj, Julie. Tady je Malin, Tovina máma. Není s tebou Tove? Ne? A nevíš, kde by mohla být?“

Filippa a Elise.

Ty jsou s rodiči na chatě.

Hodiny na monitoru počítače ukazují 19.37.

Už by dávno měla být doma anebo alespoň dát vědět, kde je.

Do prdele.

Hlavně nepanikař, Forsová. Malin si náhle uvědomí, jak stroze a uboze vypadá její ložnice, jak tapety za posledního půl roku zežloutly, seprané nemoderní záclony s fialovo-žlutým vzorkem, holé stěny bez obrazů působí sterilně.

Snad i nemocniční pokoje mají víc kouzla.

Soustřeď se.

Janne. Je možné, že jela k Jannemu? Ale ten je přece v lese u požárů.

Anebo se brzy vrátí. Třeba šla do kina.

To by ale zavolala. Dobře ví, jakou o ni teď mám starost, když ve městě řádí ta zrůda.

Obavy.

Co když už došlo na nejhorší?

Zásadně se neukazovat na tiskových konferencích.

Kdo ví, co to může udělat s bláznem?

Vytočí Janneho číslo.

Tři zazvonění.

„Tady Janne. To jsi ty, Malin?“

„Janne! Volám kvůli Tove. Zmizela!“

Janne slyší naléhavost v jejím hlase.

„Hned jsem u tebe,“ řekne. „Oheň to beze mne chvilku vydrží.“

Malin klesne na pohovku v obývacím pokoji, mne si oči, přemýšlí: Jak se to sakra mohlo stát?

Kolik asi vážíš, ty můj letní andílku?

Čtyřicet pět kilo?

Víc ne.

Zabalila jsem tě do koberce v autě, přehodila si tě přes rameno a donesla až sem.

Já nikam nespěchám.

Spíš tu na dřevěné pryčně, jen hezky spi, dávkování éteru se jen těžko odhaduje. Na Josefin jsem použila jinou látku, takovou, jež rychle vyprchá a nezanechává žádné stopy, taky jsem ji odvezla sem, do této místnosti, položila ji na pryčnu a vydrhla savem, až byla úplně čistá, ale opatrně, abych jí nerozedřela kůži, protože jsem si myslela, že tu ještě budeš potřebovat.

Počíhala jsem si na ni v lese u Rydu.

Jela tamtudy domů na kole.

Kolo jsem schovala, takže ho nenašli.

Zamávala jsem na ni a ona důvěřivě zastavila, až pak, když viděla můj maskovaný obličej, dostala strach, bránila se, brzy však usnula.

Rány na jejích rukou. Vytvořila jsem je nůžkami, které jsem dostala k desátým narozeninám, a když jsem ji vydrhla a očistila, celá krásně voněla savem. Mohla jsem samozřejmě použít silnější chemikálie, které používám do bazénů, ale na to by mohli přijít. Savo je jistější, to má doma skoro každý. Pak jsem se vysvlékla donaha, nasadila si to modré nic, králičí drápy a bílé pavoučí hnáty a ona se probudila, a když spatřila mou masku, začala křičet, nemohla mi však utéct, byla připoutaná.

Připoutaná.

Stejně jako ty, můj letní andílku.

Pak jsem do ní zasunula to modré nic.

Tam a zpět, tam a zpět a ona jako by zmizela, křičela jsem na ni, ať tu zůstane, ať se stane tebou, má milovaná sestřičko, brzy jsem však pochopila, že je to k ničemu.

Nikdy tebou nebyla, ani nemohla být.

Ta děvka ti nikdy nemohla nabídnout své tělo, a možná jsem si dokonce spletla místnost?

Znovu jsem jí dala přičichnout éteru.

Vynesla jsem ji ven.

Krvácela.

Nechala jsem ji dole u potoka Tinnerbäcken. Zřejmě pak došla až do parku. Neviděla mou tvář, a proto mohla zůstat naživu, neboť se nikdy nemohla stát tebou.

Ale ta, jež tu teď leží na pryčně, u králíkáren a kartonů s bílými pavoučími hnáty, ta se může stát tebou, možností znovuzrozené lásky.

Vím, co se stane.

A co my?

Proč jsi nás zabila?

Nezabíjej ji, nech ji žít. Ona se nemůže vznášet jako my, ještě ne, tak ukaž slitování, slyšíš, nech horké proudy lávy zmizet zpět do země, už jich tu bylo dost, ukaž, kdo jsi, odkryj si tvář, lidé pochopí, co s tebou udělala neláska, že když se člověku namísto lásky dostane bezpráví, už nikdy nemůže být člověkem.

Janne v předsíni, celý zpocený, obličej umazaný od sazí, na sobě tenké bílé plátěné kalhoty a žluté tričko s nápisem Kuta Beach.

Objali se v marné snaze zaplašit strach.

Jeho první slova:

„Volalas na policii?“

Oba se rozesmáli, vzápětí však umlkli, strach a obavy ztuhly ve vzduchu jako cín, dusivé, ničivé.

„Tak jim zavolej, ať zahájí pátrání.“

Malin volá na stanici, přepojí ji na službu konajícího strážmistra Lövinga, vysvětlí mu situaci.

„Hned po ní vyhlásíme pátrání, nasadíme všechny lidi.“

Zeke.

Měla bych mu zavolat. Když uslyší ve sluchátku jeho těžký dech, Malin pochopí, že ví, proč mu volá, cítí to celým tělem, kéž ještě není pozdě. Janne stojí vedle ní, těká pohledem, jako by nechápal, co se to kolem něj děje.

„Už jedu, Malin. Zavolám ostatním.“

„Jakým ostatním?“

„Sundstenovi a Ekenbergovi. Sjömanovi. Karimovi.“

„Ale kde ji chceš hledat?“

„Všude, Malin. Všude. Beru si na starost byt Folkmanové.“

„Chytila ji.“

„Pravděpodobně. Dohlédnu na to, aby si všichni vzali služební zbraně.“

„Taky si ji vezmu.“

Zavěsí.

„Pojď,“ řekne Malin Jannemu, když si nejprve dojde do bezpečnostní skříně v ložnici pro pistoli, pouzdro si schová pod tenké bílé plátěné sako.

„Nejdřív se pro jistotu zajedeme podívat k tobě.“

„Kolik je hodin?“

„Čtvrt na deset.“

„Kdyby šla do kina od sedmi, už by byla doma.“

„Neměl by tu jeden z nás počkat, kdyby se náhodou vrátila?“

Správná úvaha, Janne, a přece chybná.

„Ne. Teď musíme být spolu,“ řekne Malin. „Je to naše dcera.“

Malin napíše na kus papíru:

TOVE! OZVI SE!

Máma a táta

Položí ho ke dveřím v předsíni.

64.

Kdosi se blíží.

Hlava mi třeští bolestí, takže vím, že jsem vzhůru. Kde to jsem?

Ležím na čemsi tvrdém a nemůžu se hnout, co je to za zvuky? Zní to jako škrábání. A co to tak páchne? Doma nejsem, kde mám knížku, že bych pod tím stromem usnula?

Bolí mě celé tělo.

Tove se snaží uvolnit ruce, má je však svázané.

Kdosi se blíží.

Tvář bez tváře, nijaká, křičím, v ústech mám však látku, cítím její chuť.

Blízko.

Vzpírám se, vší silou zabírám.

Mami.

Tati.

Pak pocítím chlad na nose a spánek, zázračný spánek. Chci odsud pryč.

Usínám, viďte?

Viďte, že neumírám?

Janneho dům stojí hned za Malmslättem, opuštěný mezi skupinkou stromů, zahalený lešením, žluté dřevěné obložení potřebuje vyměnit, hniloba nad ním zvítězila. Jeho auta: jeden, dva, tři, čtyři vraky, bůh ví, co je to za značky, pomyslí si Malin.

Janneho koníček.

Dávat je dohromady a pak prodávat.

Trochu si přivydělat.

Problém je, že nikdy žádné auto neprodal. V dílně a v garáži má čtyři americké veterány v perfektním stavu. Nejezdí s nimi, nikomu je neukazuje, prostě je jen má.

Malin jeho vášeň pro auta nikdy nesdílela.

Když ještě byli spolu, připadalo jí to jako nejméně sofistikovaná, nejprimitivnější záliba na světě.

Teprve před pár lety jí došlo, že za to může odpor její matky ke všemu špinavému, přízemnímu, že bezděky přejala matčinu povýšenost, což dozajista ovlivnilo její vztah k jedinému muži, o kterém může s jistotou říct, že ho opravdu milovala.

Bydleli tu, všichni tři.

Než přišla katastrofa.

Rozvod. Ještě před Bosnou a všemi ostatními bohem zapomenutými místy.

Nech si dům, Janne.

Až se vrátíš, my už budeme pryč.

Janne odemkne dveře a volá do tmy: Tove, Tove. Jeho volání však nezní moc přesvědčivě.

Rozsvítí.

Jsme opět tady. Tady jsme všichni jednou bydleli a měli jsme dál bydlet.

Procházejí místnost za místností, hledají svou dceru, ona tu však není, nikde.

„Co teď?“

Janneho otázka zpoza kuchyňské linky, v ruce sklenice vody.

„Jedeme zpátky do města.“

„Neměli bychom počkat tady, jestli se třeba nevrátí?“

„Tomu přece sám nevěříš, Janne. A z čekání bych se zbláznila. Jedeme. Budeme ji hledat v parcích, kdekoliv.“

„Nemohla někam odjet?“

„Tove? To by nikdy neudělala, to víš stejně dobře jako já.“

Žárovka v kuchyni váhavě zabliká, pak zapraská a zhasne.

Mlčky stojí ve tmě naproti sobě.

„Do prdele,“ vyhrkne Janne a pevně ji k sobě přitiskne.

Zeke sedí v autě v ulici Sturegatan před domem Very Folkmanové.

V jejím bytě je tma jako v netopýří jeskyni.

Před chvílí zvonil u dveří.

Uvnitř ticho jako v hrobě.

Ten zápach.

Zápach zdechliny, teď ještě hmatatelnější než dopoledne.

Nikde nikdo, Vera Folkmanová ani Tove.

Můj odpor k Martinově lásce, hokeji.

Jak malicherné, směšné problémy.

Přece tu nemůžu jen tak sedět. Tam nahoře se možná skrývá něco, co nás dovede dál.

Co když je tam Tove?

Malin. Tohle dělám pro tebe.

A Zeke vystoupí z auta, přeběhne ulici, vyběhne do prvního patra.

Pach vycházející z bytu je ochromující.

Mrtvolný pach.

Zeke si představí rozpárané lidské břicho, z něhož se kouří a ven se plazí střeva.

V nejhorším můžu říct, že jsem měl podezření na trestný čin ohrožení zdraví.

Vtom se rozsvítí světlo na chodbě, Zeke zaslechne těžký dech, kdosi nesoucí cosi těžkého pomalu stoupá do schodů.

Jsi to ty? přemýšlí Zeke a potichu se přesune do mezipatra, přitiskne se k chladné kamenné zdi, slyší svůj vlastní dech, rychlé bušení srdce.

Janne s Malin projíždějí kolem knihovny u zámeckého parku. Její budova vypadá jako tmavý přízrak.

Tady byla naposledy, když jsem s ní mluvila, pomyslí si Malin a nahlas řekne:

„To je Tovino oblíbené místo.“

Janne neodpoví, hledí do parku, ve stínu stromů však nerozezná její kolo.

„Jedeme do Skäggetorpu,“ rozhodne Malin.

Slavenka Višnićová není doma.

Janneho otázka: „Kdo tu bydlí?“

„Jedna žena, kterou jsme vyšetřovali.“

Cestou mu vyprávěla o Veře Folkmanové, o svém pocitu, že došlo na nejhorší anebo že se nejhorší právě teď děje.

Janneho pohled plný strachu.

Tentokrát musí zachránit sám sebe. Nikoho jiného. V tom horku ve světle pouliční lampy vypadá, že je na pokraji sil, tváře ještě špinavé od sazí, tělo jakoby scvrklé nedostatkem spánku.

„Potřebuješ se vyspat.“

„To si fakt myslíš, že bych teď usnul?“

„Můžu tě odvézt domů.“

„Malin, prosím tě, nech toho.“

Waldemar Ekenberg rozrazí dveře chatky Behzada Karamiho, a ten, když uvidí, kdo to k němu přišel na návštěvu, rychle vyskočí z postele.

Waldemar zdvihne ruku.

„Klid. Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi tu sám.“

Behzad Karami se posadí zpátky na postel.

„Nedáte si?“

Ukáže na lahev vodky na podlaze.

„Panák by teď bodnul,“ přikývne Waldemar.

Behzad Karami nalije dvě skleničky.

„Tak na zdraví.“

„Myslel jsem, že takoví jako ty nepijou.“

„Já jo.“

„Ta svině dostala dceru naší kolegyně. Chápeš to?“

„Přišel jste se mi omluvit?“

Waldemar vypije obsah skleničky na ex a odloží ji na zem.

„Na tomhle světě není pro omluvy místo. To si pamatuj, mladej.“

Postava táhnoucí cosi těžkého se zastaví před dveřmi bytu Very Folkmanové. Ztěžka oddychuje, snaží se opět začít pravidelně dýchat.

Zeke svírá v ruce pistoli, odjištěnou, opatrně schází ze schodů, dech postavy je dostatečně hlasitý na to, aby přehlušil jeho kroky.

Mám počkat?

Nebo se na toho člověka vrhnout?

Na chodbě tma.

Proč si ten někdo nerozsvítí?

Cinkot klíčů?

Zeke skočí o dva schody níž, stiskne blikající vypínač a chodbu zaplaví světlo.

Namířená pistole, prst na spoušti.

„Policie. Ani hnout.“

Muž vypadá vyděšeně a překvapeně, vedle něj na zemi balík s nápisem Sony a obrázkem televize.

Do prdele, pomyslí si Zeke a sklopí zbraň.

Botanická zahrada je prázdná, bez života, Janne s Malin cestou zpátky potkali jen hlídkový vůz.

Malin před chvílí zkoušela volat domů.

Nic.

Vyjedou na ulici Hamngatan, a když míjejí McDonald’s, Malin se zeptá, jestli Janne nemá hlad.

„Teď bych stejně nic nepozřel.“

Kruhy pod očima. Kolik toho asi dnes v noci naspal? Dvě hodiny? Tři?

„Říkala jsi, že se živí údržbou bazénů?“

„Ano, aspoň myslím.“

„V tom případě si přece někde musí kupovat chemikálie, ne?“

„No a?“

„Takové věci se kupují v obchodech s barvami. Ve velkém. Třeba by ji v nějakém takovém obchodě mohli znát. Anebo jí zboží vozili na nějakou adresu, o které nevíte? Do firmy?“

Minou kostel svatého Larse.

Malin vzhlédne nahoru ke svému bytu. V oknech je stále ještě tma.

Zeke pomohl muži s televizí do čtvrtého patra. Z čela se mu proudem řine pot.

Lennart Thörnkvist, toho času v důchodu, svou sousedku prý nikdy neviděl a zápach vycházející z bytu komentoval slovy:

„Takhle smrdí mrtvola v rozkladu.“

Zeke opět stojí před dveřmi bytu Very Folkmanové.

Pohlédne na hodinky.

Do půlnoci zbývá jen pár minut.

Rozhodne se.

Vší silou kopne do dveří, ty však nepovolí.

Znovu vytáhne pistoli.

Namíří na zámek a stiskne spoušť.

Ohlušující ozvěna. V uších mu zvoní a on strčí do dveří, pach, jenž ho udeří, je nesnesitelný.

Vypínač. Světlo.

Prázdná předsíň, z kuchyně a pravděpodobně jediné místnosti v bytě se ozývá jakési škrábání.

S namířenou pistolí pomalu prochází předsíní, nahlédne do kuchyně a spatří tři na sobě naskládané králíkárny, za mřížemi živá zvířata.

V pokoji.

Na stěnách.

Na ten pohled Zacharias Martinsson nikdy nezapomene.

65.

NEDĚLE 25. ČERVENCE

Balím si věci do tašky.

Zabiju tě. Znovu se narodíš. Skládám dovnitř to modré nic, masky, králičí drápy, bílé pavoučí hnáty, všechno, co jsem já.

Kadidlo a malované květiny.

Oběti v mých chrámech.

Jak to vlastně všechno začalo? Je to tak dávno. Vždy to bylo mým cílem, smyslem života. Nejprve jsem utíkala. Na druhou stranu zeměkoule, do vyprahlého vnitrozemí Austrálie, pak na pobřeží Bali. Živila jsem se údržbou bazénů.

Před neláskou však není úniku a já se nakonec vrátila do Linköpingu.

A pak, před pár týdny, jsem v ulici Hamngatan uviděla taxík a v něm jsi seděl ty, tati. Nejspíš jsi jel do nemocnice na nějaké vyšetření. Zestárl jsi, ale tvé oči a prsty opřené o sklo se vůbec nezměnily.

V tu chvíli jsem všechno pochopila.

Vědomí a nevinnost se spojily v jedno a já jsem musela začít, věděla jsem, že jen tak mohu přemoci to, co musí být přemoženo.

Zkoušela jsem všechno možné.

Hledala jsem světlo ve tmě.

Už zase spíš, ty můj letní andílku.

Hluboko, hluboko v temné říši snů.

A ty, sestřičko, už opět visíš v koupelně.

To já jsem tě našla, zoufale tebou třásla, oplakávala tě.

Já to také musím dát do pořádku.

Pak spolu opět pojedeme na kole, nahé se budeme koupat ve vodě, jež bude patřit pouze nám.

Králíci s rozpáranými břichy přitlučení hřebíky ke zdi, vytrhané drápy, pramínky krve stékající po tlapkách na podlahu z borových prken. Někteří z nich jsou ještě naživu, maličké plíce se jim horečnatě zvedají a klesají, je slyšet slabé sténání. Vedle nich ti, kteří už tu zřejmě visí dlouho, hnijící těla, cáry masa.

V rohu místnosti postel, bílé chirurgické rukavice, uprostřed pokoje pryčna, podél zdí vyrovnané nádoby s chemikáliemi, barvami, jimiž Vera Folkmanová zřejmě namalovala ty květiny na zdech. Na podlaze skvrny od krve a zakrvácené skalpely a všude zápach, ze kterého se Zekemu zatočí hlava. Skloní zbraň a spěšně přejde k oknu, otevře jej dokořán. Před ním zelený dvůr a on jen dýchá, dýchá, dýchá.

Otočí se zpět do pokoje.

Něco takového ještě neviděl.

Je to zrůdné jako obraz od Francise Bacona.

Vera Folkmanová však nikde.

Ani Tove.

Janne usnul těsně poté, co jim Zeke zavolal. Malin viděla, jak ten krátký úsek cestou do ulice Sturegatan přemáhal ospalost, potřeba spánku však zvítězila.

Nechala ho spát.

S hlavou opřenou o okénko.

Co se ti asi zdá, Janne?

Jak jsme byli mladí?

Jak se nám narodila Tove?

Jsme rodina. Proč jsme nikdy nedokázali být rodinou?

Hnali jsme se každý jiným směrem.

Shluk policistů stojících na chodbě před bytem, upíjejících kávu, kterou Per Sundsten koupil na benzínové pumpě ve Stångebro. Uvnitř bytu Karin Johannisonová: hledá důkazy, zajišťuje stopy.

Těžký dech Svena Sjömana, obličej zbrázděný vráskami únavy, Per i Waldemar mlčí, i oni jsou ospalí. Karim Akbar se drží v povzdálí, zamyšleně se drbe na tváři.

Jsou tři hodiny ráno.

Střechy Linköpingu už brzy pohladí svítání, zašeptá: je tu nový den, stejně horký jako ten včerejší.

Zeke je navzdory únavě ostražitý a plný zápalu. Už potřetí vysvětluje:

„Odstřelil jsem zámek. Byl to takový smrad, že jsem si myslel, že je tam uvnitř mrtvola.“

„To je v pořádku, Zeke,“ zopakuje Sven. „To si obhájíme, když bude potřeba. Aspoň že víme, že je to opravdu ona. Podle těch chemikálií.“

„Teď už ji jen zbývá najít,“ poznamená Per. Nikomu z nich se nechce vyslovit celou pravdu: Musíme ji najít, neboť jen tak najdeme Tove, Malininu jedinou dceru.

„Napadá vás něco?“

Malin zavrtí hlavou, ne však v odpověď na Svenovu otázku, nýbrž aby zahnala ospalost. Vidí, že i oči ostatních volají po odpočinku, nikdo z nich už nedokáže pořádně myslet, v takovémhle stavu jim mohou uniknout zásadní věci a pak už může být na všechno pozdě.

„Kdo chce, může se jít na chvíli prospat,“ rozhodne Sven. „Takhle toho stejně moc nevymyslíme.“

Žádná odpověď.

Pomalu upíjejí kávu. Cítí, jak jim drahocenný čas uniká mezi prsty.

„Do prdele,“ uleví si Malin a Sven jí položí ruku na rameno.

„Klid, Malin. To zvládneme.“ Vtom se ve dveřích bytu vynoří Karin: v jedné ruce plechovku s barvou, druhou ukazuje na víčko plechovky.

„Tahle barva plus několik dalších pochází z obchodu Palleho Torssona Barvy laky v ulici Tanneforsvägen. Možná bychom si měli promluvit s majitelem. Ten by třeba mohl něco vědět.“

Zdá se mi sen.

Procesí lidí v pestrobarevných šatech, ruce plné darů, kráčejí do chrámu uctít mrtvé. Těžký pach kadidla a jejich zpěv plný slunce a světla.

Zdá se mi o tobě, mami.

Když se probudím, budeš tu se mnou.

Ty i táta.

Běžím přes pole, lesem a cítím, žes mi něco neřekla, mami, že mi chceš něco říct.

Vidím tu místnost, kde jsem ležela, než jsem usnula.

Je ošklivá, chladná.

Stahovací mříže, klece, betonové zdi pomalované květinami a strachem. Běžím lesem, hořícím lesem, stromy mě pronásledují, chtějí mě roztrhat na cáry. Mami, chci se probudit, cosi mě však drží ve snu, štiplavá vůně mě táhne dolů do bezesného spánku.

Na informacích o telefonních číslech získali soukromý telefon majitele obchodu s barvami.

Občas má člověk štěstí, pomyslí si Malin.

Chodba kolem jako by zmizela, pohledy všech kolegů se teď upírají k ní, soustředí se na telefonát.

Na druhé straně sluchátka rozespalý, nejistý hlas:

„Haló?“

„Tady je Malin Forsová od linköpinské policie.“

„Kdo?“

Malin zopakuje své jméno.

„Někdo se mi vloupal do krámu?“

„To ne, ale potřebovali bychom informaci o jednom vašem zákazníkovi. Linköpinská vodotechnická. Ulice Sturegatan. Dodávali jste jim zboží.“

Rozespalost v hlase Palleho Torssona je ta tam.

„Jo, to je ta ženská, jak čistí bazény,“ řekne. „Ta toho moc nenamluví. Ale vždycky platí hotově.“

„Víte o ní něco? Nevozili jste jí někdy zboží na nějakou jinou adresu?“

„Pokud vím, tak ne. Ale zítra se vám v krámě mrknu do počítače.“

„Zítra ne. Hned,“ řekne Malin. „Sejdeme se za deset minut před obchodem. Jestli tam nebudete, tak vám do zadku osobně strčím malířský štětec.“

Janne se probudí, když auto zastaví před obchodem.

Hodiny na palubní desce ukazují 03.20 a denní světlo opět začíná lapat po dechu, malý náznak nočního chládku pominul, venku je teď určitě nejméně třicet stupňů.

„Kde to jsme?“ zeptá se Janne.

„Počkej tady,“ řekne mu Malin.

„To tedy nepočkám.“

Obchod s barvami je přízemní budova s nákladní rampou u vchodu. Zákazníci jsou zřejmě většinou velkoodběratelé.

Palle Torsson nikde.

„Teď musíme být spolu,“ zopakuje jí Janne její slova a Malin mu rychle shrne, na co přišli, co našli v bytě Very Folkmanové.

„Už jede.“ Janne ukáže na černou toyotu SUV, která zaparkuje těsně před nimi. Vyskočí z ní malý podsaditý muž v kraťasech a bledě modrém tričku.

Malin s Jannem také vystoupí a vykročí k němu.

Připojí se k nim Zeke.

Opět se rozdělili. Sundsten s Ekenbergem pátrají dál, objíždějí město, Sven s Karimem se vrátili na stanici „přemýšlet“.

Malin podá Pallemu Torssonovi ruku, ten ji stiskne, tváří se však rozzlobeně.

„Můžete mi laskavě říct, o co tu jde?“

Kulaté tváře se mu zlostně nadouvají.

„Můžeme,“ odvětí klidně Zeke. „Hledáme vraha, o kterém jste už určitě četl v novinách, a stopa nás zavedla sem.“

„Jak to myslíte?“

„Ten počítač,“ přeruší ho Malin. „Potřebujeme se podívat do vaší databáze.“

Ležíš tu už dlouho. Venku čeká dodávka, odveze nás do nebe na zemi.

Věříš v Otce?

Nebo má každý člověk pouze jednoho otce?

Důvěra.

Existuje u Otce důvěra?

Lze ji z člověka vysát?

Jsi čistá. Tak krásně čistá.

To modré nic.

Jsi teď těžší? To se už brzy dozvím. Znovu si tě přehodím přes rameno a odnesu tě do auta.

Mihotavý svit počítače před Malininýma očima.

Spolu se Zekem nahlíží Pallemu Torssonovi přes rameno. Zlost už ho přešla, ochotně se proklikává registrem zákazníků.

Malá kancelář za pokladním pultem, police na zdech plné šanonů, žluté odlupující se linoleum.

„Tady to máme,“ řekne Palle Torsson. „Vera Folkmanová, Linköpinská vodotechnická, Sturegatan 17. Žádná jiná dodací adresa tu není.“

„A co telefon?“ zeptá se Zeke.

„Taky ne.“

„Zkuste zadat Elisabeth Folkmanová,“ řekne Malin.

Ťukání do klávesnice.

„Nic.“

„Tak jen Elisabeth.“

Nové ťukání.

„Bingo,“ pronese tiše Palle Torsson. „Elisabeth Folkedotterová, objednávka chemikálií do bazénů. Fabriksvägen 11, to je někde v Tornby, jak jsou ta skladiště.“

Palle Torsson ještě ani nedokončil větu a Malin, Janne i Zeke už jsou na odchodu.

Vteřiny.

Minuty.

Hodiny.

Kolik času nám zbývá?

Anebo už je pozdě?

Tove.

Nechci umřít zaživa, pomyslí si Malin, když běží k autu.

66.

Ležíš tam.

Blížíme se k tobě. Slyším, jak sebou neklidně vrtíš, ale neboj se, už to nebude dlouho trvat.

Theresa.

Uviděla jsem ji na zahradě u bazénu, byla ti podobná, sestřičko, a cítila jsem, že by to mohlo vyjít.

Sledovala jsem ji.

Zazvonila jsem u ní doma a řekla, že jdu zkontrolovat vodu v bazénu. Pak se stalo, co se stát muselo, ona se mi však vysmekla, já za ní, byla jsem jí v patách, křičela, ale nikdo ji neslyšel. Udeřila jsem ji do hlavy kovovým boxem na nářadí, aby se uklidnila.

Pak jsem ji odvezla sem do skladu. Opatrně jsem ji pořezala skalpelem a rány začistila, vypadaly krásně, úhledně. Když jsem ji umývala savem, probudila se a já neměla masku, viděla mi do tváře. To se nemělo stát. K převtělení je potřeba beztvářnost, nebo snad ne?

Přesto jsem do ní zasunula to modré nic, na pomoc si vzala bílé pavoučí hnáty, tenké a chladné. Pak jsem tě pevně objala, doufala jsem, že ke mně přesto přijdeš, ale nestalo se tak.

Zabalila jsem ji do igelitu.

Zakopala jsem ji u vody. Myslela jsem, že se do jejího čistého, neposkvrněného těla třeba odvážíš tam pod zemí, sestřičko.

Dřív ji však vyčenichal ten pes.

Tak strašně mi chybíš.

Má milovaná sestřičko.

Přicházím k tobě.

A ty ke mně.

Zemřeš.

A znovu se narodíš.

Všechna auta, která mají k dispozici, míří do Tornby.

Janne sedí vedle Malin na sedadle spolujezdce, je to sice policejní zásah, ona ho teď ale přece nemůže poslat pryč. To ostatně nikoho z kolegů ani nenapadlo.

Janne.

Všechno, co jsme spolu nikdy nedělali. A teď tohle.

Kruhový objezd u Bergy.

Slunce malující rozespalými paprsky na střechy Skäggetorpu, bílé domy téměř krásné ve své horké prázdnotě.

Sjíždějí z kopce.

Sto třicet, sto čtyřicet kilometrů v hodině.

Za nimi Zekeho auto, na ostatní Malin ve zpětném zrcátku nedohlédne.

Jsme první. Janneho hlasitý dech, mlčí, tělem mu jistě proudí adrenalin stejně jako mně, on je však zvyklý, kdo ví, jak často stál na svých zahraničních misích tváří v tvář smrti? Možná ji viděl i u jezera Hultsjön… U těch požárů…

Odbočí do Tornby, nejprůmyslovější části Linköpingu. Minou předimenzované nákupní centrum Ikano-huset a ohyzdné škatule obchodních domů: Ikea, ASKO, Willy:s, zahradnictví Plantagen, o kus dál velkoobchod Vansito.

Další odbočka. Fabriksvägen 11 je přízemní cihlová budova, asi třicet metrů dlouhá, s betonovou nákladní rampou a čtyřmi vchody.

Vyskočí z auta a rozběhnou se k budově.

Které dveře to jsou?

Běží ode dveří ke dveřím, poslouchají, marně hledají nějaký nápis, název firmy.

Horko a pronikavé světlo pro ně přestalo existovat, vnímají jen pot a únavu spolu s adrenalinem.

Zpoza jedněch vrat se ozývají jakési zvuky.

Škrábání, kapání vody.

Zvuk blížících se sirén.

Stažená mříž, zamčeno. Slunce už opět vystoupilo na oblohu, rampa se utápí ve světle. Malin poklekne k zámku, zasune do něj paklíč, příliš se jí však třesou ruce.

„Počkej,“ křikne Zeke a vrhne se k ní s pistolí v ruce. „Uhni.“ Přiloží hlaveň k zámku, stiskne spoušť.

Rána. Slyším nějakou ránu, myslí si Tove. Zní to jako tupé hřmění. Kde to jsem? Hlava mi třeští a tělo mám nehybné, a přece jsem naživu.

Ochrnula jsem snad?

Nemůžu se pohnout.

Mami, to jsi ty? Tati? Přišli jste mě vysvobodit z toho strašného snu?

Něco se ke mně opět blíží.

Paprsek světla. To se otevřely dveře? Přichází má záchrana?

Malin s Jannem a se Zekem uchopí spodní stranu stahovací mříže, tlačí ji vzhůru, za ní už nejsou žádná vrata, sirény jsou blízko, pak umlknou a Malin slyší křik kolegů. Hlasy Ekenberga a Svena Sjömana? Karima?

Zvednutá mříž.

Janne ji přidržuje ramenem, Malin vejde s napřaženou zbraní do skladu, uvnitř prázdná pryčna, plechovky, na zemi Tovino růžové tričko rozřezané na kusy, knížka, sluneční brýle, podél stěn plné králíkárny, plechovky s barvami, krabice bílých chirurgických rukavic, nádoby s chemikáliemi, prázdné lahve od sava, skalpely, kapající kohoutek. Betonová podlaha potřísněná krví, zaschlou starou krví, malé odřezky hnijícího zapáchajícího masa. Celá místnost páchne utrpením a smrtí.

Kurva, nadává v duchu Malin. Kurva.

Byla jsi tu.

Vidí, jak Janne klesne na kolena, uchopí kus hadru, který byl Toviným tričkem, ukazuje jí ho se slovy:

„Vidíš to? Tohle tričko jsem jí koupil.“

„Do prdele,“ zařve Malin a také se zhroutí na podlahu a dá se do pláče, z únavy i ze zoufalství, Janne se k ní doplazí a obejme ji, dýchají společně, připravují se na to, co má přijít.

Kolem nich strážníci v uniformách, Sven a Karim zabraní do hovoru se Zekem, právě dorazil i Waldemar. Chybí jen Per Sundsten, možná někde usnul anebo jel domů do Motaly.

Malin vstane.

Janne ji následuje.

Mříže ostatních skladů jsou otevřené, nezdá se však, že by tam bylo něco zajímavého.

„Přišli jsme pozdě,“ řekne Sven. „Do prdele! Co teď?“

Rána.

Nejspíš výstřel, nějaký pytlák si časně zrána vyrazil na lov.

Anebo jsi to byla ty, můj letní andílku.

Probudila ses.

Když jsme projely kolem požárů, znovu jsem tě uspala.

Teď hezky spíš vzadu v autě, jen spi, za chvíli už tam budeme, vkročíme do poslední místnosti.

Už to nebude dlouho trvat, to ti slibuju.

Nemusíš se ničeho bát.

Zemřeš, ale jen na malou chvíli, a pak budeš tím nejkrásnějším člověkem na světě.

Malin, Malin!

Dvojhlasně ti křičíme do ucha, já a Sofia!

Mysli!

Mysli!

Sedíš tu celá skleslá na asfaltu před skladem.

Neposlouchej ostatní.

Ještě není pozdě.

Ještě ji můžeš zachránit, nemusí se stát jednou z nás.

Mysli! Zachraň svou dceru a nám dopřej pokoje.

Do toho, Malin.

Ty přece víš, kam mají namířeno.

Do poslední místnosti.

Už brzy tam budou.

67.

Teď už se smíš probudit.

Svážu tě a ty se budeš dívat, co dělám, a pak se třeba odvážíš k návratu, pak už se nebudeš ničeho bát, viď, že ne?

Má milovaná sestřičko.

Zastavím před domem té zrůdy.

Určitě ještě spí.

Vzduch voní létem, letním ránem, dnes začne tvůj letní sen, ty můj letní andílku.

Otevřu zadní dveře dodávky.

Ze spánku slabě sténáš, ale neprobuď se mi moc rychle. Můžeš spatřit mou tvář, teď už na tom nezáleží, za okamžik stejně přestaneš existovat, má tvář je teď už nepodstatná.

Tove mhouří oči.

Už zase to světlo. Jsem naživu? Pořád ještě existuju, mami? Myslím, že ano, protože mě bolí celé tělo. Někdo mě táhne po zemi, to ale nebolí, cítím jen teplo, teplo, teplo, když ke mně proniknou paprsky slunce.

Okolní domy. Vidím je vzhůru nohama.

Vypadají jako z padesátých let, šedé betonové zdi, zažloutlé trávníky. Kde to jsem? Nepoznávám to tu.

Musím utéct.

Pryč.

Ale ať se snažím sebevíc, tělo mě neposlouchá.

Mami.

Už je tu zas, ta tvář, teď ale nabírá obrysy, oblé tvary ženského obličeje.

Pak si to rozmyslí.

Znovu mě pošle do tmy.

Zazvoním.

Jednou, dvakrát, třikrát.

Čekám, ty otevřeš, a když mě spatříš, snažíš se dveře opět zavřít, ale já jsem teď silnější než ty, silnější, strčím nohu do škvíry ve dveřích a ty vykřikneš, když tě strčím dovnitř do tvého bytu, přitisknu tě na pohovku, přivážu ti k ní ty chladné bílé pavoučí hnáty. Hodím na tebe deku, zestárl jsi, ale šedé oči máš stále stejné, plné zla.

Počkej.

Dojdu pro ni.

Bude se dívat, jak umíráš.

Oči máš vytřeštěné strachy, jako by víčka ztratila schopnost mrkat, celý tvůj hnusný příbytek páchne lihem a močí jako starý špinavý dědek. Ale neboj se, tati, já se postarám o očistu, na tu já jsem odborník.

Počkej tu na mě.

Je těžká, když si ji přehodím přes rameno, do úst jsem jí musela dát roubík, aby svým křikem neprobudila celý dům.

Nikdo mě nevidí.

Ranní oči Finspångu jsou mrtvé.

Zavřu za sebou dveře.

Jak dlouho už tu takhle sedím? pomyslí si Malin. Už příliš dlouho.

Strach, hněv, únava, rezignace, zoufalství, zuřivost a horko jako by se slily do jednoho jediného pocitu. Přehřátý mozek, který by měl být nástrojem myšlení, je jako zachránce v nouzi k ničemu.

Pod stehny horký asfalt.

Nezmohla se ani na to, aby se schovala do stínu, sálající slunce je neúprosné už v půl páté ráno.

Janne se Zekem sedí opodál v chládku opřeni o stěnu skladu a Malin vidí, jak sbírají síly, připravují se na další dějství.

Poslední?

Sven Sjöman v podřepu vedle ní.

„Malin, napadá tě něco?“

Jeho dech je cítit kávou.

Hlasy. Naslouchej hlasům.

Touha zabíjí.

A Malin náhle všechno pochopí, jako by ji zasáhl elektrický proud, vyskočí, křikne na Janneho a Zekeho:

„Dělejte, vstávejte, vím, kde je!“

Sven uhne stranou, Malin se řítí k autu.

„Tak dělejte, do prdele!“

Pohyb všech okolních policistů ustal, strnuli, jako by její zoufalý hlas zmrazil čas a dal všem pocítit záblesk nekonečna.

Svenovo volání:

„Kam jedete, Malin?“

Ona však neodpověděla, nechtěla, aby tam jela celá kavalérie a provedli nějakou hloupost, pokud už ovšem není pozdě. Nepřála si, aby Sven volal neschopným kolegům z Finspångy, mohli by nadělat víc škody než užitku.

Ne.

Tohle si s tebou musím vyřídit sama.

Vím, kde jsi, Vero Folkmanová, a už také vím, proč tohle všechno děláš.

Je to smutné a krásné šílenství. Myslíš si, že můžeš vrátit život své sestře? Obnovit její, vaši lásku? Mým úkolem však je to krásné šílenství zničit, sprovodit ze země.

Je to i Janneho úkol.

A Zekeho.

Především však náš úkol, Janne. Je to naše dcera a my jí dlužíme život.

Malin sedí na zadním sedadle, Janneho hlava na jejím rameni. Oba přemáhají spánek, komentují okolní krajinu, aby Zeke za volantem neusnul.

„Podívejte na to jezero, jak je v ranním světle krásné.“

„Stejně je to hezký klášter, ten Vreta Kloster.“

„Teď tu svini dostaneme.“

Malin jim v autě vysvětlila, že Vera Folkmanová určitě veze Tove ke svému otci, Sturemu Folkmanovi. Chce tam zakončit svůj tanec smrti, který už trvá příliš dlouho a má na svědomí léto, na něž tohle město jen tak nezapomene.

Projeli ospalým Ljungsbro a teď rychlostí sto padesát kilometrů míjejí golfové hřiště ve Vreta Klosteru.

Projedou kolem požárů, podél silnice stojí v řadě zaparkovaná auta dobrovolníků a potkají i pár hasičských aut se znavenými muži s obličeji od sazí a rezignovanými pohledy. Jako by na oheň a na jeho žár už nestačili, jako by jim už nezbývalo nic jiného než před plameny složit zbraně a nechat je, ať přemění všechen östergötalandský les v zemi nikoho.

„Chtěl bys tam teď být?“ zeptá se Malin Janneho, on však neodpoví.

Tmavě vínové tapety. Vrzající dřevěná podlaha.

Nemůže se hýbat. Ty budeš za okamžik ležet vedle něj na podlaze.

Vše je na svém místě, sestřičko.

Připraveno na tvé znovuzrození.

Naše nevinnost se opět vrátí ve žhnoucí bělosti.

Došla jsem až do poslední místnosti.

68.

[V POSLEDNÍ MÍSTNOSTI]

Mně, Sturemu Folkmanovi, bylo sedmnáct let, když jsem poprvé podlehl chtíči.

V Ängelholmu u továrny byl stánek, kde prodávali párky, a ona, mohlo jí být jedenáct nebo dvanáct let, tam chodila mamince pro cigarety.

Měla bílé šaty.

Sahaly jí sotva po stehna, byl horký den, skoro tak horký jako některé dny tohoto léta.

Když koupila cigarety, vracela se cestičkou vedoucí za továrnou, kvetly tam azalky, nejkrásnější, jaké jsem kdy viděl.

Dohonil jsem ji.

Povalil ji na zem.

Nebyla ještě ochlupená a já jsem v tu chvíli věděl, že to dělám poprvé, ale určitě ne naposledy. Nešlo to zastavit. V očích měla strach, ale viděl jsem, že se jí to vlastně líbilo, stejně jako všem těm, které přišly po ní, přestože pak některé z nich dostaly podivné nápady. Choval jsem králíky, měl jsem jich plnou králíkárnu. Holčičky králíky milují.

Bílé šaty si potřísnila krví.

Držel jsem ji pod krkem a šeptal jí do ouška:

O tomhle nikomu ani muk, holčičko, jinak skončíš v pekle.

Stud je mocnější než láska.

Po dlouhé roky byl stud mým nejspolehlivějším důvěrníkem. Nejjednodušší a nejkrásnější bylo, když jsem měl holčičky přímo v domě, bůh ví, jak mě vzrušoval zvuk parket, jež mi vrzaly v noci pod nohama, když jsem se potají kradl k nim do ložnice.

Byly vždy plné očekávání.

Čekaly na mě, na mé dlouhé šikovné prsty, na mé úžasné já.

Byl jsem vždy něžný.

Přikryl je peřinou.

Hladil jejich mladou, bílou, skelnou pleť.

Bylo mi jedno, jestli to je moje, nebo cizí krev. Lásku jsem rozdával všem dívenkám, které mi přišly do cesty.

Už ses probudila, holčičko, ty můj krásný letní andílku.

Už jsme tu, v poslední místnosti, a ty se nejprve budeš jen dívat.

Do dřevěné podlahy jsem zatloukla čtyři velké hřeby a přivázala tě k nim. Jen se hezky dívej.

Posadím se na pohovku vedle táty.

Nasadím si masku, má tvář je bez obrysů, navléknu si i bílé pavoučí hnáty a na tvář mu přiložím náhrdelník s králičími drápy. Drásám, trhám a on křičí, ten odporný dědek na pokraji smrti.

Odvrátíš pohled.

DÍVEJ SE NA MĚ!

A ty se opět díváš.

Vysvlékla se do naha a opět si nasadila tu masku.

Tove třeští hlava, ten výjev však vidí zcela jasně. Pochopila, že je v jakémsi zatuchlém bytě, bůh ví kde, a že se ta nahá žena sedící vedle svého otce chystá k něčemu strašnému.

Proč?

Křičí na mě, abych se na ni dívala, ale já se nechci dívat, jak mu drásá tváře a on řve strachy a bolestí.

Pak vstane.

V tom chabém světle pokoje je vidět lesknoucí se bílé chirurgické rukavice.

Také bych chtěla vstát, ale nemůžu.

Cítím pach sava, toho, co máma občas používá na bělení prádla.

Mami, tati, pospěšte si.

Slyším ji z vedlejší místnosti, jak otevírá zásuvky, zřejmě cosi hledá. Ten stařec se snaží křičet, ale i on má stejně jako já ústa zacpaná roubíkem.

Ani jeden nemůžeme vstát.

Utéct.

Nůž.

Ten starý kuchyňský nůž. Tolikrát jsme si s Elisabeth představovaly, že ho do něj zabodneme. Ještě pořád ho má, ten dlouhý, drsný nůž s bakelitovou rukojetí.

Vyndám ho z odkapávače vedle dřezu.

Potěžkám ho v ruce. Vzpomenu si na Sofii Fredénovou, jak smutné a marné to bylo. Všimla jsem si jí už loni v létě, když byla na brigádě v Tinnisu. Měla úplně stejné pohyby jako ty, Elisabeth, a já si myslela, že když to všechno udělám rychle přímo na místě, že třeba rychlostí a šokem dosáhnu svého, podobně jako při výbuchu nebo chemické reakci. Drásala jsem jí kůži drápy, to bylo poprvé, co jsem je použila, bylo to však marné. Králíci jsou jen pouhá zvířata, jejich láska nic neznamená.

Vydrhla jsem ji savem, tam mezi stromy. Postupovala jsem rychle.

Ale když jsem jí rukama sevřela krk, tělo mi ochablo v náručí.

Zemřela a ty ses mi nevrátila.

Věz však, sestřičko, že jsem nikdy nezapochybovala. Teď už vím, jak na to.

Jen se pěkně dívej.

Vrať se mi, ty i tvá láska. Strašně mi chybíte.

Má v ruce nůž.

Tove vidí lesknoucí se čepel a slyší, jak křičí: DÍVEJ SE, posadila se na pohovku vedle toho muže, který je zřejmě jejím otcem.

Svírá nůž v ruce.

Křičí:

VIDÍŠ TO NIC?

Pak mu vrazí nůž do prsou a do břicha, bodá znovu a znovu, až mu zmizí duhovky, zblednou oči a třese se mu celé tělo, ona však nepřestává bodat, z prostoru mezi hnědým svetrem a šedými kalhotami vytéká krev.

Už se nehýbe.

Strašně se bojím, a přece se na to dívám.

Chytí ho za ruku.

A znovu ten nůž, odřezává mu prsty, jeden po druhém padají na podlahu, ta krev, mami, všude ta krev.

Ruce bez prstů na pohovce.

Už skončila.

Otočí se ke mně, mami.

Vzpírám se, křičím, řvu, brečím.

Nic však nezmůžu.

Jestli už jsi na cestě, musíš si pospíšit, mami.

69.

Finspång.

Je čtvrt na sedm a ulice průmyslového městečka jsou stále liduprázdné. Zeke projede kruhovým objezdem v protisměru, div že nesrazí rozespalého pošťáka na kole.

Centrum.

Šedé budovy, stánek s párky, stromy objímající se ve svitu slunce, trávníky nejsou tak udržované jako v Linköpingu, a přesto je tu cítit ospalá idyla, jako by se bývalé průmyslové město smířilo s tím, že je z něj jen náměsíčný zapadákov.

Něco se však děje.

„Tady zatoč,“ křikne Malin. Zvoní jí telefon. To je určitě Sven Sjöman, už jí volal nejméně desetkrát, snažil se s nimi spojit i přes rádio, ale tohle prostě musíme udělat sami.

„Zastav.“

Zeke náhle zabrzdí a všichni tři prudce otevřou dveře a vyskočí z auta. Malin se rozběhne k domu, kde bydlí Sture Folkman, z pouzdra pod sakem vytáhne služební zbraň, Zeke za ní, také s pistolí v ruce, Janne je jim v patách, krčí se k zemi, jako by z oken toho bílého činžáku čekal nepřátelskou palbu.

Plíží se vzhůru po schodech.

Tisknou se ke zdi.

Malin přitiskne ucho na dveře, položí si prst na ústa, poslouchá.

Slabé sténání.

Ženský hlas: „Ale no tak, ale no tak.“

Jak to udělat?

Kolem pasu si uvázala tu modrou věc, krvavým nožem mi rozřízla kalhoty i kalhotky, jsem nahá.

To není pravda.

Řekněte mi, že to není pravda.

Kolem mě na podlaze jeho prsty, jako červi, slepá háďata.

Snažím se zavřít oči, ona mi však drží víčka otevřená. Kůže mě pálí, jako by mi do ní vetřela nějakou žíravinu.

Před očima mi třese náhrdelníkem ze zvířecích drápů.

„Vidíš ty prsty?“

Tvář jí zakrývá maska, na rukou má bílé plastové rukavice a krev z toho muže na pohovce už dotekla skoro až ke mně, za chvilku bude u mě, cítím pach vnitřností a železa, nechci, aby se mě ta krev dotkla, chci od ní pryč.

Co to dělá?

Promlouvá sama k sobě, přemýšlí nahlas:

„Co bude nejlepší?“

Hlas plný očekávání.

„Modré nic, anebo objetí pavoučích hnátů?“

Vzhlédne ke stropu, jako by tam hledala odpověď.

Nastala má chvíle.

Zabiju tě a ty se znovu narodíš.

Jeho prsty už jsou pryč, neublíží ti.

Opět pojedeme na kole, vítr nám bude cuchat vlasy, dojedeme až k vodě, k věčné lásce, a tam budeme ležet bok po boku a uvěříme, že tenhle svět a život to s námi myslí dobře.

Dám zase vše do pořádku.

Tak už se neboj.

Nejprve z tebe vymáčknu život, naposledy naplním něco ničím a pak ho uvidíš, sebe samu i svět, bezpečný a přátelský.

Všechno bude zase jako dřív.

Společně poletíme krajinou jako milovaní letní andílci.

Malin!

Na co čekáš?

Jdi dovnitř!

Ještě není pozdě, pro nás sice ano, ale pro Tove ještě ne. Došla jsi na práh pravdy, skrývá se za těmi dveřmi.

Ten pohled za nimi je strašný.

Ty to ale vydržíš, neboť za těmi dveřmi, v té tmě, čeká váš život. Ten musíš zachránit.

Tak už to skoncuj.

Zažeň náš strach a dopřej nám slasti poznání a svobody. Dej našim rodičům tu chabou útěchu, že zlo dostane jméno, tvář.

Otevři dveře, Malin.

Teď.

Je nejvyšší čas.

Rukama ti svírám krk.

Přestaň se vrtět.

Už to nebude dlouho trvat. Chápu, že máš strach, a vím, že to bolí, ale vrátíš se jako čistá láska, jako nejkrásnější člověk na světě.

Máš tak horkou kůži a já ještě zesílím svůj stisk.

Tak už se vzdej, no tak.

Váhání.

Neslyšný šepot:

„Jak to uděláme?“

„Vtrhneme tam.“

„Ale…“

Žádné ale, není jiná možnost. Malin ukročí zpět, vší silou vykopne dveře, za nimi spatří krvavé lidské zvíře sklánějící se nad čistým, vydrhnutým tělem na zemi, kolem na podlaze lidské prsty, to lidské zvíře svírá krk bílé postavě pod sebou, je jako černá organická láva s žilami plnými žhavých červů, pod ní na zemi Tove.

„PŘESTAŇTE, PUSŤTE JI!“

Malinin křik.

Napřažená zbraň, lidské zvíře k ní vzhlédne, podívá se jí do očí, pak se opět skloní k Tove.

Jsi to přece ty, Tove?

Hledí mi do očí a já mizím, všechno zbělá a zdá se mi, že se vznáším. To křičíš ty, mami? Tati, slyším tvůj hlas.

Tvé oči. Zmizíš v nich a vznikne nový život.

To jsou tvoje oči, sestřičko, poznávám je. Vrátila ses mi, cítím tvou nekonečnou lásku.

Tak přece nebylo potřeba to modré nic.

Objímám tě a náhle vybuchnu.

Malin stiskne spoušť.

Není čas na fyzickou konfrontaci, hlavně neztrácet čas, odpovědět řečí sopky, stát se její součástí.

Tiskne spoušť znovu a znovu.

Zeke také.

Zvuky výstřelů, pach krve mísící se s vůní střelného prachu, Janneho křik: „Tove, Tove, přestaňte střílet.“ Vrhne se do obývacího pokoje, uklouzne po krvi na podlaze, ale udrží rovnováhu, odkopne, odhodí to bezvládné tělo ležící na Tove a přiloží jí dva prsty na krk. „Kurva!“ Přitiskne svá ústa na ústa své dcery, do plic jí pumpuje vzduch.

Vedle nich Malin a Zeke.

Rozpárané tělo na pohovce, ruce jako krvavé pahýly, bílý obličej bez krve, na podlaze nahé ženské tělo provrtané desítkami kulek, krev vytékající z pahýlů rukou, prsty na zemi, Janneho příkazy: „Co tam stojíte? Odřízněte ji.“

Malin bez rozmyšlení uchopí velký nůž s černou rukojetí a přeřízne provazy poutající Tove ke hřebům v podlaze, za sebou slyší Zekeho hlas:

„To je to nejhorší, co jsem kdy viděl.“ Janne jí vdechuje vzduch do plic, počítá, nadechne se, pak znovu přiloží ústa na ústa, Malin se posadí vedle něj, hladí Tove po čele, nahlas ji prosí:

„Prosím, prosím, prosím, ať to není pravda,“ nic však nepomáhá.

Janneho dech v ní.

Tělo bez života.

Tove.

Kde jsi?

„Vrať se mi, Tove,“ šeptá jí Malin do ucha.

Tady jsem, mami, vidím tě, jen nevím, jak se mám probudit.

Nade mnou se vznášejí dvě dívky, cosi na mě volají, já je však neslyším, chápu ale, že nechtějí, abych se k nim přidala, říkají mi, abych se vrátila.

Vrátila kam?

Následuj ten hlas, říkají mi.

A já poslouchám tvůj hlas, mami, říká mi vrať se, vrať se, vrať se, a já cítím, jak se mi plíce plní vzduchem, do očí se mi vrací zrak, vidím vás, tebe a tátu, strach a smutek ve vašich očích nahradí radost a láska, život.

Malin a Janne sedí na podlaze vedle Tove, každý z jedné strany.

Dýchá a hledí na ně pohledem plným vědomí.

Objímají se, všichni tři, a v duchu si slibují, že to měkké objetí nikdy neskončí. Krev na podlaze pod nimi je spojuje, zahání násilí zpět do jeho podzemní nory.

Zeke vytáhl žaluzie.

Poslední místnost zaplaví světlo.

Ten, kdo by pozorně naslouchal, by slyšel zpěv letních andílků, píseň beze slov, původní melodii o pospolitosti, lásce a sounáležitosti, píseň, kterou už lidé dávno zapomněli, a proto nikdy neočekávají, že ji opět uslyší.

Ti tři lidé v objetí ji však slyší.

EPILOG

NA OKRAJI LINKÖPINGU, PONDĚLÍ 16. SRPNA

Jsme společně tady nahoře i dole, všude, ve všech našich vesmírech.

Je to tak dobře.

Zůstaneme navždy mladé, letní andílci z Linköpingu, strach už nás opustil.

Naši rodiče stále ještě truchlí, jejich smutek nezmírní dokonce ani čas.

Ale už alespoň vědí, jak to bylo.

Víš to, tati. Tady neexistují výčitky.

A to je dobře.

Máme jedna druhou.

O všechno se dělíme.

Tak to má být.

Teď už můžeme být spolu, Elisabeth.

A on trpí, trpí jako zvíře.

Můžeme mu pomoci?

Ne.

Vznášíme se nad cestou u plavebního kanálu, vítr nám cuchá vlasy, koupeme se a hrajeme si, jsme sestry, ty a já.

Navždy jimi budeme.

Malin leží v houpací síti za Janneho domem, pozoruje Janneho s Tove, hrabou listí, které letos spadalo obzvlášť brzy. Lešení kolem domu už zmizelo.

Je příjemný den, asi dvacet stupňů ve stínu, měkké světlo, požáry nahoře v lese jsou už konečně pod kontrolou.

Karin Johannisonová porovnala vzorky DNA všech zúčastněných s DNA toho, kdo přepadl a znásilnil Marii Murvallovou. Bezvýsledně.

Stejné zlo, jen různá převtělení.

Proč se to stalo zrovna teď? Proč Vera Folkmanová překročila tohoto horkého léta onu tenkou hranici mezi dobrem a zlem?

Na to Malin nedostala odpověď. V noci, když nemohla usnout, přemýšlela: historie se opakovala, sopečná půda praskla a zlo se vylilo na povrch, už ho nebavilo čekat spoutané a tiché v temném úkrytu.

Zavolala Josefin Davidssonové. Od hypnózy je prý klidnější. Pořád ještě nezjistili, kdo ji tehdy našel, nikdo se neozval.

Malin potkala ve městě Slavenku Višnićovou. Prodala firmu a stěhuje se zpátky do Sarajeva.

„Přišel můj čas,“ řekla.

Malin na podzim a zimu pronajala byt u kostela svatého Larse jedné studentce. Toviny a Malininy věci ještě čekají na vybalení v krabicích v obývacím pokoji.

Tove s Jannem na zahradě, na trávníku, zeleném a plném života dostatkem vláhy.

V důvěře, že je horko nenávratně pryč, se odvážilo vykvést i pestrobarevné luční kvítí. Slabý vánek si pohrává s jeho okvětními lístky, jako by chtěl dokázat, že tohle je to jediné, co něco znamená.

Tove a Janne.

Vy jste má rodina, myslí si Malin.

Jsme jedna rodina.

Musíme držet při sobě.

Ten dar musíme unést.

MONS KALLENTOFT

LETNÍ SMRT

Ze švédského originálu Sommardöden

vydaného nakladatelstvím Natur & Kultur

ve Stockholmu roku 2008 přeložila Luisa Robovská

Redaktorka Marta Rottová

Obálka s použitím fotografie Evy Lindbladové Martin T. Pecina

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2013. První, elektronické vydání

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz

Table of Contents

PROLOG

ČÁST 1.

ZNOVUZROZENÁ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

ČÁST 2.

V OČÍCH

LETNÍCH ANDÍLKŮ

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

ČÁST 3.

PŘIJĎ DŘÍV, NEŽ

PŘÍTOMNOST POMINE

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

EPILOG