MONS KALLENTOFT

PÁTÉ ROČNÍ OBDOBÍ

Brno 2014

Mons Kallentoft

Den femte årstiden

Copyright © 2011 by Mons Kallentoft

First published by Natur och Kultur, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency, Sweden

Cover design © Niklas Lindblad/mgd.nu

Cover photo © Eva Lindblad/1001bild.se

Translation © Luisa Robovská, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-312-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-313-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-314-3 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-315-0 (Formát MobiPocket)

Obsah

PROLOG

ČÁST 1.

TA PRVNÍ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

ČÁST 2.

UPRCHLÍCI ZE SNA

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

ČÁST 3.

POSLEDNÍ ŽENA

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

EPILOG

Román Páté roční období je zcela fiktivní.

Jakákoliv souvislost se skutečnými osobami

či událostmi je pouze náhodná.

Nechť mi čtenáři laskavě prominou

určité nepřesnosti v zeměpisných údajích.

PROLOG

ZAČÁTEK PROSINCE 2010

Nechápu proč.

Tělo mám v jednom ohni, zjizvené stovkami ran.

Klopýtám lesem.

Hořící chlad a ledová bolest.

To jsem já.

Stala jsem se bolestí.

Co následuje po ní?

Stromy jako tisícihlavé saně, sápou se po mně, chtějí mě roztrhat na kusy, uštknout svou jedovatou krví. Po stehně mi leze stonožka. Plazí se stále výš, proniká až dovnitř, rozpíná ve mně svá ďábelská chapadla.

Křičím.

Tak takhle vypadá konec?

Po čele mi stéká krev, klopýtám však dál, kořeny stromů vystupují z chladné země a omotávají mi kotníky, lýtka, stehna. Snaží se mě strhnout k zemi, otevřít mě pro ostnaté jazyky tisícihlavých saní.

Jak jsem se tu ocitla?

Kdo jsem?

Proč musím zemřít?

Jsem sama.

Nemám nikoho. Už ani sebe.

Cosi mě pronásleduje.

Co je to tam za šelmy?

Každičký kořen, každičká větev, každý závan chladného vzduchu mě chtějí roztrhat na kusy, touží koupat se v mé krvi, pozřít má střeva, ledviny, játra, srdce.

Maminko.

Tamhle jsi.

Vidím tě, jak stojíš doma v kuchyni. Volám na tebe.

Mami, maminko!

Větve se mi zavrtávají do útrob, jsem chlad i teplo, padá déšť, sníh i kroupy. Kvílení saně. Odkud se berou všechny ty mouchy? Chtějí mi do ran naklást vajíčka. Z toho, čím jsem kdysi byla, se zanedlouho vylíhnou červi.

Kdo si na mě vzpomene?

Do kmenů stromů vyřezané mužské tváře.

Nemůžu dýchat.

Větve, roští a trny mi drásají nohy.

Přeju si, aby mě už dostihli a mohlo začít něco nového. Nové světlo a teplo.

Ženu se kupředu.

Hořím. Na chodidlech mi nezbyla žádná kůže.

Nechci už nic cítit, hlavně žádné další větve v útrobách.

Slyším přerývaný dech.

Tmu.

Samotu.

Slyším člověka dusícího se vlastním strachem.

Člověka, jenž se odmítá vzdát, ještě není připraven zemřít.

Ten člověk jsem já.

Vykřiknu.

Je to můj poslední výkřik, poslední zvuk, který se mi kdy vydral z plic.

Ležím na zádech na žhnoucích kořenech a nad sebou vidím sklánějící se větve. Prskají a dští mi do tváře a do očí leptavou síru. Oslepují mě.

Bolest však není slepá.

Je to jediné, co mi ještě zbylo.

Bolest a masky vyřezané do kmenů stromů.

Něco mě studí do boku.

Sněží.

Bílé vločky dopadající na nahé tělo. Ocel drásající útroby, znetvořující přirození. Existuje jen můj křik.

Ani na něj však nakonec nemám sílu.

Les ohluchl.

Nechce nic slyšet.

Maminko.

Nikdy se nesmíš dozvědět, co se mi stalo.

Musíš věřit, že jsem zemřela beze strachu a bezbolestně, mezi dobrými lidmi.

Sama tomu chci věřit.

Vím však, že je to lež. Opět do mě něco proniká. Špičatý kmen stromu, stonožka s břitvami místo nohou. Umírám, maminko, přenechávám své tělo mouchám.

Opouštím tělo, vidím ho bezvládné, nahé a rozdrásané na pasece v pustém ostgötalandském lese. Stává se ze mě někdo jiný, vznáším se ve vesmíru, odlišném od vesmíru živých, a jsem volná. Viď, že jsem volná, maminko?

Na bocích mě lechtá kapradí, stromy chtějí pozřít maso, jímž jsem byla.

Kdosi odchází.

Otírá si nůž o zetlelé listí.

Jsem mrtvá, maminko. Spálená, pořezaná, zavražděná a znásilněná.

A nejen já.

Musí to skončit.

Někdo tu nesmrtelnou saň přece musí zabít.

*

Marie.

Tak se jmenuju.

Marie Murvallová.

Jsem němá a svět neexistuje. Já však vím, kde jsem, ačkoli do svého ani do okolního světa nezapadám.

Tam, kde jsem, není logika.

Nemá smysl ji hledat.

Choulím se na posteli v rohu pokoje ve vadstenské nemocnici.

Nebo vlastně v blázinci.

Bílé pláště.

Nikdo neví, jestli vůbec patřím do jejich světa, zda slyším, co mi říkají, chápu, co se mi stalo, a pamatuju si, jak mě znásilnil les.

Pamatuju si všechno.

S jejich životem jsem ale skončila. Není cesty zpět.

Už nevládnu řečí slov.

Neexistuju.

Alespoň podle lékařů, zdravotních sester, mých bratrů a Malin Forsové, která za mnou čas od času zajde a snaží se mě přimět k odpovědím na otázky, ačkoli ani neví, jestli jim rozumím.

Nechci existovat.

Když zaniknu, zanikne i zlo. Není-li zlo, nemohlo se nic zlého stát. A pokud se nic zlého nestalo, zlo neexistuje.

Za okny je léto nebo možná jaro. Nebo snad předjaří?

Bezejmenné mezidobí. Svět se zbláznil, říkají, a já vím, že to není nic nového.

Už nesním. Jen spím a bdím a přeju si, aby ta tisícihlavá saň zmizela.

Ona je však nesmrtelná.

Poprvé ke mně přišla tehdy v lese a od té doby se stále vrací. Naposledy u mě byla těsně před Vánoci.

Křičela jsem, řvala.

V duchu. Uvnitř. Nikdy nezemře, nepřestane prahnout po novém masu, které by mohla pozřít, zhltnout, zničit.

Nikdy to neskončí.

Slunce zašlo za mrak. Za těžký černý mrak zla páchnoucí sírou.

Sem zlo nemůže.

Neboť neexistuju.

Srdce mi buší, a přece nežiju.

Ne.

Kdybyste mi k hlavě připojili elektrody, zaznamenaly by mozkovou činnost. Ne však takovou, jakou znáte. Nejsou to blikající dráhy duše, výboje značící zvídavost a vnímavost k tomuto světu.

Jsem hluchota.

Neznámý úkaz.

Už je to tu zase. Chci křičet. Křičím, nikdo mě však neslyší, protože neexistuju.

Zato saň ano.

Vyceněné zuby.

Čelisti stahující ženy do té nejčernější hloubky, do strachu, bolesti a osamění.

Na počátku byly ženy. Ještě předtím, než byly děti. Proto si vybírá je.

Ženy, jako jsem já.

Zlo v hlubinách se dává do pohybu.

Choulím se v rohu, já, Marie Murvallová, a křičím neslyšným hlasem, jejž žena u auta nemůže slyšet. Je příliš daleko.

Na štěrkovém prostranství před velkou starodávnou vilou obklopenou stromy, v jejichž hustém listoví tančí vítr, se otevřou dveře od auta.

Žena, kterou do vozu vláčejí, je zdrogovaná. Kdosi jí do žíly vpíchl omamnou látku.

Na zápěstích má stopy po okovech, jimiž byla ve svém vězení připoutána ke zdi.

Černá taška s bankovkami. Z ruky do ruky.

Dveře se zavřou.

Auto vyjede na asfaltovou cestu a zmizí v cizí krajině plné vody, která se ve světle neustále proměňuje. Poté pokračuje dál do neznámého ročního období.

Tam na mladou ženu čeká malá místnost.

Malá a nemilosrdná.

Tvořená jen tmou a světlem.

Místnost bez citů, v níž není rozdíl mezi životem a smrtí.

V níž člověk zapomene, že je člověkem.

ČÁST 1.

TA PRVNÍ LÁSKA

1.

SKÅNE, SOBOTA 14. KVĚTNA, NEDĚLE 15. KVĚTNA

Mohou mraky přimhouřit oči? pomyslí si Malin. Zavřít je, aby neviděly, co se děje pod nimi?

Mohou mraky zapomenout?

Přitiskne se k Peterovi a rozhlédne se po polích patřících jeho otci.

Cestou k zelenému návrší ležícímu pár kilometrů před nimi si opře tvář o jeho rameno.

Je všechno tak, jak má být?

Konečně?

Našla jsem vnitřní klid? Smířila jsem se s minulostí i s tím, co mě teprve čeká?

Asi ano, když jsem tady ve Skåne, na samém jihu Švédska, na oslavě narozenin Peterova otce, na kterou se sjela celá rodina.

Dříve by na takovou bezcílnou procházku neměla trpělivost. Vyvolala by v ní otázku, kde je asi nejbližší bar, v němž by se mohla opít do němoty.

Nyní se však klidně prochází.

Po boku Petera.

Krok za krokem, tady a teď.

Jde to. Právě teď to jde.

Na tváři dotek Peterovy sametově hebké manšestrové bundy.

Sametový je i jeho hlas, když popisuje intriky na oddělení neurochirurgie, kde pracuje. To je téma, na které je Malin ochotna přistoupit.

Návrší je čím dál blíž, až nakonec stanou pod ním, vymění si pohled a přikývnou. Jako by říkali: Jdeme na to.

Malin je rychlejší.

Rozběhne se a cítí, jak jí pod svetrem vyrazil pot. Peterův dech za zády.

Vyhraju. Musím vyhrát.

Na tomto neznámém pahorku v jižním Švédsku se láska stává soutěží. Do toho, Malin, utíkej! Vždy se najde něco, před čím budeš utíkat.

Přinejmenším před pocitem, že je všechno přesně tak, jak má být. Protože to tě nudí.

Malin doběhne na vrchol s přibližně padesátimetrovým náskokem.

Posadí se na kámen.

Shlédne na svět pod sebou.

Pozoruje Petera, který jí celý zadýchaný a s úsměvem kráčí vstříc, jako by byla nějaký vzácný dar na vrcholu nejvyšší hory světa.

Posadí se vedle ní.

Obejme ji a políbí na tvář.

„Ty mi dáváš zabrat,“ prohlásí.

„Vyhrála jsem,“ oznámí mu vítězně Malin.

„To byla soutěž?“ podiví se Peter.

Chvíli mlčky pozorují okolní krajinu. Pole plodící nový život. Na severu město Lund a na západě za öresundskou úžinou komíny a šedočerné domy Kodaně.

Na druhé straně je vidět panství Martofta patřící Peterovu otci. Malin se otočí a prohlíží si velkou zemědělskou usedlost s obytnou budovou, jež se zdálky podobá pohádkovému zámku.

V oknech žhnou sluneční paprsky.

Ta okna jsou jako oči, napadne Malin.

Snaží se mi něco říct.

To, že tu dnes jsem, má svůj důvod.

Cítila jsem to už dřív, teď jsem si ale jistá. Něco se blíží.

Peter ji přitáhne k sobě.

Komentuje okolní krásu. Ona však z jeho hlasu vytuší, kam směřuje.

„Pst,“ zarazí ho. „Nemůžeme si jen vychutnat výhled?“ navrhne. „Je tu krásně. To stačí.“

„Cože? Tobě někdy něco stačí?“

Jeho hlas zní vlídně. Ne útočně. Alespoň jí to tak připadá.

„Co tím chceš říct?“

„Že jsi ten nejposedlejší člověk, jakého jsem kdy poznal.“

Malin oslňují teplé, prchavé plameny svíček v nástěnných svícnech.

Rozhlíží se po jídelně, pozoruje tváře hostů sedících kolem ohromného jídelního stolu z ořechového dřeva.

Co tu dělám?

Na cizí usedlosti pár mil severně od Malmö, uprostřed větrem bičované jihošvédské nížiny. Co pohledávám v tomhle obřím domě s tolika cizími lidmi?

Dnešní den byl nádherný, jako ze žurnálu.

Ale tohle?

Na ruce Rudolpha Hamseho hodinky vykládané třpytivými drahokamy. Na stěně malba od Anderse Zorna: děvečka a čeledín krmící slepice.

„Táta byl skånský král pneumatik,“ vyjádřil se o svém otci Peter, když Malin poprvé vyprávěl o rodině. „Před pěti lety firmu prodal a užívá si zaslouženého důchodu.“

Rudolph. Jméno po italské hvězdě němých filmů Rudolphu Valentinovi.

Zamlada byl nejspíš stejný donchuán. I když mu už bylo sedmdesát, stále má ostré, přitažlivé rysy.

Kolem stolu třicet lidí. Taková „menší, skromná oslava“ dvaasedmdesátin.

Z přítomných lidí zná Malin jen hrstku.

Většina hostů má tváře zrudlé popíjením martini, šampaňského, vybraných vín a pojídáním jeleního masa z oslavencovy soukromé obory. Jejich hovor připadá Malin jako burácení rozbouřené jarní řeky. Rozlišuje sice kapky ve formě jednotlivých slov, v rozjařené opilecké zábavě jí však uniká jejich význam.

Na stole před ní sklenice vody.

Nehty zaryté hluboko do dlaní, aby ji nezlákala vůně alkoholu. Na sobě nové černé šaty značky Hugo Boss, dárek od Petera. Hedvábná látka škrtí a v botách na vysokém podpatku se skoro nedá chodit.

Ale sluší mi to, konstatuje v duchu Malin spokojeně. Jako ostatně všem přítomným.

Většina hostů je postarší. Je to typ lidí, kteří lžou pro zábavu a ostatní posuzují podle výše bankovního konta.

Naproti ní Peter.

Ostře řezaný nos a nakrátko střižené blond vlasy. Oči mu jen září.

Pouhý pohled na něj přivádí Malin do rozpaků.

Vyzařuje teplo.

Tváře má stejně červené jako všichni ostatní.

„Nejsem jako oni,“ řekl jí jednou.

Ale není to pravda. Výborně sem zapadá. Úspěšný a bystrý lékař.

Dokáže se vmísit do hovoru přesně v pravou chvíli, vždy s nanejvýš trefnou poznámkou. Vyčkává a vzápětí přechází do útoku, je vtipný a před chvílí pronesl na počest svého otce znamenitý proslov.

Král pneumatik pokuřuje doutník, náhle však vstane, zacinká lžičkou o sklenici, diskrétně si odkašle, protáhne si krk a zatáhne břicho skryté pod páskem z krokodýlí kůže a bílou smokingovou košilí. Z respektu k jeho celoživotní dřině a přirozené autoritě celá společnost během pár vteřin utichne.

Otevře ústa a otočí se k Malin.

Ta se div nevymrští ze židle, tělo jako by jí však k zelené kůži přirostlo. Nejradši by se vrhla na napůl vypitou sklenici vína, kterou má na dosah ruky.

Pomoc, Petere.

Peter ji však pozoruje s lehce škodolibým úsměvem.

„Malin,“ promluví Rudolph.

„Malin Forsová. Nikdy by mě nenapadlo, že budu mít tu čest přivítat v rodině Hamseových tak krásnou a tvrdou policistku.“

Němý Valentino mluví.

„Nevěřil jsem, že Peter někdy potká ženu, která jeho pozornost upoutá na více než pět minut. Na základě toho mála, co o vás vím, Malin, máte mé velké sympatie. Ať vám to klape.“ Rudolph spočine pohledem na své manželce a Peterově matce Siv — odbarvené blondýně v přepychových červených šatech a s obličejem po liftingu. Ta si pro svého syna jistě přála lepší partii než rozvedenou abstinující alkoholičku ze zapadákova, jako je Linköping.

To si ten kluk nemohl vybrat někoho z lepší společnosti? říká si určitě za maskou spokojeného úsměvu. Někoho se zvučným jménem prozrazujícím tradici a bohatství?

Rudolph se sotva znatelně zakymácí.

Zjevně si o Malin něco zjistil, neboť teď přítomným krátce přibližuje některé vraždy, na jejichž vyřešení se podílela.

Jídelnou zaznějí obdivné vzdechy.

Za mříže se všemi zločinci! Stáhnout z nich kůži zaživa!

Jména vrahů, jež Malin zneškodnila a jichž už není třeba se bát.

„Na vaše zásluhy, Malin. Vítejte v rodině Hamseových!“

„Na zdraví!“

Třicet cizích lidí připíjí na její počest.

Co tu pohledávám?

Připíjím si vodou a cítím stesk. Po čem? Snad po mé dceři Tove? Nebo je to touha po Peterově pevném objetí?

Ten právě konverzuje s prodejcem aut ze Simrishamnu.

S vyzáblým starším pánem, který zbohatl „na německém strojírenství“.

Vtom se prodejce aut omluví, že si musí odskočit, a Malin má čas podívat se na Petera.

Prohlíží si jeho tvář.

Archetypální rysy. Takové rysy kreslil první člověk do písku na první pláži.

Jsem ztracená, uvědomí si Malin při pohledu na něj.

Oba jsme ztraceni.

Už není návratu. Ať si tvá matka myslí, co chce.

Před půl rokem jsi začal mluvit o dítěti.

Chtěl bys dítě.

Se mnou.

„Děti jsou přece radost, Malin. A já už mám nejvyšší čas. Teď, anebo nikdy.“

Tak jsi to řekl, když jsi mě jednoho dne našel v obývacím pokoji skloněnou nad složkou o případu Marie Murvallové, dvaatřicetileté sociální pracovnice, kterou jednoho podzimního rána před sedmi lety našli brutálně znásilněnou na lesní cestě mezi jezerem Hultsjön a zámkem Stjärnorp.

Papíry jsem měla rozložené na podlaze, jako by šlo o příběh stvoření, jenž si žádá pořádek.

Láska.

Zlo.

To není jedno a totéž, pomyslí si Malin, když vedle ní usedá prodejce aut. Mezi láskou a zlem je rozdíl.

Jako mezi dnem a nocí.

Mezi teplem a chladem.

Marie Murvallová. Oněmělá a duchem nepřítomná v pokoji vadstenské nemocnice.

Nereaguje na vnější podněty.

Můj bratr Stefan, kterého naše matka opustila. Neschopný pochopit, kdo jsem. Ale cítíš, že jsem ti nablízku, že ano, Stefane? Patříme k sobě.

Jeho hubené ruce na přikrývce, když spí na zádech s otevřenými ústy. Za okny ústavu, kde žije, zatím bdí helsinglandská noc.

Táta. Dělal, jako by můj bratr neexistoval. Téměř pětatřicet let ho přede mnou tajil. Hajzl.

Už je zpátky na Tenerife. Rok jsem s ním nemluvila. Sice se mi pokoušel dovolat, já jsem mu ale nikdy zpátky nezavolala.

Že bych mu měla odpustit? Jít dál?

Nikdy. Všechno odpustit nelze. Máma loni zemřela. Nikdy její zradu nepochopím. Teď už to vím jistě. K čemu může taková zrada vést?

V mé dlani Stefanova studená ochablá ruka podobná spadlému listu, s měkkými kostmi a teplými vystouplými žilami.

Cítíš moji blízkost, že?

Viď, že mě poznáváš?

Svět je jeden velký útrpný výkřik.

A ty na něj chceš přivést dítě, Petere?

To určitě.

„V salónu se podává káva a koňak.“

Sivin pisklavý, avšak spokojený a srdečný hlas oznamující další bod programu.

Peter vzal Malin za ruku, dovedl ji do salónu a usadil na přepychovou modrou pohovku u krbu, před nímž na zemi ležela kůže medvěda s otevřenou tlamou.

Oběma přinesl kávu a sobě navíc koňak.

Posadil se vedle Malin a pošeptal jí:

„Možná jim bude podezřelé, že nepiješ. Mohli by si pomyslet, že jsi těhotná.“

To už Malin také napadlo, dospěla však k závěru, že je jí to upřímně ukradené. Vždyť je mi šestatřicet. Ať si kdo chce myslí, co chce.

„Kašlu na to, co si kdo pomyslí. To přece víš.“

„To jo,“ přikývl Peter. „Proto se tátovi tak líbíš. Pro tvrdohlavé lidi měl vždycky slabost.“

„Chceš snad říct, že jsem tvrdohlavá?“

„To je slabé slovo,“ usmál se Peter a políbil Malin na čelo. „Na tom přece není nic špatného, ne?“

Malin přikývla.

„Ten přípitek byl každopádně milý.“

Zavřela oči a vzpomněla si na Tove. Určitě je teď na nějakém školním večírku. Zdá se, že se jí na internátu v Lundsbergu líbí. Telefonují si čím dál méně. Ze začátku to bylo každý den, potom obden a teď sotva jednou za týden. Téměř pokaždé je to Malin, kdo se ozve jako první, a štve ji, jak si u toho připadá nepotřebně.

Teď má ale Petera.

A on ji.

Víceméně spolu bydlí, ačkoli si oba nechali svůj byt. Jeho otec měl před chvílí pravdu. Dovedla by si docela dobře představit, že do této rodiny patří. A kdo ví, možná už tomu tak je.

Dva týdny dovolené.

Uplynulá zima byla po pracovní stránce nebývale klidná. Linköpingem neotřásla žádná brutální vražda. Jen v únoru se v panelákovém bytě na předměstí Berga dvěma alkoholikům podařilo navzájem se ubodat, to však bylo všechno. Malin se zastesklo po nějakém obtížnějším případu, zároveň ale pocítila výčitky svědomí. Surové vraždy jsou však její práce a vykonává ji setsakra dobře. Jelikož se v zimě tak trochu nudila, znovu se začala věnovat případu Marie Murvallové, kterou snad tehdy před sedmi lety v lese znásilnila sama matka příroda. Od té doby stále nepromluvila ani slovo.

Ačkoli Malin její případ znovu zkoumala ze všech stran, k ničemu nedošla.

„Vezmi si dva týdny volna, Malin,“ nařídil jí její nadřízený, komisař Sven Sjöman. „Jeď navštívit Tove. Potřebuješ přijít na nové myšlenky.“

„To vypadám tak unaveně?“

„Naopak. Ale tenhle klid nebude trvat věčně.“

Malin však nejela za Tove. Za pár týdnů bude vysvědčení, nechá tedy návštěvu až na samotný závěr školního roku.

Peter si vybral náhradní volno za napracované služby, přemluvil Malin, aby s ním jela do Skåne na oslavu narozenin jeho otce, a poté zamluvil na pár dní pokoj v kodaňském hotelu Angleterre s příslibem, že se jí tam určitě bude líbit.

Stejně by se s jeho rodinou musela zase někdy setkat, tak nač to odkládat? Poprvé se viděli před Vánoci ve Stockholmu. Peterovi rodiče je pozvali na vánoční večeři do restaurace v Opeře.

Rudolph a Siv Hamseovi.

Král pneumatik s chotí.

Pozvali i Peterovu sestru, která pracuje ve výzkumném ústavu v Lundu.

Co teď vlastně cítím? přemítá Malin.

Ani nevím.

Nemám tušení. Vím jen to, že chci být s Peterem.

A že se brzy něco stane.

2.

Alkohol závislému slibuje: zaručím ti klid a mír a pár bezbolestných hodin.

Se mnou se nebudeš nudit.

A potom tě zničím.

Ale copak není krásné být zničen?

Malin si zaryje nehty hluboko do dlaní a v duchu se ptá, jak takovouhle oslavu zvládne bez pití.

Musím.

Musím myslet na odpornou chuť alkoholu.

Na ten hnusný pocit, když se člověk probudí s kocovinou.

Pokud pokušení odolám, dostane se mi neviditelného královského vyznamenání za dobré chování a výjimečný charakter.

Musím myslet na něco jiného.

Pozorovat opilé hosty, kteří se nekontrolují a chovají se trochu jako blázni.

Klamu sama sebe.

Vím přece, jak krásná opilost je. Jako když vás obklopí měkoučká vata.

Ten pocit, ta touha nikdy nekončí, přemítá Malin. Ponesu si je s sebou až do smrti.

Sedí sama na pohovce. Žádný z opilých hostů zřejmě nemá čas ani chuť zapříst s ní hovor. Dokonce se nenajde ani jeden muž, kterého by zajímalo, jaké to je pracovat u policie, což je s podivem.

Oheň v krbu.

Jiskřičky dopadající na zem nedokážou propálit silně nalakované dubové parkety.

Z obývacího pokoje zazní hudba. Waltz. Kde je Peter? Všichni už nejspíš tančí, soudě podle toho, jak rychle se vylidnil před chvílí ještě plný salón. Zbyl tu jen jeden otylý postarší pán ve fraku, který usnul v křesle.

Malin si vzpomene na Janneho. Moc často si nevolají, vlastně jen kvůli praktickým věcem týkajícím se Tove, kterých od doby, co jejich dcera bydlí na internátu, značně ubylo. Vánoce ovšem slavili všichni společně. Malin, Peter, Janne, ta jeho nová blonďatá barbína a Tove.

U Janneho doma.

V domě, který byl dřív i Malininým domovem.

Janne upekl vánoční šunku a udělal domácí ořechové karamelky. A Malin kupodivu ani neměla chuť vyškrábat té pitomé barbíně oči.

Náhle ucítí čísi blízkost.

Kdo je to?

Vzhlédne. Nad ní stojí Sara Markelbergová — přítelkyně Peterovy sestry.

Zatím se jen zběžně pozdravily, když Sara s Theresou dorazily. Právě včas na odpolední koktejl podávaný na terase v posledních zbytcích chabého jarního světla.

„Můžu si přisednout?“

Černé koktejlky, hnědé polodlouhé rozpuštěné vlasy a zářivě červené plné rty. Vypadá jako Ava Gardnerová zamlada.

Co mi chce? pomyslí si Malin. Snad mě nebude balit? To by bylo opravdu trapné.

Bezděčně si stáhne šaty ke kolenům.

„Samozřejmě.“

„Vedle je hrozný hluk,“ prohlásí Sara a přisedne si k Malin na pohovku. „Potřebuju trochu klidu. Na tancování jsem nikdy nebyla.“

„Tak to jsme dvě,“ přikývne Malin.

Sara odloží skleničku s koňakem na stolek. Přehodí si nohu přes nohu a odhalí černé silonky.

Co mi jen může chtít?

Ale proč by mě měla svádět? Jenom proto, že je to lesba?

V těchhle šatech stejně vypadám směšně.

„Ty nepiješ?“

Malin zavrtí hlavou.

„Že by byl na cestě nový přírůstek do rodiny?“

Malin znovu zavrtí hlavou. Sařina přímočarost ji přiměje k upřímnosti:

„Jsem vyléčená alkoholička.“ Doznání jí projede tělem jako elektrický šok a vyvolá pocit vyčerpání a zároveň podivného uspokojení.

Sara přikývne. „To musí být těžké.“

„Není to tak hrozné,“ pokrčí rameny Malin. „Zažila jsem horší věci.“

„To věřím.“

„Ale občas, když je člověk sám střízlivý mezi opilými, připadá si jako z jiného světa.“

„Ten pocit moc dobře znám,“ odpoví Sara a vypadá nadpozemsky krásně.

„Někdy mě přepadne strašlivá žízeň,“ přizná Malin.

Sara přikývne, napije se koňaku a zavře oči. Zřejmě si vychutnává teplo sálající z krbu, pocit, jaký nejspíš mívali pravěcí lidé v jeskyni.

Malin náhle připadá, jako by se vzduch v místnosti zhušťoval. Jako by se blížilo cosi neznámého.

Vzápětí však pocit odezní.

Stejně rychle, jako přišel.

„Já jsem lékařka,“ řekne Sara. „Myslím, že naše práce jsou si v lecčem podobné.“

„Jak to myslíš?“

„Pomáháme lidem. Konejšíme je, že zlo neexistuje a nad vším se dá zvítězit. Bez jistoty, kterou lidem dáváme, by se mezi sebou už dávno pozabíjeli.“

Malin se zasměje.

„Zní to trochu drasticky, ale bohužel máš pravdu.“

„Zastřelila jsi někdy někoho?“

Za normálních okolností by ta otázka Malin rozčilila, od Sary však zní přirozeně.

„Jo. Ale jinak to nešlo.“

„Nepronásledovalo tě to potom?“

„Ano, ale nebylo to tak strašné. A co ty? Tebe něco pronásleduje?“

Sara vypadá, jako by měla něco na jazyku, vzápětí se však zarazí.

„To spíš moje pacienty. Pracuju totiž na psychiatrii. Snažím se zachovat si od jejich problémů odstup.“

„Není to lehké, že?“

Sara zavrtí hlavou.

„To tedy ne.“

Nevidí mě, pomyslí si Peter.

Stojí ve stínu červeně vymalované chodby, jíž služebnictvo servíruje pokrmy, a pozoruje Malin zabranou do hovoru se Sarou Markelbergovou.

S podnikavou a nebojácnou Sarou. Je až s podivem, jak k ní jeho asociální sestra přišla. Vděčí Saře za to, že poznala i svět mimo laboratoř.

Malin.

Seznámili se náhodou poté, co loni na největším linköpinském náměstí vybuchla bomba.

Malin se se zájmem nakloní blíž k Saře, až se téměř dotýkají hlavami.

O čem si ty dvě jen můžou povídat? Zdá se, že jde o něco důležitého. V Malininých očích spatří záblesk posedlosti, vůle větší než ona sama, pudu pohánějícího ji vpřed, jakmile zavětří něco důležitého, co většinou ani nedokáže sama pojmenovat. Je to ten nejpozoruhodnější člověk, jakého jsem kdy poznal, konstatuje v duchu Peter.

Když už si myslím, že ji alespoň částečně znám, změní se mi před očima, nabere jiný, nečekaný směr.

Chceš žít s Malin Forsovou? Tak se připrav na pořádnou jízdu.

Chceš, aby se stala matkou tvého dítěte?

To bys ji nejdřív musel připoutat k zemi.

Peter si usrkne martini. Je studené, jeho chuť je tvrdá a čistá.

V Malininých očích zahlédne osamění a strach. Výraz pocitu, že se něco nenávratně porouchalo, že ji svět oklamal.

Peter vejde do obývacího pokoje.

Spatří otce tančícího se ženou, jejíž jméno nezná.

Všimne si jeho úsměvu a pohledu věčného svůdníka.

Své ženě je už pětačtyřicet let notoricky nevěrný. Mnohdy s několika ženami zároveň. Máma o tom musí vědět, ale zavírá před tím oči. Vyvažuje to jeho peněženka a pohodlí, které jí manželství přináší. Před všemi nepříjemnými pocity si nasazuje klapky na oči.

Peterův otec je typ muže, který si za každých okolností bere, co se mu zachce. Plnými doušky. Svět mu leží u nohou. Podmaňuje si ho úsměvem, bezostyšností a penězi. A za sebou nechává lidské trosky.

Máma.

Těžko najít člověka, který je tak málo sám sebou. Jen obří maska z konvencí a ideálních představ o tom, jak by co mělo být.

Peter dobře ví, že se na něm jeho rodina podepsala. Ve vztazích vždycky uvízl na půli cesty, jeho nerozhodnost pokaždé zabila rodící se lásku.

S Malin to ale bude jinak.

Naklání se teď k Saře Markelbergové na pohovce, jejíž modrá látka připomíná moře.

Mám vybráno a na tomhle rozhodnutí nic nezměním.

Jsem tam, kam patřím. S Malin k sobě patříme. Ať už směřujeme kamkoliv.

Peter došel k Malin se Sarou, která se zvedla a odešla.

Posadil se vedle Malin. Při dotyku jeho těla náhle zatouží vytratit se z oslavy a zmizet s ním do ložnice v prvním patře.

„O čem jste si povídaly?“

„O všem možném.“

„Jako například?“

„Například o tvojí sestře.“

To Petera evidentně nijak nezajímá.

„A o čem ještě?“

„O tobě,“ usměje se Malin.

„A k čemu jste dospěly?“

„K čemu asi? Že jsi pěkný pitomec.“

Malin ho políbí na tvář, jazykem se dotkne jeho pevné kůže a ví, že rozhovor se Sarou ještě neskončil. Ještě mezi nimi zůstala nevyřčená slova. Tuší, že existuje důvod, proč je ona, Malin Forsová, právě teď na tomto místě. A tuší také, že onen důvod je větší než ona sama.

Peterovo tělo na jejím, proniká čím dál hloub, dokud v bezútěšném pokusu překonat samotu nenarazí na Malininu nejniternější bariéru.

Početí nehrozí.

Alespoň ne teď.

Ještě stále má zavedený pesar.

Škrábe ho do zad a do ucha mu šeptá: „Dělej, rychleji, pořádně tvrdě, nebuď sakra tak něžný.“ Peter z ní vyklouzne, otočí ji na všechny čtyři proti čelu secesní dubové postele a začne přirážet, stále rychleji, Malin má chuť křičet, sténat, kouše se však do rtů, hlavou naráží do čela postele v tom příliš velkém domě mezi všemi těmi lidmi s příliš velkým egem a křičí: „Tomuhle říkáš tvrdě? Dělej, pořádně!“ To cizí zvíře v ní je třeba vyhnat na povrch, ven z ní a zabít jej, sprovodit ze světa, aby se už nikdy nevrátilo.

Potom.

Ležící vedle sebe.

Odpočívající.

Zpocení.

„Vyděsilas mě,“ řekne Peter.

„Opravdu?“

„Jo.“

„Sama nevím, co to do mě vjelo.“

„Z čeho máš strach, Malin?“

„Nevím.“

Jeho ruka jí spočívá na zádech, teplá, něžná, vnímavá.

„Jsem tady u tebe,“ pošeptá jí. „Jsme tu spolu. To přece víš, ne?“

Hodiny na stěně ložnice pro hosty ukazují čtvrt na šest.

Ozvala se žízeň.

Malin vyleze z postele, oblékne si župan a sejde po chladných mramorových schodech do kuchyně.

Oslava se protáhla do tří hodin ráno. Poslední auto odjelo v půl čtvrté. Probudilo ji to náhlé ticho. Potom znovu usnula. Teď ji však probrala žízeň.

Vejde do zešeřelé kuchyně. Na pozadí okna na ni vykoukne černá postava.

„Panebože, ty jsi mě polekala.“

Sara Markelbergová, na sobě stejný župan jako Malin.

„Měla jsem žízeň,“ vysvětlí Malin a pustí vodu. Sara se zatím posadí ke stolu.

Malin hltá přímo z kohoutku.

„Člověk by čekal, že tu z potrubí poteče šampaňské,“ ušklíbne se Sara. „Nemůžu usnout.“

Malin se zasměje a posadí se proti ní. Nasaje vůni alkoholu a zbytků jídla, která se tu stále drží, přestože služebnictvo kuchyň důkladně uklidilo.

Sara si Malin chvíli mlčky prohlíží a pak řekne:

„U nás na psychiatrii v Lundu máme jednu dívku. Může jí být sotva dvacet a je úplně mimo. V jiném světě.“

Proč mi to říkáš? nechápe Malin. Jenom proto, že pracuju u policie?

Marie Murvallová, bleskne jí vzápětí hlavou.

„Pořád na ni musím myslet. Je na tom opravdu mizerně,“ pokračuje Sara. „A vůbec se to nelepší. Nikdo neví, jak se jmenuje ani odkud přišla. Nevíme, jak ji oslovovat.“

Ticho.

Zvědavost se mění na černou rostoucí kouli.

Malin se nakloní blíž k Saře.

„Jak se k vám dostala? Co se jí stalo?“

Sara se také předkloní.

Zhluboka se nadechne.

„Jednou ráno ji našli na polní cestě kousek za Malmö. Nahou. Znásilněnou. Nepromluvila ani slovo. Jako by byla mrtvá zaživa. Je to už pět let. Policie její případ odložila, na nic nepřišli.“

Sařina slova budí v Malin čím dál větší zvědavost. Ta tam je únava, třebaže spala jen několik hodin.

Rozhodne se nechodit dlouho kolem horké kaše.

„Mohla bych ji navštívit?“ zeptá se bez obalu.

Sara se jí podívá do očí. Její pohled není překvapený ani tázavý, spíše plný naděje.

„Máme v Linköpingu podobný případ, kterému nemůžu přijít na kloub,“ vysvětlí Malin. „Takže ať je na tom ta dívka, jak chce, ráda bych ji navštívila. I když nemluví.“

V duchu proklíná švédské úřady, že nejsou schopny vytvořit společný policejní registr, v němž by bylo možné jednoduše vyhledávat informace. Odložené případy se totiž v registru nezobrazují a lze se k nim dostat pouze oficiální cestou. Jenže Malinin zájem o Marii Murvallovou je všechno, jen ne oficiální. Policistku vyšetřující odložený případ na vlastní pěst ve volném čase pochopitelně nikdo do archívu nepustí.

Kolik může v téhle zemi existovat žen, jako je Marie?

Kolik podobných případů?

Občas ji taková myšlenka napadla, o žádném takovém případu však nevěděla.

To ovšem ještě neznamená, že neexistují.

Sara se k ní ještě více nakloní a pošeptá:

„Zítra zajedeme do Lundu. Musíš ji vidět. Bůh ví, co se jí mohlo stát.“

Malin cítí, jako by v ní něco puklo, a zároveň se spojilo.

Jako by právě vstoupila do neznámého ročního období, kde platí úplně jiná pravidla.

3.

Ačkoli toho Malin v noci moc nenaspala, probudila se ráno dříve než Peter.

Oblékla si džínsy a bílé tričko.

V tomhle domě jsem asi jediná, kdo nemá kocovinu, napadne ji. Jako jedinou mě uvnitř nepronásleduje ďábel s kovářským kladivem.

Pokud má abstinence nějakou výhodu, pak jsou to rána bez kocoviny, bez žaludku na vodě, třeštění hlavy, bolesti a hanby.

Místo nich sametové ticho.

Prostornou kuchyň zalévá magické světlo zářivě modrého nebe. Jaro letos skutečně neotálí. Nebo už je snad léto? Co je vlastně za roční období?

Před necelými třemi týdny ještě sněžilo.

Následovala obleva a krupobití, jaké nikdo nepamatoval.

Kroupy velikosti tenisových míčků rozbíjely karoserie aut. Bylo s podivem, že nikoho nezabily.

Po krupobití přišla letní vedra. Ze země, do níž nečekaně udeřil noční mráz, se opatrně začaly prodírat první květiny. Trávě se chtělo růst, dostala však strach a sytě zelená barva ihned zešedla. Zřejmě si nechtěla moc vyskakovat.

Kuchyň plná zářivých nerezových přístrojů. Dvě velké lednice, jaké obvykle bývají v restauracích, na jedné z nich cedulka: Snídaně. Poslužte si, čím je libo.

Malin potřebuje kávu.

V designovém překapávači si udělá černé, nejčernější espreso. Stojí u desetimetrového kuchyňského pultu a srká horkou kávu, poslouchá praskot dřevěných stropních trámů. Dům zřejmě zpracovává staleté vzpomínky. Co asi říká na to, že urozenou šlechtu vystřídalo něco tak prozaického jako pneumatiky?

Je neděle.

Peter by měl co nevidět vstát, pojedou dnes do Kodaně. Malin se posadí k dlouhému jídelnímu stolu.

Na stěně modré kytičkované kachlíky.

Nasává zvláštní vůni, podivnou směs spoutanosti a svobody, bezstarostnosti, pečené zvěřiny a čerstvě natrhané levandule.

„Koukám, že jsi ranní ptáče.“

Malin se otočí.

Sara. Nenalíčená, jen v županu. Ani ona nevypadá, že by měla kocovinu. Stojí ve dveřích a hledí směrem k Malin, pohled však směřuje dál, ven z okna, k nebi tak modrému, až se zdá nekonečné.

„Jedeme dnes s Peterem do Kodaně,“ vysvětlí Malin.

Sara se posadí naproti ní.

„Myslela jsem, že pojedeme do Lundu,“ namítne.

Musí jí být jasné, že si nepřeju nic jiného, pomyslí si Malin.

„Dneska to bohužel nestihnu. Peter nám na oběd zarezervoval stůl v nějaké vyhlášené restauraci.“

„Ale stihneš,“ prohlásí Sara. „Viď, Petere?“

Malin otočí hlavu. Peter stojí ve dveřích, na sobě otrhané džínsy, a také si prohlíží oblohu.

„To je krásně,“ pronese. „Co chcete stihnout? O čem to mluvíte?“ dodá vzápětí.

Malin otevře ústa, hledá slova, jimiž by ho přesvědčila, že nutně potřebuje zajet do psychiatrické léčebny v Lundu navštívit jednu oněmělou dívku, k níž se svět obrátil zády.

Sara ji však předběhne:

„Říká ti něco jméno Marie Murvallová? Malin pracuje na jejím případě. U nás na oddělení máme úplně stejnou ženu. Musí ji vidět.“

Peter zavrtí hlavou.

Malin se sice snažila krotit, když mu o Marii povídala, nemohl si však nevšimnout, jak je jejím případem posedlá.

„Chtěli jsme přece jet do Kodaně,“ rozhodí rukama.

Potom ale dojde k Malin a položí jí zezadu ruce na ramena.

„To je krásně,“ opakuje. „Den jako stvořený pro práci na zahradě. Nemůžu ti nic zakazovat, stejně by sis dělala, co chceš. Zavolám do té restaurace, že přijedeme až na večeři.“

Malin ho chytí za ruce a pevně je stiskne.

„Domluveno.“

Nemá sílu na předstírané láskyplné otázky, jestli mu to opravdu nevadí. Ví, co sama chce, a tím se také řídí.

Sara se usměje.

Asfalt a žlutá pole splývají s třpytivě blankytným nebem na obzoru.

Kouř z komína.

Přes skla slunečních brýlí mají okolní řepková pole oranžový nádech a topoly v aleji vypadají jako černé lahve od vína otočené hrdlem dolů.

Ve vzduchu je cítit síra.

Žlutý kabriolet značky BMW.

Auto jako stvořené pro lesbickou psychiatričku.

Vítr cuchá Malin vlasy a okolní svět burácí.

Auto ukusuje asfalt metr za metrem, pohlcuje vzdálenost, která je dělí od záhady, jež na ně čeká.

Před odjezdem ani neviděly Peterovu sestru Theresu.

„Ranní vstávání jí nikdy nešlo,“ poznamenal Peter.

„Určitě má pořádnou kocovinu,“ utrousila Sara. „Vsadím se, že vstane až po obědě.“

„Viděla jsi policejní zprávu?“ křikne Malin proti svištícímu větru.

„Jo. Sto padesát stran nesmyslů. Pamatuju si na posudek nějakého gynekologa, který tvrdil, že si ta poranění mohla způsobit sama. Tomu se mi ovšem nechce věřit. Něco takového by si člověk sám neudělal, to je hloupost,“ odpoví Sara s očima stále upřenýma na silnici.

„Chtěla jsem si tu zprávu přečíst. Říkala jsem si, že se třeba něco zajímavého dozvím, abych ji mohla lépe pochopit, ale bylo to k ničemu.“

Její slova dávají tušit typicky vědecký přístup ke světu: Nechápu. Tečka.

Sara odtrhne pohled ze silnice, otočí se k Malin a věnuje jí dlouhý, až příliš dlouhý, téměř prosebný pohled. Jako by říkala:

Udělej něco.

Zařiď, abych se o té bezejmenné dívce něco dozvěděla.

Vymaž všechny otazníky.

Řekni mi proč.

O čtvrt hodiny později parkují před vchodem do psychiatrické léčebny U svatého Larse. Léčebna se nachází v klidné části města, a přece na dosah centru. Je to obrovská cihlová budova připomínající zámek. Zámek pro blázny. Klenutá strmá střecha jako by chtěla zatlačit šílenství do země.

Malin jde pár kroků za Sarou Markelbergovou. Projdou automatickými dveřmi a výtahem páchnoucím zvratky vyjedou do druhého patra. Vystoupí na chodbu bez oken pokrytou žlutým linoleem, která je zavede do další chodby, tentokrát polepené šedivými tapetami se starodávným vzorem.

Zamčené dveře z pancéřového skla a mříž.

Za okénkem hlídač.

Pokývne jim na pozdrav a stiskne tlačítko. Dveře se s cvaknutím otevřou. Za nimi další skleněné dveře, kterých si předtím Malin nevšimla.

Sara zasune do zámku klíč.

„Vaši pacienti nesmějí ven? Copak jsou to nějací zločinci?“ podiví se Malin.

„Někteří jsou nebezpeční. Sobě i svému okolí. Soud jim nařídil ochrannou péči.“

„A naše dívka?“

„Té je to nejspíš jedno. Vyzkoušeli jsme všechno. Mluvili jsme na ni nejrůznějšími cizími jazyky pro případ, že třeba neumí švédsky, ale ničím jsme nedokázali prolomit její mlčení. Nehraje to na nás. Takhle by to nikdo zahrát nedokázal.“

Za mříží chodba po obou stranách lemovaná zavřenými dveřmi.

Na konci chodby další mříže a okno.

Za ním nebe.

Tmavě modré, téměř černé.

„Půjdu dovnitř sama,“ prohlásila Malin a Sara Markelbergová nic nenamítala. „Dovedu si představit, co mě asi čeká.“

Bezejmenná dívka obývá pokoj za posledními dveřmi vlevo.

Jsou odemčené. Sařina ruka na Malinině rameni pobízející ji vpřed, dovnitř. Vezme za kliku a otevře dveře.

Venku za oknem zelenající se strom.

U bílé stěny menší psací stůl, na podlaze zelenofialový tkaný kobereček a v rohu stejná zastaralá nemocniční postel, jakou má Marie Murvallová. Na posteli sedí dívka v bílé nemocniční košili, pohled upřený před sebe.

Jako Marie.

Úplně jako ona.

Čím si zrovna Marie zasloužila takový osud? bleskne Malin hlavou. Dobrosrdečná sociální pracovnice, o níž se všichni vyjadřovali jen s uznáním a láskou. Starala se o ty nejslabší, pomáhala jim, podporovala je, dodávala jim trochu důstojnosti, když jimi ostatní, ať už vědomě nebo nevědomky, pohrdali.

Je snad vlídnost nebezpečná? Hnalo ji něco do propasti? Toužila po nebezpečí? Riskovala? Nebo se jí snad vymstila ta nekompromisní dobrosrdečnost? Že by se obětovala ve jménu dobra? Tam v lese nad ní zvítězilo zlo, o tom není pochyb. Uvrhlo ji do temnoty, do chladné hlubiny, z níž se teď nedokáže nebo nechce vymanit.

„Krmíme ji,“ vysvětlila před chvílí Sara. „Sama nic nesní, ale na záchod si dojde. Jako by se pořád snažila žít, ačkoli se to životu už moc nepodobá.“

Malin za sebou zavřela dveře.

V místnosti panuje nezaměnitelné ticho.

Svůdné ticho naznačující, že existuje místo mezi životem a smrtí, do něhož se člověk v případě potřeby může uchýlit. Tady neplatí přírodní zákony, jen ticho. Stejné ticho jako u Marie.

Kolik jí může být let?

Malin přikročí blíž k posteli.

Pětadvacet? Nanejvýš. Výrazné lícní kosti orámované roztřepenými tmavě hnědými vlasy, které by nutně potřebovaly šampón a kondicionér.

Mladá žena zamrká, hnědé oči jako by byly slepé, uši hluché. Malin se posadí vedle ní na postel.

Dívka se neodtáhne. Sedí bez hnutí, jako by Malininu přítomnost ani nezaznamenala. Nohy natažené před sebou. Malin si pomyslí, že by jí bylo milejší, kdyby se dívka schoulila do klubíčka, odtáhla se, pokusila se utéct, cokoli, jen kdyby nějak zareagovala.

Sedí však strnule bez hnutí.

Nejosamělejší mezi osamělými.

Opuštěná sama sebou.

Jako zvláštní druh člověka, jenž pocítil strach z jiného světa.

„Jak se jmenujete?“ zeptá se Malin. „Všechny by to zajímalo. Někdo vás určitě postrádá.“

Páchne jí z úst, uvědomí si Malin. Pach prázdnoty, touhy uniknout někam hodně daleko.

Sebevražedné sklony nemá. Alespoň to tak nevypadá. Sařina slova.

„Co se vám stalo?“ zeptá se Malin.

„A co se stalo Marii? Víte to?

Znáte ji?“

Slova.

Říkám je vůbec nahlas, nebo jen v duchu? přemítá Malin.

Na tom vlastně nesejde. Stejně mě neslyšíš, viď? Ani nevíš, že tu jsem.

Co se stalo Marii? Cítím, že to víš. A co tobě?

Nemáš jméno. Ale já ti ho vrátím, i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělám.

Vrátím jména všem ztraceným ženám.

Jen počkejte, pomyslí si Malin. Jsem vám v patách, vy hajzlové.

Mějte se přede mnou na pozoru.

4.

Než Malin odejde, dají si se Sarou Markelbergovou v nemocniční kantýně kávu.

Vybledlé žluté tapety zdobí barevné kresby neurčitých lidských tváří, zřejmě díla zdejších pacientů.

Obě ženy sedí chvíli mlčky. Potřebují vstřebat tu hrůzu.

Malin si uvědomí, že co odjely z Martofty, ještě si ani jednou nevzpomněla na Petera.

Po pár minutách ticho přece jen přeruší.

„Jak vám to s Theresou klape?“ zeptá se.

Samotnou ji překvapí vlastní zvědavost a ihned své otázky zalituje. Není to příliš velká troufalost?

„Dobře. Máme se rády. A vy?“

„My taky.“

„Plánujete děti?“

„Peter by chtěl.“

„A ty?“

„Já upřímně řečeno nevím. Ale nikomu to neříkej. Vy byste děti chtěly?“

„Ne. Ani jedna.“

Sara se napije kávy a Malin se uprostřed toho důvěrného, a přece povrchního rozhovoru začnou drát na mysl otázky mísící se s vůní intuice a chutí třísloviny.

Chodí Peter na lov? Nikdy se o tom nezmínil. Věnuje se myslivosti?

A co jeho otec?

Každopádně má doma bezpečnostní skříň na zbraně. Určitě v ní má aspoň deset kousků, z toho dvě překrásné brokovnice s vyřezávanými pažbami s motivem mořských ptáků nesoucích v zobáku hady.

Musí to být krásná smrt.

Rej broků v otevřené krajině, maličký kousek kovu usmrcující život v běhu.

Zeptá se Sary, co si myslí o Peterově otci, a vyslechne si jen samou chválu. „Je to sice starý generál, ale musím říct, že nemá žádné předsudky a v jádru je to spravedlivý a hodný chlap.“

Než se obě ženy rozloučí, vyžádá si Malin jméno policisty, který měl případ znásilněné oněmělé dívky na starosti.

Sören Lind.

Na schodech před nemocnicí se se Sarou na rozloučenou obejmou. Dotek těl dvou do včerejška cizích žen.

Nyní jako by je pojil společný úkol.

Zachránit všechny ženy světa.

Malin se vydá pěšky na nádraží.

Lund.

Vypadá to tu podobně jako v Linköpingu.

Stejné domy, stejní lidé. Snad jen trochu namyšlenější.

Cihlové domy ze sedmdesátých let se zakrslými okny, zapáchající stánky s hamburgery, naleštěné kavárničky s modrými okenicemi a chladicími pulty plnými ciabatt nebo panini s ekologicky vypěstovanými klíčky.

Malin ví, že by se měla vrátit do Martofty, kde na ni čeká Peter, nejraději by se však rovnou rozjela do Malmö za Sörenem Lindem.

Třeba je dnes v práci.

Co na tom, že je neděle? Kriminalisté často pracují i o víkendech. A v tak velkém městě, jako je Malmö, určitě mají na policejní stanici nepřetržitý provoz. Víkendové služby.

Malin vytočí číslo, jež před malou chvílí dostala od Sary.

Peter bude muset počkat.

Sörena Linda skutečně zastihla v práci.

Po telefonu jí slíbil, že připraví všechny dokumenty, které k dotyčnému případu najde.

Cesta vlakem z Lundu do Malmö netrvala ani dvacet minut. Malin si libovala, že se věci daly nečekaně do pohybu. Přesně tak to má ráda. Teď, když se v případu Marie Murvallové možná objevilo něco nového, se přece nemůže zastavit.

Marie.

Jméno jako mantra zaznívá do rytmu klapajících pražců, zatímco vlak projíždí vesničkami se skromnými domky tvořícími bariéru proti všemu cizímu.

Marie.

Příslib.

Pro mě, pro ni, pro Tove. Ale i pro všechny ženy a koneckonců i muže.

Vrátnice policejní stanice v Malmö. S vrzáním se otevřou dveře a objeví se starší, až nezdravě hubený muž s opáleným obličejem. Na sobě má béžové kalhoty a bílou sepranou košili, která je mu poněkud široká přes ramena. Zřejmě v posledních letech zhubl, jako by horlivost a zvídavost vystřídala únava.

Sören Lind se na Malin unaveně usměje a podá jí ruku. Má pevný, a přece váhavý stisk. Poté jí pokyne, aby ho následovala do jeho kanceláře.

„Vidíte sama,“ začne a opře se o opěradlo své rozvrzané kancelářské židle. Malin si prohlíží fotografie nahého těla oné bezejmenné ženy, které vytáhla z desek položených na stole.

Kancelář by potřebovala vymalovat.

Páchne to tu zatuchlým kouřem.

Určitě tu potají kouří, ačkoli je to na všech policejních stanicích ve Švédsku přísně zakázané.

„Vidíte sama,“ opakuje postarší policista.

To tedy ano.

Dívčiny nohy jsou rozdrásané a plné modřin, jako by se větve stromů proměnily ve škrtící hady a snažily se jí z těla vymáčknout všechen život. Tvář má znetvořenou k nepoznání, místo bradavek hluboké zející rány a do břicha jí někdo vyřezal perfektně tvarovaný květ podbělu. Intimní partie má pořezané do krve a popálené, na vnitřní straně stehen podlitiny, na okrajích žloutnoucí. Žlutá barva přechází v oranžovou a připomíná pekelné plameny.

„Někdo ji znásilnil ostnatým předmětem,“ promluví Sören Lind.

Přesně jako Marii, pomyslí si Malin.

V tu chvíli si uvědomí, že kolegovi dosud nevysvětlila, co ji sem přivádí a proč v ní případ vzbudil takový zájem. On sám se neptal.

„Našla ji jedna paní ráno cestou do práce. Na silnici asi dvacet kilometrů východně od Lundu. Na kraji lesa,“ pokračuje Sören Lind.

„Slyšela jsem, že nějaký gynekolog tvrdil, že si ta poranění mohla přivodit sama,“ poznamená Malin.

„To je pravda,“ přikývne Sören Lind. „Osobně o tom dost pochybuju.“

„Taky se mi to nezdá,“ souhlasí Malin.

Sören Lind si upraví košili a ztěžka se nadechne, jako by ho cosi tížilo.

„Nebudu se vás ptát, proč se o ten případ tak zajímáte, ale jedno vám povím.“

Odmlka.

Unavený pohled říkající: kašlu na předpisy, tohle je důležitější.

Další hluboký nádech.

„Za rok půjdu do důchodu, takže už mi může být leccos jedno.“

Malin zasune fotografie zpět do desek, narovná se a pohlédne staršímu kolegovi do očí.

Vypadá ještě vyčerpaněji než můj nadřízený Sven Sjöman, konstatuje v duchu. Se Svenem je to čím dál horší. Malin už několikrát napadlo, jestli za tím kromě stárnutí nemůže být i nějaká nemoc. V jeho věku by se nebylo čemu divit.

„To je všechno, co mi chcete říct?“ zeptá se.

Sören Lind se usměje.

„Ne. Chci říct, že mi na tomhle případu tenkrát jedna věc nehrála. Státní zástupce se ho totiž snažil co nejrychleji odložit. Vyjádřil se, že jde zřejmě jen o nějakou zbloudilou šlapku, a navíc si obstaral posudek toho nezávislého gynekologa, který tvrdil, že si svá poranění mohla způsobit sama. Jako by mu nestačil posudek z nemocnice.“

„Vy jste tomu nevěřil?“

„Ne. Něco takového si člověk nemůže udělat sám. Když ale státní zástupce rozhodl, že se případ odloží, nic jsem s tím nenadělal. A ta chuděra se sotva mohla odvolat.“

„Co to bylo za státního zástupce?“

„Jmenuje se Fredrik Kantsten. Teď dělá na okresním zastupitelství ve Stockholmu.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Může mu být asi padesát. Ukázkový kariérista, který si nechce špinit ruce.“

Malin přikývne.

„Ten typ lidí znám. Nejspíš nechtěl mít nic společného se sexuálně motivovaným zločinem. I takoví státní zástupci se najdou. A pokud vyšetřování nikam nespěje, hledí se ho co nejrychleji zbavit, jen aby si vylepšili skóre.“

„To máte pravdu. Vždyť ve statistikách ministerstva spravedlnosti je odložený případ totéž co vyřešený,“ přikývne Sören Lind.

„Já vím,“ dodá Malin. „To je neskutečné. Vždyť to státní zástupce přímo podporuje ve zbabělosti a pasivitě.“

„Jako by mezi nimi už tak nebylo dost zbabělců.“

Sakra, zakleje v duchu Malin. Ti srabi si navzájem kryjí záda. Jako třeba ten, který odložil případ Görana Lindberga — bývalého policejního šéfa obviněného ze znásilnění —, přestože měli jeho DNA, poznávací značku auta i telefon. Nakonec ale přece jen vyfasoval pár let za mřížemi.

Zatracení kariéristi.

Zbabělci ve službách veřejnosti.

„Pár dní poté, co tu ženu našli, došlo v Malmö k brutální vraždě. Na sídlišti Rosengården našli v popelnici zmrzačeného mrtvého kluka. A s tou holkou doktoři nic nezmohli, nedostali z ní ani slovo. Možná měl Kantsten přece jen pravdu, když to znásilnění odložil.“

Malin vstane.

„Takže pořád ještě netušíte, kdo ta žena je?“

„Ne. Dali jsme to dokonce do televize, do pořadu Na stopě, ale nikdo ji nepoznal.“

Jak to, že jsem to neviděla? napadne Malin. Ale vlastně se není čemu divit. Ten program nesleduju, ani nikdo z mých známých.

„Takže opravdu nevíte, kdo to je?“

Sören Lind zavrtí hlavou.

„Nemáme nejmenší tušení. Ale pamatuju si, že ten případ byl hotová noční můra. Strašně se táhl a nemohli jsme na nic přijít.“

Malin přesně chápe, co má její kolega na mysli. Některá vyšetřování se podobají cestě děsivou krajinou s neproniknutelným mlžným oparem a šelmami, které na člověka číhají a ženou ho vpřed, do neznáma.

„Ale přísahám, že jsme udělali všechno, co bylo v našich silách. Například jsme zjišťovali, jestli si v okolí někdo tu noc nepronajímal nějakou chatu, ale na nic jsme nepřišli. Můžu vám okopírovat celou složku, když chvíli počkáte.“

Malin na okamžik osamí.

Před očima stále má fotografie oné zbídačené dívky.

Vzpomene si na Tove, na Janneho a nakonec na Petera. V duchu je přivolá k sobě, aby si připadala méně osamělá. Vzpomene si na své kolegy z Linköpingu.

Na komisaře Svena Sjömana, policejního šéfa Karima Akbara, svého parťáka Zachariase „Zekeho“ Martinssona, Johana Jakobssona, Waldemara Ekenberga i Börjeho Svärda.

Všechny je v duchu přivolá k sobě.

Naplní místnost vzpomínkami na ně.

Příjemnými vzpomínkami.

Taxík projíždějící mezi kukuřičnými poli zastavil u osamělého vzrostlého buku, poblíž kterého byla nalezena ona oněmělá znásilněná dívka, nyní zaživa pohřbená v lundské psychiatrické léčebně U svatého Larse.

Setkaly jsme se, a přece ne, pomyslí si Malin.

V ruce desky s okopírovanými materiály. A s mapou.

Musí to být tady.

Jen pár desítek kilometrů od domu Peterova otce.

Že by to byla jeho příbuzná?

To je absurdní, zavrhne ten nápad vzápětí. Už blouzníš, Forsová.

Vystoupí z auta. Taxikář, padesátník tmavé pleti, se ani nezeptal, proč chce zavézt zrovna sem do polí. Slunce neúprosně praží a Malin si pospíší do stínu mohutného buku. Snaží se představit si scénu, která se tu před pěti lety odehrála, ženu klopýtající po silnici, krvácející, navždy patřící do jiného světa. Řidičku nejprve nevěřící vlastním očím: To snad nemůže být pravda? Ne, panebože, proboha…

Bůh.

Je tady?

To tebe hledám? přemítá Malin. Chci slyšet tvůj uklidňující šepot? Vyjde ze stínu, pryč od mlčení stromu, a má pocit, jako by ji slunce chtělo sežehnout. Snaží se naslouchat modrému vzduchu podobnému plamenům svářečky, zachytit neznámý hlas, slova popisující, co se tu tehdy stalo.

Hlas bezejmenné dívky.

A Marie Murvallové.

Nebo ještě něčí?

Malin si prohlíží vlastní stín. Snaží se vstoupit do tmavých obrysů sebe sama. Zem je plná zaschlé krve. Nebo se mi to jen zdá?

Každopádně je suchá jako troud. A lákavá.

Není tu však nic než ticho.

A všudypřítomná samota.

Pach neochoty. Síry.

Prohnilý zápach zlých úmyslů.

Proč?

Lidé, kteří se setkali se zlem, si vždy pokládají tutéž otázku:

Proč?

Někdy se jim dostane odpovědi, jindy ne.

Jako by zlo bylo dané, věčné, všudypřítomné a pouze číhalo na správnou příležitost, aby vycenilo zuby.

Zlo se však vždy dá vysvětlit.

Sadista v něm nachází potěšení. A pro potěšení máme pochopení všichni.

Ale co když Marii Murvallovou a onu bezejmennou dívku zasáhlo jiné zlo?

Zlo beze směru, bez potěchy, bez cíle a účelu.

Samoúčelné zlo.

Nesmrtelná ozvěna sebe sama.

Malin se shýbne, nabere do dlaně hrst hlíny a nechá ji prosypat mezi prsty.

Vtom zaslechne křik.

Bolestný křik osamělé ženy.

Zní to, jako by poprvé poznala tu nejniternější zkušenost lidského života a rázem si nepřála nic jiného než zemřít.

Malin chce ten křik setřást, zbavit se ho, ale nejde to. Ví, že ona křičící žena existuje, žije a možná ještě není pozdě. Tentokrát nesmí být pozdě. Prostě nesmí.

Břicho se jí sevře a tělem projede neznámé zachvění.

Náhle jí připadá, že má málo času.

Něco ji pohání vstříc zlu.

Žena, jejíž křik slyšela, je skutečná.

Jako ona sama, jako Tove.

Vtom křik odezní.

Jako by nikdy neexistoval.

Malin však cítí, že nesmí marnit čas. To, co se kdysi nacházelo v blízkosti tohoto stromu, se jen ukrylo do temné díry. Do hlubin tak temných, že nám známá tma je v porovnání s nimi zářivě bílá.

Fredrik Kantsten.

Stockholm.

Malin by se za ním nejraději hned rozjela. Místo toho se však prochází po téhle směšně bohémské ulici v tomhle směšně bohémském městě.

Pěší zóna Ströget.

A přece je úžasné tu být. Pokoj neskutečně drahého hotelu Angleterre v nabubřelém secesním stylu, který Peter zamluvil, se jmenuje „junior suit“ a je přímo úchvatný. Malin ale nepochopila, jak mohl někdo tak starobylému pokoji dát přízvisko „junior“.

Teď kráčí jarní večerní Kodaní v obyčejných džínsech a falešných converskách z tržnice, kolem ramen Peterovu ruku, míjejí stovky a tisíce lidí užívajících si večerního slunce na nespočetných zahrádkách. Pěší zóna lemovaná elegantními domy z červených cihel, pomalé vycházkové tempo. Je to nádherný večer v tom nejbanálnějším slova smyslu. Malin vnímá Peterovo tělo a už nechce mít po boku jiného muže, jiného člověka, dokonce ani Tove. Procházejí se tím snovým večerem ve snovém životě, a ona by přesto raději byla někde úplně jinde.

V hotelovém pokoji. S očima zabořenýma do vyšetřovacích materiálů, které jí okopíroval Sören Lind. Nebo na stanici v Linköpingu, aby Zekemu a Svenu Sjömanovi mohla povědět o nápadné podobnosti obou případů.

Ve Stockholmu. Aby se zeptala státního zástupce Kantstena, odkud se vzal gynekolog, který tvrdil, že si ta znásilněná chuděra mohla svá poranění způsobit sama.

Chci jeho jméno.

Chci s ním mluvit.

Malin si prohlíží kolemjdoucí.

Co kdybych odjela do Stockholmu? napadne ji.

Ještě pořád mám volno. Můžu si dělat, co chci.

Jenže co by tomu řekl Peter?

Jsem tu přece s ním.

Přitiskne se k němu, opře si tvář o jeho manšestrovou bundu.

Kolem nich ženy v příliš okázalých šatech, muži s aktovkami v rukou, přestože je víkend. Někteří mají velké příruční tašky z hnědé naleštěné kůže.

Co v nich asi nosí? ptá se v duchu Malin. Tajemství světa? Papíry? Vodu po holení?

Nebo něco horšího? Jako ten bostonský škrtič žen.

„Musíme přidat do kroku,“ prohlásí Peter. „Jinak tu večeři nestihneme.“

„Jakou večeři?“

„Zamluvil jsem stůl v restauraci Noma. Je to jeden z nejlepších podniků na světě. Víš, jak je těžké tam udělat rezervaci? Jejich šéfkuchař René Redzepi je prostě génius.“

Tam Marie Murvallová určitě nikdy nevečeřela.

Peter se zastaví.

„Ty mě nevnímáš, Malin. Nemůžeš se snažit být dnes večer trochu duchem přítomná? Kvůli mně?“

„To víš, že tě vnímám,“ usměje se Malin. „Už se té večeře nemůžu dočkat.“

5.

PONDĚLÍ 16. KVĚTNA

Stockholmské letiště Arlanda.

Největší díra světa.

Je jedenáct hodin a Malin na čtvrtém terminálu kličkuje mezi podnikateli spěchajícími sem a tam. Z černého stropu nad ní trčí kabely svědčící o ledabylosti místních elektrikářů.

V ampliónu kovový hlas, jakoby z jiného světa.

Návštěvu Kodaně si o den zkrátili.

Restaurace Noma byla učiněné zjevení. Dvacet miniporcí nejroztodivnějších lahůdek. Neskutečně krásné výtvory. Při pohledu na ně však Malin zatoužila po obyčejném tučném steaku s bernskou omáčkou.

Peter si u snídaně všiml, že je Malin duchem nepřítomná, a pochopil, že tomu nebude jinak ani při návštěvě muzeí a při nákupech.

Drahé obchody a Peterova kreditní karta.

Malin došlo až po několika měsících, co byli spolu, jak je Peter bohatý. Trochu ji to vyděsilo, zároveň ale i přitahovalo. Nejen že má tučný lékařský plat se štědrými příplatky za napracované služby, ale navíc i úspory v bance. Může sobě i Malin dopřát spoustu věcí, ale nijak se tím nechlubil, nejspíš se bál, aby nevypadal jako maloměšťák a povýšenec. Chtěl jí dát najevo, že mu na ní záleží, ačkoli je jen obyčejná chudá policajtka.

Malin však nákupy tentokrát nelákaly. V Kodani by se určitě našla spousta krásných věcí, jenže ji to táhlo pryč.

Dokonce ani povlečení v hotelové posteli ji nepřesvědčilo.

Neskutečně měkké, prané určitě nejmíň třikrát a s tunou aviváže přímo hladící unavené tělo vůní rozkvetlých jabloní, která Malin přenesla zpět na zahradu domu ve Stureforsu, kde prožila dětství.

Milovala tu zahradu.

Ani vzpomínky na dozrávající jablka ji však v Kodani nedokázaly udržet.

Vzpomínky na rodiče. Pocit, že nic nebylo tak, jak být mělo, a nic nebylo takové, jaké se zdálo.

Peter se ji ani nesnažil přemluvit, aby zůstala.

Pomohl jí koupit si letenku a za pár hodin Malin nasedla do letadla.

Bývala by si přála, aby ji přemlouval k tomu, že spolu zůstanou v Kodani, ve Skåne, že dovolenou stráví spolu.

On jí však jen zamával, když nasedala do taxíku. Rozhodl se vrátit se za rodinou do Skåne a strávit den prací na zahradě.

„Dělej, co musíš, Malin,“ pošeptal jí.

Stejná slova jí šeptal i v noci pod povlečením s vůní jabloní. Znějí jí v hlavě jako mantra, když teď na zadním sedadle taxíku jede po dálnici z letiště Arlanda do stockholmské čtvrti Kungsholmen na radnici, kde působí státní zástupce Fredrik Kantsten.

Auto míjí futuristickou budovu firmy Sun Microsystems a Malin listuje novinami.

Nedokáže se však soustředit na text.

Jsem blázen, pomyslí si.

Mohla jsem si klidně s Peterem užívat luxusu v Kodani. Ale já se místo toho jen tak nazdařbůh seberu a odletím si do Stockholmu, ačkoli vůbec nevím, co mě tam čeká.

Co když Fredrik Kantsten nebude v práci? To je přece dost pravděpodobné. Nechtěla mu však předem volat, bála se, že by ji po telefonu odbyl.

Nemá vůbec nic konkrétního, spoléhá jen na svou intuici.

Lepší bude zkusit ho zastihnout přímo v kanceláři, a to i s rizikem, že na něj třeba bude muset čekat.

Musím se uklidnit.

Malin upře oči do novin, donutí se číst.

Článek od bývalého ministra pro rovné příležitosti v sociálnědemokratické vládě a předsedy nadace Pomozte dětem Stena Dinmana, který se snaží přesvědčit čtenáře, aby více přispívali na pomoc obětem záplav na Sumatře. Píše, že mu připadá, jako by Švédové k obyvatelům Indonésie zaujímali nepřátelské stanovisko jen proto, že jsou to muslimové.

K výzvě se svým podpisem připojilo několik desítek veřejných činitelů.

Některé Malin zná. Vtom si všimne jména „Fredrik Kantsten“. To je ale náhoda.

Chvíli zkoumá Dinmanovu fotografii.

Vypadá mladě, přestože mu je určitě přes padesát. Široký obličej a krátce střižené světlé vlasy. Pohledný, kultivovaný. Horký kandidát na premiéra.

Malin noviny zavře a zasune do kapsy na zadní straně řidičova sedadla.

Co tu vlastně dělám?

Taxík se prodírá mezi prosklenými kancelářskými budovami lemujícími cestu z letiště do města, v nichž je úspěch považován za samozřejmost. Kouřové sklo — aby finančníci viděli ven, ale na ně vidět nebylo. Benzínové pumpy, proud nákladních aut v protisměru, malá výrobní hala s reklamním nápisem propagujícím drátěné košile.

Ty musí jít v dnešní době na dračku, pomyslí si Malin. Všichni se pořád za něčím ženou, něčeho se bojí, tak proč si neobléct drátěnou košili a nepředstírat neohroženost?

Stockholm už není, co býval. Sociální rozdíly, které Malin pamatuje z dob, kdy tu studovala na policejní akademii, za posledních patnáct let narostly do obřích rozměrů.

Za nablýskanými prosklenými sídly mezinárodních koncernů se skrývají žalostná sídliště oddělená řídkými lesy. Tam se po setmění neodváží ani noha. Nekonečné zástupy šedých paneláků, které už život dávno opustil.

Tady se rodí beznaděj a rezignace. Nevysloví to nahlas, ale kdyby se jim naskytla šance odstěhovat se jinam, nikdo z obyvatel sídlišť by neváhal ani vteřinu.

Pryč odsud, za lepším životem pro sebe i pro děti.

Musíme o takových věcech začít mluvit, přemítá Malin. Nezavírat oči před problémy spojenými s masovou imigrací.

Musíme mít možnost říkat i nepříjemnou pravdu, aniž bychom hned byli nařčeni z rasismu. Jinak dál porostou preference nacionalistů, kteří si říkají Švédští demokraté. Získávají přízeň stále většího počtu slaboduchých občanů a za chvíli bude v téhle zemi udávat tón ten drzý hejsek Jimmie Åkesson.

To nesmíme dopustit.

Taxík projede čtvrtí Norrtull.

Tady začíná centrum.

Zde už se beznaděj nerodí.

Naopak. Lidská samolibost rozpínavá jako rakovina.

Malin se náhle zasteskne po Zekem. Chtěla by ho teď mít po boku, opřít se o něj. Marie Murvallová je ale její soukromá posedlost, tohle musí zvládnout sama. Čelit peklu. A sama sobě.

Samota je někdy nevyhnutelná.

Chybí jí však Zekeho klid a neústupnost. Nikdy neuhne ani o krok.

Mí nadřízení Sven Sjöman a Karim Akbar by určitě zuřili, kdyby se dozvěděli, že o dovolené pracuju, pomyslí si Malin, když objíždějí náměstí Vanadisplan. Byli by vzteky bez sebe, kdyby věděli, že mám v úmyslu vyrušovat okresního státního zástupce od práce. Na to jim ale kašlu. Nenechám se zastavit.

A chtěli by mě vůbec zastavit?

Vyřadili by mě ze služby? Vyhrožovali by mi postihem? Tohle je nad rámec tvé pravomoci, Malin. Jsi jako soukromý detektiv posedlý touhou po pravdě.

Ale copak by je nezajímalo, co se stalo Marii? Ta záhada zajímá všechny. A kdyby se dozvěděli to, co já, kdyby viděli tu bezejmennou dívku v psychiatrické léčebně, určitě by je to také nenechalo chladnými.

Dvě němé ženy.

Dvě tajemství.

Nebo jen jedno?

Vydat se kvůli tomu do Stockholmu už je ale možná příliš.

Ne. Ať si kdo chce myslí, co chce. Já prostě musím vědět, co se Marii a té bezejmenné dívce stalo.

Taxík zastaví před budovou kungsholmenské radnice připomínající nedobytnou středověkou pevnost: hnědě omítnuté cihlové zdi, malá okénka, příliš strmá střecha, na fasádě směšné železné ozdoby jako výraz snahy o jakýsi estetický efekt.

Architektura moci nejvyššího kalibru dává člověku pocítit jeho malost a bezvýznamnost, činí ho poddajným, krotkým.

Malin byla uvnitř už mnohokrát. Před lety, když tu studovala na policejní akademii jako jediná svobodná matka mezi všemi studenty.

Tove byly teprve dva roky, nemohla ještě ani chodit do školky.

Malin zaplatí účet za taxík a vystoupí.

Stockholm.

Milióny zvuků svědčících o tom, že nikomu vlastně na ničem nezáleží. Hlavně udržet krok s většinovým proudem. Ten má vždy přednost před jednotlivými událostmi, před vůlí, přáními i touhami.

Všechny ty obří nové domy, které vyrostly u hlavního nádraží. Stockholm se změnil. Je to jiné město, než které jsem znala.

A přece stále stejné.

Pro tuhle návštěvu nemám žádné formální oprávnění, pomyslí si Malin. Jen morální.

To přece stačí, ne?

Chvíli zůstane stát.

Potom se vydá po širokém schodišti k hlavnímu vchodu do budovy. Schody jsou příliš vysoké snad záměrně, aby člověk musel zvedat kolena nepřirozeně vysoko a vyčerpal síly, ještě než vůbec vstoupí dovnitř. I dveře jsou obrovské a těžké. Když je Malin otevře, naskytne se jí pohled na záplavu světel hrající všemi barvami.

Socha Spravedlnosti z barevného skla v denním světle přímo září. Úplně jako v kostele, napadne Malin. Kostel spravedlnosti. Jako by snad nějaká spravedlnost existovala.

O Fredriku Kantstenovi si v rychlosti zjistila základní informace na internetu.

Zdá se, že je to typický kariérista. Před pár lety povýšil na okresního státního zástupce s patnácti podřízenými.

Působí ale vcelku sympaticky.

Zajímá se o otázky genderové rovnoprávnosti a často se na toto téma vyjadřuje v médiích.

Zasazuje se o přísnější tresty za domácí násilí.

Šedý recepční pult.

Recepční je, soudě podle barvy tváře splývající s recepčním pultem, silná kuřačka. Bezbarvý obličej však kompenzují křiklavě rudé vlasy.

Z jejího pohledu je jasné, že ví, že má tu čest s policistkou.

Patrně to pozná podle dechu nebo držení těla.

„Co si přejete?“ zeptá se neutrálním, lhostejným tónem.

Malin vytáhne z kapsy služební průkaz.

„Malin Forsová, linköpinská policie. Potřebovala bych mluvit s Fredrikem Kantstenem. Je ve své kanceláři?“

„Máte s ním domluvenou schůzku?“

„Ne. Doufala jsem, že ho zastihnu. Je to naléhavé.“

„Pan Kantsten má dnes spoustu práce. Teď je u soudu, ale po obědě bude zpátky. Můžete to zkusit později. O co jde?“

„O jeden případ, který kdysi odložil.“

Recepční takové vysvětlení zřejmě uspokojí, neboť se zahledí do monitoru počítače a dál se věnuje své práci, jako by Malin byla vzduch.

„Počkám tady,“ prohlásí Malin trochu přehnaně nahlas a poodejde k bledě modré pohovce s ošoupaným konferenčním stolkem přeplněným ohmatanými časopisy. Vidět a slyšet. Stalo se. Recepční si její poznámky, zdá se, ani nevšimne.

Možná bych mohla zavolat Connymu Nygrenovi, napadne Malin. Conny Nygren je její schopný a rozumný kolega ze Stockholmu, s kterým Malin se Zekem loni spolupracovali na jednom případu.

Mohli bychom zajít na kávu. Třeba by na mně ulpělo něco z jeho uvolněnosti.

Ale ne. Až někdy jindy. Raději počkám tady.

Náhle dostane na lhostejnou recepční vztek.

Kvůli tobě jsem tady, vyčítá jí v duchu. Kvůli tobě, sobě a kvůli všem ženám. Ale to ty nikdy nepochopíš. Je ti všechno jedno.

„Pane Kantstene!“

Malin probudí hlas recepční.

„Pane Kantstene! Počkejte moment. Tohle je Malin Forsová od linköpinské policie, čeká tu na vás.“

Malin otevře oči.

Recepce.

Nástěnné hodiny, kterých si předtím nevšimla, ukazují 13.15. Před ní stojí Fredrik Kantsten v perfektně padnoucím šedém obleku, nažehlené bílé košili a krvavě rudé kravatě.

Proč si vybral zrovna tuhle barvu? napadne Malin.

Jeho úsměv.

Sebevědomý úsměv mocného, vysokého muže vyzařujícího přirozenou autoritu.

Za autoritou se však skrývá ještě něco. Malin si toho ihned všimne.

Cosi pokřiveného, bezuzdná ambicióznost hraničící s nejistotou.

Jeho tvář.

Čelo jako širé pole pod nebem krátkých rovných blond vlasů, vodově modré oči, nos dodávající jinak fádnímu obličeji výraz. Tváře zjizvené neštovicemi.

Malin vstane.

Uchopí Kantstenovu napřaženou ruku.

Pevný stisk.

„Máte se mnou domluvenou schůzku?“

Hluboký hlas, který však dává tušit strach. Jako by ho cosi pronásledovalo.

„Ne. Jsem ve Stockholmu soukromě. Chtěla bych vám jen položit pár otázek týkajících se jednoho případu, na kterém teď pracuji.“

„Jakého případu?“

„Jedné mladé dívky, kterou našli znásilněnou kousek od Malmö. Je v psychiatrické léčebně v Lundu. Měl jste ten případ na starost, tak jsem si říkala —“

„Na ten případ si vzpomínám,“ přeruší ji Fredrik Kantsten. „Dokonce moc dobře. Chudák holka.“

Zareagoval příliš rychle, nebo se mi to jen zdá? pomyslí si Malin.

Jeho soucit ale působí upřímně. Nejspíš jsem jen zbytečně podezřívavá.

„Myslel jsem, že případ byl už dávno odložen. Nebo se objevila nějaká nová fakta?“

„Máte čas zodpovědět mi pár otázek?“

„O čem?“

„O té znásilněné dívce.“

„Jistě. Mám teď čtvrt hodiny volno. Pamatuju si, že to byl odporný případ. Byla chudák strašně zřízená.“

A ty ses snažil, aby to vypadalo, že si za to může sama, vyčte mu v duchu Malin.

Fredrik Kantsten se náhle zatváří netrpělivě.

„Tudy,“ pokyne směrem k výtahům. „Tehdy se nám ani nepodařilo zjistit její totožnost.“

Na mahagonovém stole dva plastové kelímky s kávou, na podlaze pravý perský koberec, na stěně starodávná, zřejmě drahá olejomalba. Za zády proplétané opěradlo židle z Bauhausu. Citrónová vůně saponátu.

Kancelář státního zástupce se vůbec nedá srovnat s open space kancelářemi obyčejných policistů. Že máme ve Švédsku beztřídní společnost? Ale prosím vás.

Všude se najde samolibost a povýšenost.

Malin se rozhodla vyložit všechny karty na stůl. Stručně Fredriku Kantstenovi vylíčila případ Marie Murvallové, vysvětlila, jak se dozvěděla o případu bezejmenné dívky z Lundu, a přetlumočila mu, co jí řekl Sören Lind. Nezmínila se však o jeho podezření ohledně rychlého odložení případu ani o podivném posudku gynekologa.

Musí si zachovat odstup. Počkat, co jí Fredrik Kantsten sám řekne.

Nebo neřekne.

„Předpokládám, že jste případ odložil pro nedostatek důkazů,“ začne Malin.

„Přesně tak. Policie na nic nepřišla. Byla to očividně slepá ulička a my jsme potřebovali řešit i jiné případy.“

„Takže jste dal přednost závažnějšímu případu?“

Fredrik Kantsten přikývl.

„Možná víte, že se zajímám o otázky rovnoprávnosti a násilí na ženách. Věřte mi, že bych ten případ nikdy neodložil, kdybych nejdřív neudělal všechno, co bylo v mých silách. Někdo by možná mohl namítnout, že jsem ho odložil moc rychle, ale opravdu to nikam nevedlo.“

Malin přikývne.

„Taky jsem to nechtěl moc protahovat, aby už ta chuděra měla pokoj,“ pokračuje Fredrik Kantsten. „K zahojení ran na duši je potřeba klid.“

„Zjevně se to nepodařilo.“

„To je mi upřímně líto. A víte, že mám trochu dojem, že se toho případu chtěli zbavit i sami policisté, kteří ho vyšetřovali?“

Fredrik Kantsten si palcem a ukazováčkem zmáčkne nos.

Jako by ho svědil.

„Asi jsem nastydl,“ poznamená a pohlédne na hodinky.

„A co lékařský posudek?“ zeptá se Malin. „Získali jste nějaké důkazy?“

„Posudek dělal jeden gynekolog z Malmö, ale ukázal se jako neschopný břídil. Tak mizerný posudek jsem v životě neviděl.“

„Jak jste to řešil?“

„Přizval jsem na pomoc Emanuela Ärendssona, docenta gynekologie z Univerzitní nemocnice v Linköpingu. Vy jste taky z Linköpingu, ne? No vidíte, jak je svět malý. Docent Ärendsson je na sexuální násilí odborník. Chtěl jsem vědět, jestli by další vyšetření nepřineslo alespoň nějaké důkazy.“

„A přineslo?“

„Podle něj si ta poranění mohla způsobit sama.“

„A podle vás?“

„Já jsem o tom sice pochyboval, ale léta praxe mě naučila nedat na svůj úsudek a raději spoléhat na odborníka.“

Fredrik Kantsten.

Metr osmdesát. Hora mužné síly.

Jeho odpovědi znějí logicky.

Sören Lind.

Zřejmě jen oběť věčného sporu mezi policií a státními zástupci. Nejspíš si jednoduše potřeboval zanadávat. Nebo mě chtěl proti Kantstenovi poštvat?

Ten zřejmě mluví pravdu.

Nebo ne?

Nevypadá, že by se cítil zahnaný do kouta. Čiší z něj neochvějná profesionální sebejistota.

A proč by také ne?

Malin hlavou znovu probleskne tatáž otázka: Co tu vlastně dělám?

Ve svém volném čase.

Zavětřím stopu a bezhlavě se rozjedu do Stockholmu. Připravuju o čas státního úředníka. Asi už jsem se dočista zbláznila. Doufám, že se v Linköpingu co nevidět něco stane, aby mě přešly roupy.

„Děkuji, že jste si na mě udělal čas.“

Fredrik Kantsten odvětí, že chápe, jak je těžké pracovat, když někdo na otázky neodpovídá.

„Mlčení je největším nepřítelem pravdy,“ pronese.

Někdy je potřeba přikročit i k tvrdším metodám, abychom mlčení prolomili, pomyslí si Malin a vzpomene si na svého kolegu Waldemara Ekenberga.

„Fandím vám,“ pokračuje Fredrik Kantsten. „Je dobře, že se někdo ve volném čase snaží napravit křivdu, na kterou systém nestačí. Musíme přece zjistit, co je to děvče zač a co se mu stalo. A taky ta druhá žena, o které jste mi vyprávěla.“

Svraští vysoké čelo a nafoukne tváře, jako by chtěl zdůraznit své rysy.

„Marie.“

„Prosím?“

„Marie Murvallová. Tak se jmenuje.“

„Kdo?“

Fredrik Kantsten znovu pohlédne na hodinky.

„Ta druhá žena.“

6.

Už nekřičím.

Nebo ano?

Vidím své zhanobené, zetlelé tělo, už to ale nejsem já.

Bolest je pryč. To je dobře . Jsem ráda, že to ponížení konečně skončilo.

Co teď jsem? Kdo jsem?

Žena ležící v lese, mé hnijící maso plné hladových červů a much se žhavýma hnisavýma očima. Zapáchám tak strašně, že se mnou dokonce ani lišky nechtějí mít nic společného.

Jsem sama?

Ne.

Je nás víc.

Teď však sama jsem.

Jak jsem se tu ocitla? Kdo mě postrádá?

Můžu se vznést ke své matce, je osamělá, vidím ji. Ve svém věčném opojení se ptá: Kde je? Kam se poděla má jediná dcera?

Rozdělila nás hanba.

Na tvoje zdraví, maličká.

Táta tu není.

Slyším však jeho řev. Ozývá se zespodu, z ohně.

Tam také patří.

Cítím vůbec ještě něco?

Mám kůži?

Na nohou ne.

Hladové mouchy mi do masa vrhají své sžíravé zvratky. Přeju si, aby mě někdo našel, než bude pozdě, než se změním na to, čím jsem byla kdysi.

Pamatuju si větve uvnitř sebe, řezavé ostny, stonožku s žiletkami místo nohou. Potom jsem prohrála. Cosi mě dostihlo a les, kořeny stromů a uschlé kapradí pozřely mé tělo, zmrzlé pod bledou září zimní hvězdné oblohy.

Vznáším se.

Ještě stále mám strach.

Někdo mě musí najít, jinak se sem budu muset stále vracet. Pořád dokola.

Chci být volná.

Kdo mě může vysvobodit?

Auto zaparkovali asi deset kilometrů od zámku Stjärnorp poblíž opuštěného školicího střediska na malé lesní cestě pro těžaře. Pokračovali pěšky do pučícího lesa, kde ještě místy ležel sníh. Roger Andersson si pomyslel, že příroda se nejspíš trochu zbláznila. Jako by se nemohla rozhodnout, jaké roční období má vlastně být.

K radosti jeho šestiletého synka Erika a osmileté dcerky Idy už v některých houštinách dozrály lesní jahody.

Loni tu jen asi půl kilometru od cesty na staré mýtině našli spoustu smržů. Určitě porostou i letos.

Největší lahůdka všech houbařů.

Děti les milují, baví je prodírat se houštinami a kapradím, šplhat po mechem obrostlých kamenech. Připadají si jako mořeplavci na výpravě do neznáma, objevují svět.

V batohu termoska s kakaem, kváskový chléb s výborným italským salámem a sušenky.

Žádné housky s točeným salámem, jaké si Roger Andersson pamatuje z dětství.

Odbila třetí hodina, slunce už tak nepraží a pod korunami borovic a smrků je chládek a příšeří. Jiné děti by se tu možná bály.

Roger Andersson pozoruje své děti, které se lesem rozběhly napřed.

Hlavně aby se jim nic nestalo.

Něco vidím. V mém shnilém mase, které mi už nepatří, se cosi zachvělo. Je to blízko. Proč sem chodí? Proč se neotočí? Vždyť musejí cítit ten hrozný zápach.

Nebo vítr fouká na opačnou stranu?

Necítí můj mrtvolný odér? Pach tlejícího lidského masa.

Snesu se níž.

Kdo jste, moji zachránci?

Děti.

Dvě.

Tohle byste neměly vidět.

Jste jen pár metrů ode mě, nejradši bych na vás zavolala, abyste se obrátily, ráda bych vás ušetřila toho pohledu, ten není pro děti, tohle by nemělo vidět žádné dítě.

Je to však marné.

Mé volání už nikdo neslyší.

A já vlastně chci, aby mě někdo našel.

Je to mé nejniternější přání.

Roger Andersson ucítí zápach.

Zasáhne ho prudce a bez varování, jako by se vítr náhle obrátil a chtěl ho odehnat.

Děti se zastavily na kraji paseky zarostlé kapradím.

Mrtvé zvíře.

Zdechlina.

Takhle vždycky smrdí, ačkoli ne tak silně. Nechce, aby děti viděly zdechlinu a cítily její odporný pach.

Co proboha může takhle smrdět?

V životě už pár zdechlin našel, žádná z nich však nepáchla takhle pronikavě.

Pach mu prostupuje až do morku kostí, jako by byl jeho vlastní. Děti se na okamžik zarazí, potom však vykročí kupředu hnané neúprosnou silou. Roger Andersson se rozběhne za nimi, jako by už věděl, co na mýtině leží, zatím ještě skryté dětským očím.

Rozběhne se, aby je ochránil.

Tohle by neměly vidět.

Zakopne.

Vstane a běží dál, když vtom uslyší vyděšený křik a ví, že je pozdě.

Jeho děti už vědí, co s člověkem může udělat život, právě poznaly, co znamená smrt.

Vidíte mě a křičíte. Vidíte mou tvář, je podivně nedotčená, že? Jako by chtěla dát na odiv svou krásu i teď, když už nikomu nepatří.

Vezměte si z toho ponaučení, děti. Naučte se přitakat životu a nebát se smrti. Takový strach je nesmyslný, konec stejně jednou přijde, ať děláte cokoli. Smrt nemůžete obelstít.

Našly jste mě.

Je mi líto, že jsem vás vyděsila.

Teď nevidím nic kromě vašeho tatínka, který vám velkýma rukama vonícíma tabákem zakrývá oči, abyste se na tu hrůzu nemusely dívat.

Co vidí jeho oči?

Zlo.

Musí tu ležet už pěkně dlouho, pomyslí si Roger Andersson.

Zvedne se mu žaludek a v tu chvíli je vděčný, že ještě nesvačil.

Potom ho napadne, jestli je tady, uprostřed hlubokých östgötalandských lesů, signál.

Musím přece zavolat policii, pomyslí si.

Tu ženu někdo zavraždil.

Zhanobil ji a nechal shnít na lesní pasece.

Musím někomu zavolat, opakuje si v duchu.

Někomu, kdo dá zase všechno do pořádku.

7.

Jsou čtyři hodiny odpoledne a slunce stojí vysoko nad obzorem, pod koruny stromů však jeho paprsky nedosáhnou.

Lesu se kolem krku stahuje smyčka tmy, stromy do sebe navzájem zarážejí neviditelná chapadla, trhají se na kusy.

Kriminální inspektor vyšetřovacího oddělení linköpinské policie Zeke Martinsson pozoruje Karin Johannisonovou, vedoucí technického oddělení a svou bývalou milenku. Karin se sklání k zemi a dotýká se těla ležícího pod stromy, výhled na něj však Zekemu zakrývá kapradí.

Mladá žena.

Sakra.

Z nějakého důvodu mu před očima náhle vytane tvář jeho ani ne roční vnučky.

Ta tu přece neleží. Ale mohla by. Jednoho dne, až na ni přijde puberta a život začne být skutečně nebezpečný.

Nikdo si nemůže být jistý.

To Zeke dobře ví.

Na dívky se musí dávat pozor.

I na dospělé dívky, jako je Malin. Ačkoli od té doby, co je s Peterem Hamsem, se trochu zklidnila. Zeke musí uznat, že je to sympaťák, i když na jeho vkus trochu nemastný neslaný.

Karin se sehne a Zeke pod bílým pláštěm vytuší její bujné poprsí.

Udělal jsem chybu?

Rukou si přejede po tváři a oholené hlavě. Cítí vystouplé lícní kosti a strniště, které za poslední rok trochu prošedivělo.

Co když všechno skončí?

Pro tu ubožačku, která tady leží na pasece, už všechno skončilo.

Co by mi zbylo?

Děti. Vnoučata. Manželka, kterou… kterou vlastně ani moc nemiluju.

Ale vážím si jí.

Možná jsem měl zůstat s Karin. Doopravdy. Vsadit všechno na jednu kartu. Rozhoupat se a skočit do neznáma. Ať už by to dopadlo jakkoliv.

Co když právě to udělala ona žena na pasece?

Vydala se do neznáma?

A jak to s ní dopadlo. Teď už jí nepomůže ani Svenovo dobré srdce a jeho letité zkušenosti.

Velitel vyšetřovacího týmu Sven Sjöman si povzdychne a pomyslí si: aspoň že není takové horko.

Technici už zajistili okolí paseky, na níž ještě stále leží mrtvé tělo.

Místo, kde se tak předčasně zjevila smrt, nyní ohraničuje modrobílá páska.

Sven se Zekem už vyslechli vyděšeného Rogera Anderssona, vášnivého houbaře, milovníka přírody a otce dvou dětí, a poslali ho domů s telefonním číslem na psychologa, kdyby si potřeboval s někým promluvit.

Andersson na ně i s dětmi čekal na lesní cestě u stříbrného volva, přesně na souřadnicích, které po telefonu udal operátorce na ústředně. Děti byly zamlklé, evidentně v šoku.

Odmítly však čekat u hlídkového vozu s uniformovaným policistou, který přijel se Svenem a Zekem, a doprovodily je znovu na místo činu.

Na pohled, který je čekal, připravil policisty pronikavý zápach.

Pohled na tělo pod kapradím, nebo spíše na to, co z něj zbylo.

Sven už pár takových těl viděl. Z Anderssonových slov cestou pochopil, že tam v lese zřejmě leží dlouho, tudíž není zapotřebí žádné zvláštní opatrnosti. Čas nejspíš spolehlivě zahladil většinu stop. Tělo však leželo ve sněhu, bylo částečně zmrzlé a podivuhodně zachovalé. Jako otevřená kniha, pomyslel si Sven. Karin Johannisonová určitě přijde na spoustu zajímavých věcí.

Na první pohled bylo jasné, že se jedná o vraždu.

Taková poranění by si nikdo nedokázal způsobit sám. Muselo to být dílo jiného člověka. Pokud se ovšem vůbec dá hovořit o člověku.

Sven se sklání nad tělem a jeho záda protestují slabými nervovými záchvěvy.

Zkoumá dívčin obličej, téměř nedotčený, jako by se smrt rozhodla zachovat její krásu.

Oči jí však vzala.

V hnědých zorničkách zdobících symetrický obličej nezbyl ani nejmenší náznak života.

A přece jako by se na mě dívala, pomyslí si Sven a ustoupí o pár kroků zpět.

Karin má s sebou mladého pomocníka, kterého Sven nikdy dřív neviděl.

Zatímco se Karin věnuje tělu, mladík prohledává půdu okolo. Tváří se při tom bezmocně, jako by to byla marná práce, a Svena napadne, že se Karin možná zamlada podobala ženě na zemi. Nejspíš byla stejně krásná a nevinná.

Krása jí zůstala, ačkoli zestárla. Drobné vrásky však jejím rysům dodávají na rafinovanosti.

Na místo dorazil i Johan Jakobsson. Stojí opřený o mohutný smrk a vyčkává. Sven si pomyslí, že Jakobsson je rok od roku schopnější. Mladý a poněkud nejistý otec malých dětí se proměnil v cílevědomého inspektora, který dobře zná své silné stránky i slabiny. Džínsy mu však pořád visí příliš nízko u boků a sako mu je velké přes ramena. V jeho očích se stále ještě zračí určitá nejistota. Jako by všechno v jeho obličeji bylo příliš malé na to, aby ukazovalo na skutečný charakter.

Chybí tu jen Börje Svärd a Waldemar Ekenberg, kteří dnes vypovídají u soudu.

Hned jak Svenovi zavolali z ústředny a oznámili nález mrtvé ženy v lese, vzpomněl si na Malin.

Měla by tu být, řekl si. Musím jí zavolat.

V témže lese byla kdysi nalezena Marie Murvallová.

Jen pár kilometrů odsud.

Les se tu roztahuje do šířky, člověk se v něm může ztratit a nikdo už ho nikdy nenajde.

Tady je možné cokoliv.

Malin má sice dovolenou, ale kdyby jí nezavolal, nikdy by mu to neodpustila. Sven moc dobře ví, jak je Mariiným případem posedlá.

Poslední dobou nějak nezvykle čiší energií. A taky je střízlivá.

I proto se jí rozhodl zatelefonovat.

Seděla zrovna v rychlíku na cestě zpátky ze Stockholmu. Neprozradila mu, co tam dělala, jen mu vzrušeným hlasem poděkovala za zavolání.

„Hned tam jedu. Stejně už mě to nicnedělání nebaví.“

Mladá žena. Mrtvá.

Jako by ji znásilnil les, stejně jako Marii Murvallovou.

Na lesní pasece.

Kapradí a stín stromů, kam neproniknou sluneční paprsky.

Rány.

Jako vyříznuté neznámými noži.

Jaká síla asi přebývá v tomhle lese? přemítá Sven a pozoruje Karin, jak se pinzetou šťourá v tlejícím těle.

Jaké nenasytné zlo se ukrývá v tomhle černém prostoru mezi kmeny stromů?

Chci to vědět.

A Malin taky.

Všichni to chceme vědět. Takový je úděl policistů.

Vtom Sven zaslechne praskot větví a koutkem oka si všimne blížící se postavy. Mezi křovím zahlédne odlesk blond vlasů střižených na mikádo.

Malin kráčí ke Svenovi.

Letos mu bylo třiašedesát. Do důchodu mu zbývají pouhé dva roky a zatím se mu daří držet se jakžtakž ve formě. Vzhledem k jeho váze je učiněný zázrak, že ho ještě nepotkal infarkt.

Ruce mu volně splývají podél těla jako vadnoucí kytice. Ty šikovné ruce schopné přišroubovat i ten nejmenší šroubek.

Jakmile Malin zahlédne, usměje se na ni jako učitel, který spatří oblíbeného žáka po prázdninách.

Nebo po nemoci.

Přesně tak se usmíval, když se před pár lety vrátila z pobytu v protialkoholní léčebně.

Tentokrát se však usmívá jen ústy, očima ne. Ty má unavené jako člověk, který toho v životě viděl už přespříliš.

Zdá se, jako by ani necítil ten odporný zápach. Nejspíš už si na něj zvykl, o což se teď snaží i Malin. Zvyknout si na něj však nejde, člověk se jen musí naučit ho přetrpět.

Pár metrů opodál v lese se sklání Karin Johannisonová. Ústa jí halí rouška a dlouhé blond vlasy jí spadají do tváře, ona je však automatickým gestem odhrne za ucho.

Karin.

Zanedlouho jí bude čtyřicet. Bezdětná a rozvedená. Její muž ji ze dne na den vyhodil z domu, když zjistil, že mu je nevěrná se svým kolegou Zekem. A Zeke ji opustil jen pár dní nato, když mu jeho manželka dala ultimátum.

„Okamžitě to skoncuješ. Odpustím ti, ale už to nikdy neuděláš. Bez rodiny bys byl vyřízený, to sám dobře víš.“

Karin.

Je krásná.

Ale momentálně na rozdíl ode mě sama, pomyslí si Malin.

A přece působí tak nějak svobodněji a upřímněji. Svěřila se Malin, že se pokusí adoptovat holčičku z Vietnamu. Na chlapy seru. Jsou to zbabělci.

Taková slova Malin překvapila. U tak elegantní a poněkud snobské ženy s jemnými rysy jí připadala nepatřičně hrubá.

Ale možná prostě jen hodila konvence za hlavu.

Pár metrů od Karin stojí Zeke. Oholená hlava se mu leskne potem. Malin mu do černých očí nevidí, ví ale, že určitě hoří touhou po pravdě. Při honbě za pravdou se nezastaví před ničím.

Malin ví, že se mu po Karin stýská.

Ale není sám. Má přece manželku. A jeho syn Martin — hokejová hvězda NHL — si teď vážně poranil koleno a jezdí i s dětmi častěji na návštěvu domů do Švédska. Zeke se vnoučat nemůže nabažit.

Je mu teprve šestačtyřicet a už je dvojnásobným dědečkem. Malin si z něj proto utahuje, říká mu dědečku.

Ale starý není. Ani nemohoucí.

To v žádném případě.

Neradila bych vám připlést se mu do cesty.

Zeke zdvihne ruku na pozdrav a Malin si za ním všimne Johana Jakobssona stojícího ve stínu smrků.

Johanovy děti jsou čím dál tím samostatnější a Johan vypadá den ode dne čilejší. Vžil se do své role investigativního kriminalisty. Malin občas napadne, jestli vůbec existuje něco, co by svým neúnavným ťukáním do klávesnice nedokázal zjistit.

Chybí tu jen Waldemar Ekenberg a Börje Svärd.

Waldemar, nejagresivnější policista z týmu a náruživý kuřák z Mjölby.

Klidně by byl schopen uříznout podezřelému koule, jen aby z něj vymáčkl pravdu.

Ale násilí je občas potřeba.

Nebo ne? Účel někdy světí prostředky. A Malin není tak naivní, aby to popírala.

Trocha agrese přece ještě neznamená, že člověk nemá srdce. Jen se to někdy méně projevuje.

Kde je však hranice? Kolik násilí může policista použít, aby ještě zůstal na straně dobra?

Börje.

Manželka mu před pár lety zemřela na roztroušenou sklerózu. Teď má novou známost a dámská společnost mu evidentně prospívá. Už netráví čas jen se svými psy a na střelnici.

Malin se zastaví.

Zavětří pronikavý zápach smrti.

Zavře oči a nechá přítomnost proudit tělem jako vzdálený vítr.

V duchu vidí ztrápené tváře svých kolegů, kteří jako by ji pobízeli: Využij svého talentu, Malin, přijď té vraždě na kloub, ať už v těchhle lesích nikdy nenajdeme žádnou dívku ani ženu, ať už se tu po lesních cestách nikdy nepotuluje žádná zbloudilá ubožačka, kterou znásilnilo samo zlo.

Marie Murvallová.

Možná se belhala právě tudy. Před něčím utíkala. Před čím, Marie? Nebylo cesty ven, že?

Bezejmenná dívka z Lundu.

Gynekolog, který ji prohlížel. Emanuel Ärendsson, ze všech měst právě z Linköpingu. Náhoda. Hříčka osudu.

Marie.

Žena na pasece.

Bezejmenná žena na poli v jižním Švédsku.

Patříte k sobě, že?

Cítím to z jejího zápachu.

Máme DNA člověka, který Marii s největší pravděpodobností znásilnil.

Malin oči znovu otevře.

Náhle jí připadá, jako by se ta malá paseka podobala pokoji.

Mariinu nemocničnímu pokoji.

Pokoji Malinina bratra Stefana.

Té bezejmenné dívky z Lundu.

Děrám, v nichž byli drženi lidé v případech, které v minulosti vyšetřovala.

A jiným místům.

Sklepu Josefa Fritzla.

Domu manželů Westových v Gloucesteru.

Jedenáct žen umučili k smrti.

Do pokoje zla se všichni dříve nebo později vrátíme. Ať chceme či nechceme.

Pokoj, kde se může stát cokoliv.

Prodírám se těmi pokoji, přemítá Malin. Nechci se jimi nechat zničit.

Musím je chápat? Je nezbytné pochopit všechny ty pocity, abych se přiblížila k tomu, kdo má tohle na svědomí?

Hluboko v některém z těch pokojů sedí muž, kterému zbylo jen jeho mužství, všechno ostatní zakrnělo, celá jeho existence se smrštila na násilí, pomstu, chtíč a instinkt.

Kolik takových žen už Malin viděla? Znásilněných, týraných, zavražděných. Pokaždé… téměř pokaždé za tím bylo mužství, jež se vymklo kontrole.

Proti zvrhlému mužství je třeba bojovat, přemítá Malin. Musíme ho přemoci, jinak je s námi amen.

Malin tenhle les dobře zná. Prochodila ho křížem krážem, když hledala odpověď na otázku, co se stalo Marii Murvallové. Prošla všechny myslitelné cesty, které vyčetla z mapy.

Nic nenašla, a přece to nevzdala.

Nacházela jen domy, opuštěné chaty, zavřené vzdělávací středisko, zrezivělé vraky aut a les a zase les, otevřená pole zahalená mlhou a na nich srnky větřící nebezpečí na kraji lesa.

Jakmile k nim vítr zavál její pach, daly se na útěk.

Pach nepřítele. Nebezpečí.

Teď však Malin nechce na své hledání v lese vzpomínat.

Na strach, který tehdy cítila. Zaplaší ty vzpomínky.

Místo toho dojde ke Karin a mrtvému tělu u jejích nohou.

Pod mléčně bílými rukavicemi zahlédne tvář.

Mrtvou, a přece podivně živou.

Odbarvené vlasy pokryté hlínou, jehličím a zbytky podzimního listí. Pootevřená ústa jako by jí chtěla něco říct. Pošeptat.

8.

Tak jste mě našli, šeptám.

Můj hlas však nikdo neslyší.

Nějaká žena se mi šťourá pinzetou v ranách, nic už ale necítím.

Prohledali půdu kolem mě. Téměř jsem slyšela jejich myšlenky: tady nic není.

Jenže já tu jsem. Vzpomínka na mě, můj příběh o tom, jak jsem se ocitla v tomhle zlém lese.

Blíží se ke mně ještě někdo další.

Žena, k níž upínám své naděje.

Zůstane stát za svou kolegyní s pinzetou ve váhavém světle prchajícího dne a obličej se jí křečovitě stáhne. Páchnu? Nebo se jí ve tváři zračí strach?

Možná cítí můj strach, poznává se v něm.

Bojí se, že by tu místo mě mohl ležet někdo, koho zná?

Možná má dceru. Nebo tady na pasece vidí sama sebe, představuje si, jak čeká, až ji někdo objeví.

Strach.

Hněv.

Hanba.

Pýcha.

Pár dalších bezejmenných pocitů a také chtíč. Pořád ten zpropadený chtíč.

Může vůbec existovat zlo bez chtíče?

Krutost v té nejčistší podobě, průzračná jako destilovaná voda.

Přání být krutý, to nejsadističtější přání sadisty: řezat, lámat, drtit, bodat vše, co je krásné a plné naděje.

Stojíš tam dole, Malin Forsová, a asi by tě zajímalo, co se mi stalo. Ani ne tak kvůli mně, jako kvůli tobě.

A právě to je tvé prokletí.

Malin nasaje do plic vzduch a snaží se nevnímat ten odporný nasládlý zápach, je to však nemožné.

„Karin,“ osloví svou kolegyni a Karin Johannisonová, evidentně zcela soustředěná na práci, se s leknutím otočí, jako by se k ní snad z lesa zezadu připlížil samotný vrah.

„Můžu k vám?“

Karin se při pohledu na Malin uklidní a přikývne.

„Bez obav. Zem už jsme prohledali. Nic tu není.“

„Co mi o ní můžete říct?“

Malin už sice všechno slyšela od Svena Sjömana, chce to však zopakovat i od Karin, chce zachytit skutečnost.

„Žena, asi dvacet let, bílé pleti. Skandinávský nebo možná středoevropský typ. Někdo ji pořádně zřídil. Na nohou má spálenou kůži, buď kyselinou, nebo horkou tekutinou. Pravděpodobně byla znásilněna nějakým ostrým předmětem, snad nožem, těžko říct přesně. Na břiše má vyříznutou díru. Musím říct, že nic podobného jsem nikdy neviděla.“

Malin si prohlíží onu mladou ženu, po níž lezou mravenci. Jako by do ní chtěly vniknout větve, šišky a jehličí, ukázat jí, jak strašná dokáže být smrt.

Kdo jsi? ptá se v duchu Malin.

Z nějakého důvodu si vzpomene na jednu spolužačku ze základní školy. Jak se jen jmenovala? Pamatuje si její oblé pihovaté tváře, trochu podobné těm, které má mrtvá dívka na zemi. Vybaví si její žensky zakulacený zadek a předčasně vyvinutá prsa, nevzpomíná si však na její jméno. Proč jen mi ta vzpomínka připadá tak důležitá?

Kristina.

Prsatá Kristina. Tak se jí říkalo.

Měla na svůj věk příliš kyprou postavu a vždycky nosila přiléhavé oblečení, jako by ji k tomu snad nabádal nějaký dospělý, který se na ní kochal pohledem.

Malin si vzpomíná, jak kluci Kristinu lákali na chlapecké záchody a chtěli po ní, aby jim tancovala nahoře bez a stahovala si kalhotky. Potom jí za odměnu vždycky hodili pár korun.

Kristina nebyla hloupá, ale asi ji nenapadlo těm idiotům odporovat. A mě tehdy nenapadlo nějak zasáhnout, přemítá Malin. Nebo mi to prostě bylo jedno?

Každopádně prsatá Kristina v patnácti otěhotněla.

Rodiče ji poslali na potrat.

Všichni o tom věděli.

A všem to bylo jedno.

Proslýchalo se, že ji do jiného stavu přivedl vlastní táta, že ho Kristina svedla svým velkým zadkem, obřími prsy a přiléhavým oblečením.

Že to byla její vina.

Potom se i s rodiči odstěhovala pryč.

A nikdo už si na ni ani nevzpomněl.

Já samozřejmě taky ne.

Malin se při té vzpomínce začervená hanbou.

Stydí se za svou tehdejší bezcitnost a lhostejnost, za to, že pro Kristinu nehnula ani prstem.

Je mrtvá žena přede mnou taky taková Kristina, kterou všichni zradili a pohltila ji tma?

Z myšlenek ji vytrhnou Karinina slova. Hrubé násilí.

„Myslíte, že ji někdo mučil?“ zeptá se Malin, duchem opět zpátky v lese u mrtvé zhanobené dívky.

„Musela si projít hotovým očistcem,“ pokývne hlavou Karin a znovu se zadívá na tělo před sebou, zaboří pinzetu pod dívčino víčko, jako by chtěla najít poslední obrázek, který její oči v životě viděly.

„Jak se sem dostala?“

„Zřejmě sem doběhla,“ odvětí Karin bez zaváhání. „Má rozdrásaná chodidla, jako by bosa běžela po zmrzlé zemi.“

„Jste si tím jistá?“

„Ano. S největší pravděpodobností k těm ranám přišla někde jinde, potom utekla, ale vrah ji nakonec dostihl. Vidíte tohle?“

Karin ukáže na dívčino temeno, na bouli v blond vlasech, rozdrcenou lebku.

„Pachatel ji něčím udeřil do hlavy, nejspíš kamenem.“

„Může tu ten kámen někde být?“

Karin zavrtí hlavou a jemné vlasy ji pohladí po tváři.

„Zatím jsme nic takového nenašli. Budeme pátrat dál, ale radši si nedělejte moc velké naděje. Tvar rány na hlavě se určitě časem změnil.“

„A co ta díra v břiše? Byla při vědomí, když jí ji vrah vyřízl?“

„Těžko říct, jestli k ní přišla před smrtí, nebo až poté. Ale musela to být taková bolest, že těžko mohla být při sobě.“

„Tělo vypadá překvapivě zachovale,“ podotkne Malin.

„To ano. Obličej má úplně neporušený. Klidně by se dal vyfotit do novin. Ale leží tu už pěkně dlouho. Určitě celou zimu. Když začalo tát, ležela ve stínu, kde se ještě držel sníh. Vzhledem k tomu, jaké už bylo některé dny teplo, je s podivem, že toho z ní zbylo tolik.“

„Co DNA pachatele?“ zeptá se Malin, nezmíní se však o souvislosti s Marií Murvallovou.

„Pochybuju, že tu nějaká zbyla.“

To by bylo příliš jednoduché, napadne Malin.

Kde jsou ostatní? pomyslí si potom.

Sven, Zeke a Johan. Neměli by tu být s námi? Nebo už s Karin mluvili? Už všechno vědí?

Asi ano.

Malin se otočí a zahledí se na své kolegy stojící ve stínu borovice asi dvacet metrů opodál proti větru, aby se vyhnuli tomu strašlivému zápachu.

Pach tlejícího masa se však mísí ještě s něčím dalším.

Že by to byla síra?

Neznámý pach.

Sven na Malin mávne, aby přišla blíž.

Malin zdvihne dva prsty. Dvě minuty.

„Jak to, že ji nesežralo nějaké zvíře?“

„Myslíte lišku? Ta by si asi moc nepochutnala,“ pokrčí rameny Karin.

„Nepochutnala?“

„Myslím, že jí někdo vypálil bradavky kyselinou. Lišky mají dobrý čich, vycítí to. A někdy se dokonce stává, že příliš snadnou kořistí pohrdnou. Nikdo neví proč.“

„Můžete mi o ní říct ještě něco? Našli jste něco víc?“

„Je mi líto, Malin. To je všechno.“

„Myslíte si…,“ začne Malin a zarazí se, ví, že je to hloupá otázka. Přesto však pokračuje: „Myslíte si, že si rány mohla způsobit sama?“

Karin vzhlédne, černé oči má náhle překvapivě plné hněvu.

„Co je to sakra za otázku, Malin? Snad sama vidíte, jak vypadá, ne? Myslíte, že si zašla do lesa na procházku a pak se schválně praštila kamenem do hlavy? Vyleptala si kyselinou bradavky? Vyřízla si do břicha díru?“

Karin.

Takhle rozhořčenou ji Malin ještě nikdy neviděla.

„Promiňte, to byla opravdu hloupá otázka. Nevím, co mě to napadlo.“

Když Malin přijde ke svým kolegům, poplácá ji Zeke přátelsky po rameni, na uvítanou po předčasně ukončené dovolené. Jako by to potřebovala.

První neformální porada týmu se koná tady, na lesní pasece.

Musejí si vytyčit plán, jak se krok za krokem přiblížit pravdě. Malin uvažuje, jestli se má kolegům zmínit o ženě, kterou viděla v Lundu, o svém výletu do Stockholmu a o zjevné podobnosti s případem Marie Murvallové.

Je to přece stejný les.

Tatáž poranění.

Jedna mrtvá žena.

Druhá mrtvá zaživa.

Intuice jí však napovídá, aby si to prozatím nechala pro sebe. Bude lepší, když vyšetřování zahájí bez předčasných závěrů. Všichni sice vědí, že se o případ Marie Murvallové zajímá, netuší však, jak moc jím je posedlá.

Nikdy to vlastně nebyl jejich případ, měli ho na starosti kolegové z Motaly. Možná už si na něj ani nevzpomínají.

„Vyhlašuju první poradu,“ promluví Sven. „Můžeme rovnou konstatovat, že se jedná o vraždu. Karin o tom nemá nejmenších pochyb a my se na tom asi taky shodneme.“

Zeke zavrtí hlavou.

„Žádný normální člověk by takhle neublížil ani zvířeti.“

Sven shrne, co zatím vědí, co už Karin zjistila.

Zmíní se také o tom, co už napadlo i Malin, a sice že v Linköpingu nemají za poslední rok hlášený žádný případ pohřešované mladé ženy.

„Prověříme všechny pohřešované z celého Östergötlandu, nebo raději z celého Švédska. Nejdřív ze všeho potřebujeme zjistit její totožnost. Napadá vás, co by mohla být zač?“

Opodál se na lesní cestě baví hlouček uniformovaných policistů a jeden z nich se sípavě zasměje.

„Normální člověk by nezmizel jen tak beze stopy, ne?“ prohodí Zeke. „Někdo by ho přece pohřešoval.“

„Co tím chceš říct?“ zeptá se Johan.

„Že to mohla být šlapka,“ odvětí Zeke. „Oběť obchodu s bílým masem. Nebo třeba hospodyně nebo au-pair, která se prostě ztratila a nikomu nechybí. Třeba tu byla nelegálně.“

„To zní celkem pravděpodobně,“ přikývne Sven. „Ale musíme se vyvarovat ukvapených závěrů.“

Chystá se pokračovat, Malin ho však předběhne:

„Někomu určitě chybí, tím jsem si jistá. Možná se jen dostala na scestí.“

Pokusí se vybavit si obličej spolužačky Kristiny, vzpomínka už je ale pryč.

„Všichni jsme takové holky viděli, ne? A víme, co se jim může stát.“

Zeke přikývne a Malin si vzpomene na Tove. Ví sice, že se její dcera o sebe dokáže postarat, ale přece by tu mohla ležet i ona. Město Lundsberg, kde studuje, obklopují nekonečné lesy skýtající tisíce a tisíce skrýší, jako je tahle.

„Musela sem odněkud přijít,“ pokračuje Sven. „Je to sice už dlouho, ale stejně necháme pročesat okolí v okruhu pěti kilometrů. A taky obejdeme sousední domy. Tenhle les patří nějakému soukromému zemědělci. Musíme ho vyslechnout. Bydlí prý dole u jezera.“

Sven se krátce odmlčí a pokračuje:

„Taky musíme zjistit, jestli tu v okolí náhodou nebydlí nějaký sexuální deviant nebo třeba někdo, koho během posledního půl roku pustili z vězení.“

„Beru si to na starost,“ přihlásí se Johan.

„Dobře.“

„Nejvíc nám pomůže její obličej, ne?“ poznamená Malin. „Podle něj bychom ji snad mohli identifikovat.“

„Chceš uveřejnit její fotku?“ zeptá se Sven.

Malin přikývne.

„S tím bych radši počkal. Nejdřív obejdeme sousedy a prověříme seznam pohřešovaných. Nechceme přece, aby se její příbuzní dozvěděli něco takového z novin.“

Malin zavře oči.

Z nějakého důvodu se jí vybaví obraz ztrhané unavené ženy v neuklizeném ošuntělém pokoji.

Na stole lahev vodky.

Natahuje se po ní, než ji však uchopí, změní se lahev na hadí tělo, které se následně rozvětví do několika hlav.

Malin zamrká a obraz se rozplyne.

„Rozdělíme si obchůzky sousedů. Už jsem volal Waldemarovi a Börjemu, aby sem co nejdřív přijeli. Můžou vyslechnout toho zemědělce. Nejspíš tu dnes budeme až do večera. I když by to mělo jít relativně rychle, protože moc lidí tu nebydlí. Taky jsem volal do kasáren v Kvarnu. Zítra zorganizují rojnici a prohledají les.“

Sven vytáhne z kapsy mapu.

„Johane, ty si vezmeš k ruce jednoho strážníka,“ zavelí. „Malin se Zekem pojedou spolu.“

Sven má pravdu.

Není nač čekat. Nejlepší je začít hned, dokud je případ čerstvý.

V lese panuje podivné ticho. Malin napadne, že tu něco nehraje. Zatím tu nečmuchají žádní novináři, což je podezřelé, ale příjemné.

Nemá náladu na blesky fotoaparátů a drzé reportéry s ještě drzejšími otázkami.

Takový je Daniel Högfeldt. Reportér z místního deníku Östgöta Correspondenten, kterému místní neřeknou jinak než Corren. Kdysi byli milenci. Teď už vůbec nejsou v kontaktu, Malin ale slyšela, že se prý Daniel nastěhoval k její známé, moderátorce z rádia Helen Anemanové.

Měla by své kolegy upozornit na podobnost téhle vraždy s případem Marie Murvallové?

Ne.

Raději počká.

Ale jak to, že to ještě nenapadlo Svena nebo Zekeho?

Měla by jim říct o svém výletě do Lundu a do Stockholmu?

Ne. Marie je její případ.

Koutkem oka zahlédne dva zaměstnance pohřební služby, jak zvedají nosítka přikrytá žlutou umělohmotnou plachtou. Tahle paseka se brzy změní na to nejosamělejší místo na zemi.

9.

Sanitka mizí po lesní cestě, jako by ji pohltily skvrnité kmeny sehnutých bříz.

Mine se s dalším autem. Reportážním vozem Correnu.

„Jak bylo v Kodani?“ zeptá se Zeke a nastartuje nový černý saab zaparkovaný mezi hlídkovým vozem a Svenovým červeným volvem.

„Fajn,“ odvětí Malin. „Přepychový hotel.“

„Dej si pozor, aby ses nezhýčkala.“

Kabinu auta naplní vrnění motoru spolu se slabým pachem benzínu.

Auto Correnu zastaví přímo vedle nich. Za volantem Daniel Högfeldt.

Zamává na Malin a ona mu pozdrav opětuje. Daniel posunkem naznačí telefonní sluchátko.

Hlavně ať mi nevolá, pomyslí si Malin. Máme si vůbec ještě co říct?

Dobře však ví, že by to byl čistě pracovní rozhovor.

„To se neboj,“ odbude Zekeho rýpavou poznámku. „Připadám si v těch nablýskaných pokojích jako chudá příbuzná z venkova.“

Zeke se zasměje a zapadlé zelené oči se mu rozzáří.

„Protože jsi chudá příbuzná z venkova.“

Mlčky dojedou k prvnímu domu — červenému srubu na pasece vedle pole, které se táhne dobrého půldruhého kilometru k černé hradbě z borovic.

Zeke vypne motor.

Hodiny na palubní desce ukazují 17.13. Ačkoli je teprve odpoledne, podivně se zešeřilo, jako by se na svět snášel nový, neznámý druh tmy.

„Počkej,“ zarazí Zeke Malin, která se právě chystá vystoupit z auta.

„Ostatní možná oblafneš, ale mě ne.“

„Co tím chceš říct?“

„Ty moc dobře víš co.“

Malin mlčí.

„Myslíš na Marii Murvallovou. Říkáš si, že ty dva případy spolu musejí souviset, jsou si přece nápadně podobné. Znám tě, Malin.“

„Dost jsem na tom případu v poslední době pracovala.“

Zeke přikývne.

„Já vím. Snad sis nemyslela, že to přede mnou utajíš? Viděl jsem složku s jejím jménem ve tvém počítači i u tebe na stole.“

Pochopitelně, pomyslí si Malin. Zná mě líp než já sama.

„Měl jsem dojem, že je to pro tebe tak trochu terapie, tak jsem to radši nekomentoval.“

„Myslíš, že jsem blázen?“

„Ne.“

Zeke vystoupí z auta a protáhne se. „Tak pojď,“ pobídne Malin. „Trochu narušíme tuhle venkovskou idylku. Musíme zjistit, jestli ten případ opravdu souvisí s Marií Murvallovou, nebo je to jen náhoda. Až bude vhodná příležitost, měli bychom o tom podezření říct Svenovi. Radši bych s tím moc dlouho neotálel.“

Dům, který Malin se Zekem navštívili jako první, obývala starší paní. Nic neviděla, nic neslyšela. Stejně tomu bylo i v ostatních domech, které postupně obešli. Většina chat v okolí byla ještě zazimovaná a obyvatelé celoročně užívaných stavení se při příchodu policie tvářili jako živoucí otazníky nechápající, co se stalo. Odpovědi se jim však nedostalo.

Malin, Malin, povzdychne si v duchu Zeke a pohladí si pleš.

Druhou ruku má na volantu a obratně se vyhne výmolu na lesní cestě.

Malin vždycky pátrala na vlastní pěst.

Několikrát se proto na ni zlobil, cítil se podvedený, ale teď už ví, že Malin potřebuje vlastní prostor. Ať je jaká chce, lepší policajtku ani policajta nikdy nepotkal. Je chytrá, jedná intuitivně a především je svou prací dočista posedlá.

Něco mu tají. Zeke to ví, nechce se však vyptávat. Lepší bude počkat, až mu to řekne sama. Časem se naučil, že je někdy lépe si na pravdu počkat, nevynucovat si ji násilím.

Ale i vynucení je občas potřeba.

A někdy i násilí.

Kolikrát jen v noci nemohl spát kvůli výčitkám svědomí, když byl na někoho příliš tvrdý nebo když se doslechl o bizarních eskapádách Waldemara Ekenberga povážlivě kolísajících na hranici dobra a zla.

Zeke v takových případech raději zavřel oči.

A spánek se nakonec vždycky dostavil.

Dobře ví, že všichni jeho kolegové jsou na straně dobra.

Pokaždé se podivoval nad tím, proč americkou veřejnost tak překvapuje a pobuřuje, že i mezi jejich vojáky se najdou sadisté.

Co si sakra myslí?

Člověk páchající zlo přece ještě nutně nemusí být zlý. Nebo ano?

Les obklopující auto.

Malinino zaryté mlčení.

Stromy, větve a démoni vyčkávající na druhé straně hluboké propasti, větve podobající se rukám, jež by nejraději polapily každou procházející ženu, povalily ji na zem a vrazily jí své trnité výčnělky do míst, kam nepatří.

Kromě vrnění motoru je slyšet i šepot lesa: Pojď blíž, jen pojď. My ti přece neublížíme.

V lese se však skrývá zlo. Stejně jako v každém člověku.

Za kmeny stromů Zeke zahlédne pokroucené mužské tváře plné žádosti a nenasytné touhy.

Červi. Brouci. Zmijí vajíčka čekající na vylíhnutí.

Vtom se Zeke z těch nekontrolovaných černých myšlenek probere a znovu se soustředí na řízení.

Co to sakra bylo? pomyslí si překvapeně. To mi není podobné. To mi vůbec není podobné.

Kolikrát jsem tu už stála? ptá se v duchu Karin Johannisonová, když zkoumá podivuhodně zachovalé ženské tělo na nerezovém pitevním stole.

Pitevna Státní kriminálně-technické laboratoře ukrytá v podzemních prostorách bez oken. Tři identické pitevní stoly, stěny obložené kachlíky, na stropě neúprosně výkonné zářivky, jimž neunikne ani nejmenší detail. Detail smrti.

Zažloutlé modřiny. Rány s rozleptanými zahnívajícími okraji, pořezané stydké pysky, popáleniny, zřejmě od pájky nebo ponorného vařiče, úhledně vyříznutá díra v břiše.

Místo bradavek dvě zející černé díry — nepravidelné kruhy vyleptané kyselinou.

Na stehnech jako pečeť bílé zbytky zaschlého spermatu.

Můžu z něj získat DNA? Nejspíš už bude dávno zničená.

Malin se kupodivu ani slovem nezmínila o Marii Murvallové.

Tu přece našli téměř na stejném místě.

Kdyby se mi z těch zbytků spermatu přece jen podařilo získat DNA, můžeme ji porovnat se vzorkem z Mariina oblečení, který jsem nechávala dělat před čtyřmi lety a který máme v archívu.

Těžko říct, zda byl pachatelem profesionál, například lékař nebo řezník. Je evidentní, že jednal v záchvatu zuřivosti, takže není poznat, jestli něco podobného dělal už někdy dřív, nebo jestli to bylo poprvé.

Zato počasí nám přálo. Nejprve milostivý mráz a po něm nerozhodné jaro, které jako by váhalo, má-li se vůbec chopit vlády.

Karin se kdysi někde dočetla, že australští domorodci dělí rok na šestnáct ročních období. Nebo sedmnáct?

Možná bychom měli zavést něco podobného, přemítá. Pak by tenhle podivný květen mohl být samostatným ročním obdobím, kdy se příroda evidentně nemůže rozhodnout, co vlastně chce.

Chlad. Déšť. Teplo. Slunce.

Jedno proti druhému, jako by tok času uvízl v jakési dřímotě.

Avšak díky střídání chladu a tepla tělo rozmrzalo pomalu a postupně, tudíž se do něj nedostalo příliš mnoho bakterií a Karin mohla zjistit více, než doufala.

Může ti být nanejvýš dvacet let, promlouvá v duchu k mrtvé dívce. Tak ráda by jí dala ještě jednu šanci, vrátila jí život, dobře však ví, že je to pošetilé přání.

To nesvede nikdo na světě.

Jaká jsem ve dvaceti letech byla já? Domýšlivá. Zajímalo mě jen to, jak vypadám. A taky oblečení. A peníze. Marnivosti jsem se zbavila až během posledních pár let.

Podváděla jsem svého muže. A on mě vyhodil z domu.

Zeke mě opustil. Dal přednost rodině.

Co nevidět mi bude čtyřicet.

Včera jsem dostala formuláře z adopčního centra. V Číně se stále ještě mohou o adopci ucházet i svobodné ženy.

Stejně tak ve Vietnamu, kde je však třeba žádat přes dánské úřady.

Přece nemůžu zasvětit celý život smrti, pomyslí si Karin.

To prostě nejde.

Nemůžu sice darovat život, lásku ale ano.

Malinini a Zekeovi kolegové navštívili zbytek domů v okolí. Waldemar s Börjem vyslechli pana Fridmana, bodrého postaršího zemědělce, jemuž patří les, kde byla dívka nalezena. Nedozvěděli se však nic kromě toho, že pan Fridman je nálezem upřímně zdrcen.

Na les se zatím snesla tma a spolu s ní i chlad. Policisté dokončili poslední návštěvy a vydali se domů.

Malin teď sedí v kuchyni svého bytu v ulici Ågatan, pohodlně usazená na židli, a vyhlíží z okna na kostel svatého Larse. Napadne ji, jaká je to náhoda, že kostel v její ulici i psychiatrická léčebna v Lundu nesou jméno téhož světce. Vybaví si nápis nad postranním vchodem do kostela: Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha. Pomyslí si, že její tři ženy nejspíš čistá srdce měly. Jestlipak taky uzřely Boha?

Před chvílí Malin znovu prolistovala celou okopírovanou složku týkající se případu z Lundu.

Nenašla však nic nového.

Jen lhostejnost vyšetřovatelů k dívčiným mukám.

K jejímu utrpení.

Na druhé straně stolu Peter.

Nad ním tikající nástěnné hodiny z Ikey.

„O čem přemýšlíš?“ zeptá se.

„O náhodě,“ odvětí Malin. „Napadlo tě někdy, že za to, že jsme se my dva potkali, vlastně vděčíme násilí?“

„Násilí a láska k sobě patří,“ poznamená Peter. „Mezi sexem a násilím je tenká hranice. Jedno se může snadno zvrhnout v druhé.“

Malin se usměje.

Dobře ví, na co Peter naráží. Že ona sama má tenkou hranici, zatím se ale vždycky při milování držela, nikdy nezašla příliš daleko.

Jak by asi zareagoval?

Svým obvyklým klidem? Nebo by byl pohoršený a měl strach?

To ne. Přistoupil by na její pravidla hry, aby hra zůstala hrou, ať by byla jakkoli nebezpečná, šílená.

Ale co až si vyjmu pesar? napadne Malin. Smrskne se pak všechno, co se odehrává v naší ložnici, na pouhé plození potomků?

Raději na to nechce ani pomyslet.

Na stole zbytky rychlé večeře: rýže, párky, vařený květák. Voda. Petera samotného dovolená také omrzela, takže hned po obědě sedl do auta a vyrazil ze Skåne zpět do Linköpingu.

„S tátou se to nedalo vydržet,“ vysvětlil jí cestou po telefonu. „Celou dobu mě kontroloval, jestli správně stříhám růže a pleju záhony. Jako bych byl malé dítě.“

Co asi dělá můj táta? vzpomněla si Malin, když zavěsili.

Zeke zrovna zajížděl na zahradu rodinného domku na kraji lesa.

Jako by se náhle ocitla na zahradě stureforského domu před třiceti lety. Jako by tam otec byl s ní.

Kašlu na něj, rozhodla se však. Je mi ukradené, jestli vůbec žije, nebo ne. Že je sám? Za to, co udělal, si zaslouží všechnu samotu světa. Také za mnou vždycky chodil a všecko kontroloval, když jsem byla malá.

Nebo to byla máma?

„Dojedla jsi?“ zeptá se Peter.

Malin přikývne.

Peter vstane a začne sklízet ze stolu. Malin pozoruje pohyby jeho atletického těla.

Nepřestává ji překvapovat, jaký na ni má uklidňující vliv. Dává jí pocit domova, uspokojení. Pouhé jeho zamrkání jí dává spočinout v přítomnosti a na moment zapomenout na všechny touhy a vlastní zatracený neklid.

Copak je to superman?

Umývá po mně právě nádobí superman?

Tak tomuhle se říká láska?

Na oprýskané překližkové komodě v předsíni zazvoní telefon.

„Vezmu to,“ prohlásí Malin a za pár vteřin se na druhé straně ozve Tovin hlas. Nejdřív se zajímá, jak se Malin má, a poté se rozvypráví o víkendu, o jakémsi večírku v tělocvičně a o tom, že se Sofií a Ebbou nacvičují pěvecké vystoupení na slavnostní zakončení školního roku, které je už za dva týdny.

„Musíš přijet, mami. Přijeďte i s Peterem.“

Tove o to prosila už dřív.

To víš, že přijedu, pomyslí si Malin. Jen aby se tenhle případ moc neprotáhl.

Tovino prohlášení, že bude na zakončení školního roku zpívat, Malin překvapilo.

Zpívání vždycky nesnášela. A teď bude se svými dvěma novými kamarádkami vystupovat před celou školou.

Držela jsem tě snad zpátky? Přistřihovala jsem ti křídla?

„To víš, že přijedu, Tove. Táta taky. A možná i Peter.“

„Musíte přijet.“

Tove prosí jako malá holčička, které se náhle zastesklo po mamince. Teď jsem ti dobrá, pomyslí si Malin nakvašeně a nejradši by se sluchátkem praštila, vykřičela svůj hněv a pocit zrady a opuštěnosti, ale ví, že by to bylo trapné a dětinské.

Tove potřebuje volnost.

Její život patří jen jí.

„Budeme se snažit.“

„Musíte. Musíte vidět naše vystoupení!“

Peter si získal Toviny sympatie hned od začátku. Imponovala jí jeho inteligence a klidná sebejistota i to, že má přečtené všechny její oblíbené knížky.

Skamarádili se.

Co víc si Malin mohla přát?

Vztahy mezi pubertálními dcerami a novými známostmi jejich matek obvykle končí katastrofálně.

Peter však s Malin v říjnu jel do Lundsbergu na rodičovský den.

To bylo pro Malin hotové peklo.

Všichni ti namyšlení lidé se k sobě chovali jako staří známí, ačkoli se viděli poprvé v životě. Jako by z nich pouhé společenské postavení dělalo nejlepší přátele. Malin si mezi nimi připadala jako černoch na pláži plné bělochů, jako přistěhovalec, který se omylem zatoulal do obchodního domu na přepychové stockholmské ulici Karlavägen.

Ředitel Tove chválil za její píli a bezděčně mu uklouzlo: „Studenti v podobné situaci jako vaše dcera to někdy mívají těžké, ale Tove si vede moc dobře.“

Malin se neovládla.

„Jak to myslíte? Chcete snad říct, že by měla být méně nadaná jen proto, že není z nóbl rodiny jako všichni ostatní?“

Samotnou ji vlastní přímost překvapila, potom si však uvědomila, že už je prostě taková a že typ lidí, se kterými musela v Lundsbergu pobývat, ji děsí právě proto, že v ní probouzejí její pravé já, hněv, strach a schopnost brutální upřímnosti.

Se všemi jejími důsledky.

„Tak jsem to nemyslel,“ bránil se ředitel.

„Ale myslel,“ uzemnila ho Malin, otočila se na podpatku a opustila zahradní koktejlovou party. Došla až k jezeru před hlavní budovou školy, posadila se na břeh a rozhodla se toho vlahého podzimního dne počkat na večeři tam.

Za chvíli u ní byla Tove.

„Trpíš, viď?“

„To ne, jen to tu není můj styl.“

„Můj jo.“

„Já vím. Proto jsem taky tady.“

Matka s dcerou se na břehu jezera objaly. Večeře i zbytek návštěvy proběhly bez dalších extempore, ale před následujícími třídními schůzkami na jaře se Malin raději vymluvila, že má příliš mnoho práce.

„Nacvičujeme ‚Summertime‘ od Billie Holidayové,“ chlubí se Tove. „Učitel zpěvu říkal, že mám hlas skoro jako ona.“

„Tak to si nemůžu nechat ujít,“ usměje se Malin a potom Tove vylíčí návštěvu Kodaně.

„Pozdravuj Petera,“ řekne Tove.

„Vyřídím. Pozdravuje tě Tove!“ zavolá do kuchyně.

„Taky ji pozdravuj,“ ozve se Peter.

„Slyším ho,“ přikývne Tove. „Ještě něco, mami,“ dodá.

„Copak?“

Tovin tón se Malin vůbec nelíbí.

Jako by jí chtěla svěřit nějaké tajemství.

„Ale nic. Probereme to jindy.“

„Ne, Tove, řekni mi to teď. Jsem zvědavá a…“

„Ne, teď ne,“ odbude ji Tove. „Tak zatím ahoj.“

Tove zavěsí a její hlas v Malin doznívá jako osamělý nekonečný tón.

Zrcadlo, zrcadlo, řekni mi, kdo je na světě nejkrásnější.

Neměla jsem sílu jí to říct, pomyslí si Tove při pohledu do zrcadla. Neměla jsem sílu ji prosit. V zrcadle se odráží její internátní pokoj.

Hromady knih, přes postel zeleně pruhovaný přehoz z Ikey. Takový je tady na internátu jediný. Všichni ostatní mají přehozy značky Ralph Lauren.

Jiná liga.

Tove se raději zaměří na svůj obličej.

Za poslední rok strávený v Lundsbergu se hodně změnil.

Nos jako by měla zvednutější a špičatější, tváře ztratily dětskou zakulacenost a ukázaly se výraznější lícní kosti. Špinavě blond vlasy si nechala narůst delší, účes má teď stejný jako dívky z lepších rodin, jejichž rodiče bydlí na Östermalmu a Djursholmu — v nejluxusnějších částech Stockholmu.

Zdá se ale, že mě berou takovou, jaká jsem. Tolerují mě jako přivandrovalkyni, která asi nemůže být úplně hloupá, když se dostala na stejnou elitní školu jako oni.

To jsem celá já, pomyslí si Tove. Čím dál víc se podobám ostatním. Vlastně se mi to příčí, raději bych byla sama sebou, ale takhle nejspíš funguje sociální integrace.

Zrcadlo, zrcadlo.

Začala chodit na hodiny zpěvu.

A k vlastnímu údivu ji to dokonce i baví.

Zalíbilo se jí, že se může předvádět a ukazovat ostatním. Je to úplně jiný svět než čtení knih.

Protipól ke všemu trpkému poznání, jež se skrývá v knihách.

Znovu si vzpomene na svou matku. Tove si připadá starší než ona, jakoby dospělejší. Přála by si, aby to bylo obráceně, aby jí její matka jednoho dne byla skutečnou mámou.

Oporou. Mámou, která přijde, když ji člověk nejvíc potřebuje. Ne že nechá dítě v noci samotné, když jí náhodou zavolají z práce.

Peter je fajn.

Ale kdyby se rozhodli mít děti, asi by se zbláznila.

Mít najednou v sedmnácti letech sourozence?

To by bylo opravdu trapné.

10.

Skončí tahle noc vůbec někdy?

Sven Sjöman sedí potmě ve svém domě v kuchyni.

Povzdychne si. Nechtělo se mu rozsvěcet. Čerstvě natřené zelené okenní rámy vypadají jako černé.

Poslední roky se mu čím dál hůř spí. Tělem mu pulzuje dosud nepoznaný neklid a ráno je pak unavený, netečný a téměř lhostejný k práci. Byl dokonce už i u lékaře, který mu vypsal žádanku na krevní testy. Prý by to mohlo být rozkolísanými hormony. To se prý „starším lidem“ někdy stává, vyjádřil se ten mladý doktor.

Od té doby uplynul už měsíc a Svenovi stále ještě nepřišla informace o datu odběrů.

Co na tom sakra může tak dlouho trvat?

S pravicovou vládou to jde s touhle zemí od desíti k pěti.

Mohl by do nemocnice zavolat a stěžovat si, ale vlastně se jinak cítí vcelku zdravý.

Jen nebýt té zatracené únavy. Dokonce ho už i napadlo, že by si mohl zažádat o předčasný odchod do důchodu.

Poslední dobou už ani nechodí do dílny, kterou si zřídil doma ve sklepě. Truhlařina ho dočista omrzela. Už ho nebaví vnucovat dřevu jiný tvar, než je mu přirozený.

Mísy a misky.

Jejich obliny ho přestaly bavit stejně jako velení vyšetřovacímu týmu. Před svými podřízenými se však snaží nedat na sobě nic znát, aby také neztratili chuť do práce. Oni mě ale stejně mají přečteného, pomyslí si. Obzvlášť Malin.

Pomalu si položí tvář na stůl. Zavře oči, cítí chladný mastný povrch voskovaného ubrusu a slyší vlastní dech. Hluboký, těžký, sípavý.

Malin.

Že by konečně našla vnitřní klid? Od té doby, co chodí s tím doktorem, trochu dospěla.

Nikdy o něm sama nemluví, ale Sven pochopil, že spolu v podstatě bydlí. Všiml si, jak často si telefonují.

Letos jí bude sedmatřicet.

Kolik let je Tove? Sedmnáct?

Vtom Svenovi bleskne hlavou něco, co ho nikdy ani ve snu nenapadlo.

Co když bude Malin chtít ještě jedno dítě? S tím doktorem.

Zas tak stará ještě není. A alkohol jí snad nestihl zhuntovat tělo natolik, že by děti mít nemohla.

Třeba ke svému naplnění potřebuje právě tohle?

To by mě zajímalo, jestli ji to samotnou napadlo.

Banální myšlenka.

Jako by se život dal shrnout do pár prázdných frází.

Co bychom si bez ní počali?

Malin si to sice neuvědomuje, ale je hnacím motorem Svenova týmu, to ona žene ostatní vpřed neviditelnou silou.

Udává tón.

Kdyby najednou odešla na mateřskou dovolenou, byli bychom v pěkné bryndě.

Mateřská.

To slovo se k Malin Forsové vůbec nehodí.

Börje Svärd je také vzhůru. Leží a zezadu objímá Matildu, s níž se loni v listopadu seznámil na nedělním tanečním večeru.

Myslí však na svou zesnulou manželku. Kde teď asi může být? Pevně doufá, že utrpení, které musela v životě snášet, už skončilo. Třeba je andělem v ohromném bílém vesmíru, v němž neexistuje bolest.

Postihlo její tělo zlo?

Může být nemoc zlá? Musí mít zlo vždycky vědomý záměr?

Na tom nesejde. Anna si hodně vytrpěla a smrt pro ni byla vykoupením. Tak je to. Zlo nepotřebuje záměr.

S Matildou je mi hezky.

Ale láska to není. Potřebuje člověk v mém věku vůbec ještě lásku? Nebo mu stačí pouhý sex a přátelství? Něčí společnost a trocha zábavy, jenom si nezačít lézt na nervy.

Začne nám jít na nervy ten nový případ?

Určitě.

Malin se s největší pravděpodobností bude zase chovat jako šílená. Tenhle druh případů v ní dokáže vzbudit posedlost a zápal, v porovnání s čímž vypadáme my ostatní jako líní budižkničemové.

Matilda.

Žena krev a mléko. Anna byla posledních pět let jen kost a kůže. Její ochrnuté tělo nebylo schopné vnímat jeho láskyplné dotyky.

Bylo jeho hlazení bezvýznamné? Vyzněla jeho láska jako pouhé prázdné gesto?

Börje pohladí Matildu po velkém prsu, stiskne jej a přejede po bradavce, která pod jeho prsty ztvrdne.

Matilda se otočí.

„Už bys chtěl zas?“ pošeptá a Börje si pomyslí: Tohle mi stačí. Tohle mi bohatě stačí.

Waldemar Ekenberg spí bezesným, až nestydatě bezstarostným spánkem.

Vedle něj jeho žena.

Začala pracovat jako ošetřovatelka v léčebně dlouhodobě nemocných. Noční směny. Chtěla také vydělávat, ačkoli by bez problémů vyšli i s jedním platem.

Vrací se domů brzy ráno, právě když Waldemar odjíždí do práce.

Čtyři noční směny týdně.

Ráno odchází on, večer ona.

Žijí spolu, a přece každý sám. Waldemarovi to však vyhovuje, alespoň si tolik nelezou na nervy.

Jeho bezstarostný spánek naruší sen.

Zkrvavená a zubožená žena belhající se chladným nočním lesem.

Země jí zamrzá pod nohama.

V jejích stopách tuhne krev, mění se na led, který líže jakýsi neviditelný žíznivý netvor.

Žena se zastaví před Waldemarem.

Vztáhne k němu ruku.

On jí ruku podá, v tu ránu však žena zmizí a kolem se znovu rozprostře krajina bezesného spánku.

Zeke Martinsson se převaluje v pokoji pro hosty, kam ho vykázala manželka Gunilla.

Navždy?

Kdo ví.

Když jeho nevěru odhalila, čekal, že ho rovnou vyhodí z domu.

Prozradila ho pitomá esemeska.

Zapomněl si telefon v kapse kalhot, které chtěla Gunilla vyprat.

Začátečnická chyba.

Trapas.

Jako by chtěl, aby se o jeho nevěře dozvěděla, jako by něco chtěl uvést do pohybu, jako by ten kolotoč nevěry, zrady a chtíče musel tak jako tak jednou skončit.

Dostal ultimátum.

Buď já, nebo ona.

Což v překladu znamenalo buď rodina, nebo ona. Buď Vánoce, oslavy letního slunovratu, vnoučata, syn Martin a zbytek rodiny, nebo ona.

Zeke to tedy s Karin skoncoval.

„Už k tobě nic necítím,“ sdělil jí toho zmateného dne a samotného jej překvapilo, jak snadno mu ta slova vyšla z úst, jen když si předem namluvil, že to tak pro Karin bude jednodušší. „Jeden čas jsem k tobě začínal něco cítit, ale teď už je to pryč. Zabily to všechny ty lži a podvádění.“

„Lžeš,“ ohradila se Karin. „A sám to víš.“

„Nelžu.“

Dál už mu Karin neodporovala.

Beze slova se otočila na podpatku a odešla. Zanechala ho o samotě s prázdnými slovy o vyčerpaných citech.

Za měsíc bude slunovrat. Budeme ho slavit pohromadě s celou rodinou.

Gunilla tvrdí, že mi odpustila, přemítá Zeke. Ale nikdy mi neodpustí úplně a nikdy už mi nebude věřit. Něco je navždy ztraceno, to je jisté. Vyhrožuje, že jestli něco jen slůvkem naznačím Martinovi, zabije mě.

Z Martina se díky hokeji stal milionář. Teď má ale zraněné, operované koleno, takže je přes léto s celou rodinou doma ve Švédsku.

„Nemusí to vědět.“

Jako by hanba z mého i Gunillina lidského selhání byla horší než samotná nevěra, tělesná blízkost, pot a zrada.

Zeke otevře a zase zavře oči. V duchu počítá ovečky.

Večer tu byla na návštěvě vnoučata. Zeke vyštrachal ve sklepě Martinovy staré hračky a vydržel si s vnukem hrát několik hodin.

Nejdřív postavili dům z lega, potom si hráli s autíčky a nakonec stavěli železnici.

Jedna, dvě, tři, čtyři… Patnáct oveček.

Mrtvá žena v lese, strašlivý zápach, pach síry, tlejícího života.

Malin.

Tam v lese cítil její horlivost a odhodlání, její mozek ihned zavětřil možné souvislosti s případem Marie Murvallové.

Vztah s Peterem Hamsem jí sice neubral na posedlosti, ale celkově jí prospěl. Zeke už se tolik nebojí, že by znovu začala pít. Poslední dobou také cvičí jako nikdy dřív, v posilovně v suterénu stanice tráví celé hodiny.

V takové formě ji Zeke dosud neviděl.

K vyrovnanosti jí sice zbývá ještě dlouhá cesta, ale aspoň působí o něco klidnějším dojmem.

Jen aby ji tenhle případ nezničil.

Zeke zamrká.

Zavře oči a zase je otevře.

Další ovečka.

Gunilla.

Snad bychom alespoň mohli spát v jedné posteli.

Šéf linköpinské policie Karim Akbar vniká hluboko do těla okresní státní zástupkyně Vivianne Södergranové. Ta klečí před ním na posteli v jeho domě v Lambohovu. Její tělo má ve světle noční lampičky oranžový nádech.

Sténá.

Nic však neříká. Při milování nikdy nemluví.

Karim stojí na zemi, lakované parkety ho studí do nohou.

Tam a zpátky, dovnitř a ven. Tvrdě ji plácá po zadku, ví, že to má ráda.

Nechce vyvrcholit, ještě ne. Ví, že jí to obvykle trvá déle, proto se snaží zaměstnat mysl něčím jiným.

Třeba lampami. Ty bachraté noční lampičky koupili v obchodě Mio. Stejně jako noční stolky z červeně mořeného dubového dřeva.

Karim přemýšlí i o práci. O nabídce imigračního úřadu v Norrköpingu, kterou odmítl.

Kvůli Vivianne, ačkoli by jí to nikdy nepřiznal.

Norrköping. Čtyřicet kilometrů odsud. Sice by mohl každý den dojíždět, ale jemu vyhovuje mít ji celé dny nablízku. Do budovy okresního soudu je to z policejní stanice jen pár set metrů.

Dovnitř a ven.

Imigrační úřad. Příliš depresivní prostředí. A taky snadno napadnutelné. To by jeho kariéře neprospělo.

„Rychleji,“ zasténá Vivianne. „Hlouběji. To je ono.“ Karim vnímá, že se blíží její vyvrcholení, a vzpomene si na tiskovou konferenci, která ho zítra ráno čeká. Co asi řekne novinářům?

Moc toho zatím nevědí.

Obchůzky okolních domů mnoho výsledků nepřinesly. Zítra pročešou les. Něco se ale přece jen dozvěděli od Karin.

Ani ne tak o dívčiných poraněních, jako o jejím útěku lesem.

Stále však neznají její totožnost.

„Rychleji!“

Plácne Vivianne po zadku.

Nejraději by ji udeřil ještě tvrději, ale ovládne se. Je silnější než ona. Alespoň fyzicky. Mohl by s ní dělat, co se mu zachce, neměla by šanci se bránit.

Ale já ji přece miluju. Nechci z ní svými svaly a silou učinit pouhý nástroj pro vlastní potěšení.

Pocit moci je však opojný.

A k sexu patří. Blíží se hranice, za níž láska přechází v násilí a bolest. Krásná hranice.

Karim přitvrdí a udeří prudčeji.

Ne, Karime, to nesmíš a ty to víš.

Její kůže.

Teplá a hebká.

Tu hranici nesmíš překročit. Zpoza ní není návratu.

Karim se ovládne.

Uklidní se.

Dál plní Vivianne svou podstatou. Svým mužstvím. Je muž, ale přitom je něžný.

Líbí se ti to, viď? pomyslí si, když vtom Vivianne zašeptá:

„Jen klid, Karime. Užívej si to. Nemusíš si nic dokazovat.“

Nebo se mi to zdá?

Říkala vůbec něco?

Karim se poddá chtíči, přirazí ještě hlouběji a oba vyvrcholí současně. Svět je měkký a něžný, něžný a měkký.

Waldemar Ekenberg se probudil.

Zpocený ze sna, na který nejspíš nikdy nezapomene.

Vstane, dojde do kuchyně a napije se mléka přímo z krabice. Potom ho vrátí na místo do staré, ztěžka oddychující lednice značky Husqvarna, která by si už dávno zasloužila vyměnit za novou.

Jako malý také pil mléko z krabice. Jednou ho přistihl otec a uhodil ho. Stejně jako jeho matku.

Tu bil ale na rozdíl od Waldemara pořád.

A surově.

Waldemar se vždycky schovával pod postel, zacpával si uši, aby neslyšel její pláč, a nechápal, proč jim nikdo nepřijde na pomoc. Museli ji přece slyšet sousedi.

Měl sto chutí otce taky udeřit, rozdrtit mu hlavu pánví, ale nikdy nesebral potřebnou odvahu.

Nenáviděl jeho pach. Pach potu, chtíče a moci.

Když bylo Waldemarovi sedmnáct let, dostal otec rakovinu. Za měsíc bylo po všem.

Choroba mu prožrala břicho. Ležel v nemocnici a skučel bolestí. Waldemar stál jednou vedle jeho postele a náhle dostal neodolatelnou chuť uhodit ho přímo do té zbytečné, nesmyslné rány po operaci, pomstít všechny matčiny modřiny, její pláč i chuť k životu, která jí navždy zmizela z očí.

Podlehl tomu nutkání.

Udeřil otce do břicha.

Pěstí.

Ten zařval bolestí.

Nikdo však nepřišel. Jako by si lékaři i sestry přáli, aby dědek dostal, co si zaslouží.

Waldemar vrátí mléko do lednice.

O svém dětství nikdy s nikým nemluvil.

Dokonce ani se ženou ne.

Hraje si na šovinistu jen proto, aby nikdo neviděl, jak je ve skutečnosti slabý. Svou roli hraje už tak dlouho, že jí sám uvěřil.

Od doby, kdy uhodil svého otce na smrtelné posteli, už z téhož důvodu uhodil hodně lidí. A určitě jich ještě přibude.

Malin leží vedle Petera.

Jednu ruku kolem jeho hrudi, druhou má zkroucenou u jeho břicha a rozkroku.

Tiše.

Beze slov.

Tak se dnes večer milovali. Klidně, opatrně a něžně, jako by se navzájem chtěli přesvědčit, že násilí, s nímž se Malin setkala v lese, ve skutečnosti neexistuje, že není možné, neboť by to bylo proti přírodě.

Na pár vteřin té iluzi oba podlehli.

Že svět je dobrý, něžný.

Malin se také zdá sen.

Žhavé mouchy bzučí a krouží kolem zahnívajících zdechlin.

Saň s tisícero hlavami a dokořán otevřenými tlamami pohupujícími se ze strany na stranu na černém pozadí snu.

Peterovo tělo vedle ní.

Ve snu je zdechlinou.

Malin ji škrábe do obličeje, snaží se zjistit, komu tělo patří, někdo jí však převázal oči černou páskou. Slyší jen bubny, neznámé hlasy vzývající dobro, jež však přehluší hlubší hlasy od táborových ohňů žádající tmu, aby jim pomohla přežít.

Bum, bum, bum.

Hlasy si útrpně stěžují na plameny v pozadí černé klenby snu.

Saň už si brousí zuby na zdechlinu, její hlavy se snaží pozřít Malinin obličej, servat jí z tváří maso, vykousat do těla díru, je u ní i ona mrtvá žena z lesa, prázdný obličej, šeptá jí do krvácejícího ucha.

Pomoz mi, prosí.

Pomoz mi.

Naším největším nepřítelem je mlčení.

Když člověk předstírá, že něco nevidí, ještě to neznamená, že to skutečně neexistuje.

Musíš mi pomoct.

Musíš nám pomoct.

Mně, Marii i té bezejmenné ženě v nemocničním pokoji.

A všem ostatním.

Kdo jsme?

Jak to, že nás nikdo nepostrádá? Proč neexistujeme? Kdo rozhodl, že nepotřebujeme ani jméno? Copak nic neznamenáme?

A co násilí, Malin? Jaké zlo nám mohlo něco takového provést?

Jen ty nám můžeš odpovědět. Jen ty.

Čekáme na tebe.

Čekáme, až do našeho temného vesmíru vneseš trochu světla.

Malin chce ženě ve snu odpovědět, rty má však sešité. Ze spousty slov, které má na jazyku, tak zbude jen beztvará změť zvuků v černé díře — tvrdě polkne a vymaní se z toho děsivého snu — přejde do jiného — malý chlapec spící v bílé posteli obklopený lesklými černými kuličkami.

11.

ÚTERÝ 17. KVĚTNA

Jemné mrholení, skromné šedé perličky padající z nízkých tmavých mraků.

Připomíná to podzimní ráno.

Do podzimu je však ještě daleko. Běh času jako by se nemohl rozhodnout, jako by ho někdo vytrhl z jeho přirozenosti.

Je čtvrt na osm a Johan Jakobsson vejde automatickými dveřmi do budovy policejní stanice, kráčí po šedé kamenné podlaze kolem béžového recepčního pultu a dál do open space kanceláře. Venku na ulici zatím neviděl žádné novináře. Zřejmě přijdou až na tiskovou konferenci. Jedno je však jisté: Ty krvelačné hyeny určitě chytily slinu.

Johan se dnes probudil brzy, mnohem dřív než jeho manželka a děti. Posadil se k počítači a dal se do práce.

Pokračoval v tom, co včera začal. Procházel policejní seznam sexuálních deviantů a ověřoval, jestli některého v posledním roce náhodou nepustili z vězení a neusadil se někde poblíž místa činu.

Na jednoho skutečně natrefil.

Arto Antinen. Čtyřicet šest let, bytem v Kise.

Znásilnil svou přítelkyni.

Přestože zapíral, odseděl si dva roky za mřížemi. A to nebyl jeho první delikt. V minulosti byl souzen za sexuální obtěžování poté, co se obnažoval na dětském hřišti v Tranåsu.

Ten bude po dvou letech za mřížemi asi pěkně nadržený, pomyslel si Johan.

Arto Antinen bydlí podle policejních záznamů v chalupě za Stjärnorpem, asi deset kilometrů od místa nálezu těla. Tak daleko se včera při obchůzkách sousedů nedostali.

To je hrůza, pomyslí si Johan, když teď v práci zapíná počítač. Vzpomene si na své děti. Jeho dcera loni začala chodit do školy. Vím přesně, co bych udělal, kdyby se u nich na hřišti objevil úchyl, přemítá.

Uřízl bych tomu hajzlovi koule. Bez slitování.

Aby ho ty choutky přešly.

Nenávist.

Nic nedokáže vzbudit takovou nenávist jako můj osud.

V tom případě byste měli nenávidět mého otce. Za to, co mi udělal. Takoví jako on teď hoří a skučí bolestí. Už nikdy se nedostanou do mé blízkosti.

Hoří.

To je mi útěchou.

Vidím tě, Malin.

Krčíš se pod černou napjatou látkou, jako by ses kryla před zlem, jež se k tobě zezadu plíží.

Nebuď pošetilá, Malin.

Nemysli si, že se můžeš ubránit.

Před takovým zlem jsme všichni bezbranní.

Malin kráčí ke stanici ostrým tempem a krčí se pod velkým černým deštníkem. Počasí se mění tak rychle, že člověk nikdy neví, jestli bude potřebovat deštník, nebo sluneční brýle, svetr, nebo nepromokavou bundu.

Spěchá, aby přišla včas na ranní poradu. Auto včera nechala před služebnou.

Tam má parkování zdarma.

Zkrátí si cestu přes botanickou zahradu. Některé stromy už rozkvetly a trávníky a štěrkové cestičky jsou jako vždy pečlivě udržované. Dojde k ulici Djurgårdsgatan a zahlédne oranžový autobus pojmenovaný po jednom z hokejistů linköpinského klubu.

Bytové domy vypadají v dešti unaveně. Působí mnohem menším dojmem než domy ve Stockholmu, jako by byly zakrslé. Na šedé fasádě vynikají bílá okna, jako by chtěla zarámovat život.

V bytech se svítí, ale jejich obyvatelé zatím vidět nejsou.

Linköping.

Sto čtyřicet pět tisíc zakuklených snů.

Čtvrti chudých co by kamenem dohodil k vilám místní smetánky. Samolibost sousedící s beznadějí. Stejný, a přece tak rozdílný život.

Obyvatelé Linköpingu se zatím ještě jeden druhému dívají do očí. Stále však přibývá sklopených pohledů. Spolu s pohrdáním, bolestí, závistí a vztekem nad promarněnými sny.

Sny.

Splněné i nesplněné, bok po boku, blízko sebe. Slepota, nechuť vidět.

Slepota je všem společná. Bohatým i chudým, přemítá Malin.

Je to způsob, jak žít vedle sebe.

Na první pohled působí Linköping jako bezpečné a příjemné město. I zde se však vyskytuje násilí a zlo. Všude. Pořád.

Místní by se k němu ze všeho nejraději obrátili zády. Nepřejí si, aby se jejich křehké sny změnily v noční můry.

Linköping.

Připomíná tlakový hrnec, v němž se vaří lidské životy. Město obklopené nížinou, lesy a jezery podobnými tlustým hadům plazícím se kolem obytných domů a katedrály, kolem továren a nemocnice.

V tomto městě má násilí nádech pikantní historky. Rok 1600. Poprava pěti konšelů. O dva roky dříve bitva u Stångebro. Traduje se, že se voda v řece Stångån zbarvila do ruda krví nájemných žoldáků.

Krev.

Někdy se vylije ven ze žil.

Nedávno někdo za bílého dne na ulici nožem ubodal ženu s dítětem. Jen kousek odsud, sotva pět set metrů od policejní stanice.

V klidné vilové čtvrti Lambohov zase někdo na cyklostezce doslova ukopal mladou maminku k smrti.

Občas se ukáže, že člověk považovaný za váženého a slušného občana je ve skutečnosti pedofil zneužívající vlastní děti.

Násilí je všude kolem nás, pomyslí si Malin. Ale pokud se rozhodneme být k němu slepí, neexistuje.

Nikdo ho nechce vidět, přemítá Malin. Otřepe deštník a přidá do kroku.

Sven Sjöman drží v ruce modrý fix. Druhou rukou si promne oči.

Otevře ústa a hromovým hlasem pronese:

„Zahajuji první oficiální poradu k případu zavražděné ženy nalezené včera v lese severně od Stjärnorpu.“

Na tabuli napsal:

Žena X.

A vedle toho velký otazník.

Ten jako by vystihoval náladu v místnosti, pocit, který v tomto okamžiku sdílejí všichni přítomní policisté. Pocit, že musejí zodpovědět všechny otázky, které brutální vražda vyvolala. V opačném případě hrozí, že město ovládne strach a nejistota a zaseje v lidech sémě podezřívavosti vůči jejich bližním. S podezřívavostí jde ruku v ruce nepřátelský tón, jenž brzy zachvátí celé město. Město plné rozmrzelých lidí, ve kterém nikomu nezáleží na potřebách druhých a kde se každý stará jen sám o sebe.

Každá nevyjasněná vražda právě k takové náladě přispívá.

Objasnění případu naopak udává společnosti správný směr.

Taková zodpovědnost spočívá na bedrech místních policistů.

A právě jejich smysl pro zodpovědnost je tím nejlepším nástrojem, který dokáže Svenův otazník na tabuli narovnat do vykřičníku.

Malin se rozhlédne po místnosti.

Naproti ní Johan Jakobsson v džínsech a bílé košili s krátkým rukávem. Vypadá unaveně, jako by půl noci proseděl u počítače. Zato Börje Svärd v černém tričku s límečkem přímo srší energií jako po dobrém sexu. Sluší mu to, pomyslí si Malin. Zanedlouho z něj bude bodrý stařík.

Waldemar Ekenberg si jako vždy oblékl béžovou nylonovou košili. Zdá se, že se dnes dobře vyspal. Tváře má sice propadlé, ale ne tak šedé vlivem nikotinu jako obvykle. Hnědé roztřepené vlasy a šedozelené oči působí živějším dojmem, než u něj bývá zvykem.

Že by zavětřil šanci, jak dát průchod svým temným stránkám?

Zeke má na sobě bílé přiléhavé tričko a v očích stejný výraz jako poslední dobou často. Překvapený pohled opuštěného muže. Co se stalo? Výraz člověka, jenž nechápe vlastní city a musí se vyrovnávat s jejich důsledky.

Vedle Malin sedí Karim Akbar.

Na sobě dokonale padnoucí značkový šedý oblek se zřejmě drahou červenou kravatou, která kupodivu ladí s bledě modrou košilí. Široké tváře má hladce oholené, husté tmavé vlasy nakrátko ostříhané, takže působí mladistvým dojmem, a jeho tmavě hnědé oči jsou plné očekávání. Malin si myslela, že přijme pracovní nabídku imigračního úřadu, on však zůstal věrný linköpinské policii. Jako by našel zálibu v kariéře stejně jako ta jeho státní zástupkyně.

Sven stojí před tabulí.

Unavený, neskutečně unavený, ačkoli si asi myslí, že to na něm není poznat. Ujme se slova. Hlas má ochraptělý, drsný.

„Pojďme si shrnout, co zatím víme.“

Malin slyší vlastní slova, když probírají případ zavražděné ženy X.

Přibližně dvacet let.

Hrubé násilí, znásilnění.

Díra v břiše.

Pravděpodobný útěk lesem.

Příčina smrti — zřejmě rána těžkým předmětem do hlavy.

V lese ležela s největší pravděpodobností někdy od začátku prosince, kdy udeřily první mrazy.

Výslechy sousedů byly bezvýsledné.

Vojáci spolu s policejními psovody dnes důkladně pročešou les.

Je potřeba vyslechnout toho úchyla, kterého Johan našel v policejním registru.

Bydlí kousek od stjärnorpského zámku. Možná by se mohli zeptat i jeho obyvatel, stejně jako majitelů sousedního panství Sjölunda, napadlo Waldemara.

V zámeckých kuloárech se přece odjakživa proslýchají nejrůznější zajímavosti. Třeba mají jejich majitelé stále ještě dobrý přehled o okolním dění, jako tomu bývalo v minulosti.

Sven však Waldemarův návrh zamítl. Zatím není důvod rodinu Douglasů nebo hraběte Stålskiölda obtěžovat.

Johan už také stihl projít seznam všech pohřešovaných žen. Z Linköpingu a okolí i z celého Švédska. Žádná z pohřešovaných však věkem ani vzhledem neodpovídala jejich zavražděné. Budou muset kontaktovat Interpol.

Možná to byla cizinka, oběť obchodu s lidmi.

Takovou možnost nelze vyloučit.

Seznamy pohřešovaných osob v zemích, odkud do Švédska prostitutky nejčastěji přicházejí, jsou však mírně řečeno neúplné.

Není výjimkou, že do obchodu s bílým masem bývají někdy zapleteni i tamější policisté.

„Interpol samozřejmě kontaktovat budeme,“ rozhodne Karim Akbar. „Ale nesmíme si dělat moc velké naděje.“

Malin si znovu vzpomene na Kristinu. Nevybavuje si teď sice její tvář, ale slyší svůj dětský hlas, jak křičí: „Prsatá Kristina.“ Ta dvě slova se nesou vzduchem jako ozvěna, jako by je volala na školní chodbě.

„Třeba prostě utekla z domova,“ poznamená Malin. „Třeba ji nikdo nenahlásil jako pohřešovanou, protože ji zkrátka nikdo nepostrádal.“

„To se někdy stává,“ souhlasí Waldemar. „Jednou jsme v Mjölby měli holku ze Stockholmu, která v šestnácti utekla z domu a od té doby se s rodinou nevídala. Otec ji nejspíš zneužíval.“

Ostatní mlčí.

Zřejmě si spěšně procházejí vlastní vzpomínky, pátrají v mysli po podobných dívkách, jako byla Malinina spolužačka Kristina. Po osamělých, němých, předčasně vyvinutých dívkách, které brzy otěhotněly a o nichž už po skončení základní školy nikdo nikdy neslyšel.

„Co dál?“ zeptá se Sven, když myšlenky odezní.

Upírá pohled na Malin, jako by ji vyzýval, aby se už konečně zmínila o Marii Murvallové.

Malin se tedy odhodlá. Nemá smysl nechávat si to dál pro sebe. Popíše ostatním zřejmé podobnosti s případem Marie Murvallové: místo činu, druh poranění. Zmíní se i o ženě z Lundu, svůj výlet do Stockholmu za státním zástupcem Fredrikem Kantstenem však zamlčí.

Nechce své kolegy přehltit informacemi a také si chce něco nechat pro sebe. Nemíní jim vyzradit všechno, alespoň prozatím ne.

„Určitá shoda tady očividně je,“ připustí Waldemar. „Myslíte, že to má na svědomí stejný pachatel? Že bychom tu měli sériového vraha?“

„Těžko říct,“ pokrčí rameny Sven. „Můžeme to považovat za jednu z pracovních hypotéz. Nebo máme něco konkrétního, čeho bychom se mohli chytit, Malin?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Malin. „Jen náznaky. Naše žena X a bezejmenná dívka z Lundu jsou přibližně stejně staré, ale Marie je, jak víme, podstatně starší. Vůbec netušíme, podle čeho si pachatel ženy vybíral.“

„Ne,“ přitaká Sven. „A jelikož neznáme jejich totožnost, nemůžeme ani pátrat po souvislostech v jejich minulosti.“

„Musíme to ponechat otevřené,“ pokračuje Malin. „Není pochyb, že jsou mezi nimi i jasné rozdíly.“

Odmlčí se.

„Poranění se však shodují,“ dodá. „Jako by je chtěla zničit sama příroda. Popáleniny, řezné rány, vnitřní zranění. Našlo by se sice i pár odlišností, jenže ve všech třech případech se jednalo o svým způsobem systematické násilí, které ale někdo provedl v čiré zuřivosti.“

Ostatní mlčky vstřebávají její slova.

Představují si ta zostuzená ženská těla.

„Pamatujete si na bratry Marie Murvallové?“ zeptá se Zeke. „Nemohli by s tím mít ti magoři něco společného? Mají přece loveckou chatu jen pár kilometrů od místa, kde jsme zavražděnou našli.“

„O tom silně pochybuju,“ zavrtí hlavou Malin. „Marie je jejich sestra. Té by nezkřivili ani vlas. Nejsou to sice žádní svatoušci, ale taky ne úchylové a vrazi. Tomu se mi opravdu nechce věřit.“

„Malin, Zeke, dávám vám tu hypotézu na starost,“ pověří své kolegy Sven. „Hledejte paralely, pokud nějaké jsou, ale v zásadě to musíme brát jako dva samostatné případy. Přece jen uběhlo více než pět let. A taky co nejdříve vyslechněte Arta Antinena.“

Sven se odmlčí a zhluboka se nadechne.

„Nějaké další nápady?“ zeptá se.

Malin sleduje, jak Börje Svärd semkne rty a vzápětí se ujme slova:

„Pokud tam opravdu ležela od začátku prosince, znamená to, že v tu dobu zrovna končila lovecká sezóna. Podle mě by stálo za to prověřit, jestli někdo v okolí nepronajímal nějakou loveckou chatu.“

„Dobře,“ souhlasí Sven. „Vezměte si to s Waldemarem na starost. Johan vám pomůže. Taky zjistěte, co jiného se v okolí v inkriminovanou dobu událo. Třeba nějaký fotbalový zápas, soutěž v orientačním běhu nebo tak něco. Cokoli.“

Dveře zasedací místnosti se otevřou a vstoupí Karin Johannisonová.

Blond vlasy má rozpuštěné, na sobě dlouhé květované šaty po kotníky.

Vypadáš jako hippie, napadne Malin. Ještě jointa do ruky. Změnilas styl. Před pár lety ses oblékala jako snobka.

Karin se zastaví u tabule.

Vypadá nejistěji než obvykle, jako by ji něco tížilo. Přesto má silný hlas a je věcná.

„Žena X?“ přečte si text na tabuli. „Tak tady ji máte.“

Co cítíš, Zeke? pomyslí si Malin, když poslouchá její hlas.

Karin vytáhne z kožené aktovky složku fotografií.

„Pořídila jsem pár fotek.“

Na fotografiích má zavražděná zavřené oči, jako by spala. Jako by si konečně mohla pořádně odpočinout. Vypadá krásně. Karin si nejspíš dala záležet, aby to dívce slušelo.

Na několika fotografiích má oči otevřené.

Mrtvý pohled plný zoufalství.

„Myslela jsem, že by se daly zveřejnit,“ navrhne Karin. „Třeba to k něčemu bude.“

„To zatím ne,“ zarazí ji Sven. „Počkáme, kam nás vyšetřování zavede a jestli třeba nezjistíme její totožnost i jinak, abychom nejprve mohli informovat pozůstalé.“

„To může trvat celou věčnost,“ namítne Karin. „Myslím, že okolnosti vyžadují, abychom ty snímky publikovali co nejdřív. Pokud jsem to správně pochopila, vůbec netušíme, co je ta žena zač. A na svobodě nám tu zatím běhá nebezpečný úchyl. Co když udeří znovu?“

Karin nemá do vyšetřování co mluvit, konstatuje v duchu Malin.

Nikdy se nám do práce nepletla. Ale teď už to zřejmě nevydržela.

Poznání si žádá oběti, pomyslí si Malin.

Je to tak?

Nic přece není zadarmo.

Teprve teď si za okny všimne dětí vzdorujících dešti na hřišti. Jejich radostný halas dovnitř proniká i přes zavřená okna.

To kvůli vám tu teď sedíme, pomyslí si Malin. Kvůli vám musíme tenhle případ vyřešit.

Karimův hlas: „S tou fotografií ještě počkáme, Karin. V zásadě s vámi souhlasím, ale tentokrát musíme brát ohledy i na pozůstalé.“

Karin přikývne.

„Máte pro nás ještě něco?“ zeptá se Johan.

„Ano,“ přitaká Karin váhavě a s týmž znepokojeným pohledem, jako když se před chvílí ujala slova. „Na těle zavražděné se mi kupodivu podařilo zajistit cizí DNA. Našla jsem zbytky spermatu, které nebyly tak poškozené, jak jsem si původně myslela.“

„DNA?“ opakuje Waldemar.

„Sperma. V té hluboké ráně na břiše. Takže jestli se bude shodovat s DNA někoho v registru, máme vyhráno.“

„Můžeme ho porovnat se vzorky DNA z oblečení Marie Murvallové. Třeba jde o stejného pachatele,“ navrhne Malin.

V místnosti se rozhostí ticho.

„Je tu jeden problém,“ namítne Karin a nasadí nanejvýš profesionální výraz.

„Co tím chcete říct?“

Malin slyší, jak agresivně její hlas zní.

„Když jsme před lety tu DNA z Mariina oblečení poslali na testy, jeden asistent si bohužel spletl chemikálie a vzorek omylem zničil.“

„Cože?“

Karin větu zopakuje a pokračuje:

„Je mi to líto. Stalo se to tady u nás v laboratoři a zjistila jsem to teprve teď. Nikdo mě o tom dřív neinformoval.“

„Přece musíte mít o té zkoušce digitální záznam v archívu, ne?“

Karin zavrtí hlavou.

„Jediné, co se z toho vzorku dalo zjistit, bylo, jestli patří konkrétní podezřelé osobě. Nic víc. Možný výsledek byl ano — ne, a to ještě ne stoprocentně. A poslední zbytek vzorku někdo bez mého vědomí zničil jako nepoužitelný. Kompletní rozbor se nedělal.“

Idioti, zakleje v duchu Malin. Kurva. Jak můžou v laboratoři a u motalské policie dělat takoví břídilové?

Do prdele.

Ale k čemu nám je nadávat? Musíme jít dál.

Sven shrne, co už všichni vědí:

„Takové věci se zkrátka můžou stát. Nemá smysl se tím dál zabývat. Musíme na to zapomenout a soustředit se na to, co máme.“

Nespokojené bručení a pokyvování hlavou.

„Dostal ten asistent aspoň padáka?“ zeptá se Börje.

„Ne. Ale už tu nepracuje,“ odpoví Karin.

Co to Karin prve říkala? přemítá Malin, která se snaží soustředit na přítomnost.

Sperma.

V ráně na břiše?

„Chcete říct, že jí vrah rozřízl břicho a potom do rány ejakuloval?“

„Vypadá to tak,“ přikývne Karin.

„Že se nebál nějaké krví přenosné nemoci,“ podotkne Börje.

„Člověk, který je něčeho takového schopný, nejspíš na nákazu nemyslí,“ namítne Malin.

„Rozřízl jí břicho,“ řekne tiše Karin. „Spálil ji pájkou a opařil horkou vodou.“

Jedna ztracená DNA.

A jedna nalezená.

Kdo ženě vyřízne díru do břicha, aby ji do ní mohl znásilnit?

Sériový vrah? Sexuální deviant?

Nebo něco mnohem horšího?

Někdo ti chce do břicha vyříznout díru a ošukat tě do ní, kámo.

Kde jsem to jenom četla? přemítá Karin. Že by to bylo od Jenny Holzerové?

Všichni policisté v místnosti zároveň vydechnou, a když se znovu snaží nadechnout, připadá jim, jako by ze vzduchu vyprchal všechen kyslík, jako by jejich právě sdílená zkušenost mohla udusit a zničit všechno, čím jsou a v co věří.

12.

Arto Antinen.

V co věří takový člověk?

Ve své právo vzít si vše, co se mu zachce? Věří, že taková cesta je správná?

Jeho DNA v policejním registru nenašli. Při vyšetřování znásilnění, za něž byl odsouzen, nebyl důvod mu vzorek odebírat.

Zničená DNA z oblečení Marie Murvallové.

Už na to zapomeň, Forsová.

Antinen. Zřejmě finské jméno, konstatuje v duchu Malin, když se Zekem klepou na dveře malého dřevěného srubu na pasece obklopené hustým smrkovým lesem. Podle katastru nemovitostí mu domek patří. Nachází se na půli cesty mezi zámky Stjärnorp a Sjölunda, asi kilometr od jezera Roxen, příliš hluboko v lese, než aby mělo stavení nějakou cenu.

Déšť ustal a nebe se částečně ukrývá za váhavými letními mraky. Nebýt chladného větru, bylo by téměř letní počasí. Člověk by očekával, že je okolní les plný borůvek, jen si natrhat.

Obnažovat se před dětmi na hřišti.

Znásilnit vlastní přítelkyni.

Odporné, pomyslí si Malin.

Podle policejní zprávy ji opilý připoutal k posteli na celý víkend a tu a tam si s ní užíval. Prý se rozzuřil, když mu vyhrožovala, že od něj odejde. Ukázal jí, kdo je doma pánem.

Do úst jí jako roubík narval páchnoucí ponožku.

Násilí, tělo zotročující jiné tělo, aby demonstrovalo svou moc.

Co se to tu v lese skrývá?

Mezi husté kmeny stromů mnoho slunečních paprsků nepronikne.

Tudy jsi běžela, Marie? Běžela jsi o život.

Malin se Zekem stojí ve větru na nízkém, povážlivě prohnutém schodišti. Dveře se otevřou a objeví se malý hubený muž s podlitýma očima. Táhne z něj alkohol, abstinent by se za chvíli opil jen z jeho dechu. V Malin ten zápach probudí malátnou žízeň.

Arto Antinen povytáhne obočí a vrásky na čele se ještě prohloubí.

„Pojďte dál,“ pronese zastřeným hlasem s finským přízvukem. „Už na vás čekám. Bylo mi jasné, že se tu ukážete, když jsem se v televizi doslechl o té zavražděné ženské.“

Karim Akbar si vychutnává blesky fotoaparátů i otázky novinářů, užívá si pocit, že ví něco víc než ostatní.

Jednou četl rozhovor s režisérem Stanleym Kubrickem a zapamatoval si jeho odpověď na otázku, jak se vyrovnat se slávou:

„Vždycky se chovejte, jako byste věděli něco, co nikdo jiný neví.“

A já teď vím víc než ostatní, pomyslí si spokojeně Karim. Víc než ta banda hladových, nevkusně oblečených pisálků.

„Ne, totožnost zavražděné neznáme a s ohledem na její rodinu zatím nemůžeme zveřejnit žádnou fotografii…“

Účast je dnes hojná, konstatuje v duchu Karim spokojeně.

Jsou tu zástupci všech celostátních deníků, televize i rozhlasu.

Karim si urovná kravatu značky Brioni, kterou mu Vivianne koupila za dva a půl tisíce v Miláně, kde byla na konferenci státních zástupců.

Má dobrý vkus, pomyslí si Karim. Myšlenkami už je někde jinde. Na tohle divadlo je za ta léta zvyklý.

Otázka.

Odpověď.

Další otázka.

Nedávno dokončil svou knihu o integraci přistěhovalců.

Zastává kontroverzní názor, že pokud chtějí přistěhovalci dostávat sociální podporu, měli by se přizpůsobit většině a projevit snahu.

Naučit se švédsky.

Přečíst klasická díla švédské literatury.

Absolvovat povinné testy.

Studovat obory, které jim zajistí práci. Seznámit se se švédskou kulturou. Osvojit si ji, podřídit se jí. Povinně se jít podívat do Skansenu? Proč ne.

Vzít jakoukoliv práci kdekoliv ve Švédsku. Že jste muslimka se šestnácti dětmi a s polovinou rodiny v Södertälje? No a co?

Banda tupých neonacistů, kteří si říkají Švédští demokraté, využila toho, že se o problémech s integrací ve Švédsku dlouhé roky mlčelo. Jakmile na ně někdo upozornil, okamžitě byl nařčen z rasismu. Karim má však tu výhodu, že je sám přistěhovalec, tudíž může své politicky nekorektní názory prezentovat, aniž by ho někdo mohl kritizovat. To by neonacistům mohlo ubrat vítr z plachet.

Jeho kniha ale určitě sklidí ostrou kritiku. Na to je připraven.

A pokud kdy pomýšlel na politickou kariéru, bude z ní teď diskvalifikován. Anebo také ne. Jelikož mluví mnoha lidem z duše, mohl by to být teprve začátek.

„Další otázka… ne, bohužel…“

Johan Jakobsson sedí u svého počítače v open space kanceláři a horečně kliká myší. Pročítá sociální fóra, hledá, navštěvuje další stránky, pátrá dál.

Zdá se, že ani jeden z fotbalových klubů nehrál v inkriminovanou dobu žádný zápas v okolí místa nálezu mrtvé ženy.

Zatím neobjevil ani žádnou chatu na pronájem.

Kolem Sandviku je sice chat spousta, to už je ale dost daleko, a navíc to nejsou lovecké, ale čistě rekreační chaty.

Stejně ale obvolá jejich majitele. Pro jistotu.

Nedaleko místa nálezu stojí staré školicí středisko Vzdělávací asociace pracujících.

Ale to už je přece řadu let zavřené. Johan málem úplně zapomněl, že tam kdy bylo.

Raději se proto soustředí na lovecké chaty.

Pročte inzeráty v místních novinách i inzertní servery.

Zdá se, že začátkem prosince se v okolí neudály žádné větší veřejné akce. Ani v apoštolském kostele u Stjärnorpu nebylo žádné shromáždění věřících.

Börje Svärd ale před chvílí objevil jednu loveckou chatu a Johan ho pozoruje, jak o pár metrů dál volá majiteli, který podle znění inzerátu nabízí chatu k pronájmu přes sezónu.

Börjeho otázky.

„Opravdu chatu už několik let nepronajímáte? Aha. A ničeho neobvyklého jste si také nevšiml?“

Zavěsí.

Johan s Waldemarem na něj tázavě hledí.

Börje zavrtí hlavou.

Arto Antinen nalévá kávu třesoucíma se rukama.

Interiér srubu sestává ze staré kuchyně modré barvy, zřejmě z padesátých let, a růžově vytapetované ložnice plné prázdných lahví od alkoholu, krabic od pizzy a přeplněných popelníků.

Pach potu, špíny a rezignace.

Malin se Zekem sedí na židlích u mohutného dřevěného stolu propáleného od cigaret. Na kuchyňské lince za nimi změť všemožného nádobí včetně několika nožů a ponorného vařiče.

Arto Antinen se posadil k protější straně stolu.

„Nastěhoval jsem se sem loni v listopadu, když mě pustili z kriminálu,“ vypráví. „Ale o té mrtvé ženské nic nevím. S tím nemám nic společného.“

„Proč jste se nastěhoval zrovna sem?“ zeptá se Malin.

„Chtěl jsem začít od začátku,“ vysvětlí Arto Antinen. „Celý život jsem bydlel v Kise a potřeboval jsem změnu.“

To znamená, že když byla znásilněna Marie, ještě tu nebydlel, konstatuje v duchu Malin.

„Takže o zavražděné nic nevíte?“ zeptá se Zeke klidným hlasem budícím důvěru.

„Ne. Měl bych?“

„Jistě chápete, proč se vás na to ptáme. Podle toho, co víme, jste se k ženám nechoval vždycky jen hezky.“

Zeke se snaží o vlídný tón, Arto Antinen však přimhouří šedé oči a Malin cítí, jak se kuchyní šíří jeho hněv.

„Do prdele,“ uleví si a toužebně pohlédne na poloprázdnou lahev vodky na stole. „Ta kurva to sama chtěla,“ zašeptá. „Jenom si vymyslela, že jsem ji znásilnil.“

„Soudce jí ale uvěřil,“ namítne Zeke. „A vás odsoudil. Nezdá se mi moc pravděpodobné, že by někdo chtěl strávit celý víkend připoutaný k posteli.“

„Chápu, že se za to stydíte,“ přidá se Malin. „Ale svůj trest jste si odpykal jako chlap.“

Arto Antinen svěsí útlá ramena a celému jeho podvyživenému tělu jako by náhle došel vzduch.

„Beru léky,“ řekne tlumeným hlasem.

„Na depresi?“ zeptá se Zeke.

Arto Antinen zavrtí hlavou.

„Antabus?“ zeptá se Malin, ačkoli ví, jaké léky má Arto Antinen na mysli.

„Ne,“ zavrtí Antinen hlavou. „Na potlačení sexuálního pudu.“

Sexuální pud.

Takový formální termín. Zřejmě mu pomáhá vytvořit si od minulosti odstup.

„Vím, co jsem udělal. Nechci riskovat, že se to bude opakovat. Když nic necítím, je to tak lepší. Pro všechny.“

„Musíte je brát, abyste mohl mezi lidi?“ zeptá se Zeke.

Arto Antinen zavrtí hlavou.

„Dobře,“ řekne Malin. „Stejně bychom vám ale rádi odebrali vzorek DNA, abychom mohli vyloučit podezření.“

Zorničky Arta Antinena se ještě více zúží.

Drobné ruce zatne v pěst, až mu zbělají klouby.

„Do prdele,“ zašeptá nenávistně. „Trest už jsem si odseděl. Snažím se být lepším člověkem, tak proč mi kurva nikdo nevěří? S tou ženskou, co jste našli v lese, nemám nic společnýho. Žádnou zasranou DNA vám nedám. Nedostanete ani vlásek, jasný?“

„Pokud jste opravdu nevinný, jak tvrdíte, nic vám to přece neudělá,“ namítne Malin.

Arto Antinen se vymrští ze židle, až povalí stůl.

Malin jen tak tak uskočí, div že se neopaří horkou kávou. Zeke také vyskočí.

„To už by stačilo,“ zařve Arto Antinen. „Vypadněte! Nic na mě nemáte!“

Zeke zvedne ruce.

„Jen klid, už jdeme,“ řekne. „Ale počítejte s tím, že se vrátíme se soudním povolením.“

Tady.

Tady je ten inzerát.

Už odbila jedenáctá hodina, když Johan Jakobsson objevil zajímavý inzerát na webových stránkách časopisu Švédská myslivost.

„Pronajmu luxusní loveckou chatu a povolenku na lov jelenů v lesích patřících k zámku Sjölunda v Östergötlandu. Fotografie a ceník zašlu obratem na vyžádání.“ Následuje telefonní číslo.

Sjölunda. Zámek patřící hraběti Pederu Stålskiöldovi. Johan Jakobsson slyšel to jméno na dnešní poradě poprvé.

Sjölunda leží asi deset kilometrů od Stjärnorpu u jezera Roxen. Mrtvá žena byla nalezena v lese asi na půli cesty mezi oběma zámky.

Malin se Zekem.

Nemají tam dnes namířeno? Mám dojem, že jim to Sven dal za úkol.

Teď mají alespoň důvod k návštěvě.

Johan zvedne telefon a vytočí Malinino číslo.

Malin se Zekem zrovna jdou od domu Arta Antinena k zaparkovanému autu, když Malin zazvoní v kapse mobil.

Na nebi hrozivá šedočerná pokrývka z mraků.

Malin telefon vyloví z kapsy.

Johan Jakobsson.

Poví jí o hraběti, o lovecké chatě a inzerátu, který byl uveřejněn prvního listopadu.

„Zajedeme tam. Jsme kousek odtamtud,“ přikývne Malin a zavěsí.

Zeke otevře dveře u řidiče.

„Co si o tom bláznovi myslíš?“ zeptá se. „Má s tím něco společného?“

„Těžko říct,“ pokrčí Malin rameny. „Musíme zařídit to povolení k odběru DNA. Jedině tak budeme mít jistotu.“

„Brnknu Svenovi,“ přikývne Zeke. „Ať to vyřídí se státním zástupcem.“

Třeba to dostane na starost Karimova přítelkyně Vivianne.

Ta kariéristka.

Krásná, úspěšná, zajímavá a bohatá. Ta to v životě určitě někam dotáhne.

Malin byla už od prvního pohledu nesympatická.

Ale proč je mi vlastně tak protivná? přemýšlí, když otvírá dveře od auta.

Proč ji nemůžu vystát? Vždyť mi nic neudělala.

Z lesa k nim náhle zavane poryv větru, prožene se mezi stromy, studený, tvrdý a neúprosný. Malin se Zekem se pod vlivem té nečekané síly oba zapotácí.

Co to bylo? ptá se v duchu Malin.

Cítí, jak se jí srdce i žaludek stáhnou, jako by ji popadly ohromné čelisti snažící se zahryznout do jejího nitra.

Následují slova.

Slova osamělé ženy.

„Zachraň mě. Pomoz mi.“

Malin ví, že na ni ta žena někde čeká, někde blízko. Čeká na svou záchranu.

Musím si pospíšit, uvědomí si Malin.

Nemám moc času.

Čeká na mě, na nikoho jiného.

Slova jí probíjejí tělem jako elektrický výboj.

13.

Liška. Téměř dvoumetrové zvíře s lesklým mastným kožichem zahryzávající se do dlouhého krku bažanta, jako by ho chtělo zatlačit do země, pošeptat mu do ucha:

Cítíš, jak ti dochází dech?

To přichází smrt.

Stará olejomalba visí na šedé kamenné stěně nad dva metry širokým a stejně vysokým krbem.

Před krbem hustě tkaný perský koberec jasných barev, kolem něj tři starodávná kožená křesla. V nich teď sedí Malin, Zeke a Peder Stålskiöld, nejstarší syn rodiny Stålskiöldových a dědic celého panství Sjölunda.

Zámek zvenčí vypadá jako skromná, žlutě omítnutá dvoupodlažní budova z osmnáctého století obklopená modříny, uvnitř však působí jako středověká jeskyně. Jako nekonečná řada na sebe navazujících tmavých místností, do nichž škvírami v těžkých sametových závěsech proniká jen minimum denního světla.

Hrabě je pozval dál.

V zablácených džínsech a špinavé flanelové košili vypadá jako obyčejný sedlák, který právě vyšel z chléva od krav.

Když mu Malin se Zekem vysvětlili, proč přišli, hrabě si povzdychl. „Je to děsivé. Opravdu děsivé. Slyšel jsem, že tu chudinku našli jen pár kilometrů od hranice mých pozemků. Pokud jsem to správně pochopil, ležela ve Fridmanově lese.“

Peder Stålskiöld uvedl návštěvu do salónu a nabídl jim místo u vyhaslého krbu.

Může mu být asi pětašedesát let a navzdory své výšce vypadá, že má tělo plně pod kontrolou. Je vytáhlý a šlachovitý, zřejmě díky tvrdé práci. Ostré rysy, vystouplé lícní kosti a ošlehané tváře. Ušlechtilý výraz dává tušit, že mezi jeho předky patřily i krásné ženy.

„Objíždíme domy v okolí a snažíme se zjistit, jestli si náhodou někdo něčeho nevšiml,“ vysvětlí Zeke a napije se domácí limonády, kterou jim v úzkých vysokých sklenicích na cínovém podnosu naservírovala hospodyně.

„Chápu,“ přikývne Peder Stålskiöld. „Někde musíte začít.“

„Nejspíš máte dobrý přehled o tom, co se v okolí děje,“ zalichotí mu Malin.

„To vás asi zklamu. Lidi si tu drží odstup.“

„Viděl nebo slyšel jste něco, co by mohlo mít nějakou spojitost s tou zavražděnou ženou v lese?“

Hrabě se zakloní, pohlédne na obraz s liškou a rukama si přejede po džínsech, odrolí z nich trochu zaschlého bláta.

„Ne,“ zavrtí hlavou.

Zdá se, že chvíli přemýšlí.

„Vůbec nic.“

„Viděli jsme váš inzerát na pronájem chaty v časopise Švédská myslivost,“ pokračuje Zeke. „Pronajal jste chatu v zimě někomu?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Peder Stålskiöld. „Pár zájemců se sice ozvalo, ale připadalo jim to drahé. Taková je teď doba. Lidé šetří každou korunu. Já ale nechci slevit, to by mi sem pak jezdili lidé, které tu nechci. Takže chata je pořád prázdná.“

„Nebyla náhodou pronajatá na konci listopadu nebo v prosinci?“ opakuje Zeke.

Malin na okamžik zahlédne v očích hraběte náznak netrpělivosti a podráždění. Pak se ale usměje.

„Už jsem vám řekl, že byla celou zimu prázdná. Můžete si ji prohlédnout, jestli chcete.“

„To nebude třeba,“ zavrtí hlavou Malin. „Jen se snažíme zjistit, jací lidé se tu mohli v inkriminované době pohybovat.“

„Myslíte, že si tu pachatel od někoho pronajal chatu?“ zeptá se hrabě.

„Je to jedna z možností.“

„Anebo tudy jen projížděl,“ pokračuje Peder Stålskiöld. „Mohl to být kdokoliv, ne?“

Na to Malin se Zekem neodpoví. Dobře vědí, jak široký je okruh potenciálních pachatelů. Jako by stříleli na dálku s upilovanou muškou a doufali, že trefí pravdu. A pokud ji rovnou neskolí, alespoň ji trochu zpomalí, aby ji mohli dohonit.

„Zatím bereme v potaz všechny možnosti,“ odvětí Malin.

Vzápětí si vyčítá, že Pederu Stålskiöldovi vůbec něco vysvětluje. Artu Antinenovi přece také nevysvětlovala, jak postupují.

Rovnost před zákonem?

To sotva.

Spravedlnost je pouhý vynález bohatých, jak si podrobit masy, namluvit jim, že všem se měří stejným metrem, ačkoli tomu tak ve skutečnosti vůbec není.

„Pedere! Pedere!“ ozve se pronikavý hlas.

Ve dveřích stojí asi padesátiletá štíhlá žena v přiléhavém jezdeckém úboru a naleštěných vysokých botách z hnědé kůže.

Má hladkou pleť, zřejmě po liftingu.

Kdysi nejspíš bývala krásná, teď však vypadá spíše zahořkle.

„Objednal jsi na večeři ty servírky?“

Peder Stålskiöld se otočí.

„Ano, miláčku. Všechno je zařízené.“

Žena se otočí na podpatku a odkráčí do tmy.

„Moje manželka,“ vysvětlí hrabě. „Victoria.“

„Milá paní,“ poznamená Malin.

Na to hrabě nepohne ani brvou.

„Děti jsou na internátu v Sigtuně,“ dodá.

„Moje dcera chodí na Lundsberg,“ vyklouzne Malin z úst, než se stačí zarazit. Proč se tím sakra chlubí?

„Opravdu? Pozoruhodné,“ odvětí Peder Stålskiöld s úsměvem.

Malin neví, co na jeho urážlivou poznámku říct.

Do hovoru se vloží Zeke:

„Víte ještě něco, co bychom měli vědět i my? Nevšiml jste si tu třeba nějakého podezřelého auta? Neproslýchá se něco mezi sousedy?“

Peder Stålskiöld zavře oči.

Po deseti vteřinách je opět otevře a věnuje oběma policistům dlouhý pohled.

„Bohužel,“ zavrtí hlavou a vstane. „Teď mě prosím omluvte. Musím na pole.“

Netrpělivě tleskne rukama a Malin by se mu nejraději vrhla po krku a naučila ho, co je to slušné chování.

Zhluboka se však nadechne a vydechne. Uklidní se.

„Kdyby mě náhodou něco napadlo, zavolám,“ dodá hrabě.

Malin má náhle nutkání zeptat se ho na Marii Murvallovou, jestli o ní něco ví, jestli si pamatuje na její případ, na to, jak ji okolní lesy připravily o život.

Nakonec ale mlčí. Umíní si, že se ho zeptá později, pokud se Mariin případ skutečně ukáže jako relevantní pro jejich vyšetřování.

Peder Stålskiöld zmizí ve velké žluté stodole u lesa a Malin má dojem, jako by slyšela bučení krav s hnisajícími vemeny k prasknutí naplněnými infikovaným mlékem.

Pod nimi se rozkládá jezero Roxen, tiché a černé, jako by čekalo na déšť.

Přes dvůr kráčí muž v modrých montérkách. Zeke na něj zamává a posunkem ho přivolá. Představí sebe i svou kolegyni a zeptá se, jestli by mu mohli položit pár otázek.

Čtyřicátník, zarostlé tváře, vlasy po ramena. Představí se jako Victor Johansson. Pohledem neklidně těká směrem k lesu.

„Jste tady zaměstnaný?“ zeptá se Zeke.

„Ano. Na pomocné zemědělské práce. Dříve se tomu říkalo čeledín.“

Victor Johansson si prý nevšiml ničeho zvláštního, co by s vraždou mohlo nějak souviset.

„Víte, jestli pan Stålskiöld přes zimu někomu pronajímal svou loveckou chatu?“

„Co vám o tom řekl pan hrabě?“

Rychlá otázka. Malin stejně rychle opáčí:

„Nás zajímá vaše odpověď.“

„Pokud vím, tak už tam nikdo nebydlel pěkně dlouho,“ zavrtí hlavou Victor Johansson.

Vytáhne z kapsy sluneční brýle a nasadí si je, přestože je zataženo.

Slepota, pomyslí si Malin, když v jeho brýlích zahlédne odraz vlastní tváře.

Jste také slepý, Victore Johanssone?

„Víte to jistě?“ zeptá se.

„To je všechno, co jste mi chtěli?“ opáčí Victor Johansson a vykročí směrem ke stodole. Malin se Zekem osamí uprostřed dvora. V tu chvíli se nebe otevře a spustí se studený déšť.

Cítíte ten déšť?

Já ne.

Už necítím vůbec nic.

Má některý z těch mužů, Arto Antinen, Peder Stålskiöld nebo Victor Johansson, něco společného s tím, jak jsem se ocitla v lese?

Mají něco společného s Marií?

Či s tou oněmělou dívkou z Lundu?

Myslíš, že nás můžeš zachránit, Malin? Zdá se, že si ten chladný déšť užíváš. Vychutnáváš si kapky, které ti dopadají na tváře a na vlasy, stékají po krku. Zeke na tebe volá od auta, ať si pospíšíš, že ses snad zbláznila, proč tam stojíš na dešti.

Nezbláznila ses, Malin Forsová.

Já také ne.

Ani žádná jiná žena.

Někdo mi do břicha vyřízl díru.

Znásilnil mě.

To svět se zbláznil, Malin. Celý svět. Dočista mu přeskočilo.

„Nepodíváme se přece jen na tu chatu?“

Déšť bubnuje do střechy auta, jako by si vynucoval pozornost. Zeke nastartoval.

Jeho otázka zaznívající útržkovitě do bubnování deště.

„Máš pravdu,“ souhlasí Malin a najde telefonní číslo hraběte. Ten jí bezvýrazným hlasem bez nejmenší známky protestu popíše cestu.

„Klíč je na hřebíku vpravo pod střechou.“

Když Malin se Zekem přebíhají od auta k malému srubu na pasece v hustém lese, už pořádně prší. Země a nebe jako by se spojily v jednolitou hmotu, větve smrků a bříz se kymácejí ze strany na stranu, otřásají se v tom mokrém mlhavém závoji.

„Do prdele,“ uleví si Zeke.

Jsou promočení na kost.

Oblečení se jim lepí na tělo, když se pod stříškou u dveří otřásají kašlem a nadávkami. Klíč visí na místě, které jim hrabě popsal.

Malin ho sundá z hřebíku, kov ji zastudí a chvíli trvá, než se prokřehlými prsty trefí do zámku.

Zatuchlý vzduch.

Malá kuchyňka s luxusními designovými spotřebiči, dubová podlaha, v obou ložnicích manželské postele značky Hästen s modrobílými kostičkovanými matracemi. Obývací pokoj s pohovkou potaženou béžovou kůží, mramorovým stolkem a obří plazmovou televizí.

„Tady toho moc nenajdeme,“ poznamená Zeke a Malin má pocit, jako by to byl ten nejuklizenější pokoj, jaký kdy viděla. Jako by tu řádil nějaký uklízecí maniak, který by nejraději vydezinfikoval celý svět. Pocit sterility. Kontroly.

Malin zhluboka nasává pach chaty, snaží se vidět, slyšet, zapamatovat si.

Vnímat přítomný okamžik, pochopit, co se tu stalo, zaslechnout hlasy, které k ní možná promlouvají.

Byla jsem v téhle chatě?

Byla tu Marie?

Jsou naše osudy propojené? Ale to jsou přece osudy všech lidí.

Jak bychom mohly vědět, jestli jsme tu kdy byly? Vidělas přece mé rány, Malin. I ty Mariiny. Takové rány všechno vymažou.

Nikomu nechybím.

Nebo snad ano?

Co když mě nikdo nepostrádá?

Nepamatují si na mě.

Kdo by si na mě také chtěl pamatovat?

Na zhanobenou hadrovou panenku.

Tobě ale chybím, viď, maminko?

Může ti vůbec v tvém opojení někdo chybět?

Chtěla bych tě pohladit po tváři, mami. Vidím tě ležet na tvrdé dřevěné lavici a tak ráda bych tě pohladila, zalhala, že je všechno v pořádku a vždycky bude.

Že se nám nikdy nic zlého nestalo.

Že minulost můžeme zničit.

Potom bude všechno zase tak, jak má být, že?

14.

Cestou zpátky na stanici jeli Malin se Zekem mlčky. Nad östgötalandskou nížinou se prostíral okraj dešťového mraku. Pole se vlnila sem a tam, jako by sem zavítal neznámý oceán.

Za volantem Zeke, pohled pevně upřený na cestu.

Nejprve déšť, potom slunce.

Po něm znovu déšť a zase jasno.

Svět měnil podobu každých pár minut.

Malin byla ráda, že Zeke nepustil hudbu a nenutí ji poslouchat nějakou zapomenutou skladbu od Wagnera v podání německého pěveckého sboru.

Takhle může v autě odpočívat.

Přemýšlet.

Marie.

Co se jí tehdy stalo?

Vzpomněla si na složku s jejím případem, kterou má doma.

Je pořádně tlustá, naditá dokumenty, poznámkami, fotografiemi a mapami s vyznačenými cestami, kudy Marie mohla utíkat, s možnými únikovými cestami pro klubko bolesti, které z ní někdo násilím udělal.

Čekal na ni snad v lese sám ďábel? Neznámé zlo, pro něž nemáme jméno?

Malin ty cesty všechny prochodila, řídila se tečkami na mapách a svými nákresy.

Nahlížela do opuštěných stavení.

Ohraničila si, jak daleko mohla Marie dojít.

S mapou a kompasem v ruce a nezdolnou vůlí dozvědět se pravdu klopýtala přes spadané kmeny stromů, kamení a mokrý mech, poháněna zimou, osamělostí a strachem z toho, co se asi skrývá za každým stromem, vykotlaným kořenem či kamenem.

Nohy ji nesly na všechny světové strany.

Občas měla pocit, že ji někdo nebo něco pronásleduje, chystá se k útoku. Někdy dokonce ve své pošetilosti vytáhla zbraň a do černého prostoru mezi stromy zařvala:

„Je tam někdo? Ať jsi, kdo jsi, ukaž se!“

Nikdo se však neukázal.

Nikdo a nic.

Co vlastně doufala, že najde? Vchod do pekla? Ďábelskou sluj, v níž na svou další kořist číhá lidožravé osmihlavé člověkozvíře? Že objeví loveckou chatu, obyčejnou červenou dřevěnou chatu s bílými okenicemi, kde na ni čeká nějaký muž, jen aby jí přiznal, co všechno tehdy v lese provedl Marii Murvallové?

Jak ji zhanobil.

Pořezal.

Umlčel.

Vyrval jí z těla život a uvrhl ji do živoucí smrti.

Zeke zastavil před stanicí.

Hodiny na palubní desce ukazovaly čtvrt na čtyři. Cestou poobědvali v ljungsbroské kavárně.

Zeke potřeboval jet domů, čekal nějakého řemeslníka. Malin se rozhodla, že si zacvičí.

„Hlavně klid,“ nabádal ji Zeke, když se loučili. „Vím, na co myslíš.“

Malin přikývla.

„Musíš na Marii na chvíli zapomenout. Jestli se chceš dozvědět, co se jí stalo, musíš na ni nejdřív přestat myslet. Chápeš? Potřebuješ jasnou hlavu.“

Zeke má pravdu.

Posedlost je k ničemu.

Musím si vyčistit hlavu.

„Pokusím se, Zeke.“

Uvědomí si, že se mu stále nesvěřila se svou návštěvou Stockholmu. Co kdyby to chápal jako zradu?

To se ale nedá nic dělat.

Závislosti se člověk jen tak nezbaví.

Ani posedlosti.

Když už nemůže pít, potřebuje něco jiného, co by jí zaměstnalo myšlenky, zaplašilo ten vnitřní neklid, nervozitu, nebo co to je.

Takhle si Malin v duchu vysvětluje, proč teď stojí na chodbě vadstenské nemocnice před dveřmi Mariina pokoje. Proč je tady, když by mohla být doma s člověkem, který ji miluje a touží po ní, nepřeje si nic jiného, než ji obejmout.

Pořád se ještě potí po tvrdém tréninku v posilovně.

Mariina lékařka, docentka Elena Kaczynska, už si na Malininy návštěvy zvykla. V podstatě jí dovolila sem chodit, kdy se jí zachce.

Marii to sotva může ublížit.

Stejně jen mlčí.

Jí přesně tolik, kolik její tělo nutně potřebuje.

Nechá se oblékat.

Budí se. Usíná. Dýchá. A zase dýchá.

Dvakrát týdně se nechá osprchovat.

Sama si dojde na záchod.

Stále však mlčí. Zorničky sice reagují na světlo, jako by ale vnímaly jen to, co Marie sama chce.

Slyší zvuky, avšak zřejmě ne slova. Nechápe je nebo je nechce chápat.

A kdo k ní promlouvá?

Její bratr Adam. Jediný ze tří bratrů, který se snese dívat na to, jak sedí němá na posteli.

Její matka Rakel za ní nikdy nepřišla. Před necelým rokem zemřela. Malin viděla úmrtní oznámení v Correnu.

Rakel Murvallová.

Žena, jež svému světu vládla železnou rukou.

Teď je pryč.

Bíle nalakované dveře do Mariina pokoje jsou odemčené. Není potřeba je zamykat, Marie se k nim vůbec nepřibližuje.

Mohla by chodit ven, kdyby chtěla.

Ona však nechce.

Jaro, léto, podzim, zima. Slunce, déšť, sníh, bouřka.

Čas pro ni nic neznamená.

Žije ve svém vlastním ročním období, kde je možné všechno, a zároveň nic. V ročním období převrácených citů. Mrtvých citů.

Dokonce má jméno, pomyslí si Malin.

Páté roční období.

„Jsi tam, Marie?“

Jsi vůbec ve svém těle?

Nebo je tvé tělo jen krevní oběh, svaly, šlachy a buňky, chemický proces, který odmítá skončit?

Nikdy se nepokusila o sebevraždu.

Doktorka Kaczynska se jednou vyjádřila, že je to možná proto, že se třeba už za mrtvou považuje.

Ty ale nejsi mrtvá, pomyslí si Malin, když opatrně otvírá dveře do Mariina pokoje.

Za okny anonymní dvoupodlažní budova nemocnice s červenou taškovou střechou. Nebe nad ní jako by naznačovalo, že se den chýlí ke konci.

„To jsem já, Marie.“

Marie sedí na posteli, na sobě bílé nemocniční kalhoty a růžovou sepranou blůzu z levné bavlny. Kolena pod bradou, pečlivě učesané světlé vlasy splývající na ramena, modré oči zírající do prázdna.

Ani nevíš, že jsem přišla, pomyslí si Malin. Co jsem vlastně čekala?

Doufala jsem, že nějak zareaguješ?

Co tady vůbec dělám? Co tu zase chci?

Doufala jsem snad, že v tobě žena, kterou jsme našli mrtvou v lese, nebo bezejmenná dívka v Lundu, která ti je tolik podobná, něco probudí?

Že se konečně probereš, vrátíš zpátky z neznáma?

Jak pošetilé.

Za takovou pošetilost mě určitě jednou stihne trest.

Malin přikročí blíž k Marii.

Teplo. Vlhko. Pach potu.

Posadí se na okraj její postele.

Na bílý háčkovaný přehoz.

Pohlédne do Mariiných modrých očí.

Sleduje jejich mrkání.

Lehký, jakoby samozřejmý dech.

Rozpuštěné vlasy zakrývající jizvu na čele i tlusté rudé jizvy na krku.

„Co se ti stalo?“ zeptá se Malin. „Zkus si vzpomenout, Marie. Co se ti tehdy v lese stalo?“

Přizpůsobí rytmus svého dechu tomu Mariinu.

Stejně tak i mrkání.

Co vidíš, Marie? Co si myslíš? Co cítíš?

Před kým jsi utekla? Je vás takových víc?

Nejspíš dobře víš, proč nechceš nic cítit.

Vznášíš se, že? Vznášíš se nad svým tělem.

Jsi jako světlá aura obklopující prokletý svět odsouzený k věčné tmě.

15.

V posledních zbytcích denního světla tančí hejno much.

Malin vyjde z vadstenské nemocnice a zapne si telefon.

Na parkovišti u jezera asi deset aut.

Od jihu táhnou další mračna, hrnou se jako hradba přes temnou večerní oblohu.

Ve vzduchu je cítit síra a čerstvě zapálené grily.

V hlasové schránce nová zpráva.

Malin si ji přehraje, zatímco otvírá dveře bílého volkswagenu.

„Malin, tady Sven. Chtěl jsem ti jen říct, že jsem se rozhodl uveřejnit fotku ženy X. Karim s tím souhlasí. Nemáme nic jiného, co by nám pomohlo zjistit její totožnost, takže nemáme na vybranou. Jen jsem chtěl, abys to věděla. Večer to už nejspíš bude ve zprávách. A ještě něco: Dnešní pročesávání lesa bylo bezvýsledné.“

To je tedy rychlost.

Malin zavěsí. Správné rozhodnutí, konstatuje v duchu. Musejí postupovat vpřed, nesmějí hned na začátku ustrnout na místě.

Myšlenky se jí znovu zatoulají k osamělým, předčasně vyspělým, povolným dívkám.

Ke Kristině.

Tančící na záchodcích před partou nadržených puberťáků.

Prsatá Kristina.

To jméno jí navždy zůstane.

Pokud měla žena X podobný osud, někdo ji přece musí poznat a prozradit jim její totožnost.

Nebo ne?

Může být mladá žena úplně neviditelná? Může pohrdání a výsměch, nebo snad i násilí, zneužívání a zahanbený sklopený pohled udělat člověka neviditelným, navždy zapomenutým?

Malin by si přála, aby odpověď na její otázku byla „ne“.

Dobře však ví, jak to chodí.

My lidé zapomínáme.

Některé věci nechceme vidět.

Vykašli se na pocity, Forsová. Radši se drž faktů.

Pro Kristinu, pokud se tak vůbec jmenovala, jsi nemohla nic udělat.

Metoda?

Motiv?

Možnost?

Na tyhle tři otázky potřebujeme získat odpověď.

Zatím netušíme, jakou zbraň pachatel použil, nevíme nic o jeho motivu, ani jak se mu podařilo vytvořit pro vraždu vhodnou příležitost.

A já tu zatím stojím a rozjímám na bohem zapomenutém parkovišti, ani o krok blíž k řešení.

Ze silnice odbočí auto.

Zastaví asi deset metrů od Malinina volkswagenu.

Starý, zrezivělý, a přece svým způsobem udržovaný vauxhall, téměř veterán. Malin tuší, kdo v něm sedí. Dveře se otevřou a vystoupí muž jako hora. Rázným, téměř zlostným krokem vykročí směrem k ní. Má výraznou bradu, kterou ještě podtrhují krátké vlasy na ježka.

„Už jste tu zas?“ zeptá se Adam Murvall vlídným, téměř něžným hlasem. Dnes nezní agresivně ani výhružně.

Na sobě má otrhané džínsy a zelenou teplákovou bundu.

„Jak jí je?“ zeptá se. Malin nechápe, kam otázkou míří. Ví však, že ho nesmí podceňovat.

Pokrčí rameny: „Jako vždycky.“

Adamovy oči se stáhnou do úzkých modročerných štěrbin a pohlédnou na jezero.

„Slyšel jsem, že jste našli další,“ utrousí.

Malin přikývne.

„Myslíte, že to nějak souvisí s Marií?“

„Nic si nemyslím,“ pokrčí rameny Malin.

„Znám vás. A rovnou vám říkám, že naši loveckou chatu už řadu let nepoužíváme. Od té doby, co… však vy víte. A navíc je to dobrých dvacet kilometrů od místa, kde jste tu holku našli.“

Kdysi se naše cesty střetly, vzpomíná Malin.

Když Adam spolu se svými dvěma bratry zabili nevlastního sourozence. V lese. Ručními granáty. Nic jsme jim však nemohli dokázat. Jediné, co jsme na ně měli, bylo pytláctví a nedovolené držení zbraní.

„Jen klid,“ ujistí ho Malin. „Nemyslím si, že s tím máte něco společného.“

„Že ne?“

Ironický úsměv.

Unavený pohled člověka, který neuznává zákon. Jako by říkal: Na zákony se nikdy nespoléhejte. Jsou falešné, prolhané.

„Ještě vás neomrzelo sem chodit? Po všech těch letech?“ zeptá se Malin.

„Je to moje sestra. Kdybych se na ni vykašlal i já, nezbyl by jí vůbec nikdo.“

Malin polkne.

Už už má na jazyku „já ano“, ale ví, že to není pravda. Já ji potřebuju, ona mě však ne, pomyslí si.

A co Adam Murvall? Ten svou sestru také potřebuje? Nebo má jen strach?

Mlčky si toho obřího muže prohlíží.

Už přestal mhouřit oči.

Bojíš se, že by Marie mohla promluvit a něco vyzradit?

Proto se sem stále vracíš?

Nebo máš výčitky svědomí? Myslíš, že jsi ji mohl ochránit?

Svou mladší sestřičku.

„Slyšela jsem, že vám zemřela matka. Upřímnou soustrast.“

Adam Murvall zavrtí hlavou.

„Už bylo na čase. Ta ježibaba napáchala tolik zla, že by to vydalo na deset životů. V pekle už se nemohli dočkat.“

Zůstanou stát mlčky proti sobě.

Malin připadá, jako by slyšela tlukot Adamova srdce. Buší jako sevřená pěst na dveře, jež se nikdy neotevřou.

Je to tlukot zoufalství?

Nebo strachu?

Nebo snad něčeho úplně jiného?

„Děkuju,“ řekne náhle Adam Murvall. „Děkuju vám, že se o Marii tak zajímáte. O to, co se jí stalo.“

Po těch slovech se otočí a vykročí ke vchodu do nemocnice, vstříc své němé sestře.

Malin si prohlíží blížící se šedočernou hráz mračen.

Je velká a nenasytná.

Jako by chtěla pozřít celý svět.

Webová stránka Correnu.

Malin sedí potmě ve své ložnici, před sebou na monitoru titulní stránku místního deníku. Je tam. Fotografie ženy X. Karinino umělecké dílo. Její tvář vypadá téměř živě a až nestydatě krásně.

Pod ní krátký nepodepsaný článek informující, že policie žádá veřejnost o pomoc se zjištěním totožnosti zavražděné.

Daniel Högfeldt nezavolal. Možná má u policie nový zdroj informací. To by se mi ulevilo, pomyslí si Malin. Nemůžu ten jeho pronikavý hlas vystát.

Předpokládala, že na ni bude doma čekat Peter, ale ukázalo se, že má dnes pohotovost a musel k naléhavé operaci vážně zraněného pacienta po autonehodě.

Při pohledu na fotografii mrtvé dívky Malin napadne, že se na ni možná právě teď dívá i někdo jiný, třeba její matka nebo otec. Stáhne se jí žaludek. Jako by se z něj vytratila všechna víra v dobro tohoto světa.

Stejnou fotografii uveřejnili i ve večerních zprávách v televizi.

Spolu s telefonním číslem, na které je možné zavolat, pokud by ženu někdo poznal.

Žena X.

Díra v břiše. A v ní sperma. Kdo mohl něco takového udělat?

O takových detailech však v televizi nepadne ani slovo.

Malin televizi zase vypne. Přeje si, aby už Peter operaci skončil a přišel domů.

Potřebovala bych panáka, pomyslí si. Pořádného panáka. Svrbí ji celé tělo a vnitřní hlas ji ponouká: Jen jednoho panáka, Malin, to ti přece nic neudělá. Jenom jednu jedinou tequilu. Jestli doma žádnou nemáš, v baru Pull & Bear v přízemí domu jí určitě mají víc než dost. Tam najdeš všechno, co tě dokáže osvobodit od tvých pocitů.

Pocitu, že tvůj život nikam nespěje.

Pocitu zodpovědnosti za Marii. I za ty dvě další ženy. Zodpovědnosti sama za sebe, za odvahu a city.

Bez citu se přece nedá žít, přemítá Malin.

To by nebyl život.

Proto se doktoři většinou ani nepokoušejí zachránit děti narozené před dvacátým prvním týdnem těhotenství. Protože ještě nejsou schopné ani toho nejjednoduššího citu, nemají ještě vyvinutý pud sebezáchovy.

Jenže já ano.

Musím tu zatracenou žízeň zahnat.

O deset minut později jí srdce buší jako o závod a po zádech jí stéká pot.

Běží, co jí síly stačí, podél řeky Stångån v posledních zbytečcích denního světla. Dnes už sportuje podruhé.

Tělo nemá daleko k výbuchu.

Snaží se utéct svým myšlenkám, dosáhnout čistého a prostého vědomí přítomnosti. Teď a tady.

16.

STŘEDA 18. KVĚTNA

Modrá barva časně ranního nebe je dnes tučná a sytá, jako by nebeskou klenbu někdo natřel fermeží, aby tento okamžik zachoval pro budoucnost. Jako vzpomínku na to, jak jednoduchý, a přece neuchopitelný může tento svět někdy být.

Waldemar Ekenberg a Börje Svärd procházejí mezi bývalými kasárnami přestavěnými na byty. Občas to tak dělávají. Waldemar vyzvedne Börjeho doma v Tornhagenu, nechá tam auto a potom dojdou dva kilometry na stanici pěšky ostrým tempem. Cestou si povídají o všem možném kromě práce.

Dnešního rána se však tomuto tématu nevyhnou.

Mezi bývalými kasárenskými budovami zavane chladný poryv větru. Waldemarovi se opře do otrhaného manšestrového saka a Börjemu do sportovní bundy.

„Nikdy jsem to necítil silněji,“ prohlásí Waldemar.

Z domu, kolem něhož procházejí, vyjde žena v červeném kabátu. Tváří se ustrašeně, jako by ji někdo pronásledoval.

Börje ví, co má Waldemar na mysli.

„Jestli toho hajzla dostaneme, doufám, že se mi nedostane pod ruku jako prvnímu, protože v tom případě za sebe neručím.“

Börje ví, že to myslí vážně.

Nijak ho to ovšem nepohorší.

Ví, že život na člověka občas klade nepřiměřené nároky. Ještě má v živé paměti, jak ho jeho nemocná žena ke konci života opakovaně prosila, aby jí odpojil dýchací přístroj. Rád by jí býval vyhověl, ale nedokázal to.

„Tak si ho nejdřív vezmu do parády já,“ zasměje se Börje.

„Myslím to vážně.“

„Já vím,“ povzdychne si Börje.

Otevřou se další dveře. Další žena, tentokrát asi v Malinině věku. Ani se nepodívá jejich směrem.

„Někdy už mám toho divadla opravdu dost,“ procedí Waldemar mezi zuby.

„Jakého divadla?“

„Toho, co hrajeme před všemi těmi hajzly. Oba dobře víme, že je k ničemu snažit se je pochopit. Možná bychom to měli začít dělat obráceně. Tolik se s nimi nepárat. Rovnou je oddělat. Jsem si jistý, že by se nám pak líp dýchalo.“

„Víš co?“ opáčí Börje, tentokrát s vážnou tváří. „Jsi magor, Waldemare.“

Ani Waldemar se neusměje.

Oba přidají do kroku.

Malin dnes dorazila na stanici brzy.

Vestoje v kuchyňce vypila šálek instantní kávy.

Peter spal u sebe doma, operace se protáhla až do noci.

Je čtvrt na devět a Malin sedí u svého stolu.

Čeká, až dorazí ostatní. Před chvílí přišli Börje s Waldemarem, společně, jak to poslední dobou občas dělávají.

Také zamířili rovnou do kuchyňky pro kávu.

Zeke si dnes dává na čas, obvykle bývá v práci dřív. Sven Sjöman je už určitě u sebe v kanceláři a připravuje se na ranní poradu, která začne přesně v devět hodin. Johan Jakobsson musel zřejmě nejprve zavézt děti do školky a do školy a také se objeví co nevidět.

Webová stránka deníku Expressen.

Přes celou úvodní stránku fotografie ženy X.

Malin ji zavře.

Během noci žádný tip nedostali.

Uveřejnění fotografie zatím nepřineslo žádný výsledek.

Možná byla zavražděná opravdu cizinka.

Nebo místní, k níž se nikdo nechce znát nebo na kterou všichni zapomněli.

Pevný telefon na stole zabliká. Už pár týdnů má rozbité vyzvánění, ale tohle neslyšné blikání je vlastně příjemnější, diskrétnější.

„Malin.“

„Tady je Ebba z recepce. Volá nějaká paní. Nejspíš ví něco o té ženě na fotografii, ale moc jí nerozumím. Mám ji přepojit?“

„Buďte tak hodná.“

„Police, yes?“

Mladý ženský hlas.

Malin si přitiskne sluchátko k uchu a posunkem naznačí Zekemu, který zrovna přišel, aby byl potichu.

„Ano, policie. Inspektorka Malin Forsová,“ představí se Malin anglicky.

„Včera jsem viděla v televizi tu fotku,“ pokračuje žena se silným ruským přízvukem. „Té nalezené ženy.“

Malin se snaží zachovat klidný tón, nedat najevo vzrušení.

„Víte, jak se jmenuje?“

„Ano.“

Vystrašený, bezbranný hlas, jako by jeho majitelku cosi pronásledovalo.

„Víte, jak se jmenuje?“ opakuje Malin.

„Vím, ale říct vám to nemůžu. Musím končit.“

„Počkejte!“

„Ne. Musím končit, aby se po mně nezačali shánět.“

Ozve se cvaknutí a Malin připadá, jako by se ze sluchátka v její ruce kouřilo strachy.

„Musíme zjistit adresu volajícího,“ prohlásí Malin. Zeke beze slova zvedne telefon a vytočí technické oddělení.

„Ano, hned. Chci vědět, odkud dotyčný volal. Počkám, dokud to nezjistíte.“

Hlas má hrubý jako smirkový papír.

„Díky,“ přikývne Zeke po pěti minutách tichého čekání.

Vzhlédne k Malin.

„Telefonní budka ve Skattegårdenu.“

Linköping má mnoho stinných částí.

Skattegården je z nich ovšem nejtemnější.

Omšelé paneláky ze sedmdesátých let s ještě omšelejšími nájemními byty.

Protipól přepychových vil v Hjulsbro nebo v Ramshällu.

„Byla to mladá žena,“ vysvětlí Malin Zekemu. „Mluvila anglicky se silným ruským přízvukem. Říkala, že ví, jak se ta zavražděná jmenuje, a taky že nemůže mluvit dlouho, aby si nikdo nevšiml, že je pryč.“

Oba okamžitě napadlo stejné vysvětlení:

Žena X a volající byly kamarádky. Další myšlenkový pochod: Může být ve Skattegårdenu nějaký bordel? Neproslýchá se něco nebo nemá policie tip na byt, kam by se mohli uchylovat nadržení muži z Linköpingu, když jejich potřeba zavelí?

„Musíme se tam zajet podívat,“ řekne Malin. „Poptat se místních. Třeba tu holku někde najdeme.“

„Řekneme o tom ostatním na poradě,“ přikývne Zeke. „Začíná za čtvrt hodiny.“

Hřiště za okny zasedací místnosti je prázdné. Malin si však všimne, že děti mají také něco jako ranní poradu. Sedí ve školce ve velkém sále v kruhu na zemi a zpívají. Rty se jim neslyšeně pohybují.

Jako bych ohluchla, napadne Malin.

Nebo jako by svět oněměl a marně se snažil, aby ho bylo slyšet.

Sven Sjöman stručně shrne situaci. Prohledávání lesa nic nepřineslo, dnes budou ale vojáci pokračovat. Obcházení domů v okolí se také ukázalo jako bezvýsledné. Arto Antinen se odmítá dobrovolně podrobit zkoušce DNA, Sven už ale zažádal o soudní nařízení, o němž bude rozhodovat státní zástupce Jonas Riedel. Alespoň že to není Vivianne Södergranová, oddychne si Malin.

Takhle přece dostali toho násilníka z Umeå, pomyslí si. Díky soudně nařízenému odběru DNA.

Že by byl Arto Antinen opravdu náš muž?

Malin kolegům vylíčí návštěvu u hraběte Pedera Stålskiölda.

O Marii Murvallové se však nezmíní.

A jelikož o ní nezačne nikdo jiný, pomyslí si, že jim nemusí říkat ani o svém výletu do Stockholmu.

Ale proč bych to vlastně měla tajit? ptá se v duchu. Musím to ze sebe dostat, posunout se dál.

Opět se tedy přihlásí o slovo a poví jim o své návštěvě Fredrika Kantstena, který tak nápadně rychle odložil případ bezejmenné dívky z Lundu.

Ostatní bedlivě poslouchají.

Malin upře pohled na Zekeho.

Ten na sobě nedá nic znát. Zklamání ani hněv. Skoro to vypadá, jako by svou kolegyni chápal, jako by předem tušil, že něco podnikla na vlastní pěst.

Nikdo další také nemá potřebu její postup komentovat.

Chvíli tu informaci mlčky vstřebávají.

„To je sice zajímavé, ale příliš vágní,“ pokývá hlavou Sven, když Malin domluví. „Můžeme to vzít v úvahu, ale nesmíme tomu přikládat moc velký význam. Teď se musíme hlavně soustředit na to, co máme před sebou.“

„Zní to ale logicky,“ prohlásí Waldemar. „Co když spolu ty tři případy opravdu souvisejí? Druh poranění by tomu odpovídal.“

Börje Svärd a Johan Jakobsson mlčí. Zdá se, že si nové informace ještě rovnají v hlavě.

„Možné to je, ale soustřeďme se na to, co máme před sebou,“ opakuje Sven a dodá: „A už žádné další výlety na vlastní pěst, Malin. Nemůžeme obtěžovat státní zástupce, jak se nám zachce. A příště bys nám takové věci mohla říct rovnou.“

Jeho slova však postrádají důraz. Jako by jim nepřikládal žádnou váhu, odříkával je automaticky, z pouhé povinnosti. Malin usoudí, že tím jeho napomenutí skončilo. Obrátí proto list.

Vrátí se do současnosti, jak si Sven přeje, a vylíčí kolegům telefonát s anglicky mluvící ženou s ruským přízvukem.

Waldemarova reakce: „Co jsem říkal? Další kurva.“

Malin při jeho neuctivých slovech popadne vztek.

Jak může vědět, že zavražděná byla prostitutka?

A pokud ano, jakým právem se o ní vyjadřuje tak pohrdavě?

Vzápětí si však uvědomí, že Waldemar může mít pravdu. Je dost pravděpodobné, že jde o další nešťastnici s podobným osudem, jako měla zavražděná, a že se jí nějakým způsobem podařilo dostat se k telefonu.

Že by proto, aby nedopadla stejně jako její kolegyně? přemítá Malin.

Uvědomí si, že Waldemar používá silná slova proto, že mu pomáhají udržet si od toho krutého činu jakýsi odstup.

„Toho hajzla, co to má na svědomí, bych byl schopen zabít,“ pokračuje Waldemar a nikdo ho za jeho výlev nenapomene.

Malin si všimne, jak mu zbělají klouby na rukou, když sevře okraj stolu. Sama začíná být netrpělivá, nejraději by už byla ve Skattegårdenu.

„V Linköpingu žádný vytipovaný byt, kde by mohl být bordel, nemáme,“ sdělí kolegům Johan.

„Jen žádné ukvapené závěry,“ nabádá je Sven. „Börje s Waldemarem dnes obejdou poslední domy v okolí lesa. Ty, Johane, hledej dál, co se mohlo poblíž v inkriminovanou dobu stát. Taky uvidíme, jestli ještě na něco přijde Karin. Malin a Zeke, vy zajeďte do Skattegårdenu a trochu se tam porozhlédněte.“

Skattegården.

Třípodlažní panelové domy s hnědými střechami situované na pláni, jako by jejich architekt chtěl, aby nebožáky v jeho domech co nejvíc bičoval vítr. Plevelem zarostlé záhony, přetékající odpadkové koše, hřiště s polorozpadlými prolézačkami, na které by žádný rozumný rodič své děti nepustil, na balkónech satelity naznačující, že tady bydlí přistěhovalci.

Cestou v autě Zeke dotčeně poznamenal, že mu Malin o návštěvě Stockholmu mohla říct dřív, že parťáci by před sebou neměli mít žádné tajnosti.

„Proč mi to sakra děláš, Malin?“

„Už toho nechám,“ slíbila Malin a věděla, že tím je věc vyřízená. Zeke není z těch, kteří neumějí odpouštět.

Na rozdíl ode mě, konstatuje v duchu.

Na sídlišti to voní nejrůznějšími exotickými pokrmy, zřejmě chystanými k obědu.

Je půl jedenácté. Ve všech ostatních částech Linköpingu panuje ticho jako v Mariánském příkopu, tady to však žije.

Mladé dívky se zahalenými vlasy a dlouhými tmavými šaty.

Na kotnících tetování henou.

Některé v černých burkách.

Muži tmavé pleti snažící se vypadat zaneprázdněně, usmrkané děti, o které nikdo nejeví zájem, bezprizorně pobíhající sem a tam.

Malin se Zekem zastaví náhodného kolemjdoucího.

Vytáhnou služební průkazy.

„Nevíte náhodou o nějakém místním bytě, kde by se střídalo hodně pánských návštěv?“ zeptá se Zeke. O telefonátu ani slovo, nechce volající zbytečně vystavit nebezpečí.

Muž zavrtí hlavou.

Zřejmě další slepý.

„Jste si tím jistý?“

Přikývnutí.

A navíc němý.

Další kolemjdoucí. Stejné otázky, stejné odpovědi. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel.

Namátkou zazvoní na několik bytů v blízkosti telefonní budky, z které podle techniků žena volala.

Téměř všude je někdo doma.

A všude se jim dostane stejného vrtění hlavou.

Ne, o ničem takovém nevíme.

V očích strach.

Jako by muži zákona neklepali na dveře poprvé a nepřicházeli zrovna s přátelskými úmysly.

Raději se staráme sami o sebe.

Moc na sebe neupozorňujeme.

Pak v téhle zemi možná budeme moct zůstat.

Malin se Zekem znovu nasednou do auta. Nevšimnou si žádných mužů s nadrženými pohledy. Nikde žádný taxík, který by sem vozil sexuchtivé inženýry, lékaře, učitele nebo prodavače.

Nikde nic.

A přece oba něco cítí ve vzduchu.

Něco se tu stalo.

Vedle auta se náhle zastaví asi čtrnáctiletá dívka tmavé pleti s vlasy přikrytými šátkem. Objemné tělo zahalené látkou se žlutozeleným vzorem, na nohou moderní tenisky.

Kulatý obličej, velké bystré a přátelské oči.

Vypadá, jako by měla něco na srdci.

„Musím s ní mluvit,“ rozhodne Malin.

Zeke přikývne. „Dobře. Zdá se, že nám chce něco říct.“

Malin otevře dveře. Dívka zůstane stát vedle pouliční lampy a neudržovaného živého plotu.

„Dobrý den,“ řekne Malin a podá dívce ruku.

Ta pozdrav opětuje. V očích nemá strach ani nejistotu, jen zvídavost a odhodlání.

„Vím o bytu, který hledáte,“ prohlásí perfektní švédštinou.

Malin napadne, že by dívka měla být ve škole, raději to však nekomentuje. To teď není podstatné.

Přikývne.

Cítí, jak se jí tělem rozlévá adrenalin.

Úmyslně mlčí. Ví, že společné mlčení vytváří důvěru.

Ulice jsou náhle prázdné, nastal čas oběda. Malin slyší jen cinkot talířů a uvědomí si, že jsou venku samy.

A přece nás zpoza oken sledují tisíce párů očí, pomyslí si.

Chtějí už od nás mít pokoj.

Ty se ovšem nebojíš, že tě budou pokládat za zrádkyni, že ne?

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se Malin.

„Fatima Sheikiru.“

„Kde ten byt je?“

Fatima na Malin důvěřivě pohlédne.

„Střídá se tam hodně mužů.“

Potom se několikrát zhluboka nadechne a poví: „Zkuste adresu Skattevägen 3B. V přízemí. Tam by možná mohla být ta, kterou hledáte.“

17.

Troje oprýskané dýhové dveře, šedá betonová podlaha i zdi.

Na konci chodby čtvrté dveře. Klika jako by v šeru zářila.

Zvonek jako by svítil.

„Můžu vám ukázat, kde to je,“ nabídla se Fatima, Malin se Zekem však s díky odmítli. Fatima jim tedy alespoň popsala cestu. Bylo to necelých sto metrů, doslova za rohem.

„Nemůžete to minout,“ ujistila je.

„Vidělas ji telefonovat?“

„Ano.“

„Jak vypadala?“

„Nervózně. Ustrašeně.“

„Myslíš, že je v tom bytě?“

Fatima přikývla.

„Chodí tam hodně mužů.“

Zeke vystoupil z auta a s vděkem na dívku dlouze pohlédl, než zmizela do neznáma mezi bílými paneláky.

Malin se Zekem teď stojí před obyčejnými vybledlými dýhovými dveřmi.

Zkoušeli zvonit. Několikrát.

Ticho. Žádné známky života.

Jen slabý zápach síry, jako by tu někde hořel plynový hořák nebo jako by někdo naráz zapálil tisíc zápalek.

Ve dveřích kukátko.

Co se skrývá za ním?

Pokoušeli se nahlédnout dovnitř otvorem pro poštu, nic však neviděli. Na dveřích žádná jmenovka, na podlaze za nimi žádná pošta, jen tichá prázdná chodba. Železné zábradlí by potřebovalo natřít.

„Myslíš, že si z nás ta holka vystřelila?“ zeptá se polohlasně Zeke.

„Ne,“ zavrtí hlavou Malin a posunkem Zekemu naznačí, aby byl potichu.

Opatrně vytáhne z kapsy svazek klíčů a najde paklíč. Nějaký důvod pro vniknutí do bytu si zpětně určitě vymyslí.

Paklíč v zámku.

Zeke vytáhne pistoli. Malin má svou na prsou pod sakem.

Za těmi dveřmi něco je, to vím jistě.

Cvaknutí zámku.

Malin dveře v podřepu odstrčí.

Zeke vkročí dovnitř s pistolí v ruce.

Pohledem přelétne prázdnou předsíň a pokračuje dál.

Vtom se ozvou výkřiky.

Vzrušené tlumené hlasy, jimž se konečně dostalo potřebného vzduchu.

Ženské hlasy.

Mužské.

Nebo patří jen jednomu muži?

A kolika ženám?

Jakou mluví řečí? Řečí hněvu a strachu.

Rusky nebo ukrajinsky. Malin vtrhne do předsíně a také vytáhne pistoli. Chodba s šedými zvlněnými tapetami podobná tunelu, po stranách několikero dveří. Malin si uvědomí, jak jsou se Zekem bezbranní, vydaní napospas násilí. Protáhne se kolem něj. Ujme se vedení.

Odkud se ozývají ty hlasy?

Z prvních dveří napravo?

Kopnutím je otevře.

Jsou odemčené.

Před sebou pistoli, v šeré místnosti postel, odpadkový koš, ale žádní lidé. Zeke pokračuje dál a Malin ho následuje do prázdné kuchyně se zažloutlou linkou barvy moči. Výkřiky se ozývají čím dál hlasitěji, když vtom Malin zahlédne v klíčové dírce posledních dveří cosi černého a kovového a křikne: „K ZEMI, ZEKE! K ZEMI, KURVA!“ a vrhne se na zem. Ozve se ohlušující střelba a Zeke se plazí vpřed.

Dobře ví, jaké to je být postřelený. Vtom zbraň z klíčové dírky zmizí a Malin opět slyší hlasy a snad i zvuk otvírání okna.

Zeke rozrazí dveře a v tu ránu je uvnitř, Malin za ním, v otevřených prosklených dveřích vedoucích na zahrádku čísi ruka s pistolí.

Zeke bleskově zamíří a třikrát vypálí. Ví jistě, že se trefil.

Než však ruka ve dveřích zbraň upustí, stihne ještě dvakrát vystřelit. Znovu se ozve křik, tentokrát však jiný. Nezadržitelný křik bolesti.

Že by ten hajzl trefil Malin?

Ne.

Vtom si Zeke všimne ženy, možná spíš dívky krčící se na světle zelené pohovce u bílé špinavé stěny, na ruce želízka poutající ji k topení.

Černé krajkové prádlo kontrastující s bílou kůží.

Dívka se drží za břicho, už nekřičí, zato však krvácí, nejspíš ji zasáhl výstřel. Zeke zahlédne Malin, jak se vrhne ke dveřím, odkopne pistoli ležící na zemi a zmizí ven plná odhodlání, jako by si vůbec nepřipouštěla možnost, že by jim muž, který dívku zřejmě věznil v bytě, mohl uniknout.

Krvácím.

Z břicha mi stříká krev.

Nechci umřít.

Je tohle trest za to, že jsem zavolala policii?

Že jsem tě nedovedla uchránit?

Katerina Jelena si vší silou tiskne ránu na břiše. Cítí, jak z ní prýští horká krev, jako by celé její tělo byla jedna velká díra, svalí se na bok na zelenou pohovku. Je to příjemné přistání v měkkém bavlněném světě.

To je konec, pomyslí si. Tohle je určitě můj konec. Jednou to skončit muselo.

Vtom nad sebou spatří tvář neznámého muže.

Pouta jí vyvracejí ruku do nepřirozeného úhlu, chladný kov se jí zařezává do zápěstí, už však necítí bolest.

Břicho má ale v jednom ohni.

Jako by v něm lezla rozžhavená stonožka.

Muž sklánějící se nad ní má oholenou hlavu, vypadá ovšem přátelsky. Jako by to se mnou myslel dobře. Ale copak je to možné?

Nebijte mě, prosí v duchu. Už nebudu křičet, i když to strašně bolí.

Hořím.

Z lesa přichází mlha.

Zahaluje mi oči, svět je náhle rozmazaný, obrysy se ztrácejí. To je konec, že?

Vím to.

Už nikdy víc.

Muž má dvacetimetrový náskok.

Ani se neotočil, dobře ví, že mu je Malin v patách.

Musí mu být jasné, že je ozbrojená.

Mám ho střelit do nohy? bleskne Malin hlavou.

Ne. Nesmím se zastavit.

Musím toho parchanta dohonit.

Na zemi kapky krve. Zeke ho zřejmě trefil do ruky. To mu však neubírá na rychlosti. Kličkuje mezi domy, jako by se ji snažil setřást a ukrýt se ve změti satelitů a cinkajících talířů.

Je rychlejší, uvědomí si Malin po třech minutách honičky.

Svaly jí malátní, plíce zoufale volají po kyslíku.

Muž získává náskok.

To přece není možné.

Vím, že jsem ve formě.

Náskok roste, už je dělí třicet metrů. Malinino tělo zoufale volá po energii, v duchu ho proklíná za takovou zradu, nejradši by střelila nazdařbůh, zastavila toho hajzla. Pasáka. Vraha.

Může to být vrah?

Třicet pět metrů.

Malin od snídaně nejedla. Je se silami v koncích.

Třicet sedm.

Uteče mi, pomyslí si Malin a zburcuje všechny síly, pokusí se zrychlit.

Nechá vůli ovládnout tělo.

Běží dál.

Bojuje s únavou a kyselinou mléčnou, která ochromuje každičkou její buňku.

Je to však marný boj. Muž zmizí za rohem domu a na pár vteřin se Malin ztratí z očí.

Potom ho znovu spatří na štěrkové cestičce mezi domy a v tu chvíli se stane zázrak.

Z křoví se vynoří tělo zahalené pestrobarevnou látkou.

Dívčí noha. Teniska.

Zásah přímo mezi nohy.

Srazí toho hajzla k zemi.

Řev.

Kvílení lapeného zvířete.

Do klece s tou zrůdou. Tam patří.

O čtyři vteřiny později zaboří Malin pistoli do dokonale oholené tváře.

„Ani hnout,“ křikne. „Don’t move. Don’t move!“

Muž však její příkaz ignoruje, pokouší se vstát, Malin proto rychle zvedne pistoli a vší silou udeří muže do nosu. Cítí, jak se kost pod tenkou kůží drtí a z obou dírek vytryskne krev.

Muž zařve bolestí.

Teď už se nehýbe.

Fatima.

Pár kroků za Malin.

Na tváři vítězný úsměv.

„V náprsní kapse mám pouta. Můžeš mu je nasadit, jestli chceš.“

Fatima přikročí blíž.

„To se ví, že chci,“ usměje se.

18.

Ležíš na bílém prostěradle v oslnivě bílé místnosti.

Spoutaná průhlednými hadičkami.

Obličej ti až k zavřeným očím zakrývá umělohmotná maska.

Pár krátkých dní jsi byla mou přítelkyní.

Obě víme, co je to strach a špína. Co znamená touha po lepším životě, sliby a podvod. Místo lepšího života jen pocit smrti zaživa. A nakonec skutečná smrt.

Tu jsem však zatím poznala jen já.

Ty jsi svůj boj ještě nevzdala.

V břiše máš ránu.

Může se vůbec zahojit? Málem jsi vykrvácela. Jako by krev s tvým tělem už nechtěla mít nic společného, nebavilo ji zásobovat ho kyslíkem.

Ale ty už jsi s životem také skoncovala, nebo ne?

Možná tě teď čeká nový život.

Doufám, že ano.

Kvůli tobě.

I kvůli sobě.

Jak bych to tu jinak vydržela?

Věci se přece mohou změnit. Jako například tvůj mechanický dech a život, na němž tak zoufale lpíš, třebaže by se od tebe nejraději odpoutal a dělal mi společnost.

Tady však nejsi vítaná. Ještě nenadešel tvůj čas. Muž v bílém plášti stojící u tvé postele tě může zadržet.

Dokáže to.

Peter Hamse stojí u lůžka Kateriny Jeleny a kontroluje tlak přístroje pumpujícího kyslík do její dýchací masky. Má radost z dobře odvedené práce. Mladé ženské tělo halí neviditelný pach dezinfekce a krve. Peter jí uhladí zmačkanou noční košili. Dotyk bílé bavlněné látky pod prsty.

Pravděpodobně to přežije.

Navzdory pochybám, které měl, když ji přivezli. V bezvědomí, s velkou ztrátou krve, s dírou v břiše, potrhanými střevy a devítimilimetrovou kulkou v játrech.

Operace trvala tři hodiny. Tři hodiny, osm litrů krve a tři srdeční zástavy. Pokaždé se však podařilo ji znovu oživit. A všechno dát do pořádku.

Játra.

Střeva.

Tepny, kapiláry, nervy.

Poranění břicha bývají často smrtelná. Jako v případě ubodané ministryně zahraničí Anny Lindhové.

Tahle žena ale nesmí dopadnout jako ona. Na to je příliš mladá.

Peter pohladí dívku po ruce, snaží se jí dodat klid, ale ten jí už poskytují tišící léky.

Potřebuje si odpočinout, ačkoli policie by ji tak ráda vyslechla. Hlavně Malin.

V tom panelákovém bytě prý našli její ukrajinský pas. V tašce v koupelně.

Jen co Peter vyšel z operačního sálu, zavolala mu Malin. Bylo příjemné slyšet její hlas ve chvíli, kdy z něj opadlo napětí a soustředění, i když na něj okamžitě začala naléhat s tím, že s pacientkou potřebují neprodleně mluvit.

Z jejího ruského pasáka zatím nedostali ani slovo.

Malin prý k jeho dopadení pomohla nějaká malá holka.

Vyprávěla Peterovi o zásahu v bytě a o následné honičce, jako by šlo o tu nejbanálnější věc na světě.

Také mu ale popsala, jak tomu hajzlovi mířila do obličeje.

„Myslíš, že to přežije?“ dělala si starosti o postřelenou dívku.

„Nejspíš ano.“

„Určitě?“

„S největší pravděpodobností. Ale potřebuje klid.“

Z Malinina hlasu bylo patrné, že jí na osudu dívky skutečně záleží, že nejde pouze o pracovní zájem.

Po telefonátu s Malin se jeho vztah k ženě, které zachránil život, změnil. Už to není pouhá pacientka, pouhé tělo, nýbrž člověk. Člověk jménem Katerina Jelena.

Znovu ji pohladí po paži a pošeptá:

„Všechno bude zase dobré. Slibuju, že se z toho dostanete.“

Dotek čehosi teplého na kůži.

Horký proud vzduchu v mém uchu.

Tma poněkud zesvětlala, jako by u mě byl anděl. Nebo něco jiného? Nemusím dýchat. Místo mě dýchá nějaký přístroj. Jsem slepá, a přece vidím. Nebo jen spím?

Všechno bude zase dobré.

Věřím tomu.

Proto bojuju dál, už necítím bolest, nechávám ten teplý proud pronikat do svého nitra.

Malin sedí za prosklenou zdí v pozorovací místnosti a sleduje Waldemarovo a Zekeho počínání ve výslechové cele číslo tři. Pokoušejí se o výslech muže, kterého s pomocí Fatimy zatkla ve Skattegårdenu.

Blíží se čtvrtá hodina.

Andrej Darševin, 32 let.

Občan Ruské federace.

To je všechno, co o něm vědí. Našli jeho pas. Ve sportovní tašce značky Adidas.

Andrej Darševin si opírá obvázanou postřelenou ruku o šedou desku stolu. Ve světle halogenových žárovek působí jeho tvář hranatě a tvrdě, jako by byla vytesaná z mramoru. Zafačovaný nos vypadá jako křehký zapomenutý vrcholek hory. Černé oči má hluboko posazené, plné instinktivního vzdoru a ještě něčeho dalšího.

Smutku? Rezignace?

Zjevně umí anglicky, soudě podle toho, jak jim cestou do policejního vozu sprostě spílal.

Teď už má ošetřený nos i ruku, a je tudíž připraven na výslech.

Má zatracené štěstí, že to ta holka v nemocnici nejspíš přežije.

Jinak bychom ho klidně mohli obvinit z vraždy. Tvrdit, že ji zabil úmyslně, aby nemohla nic vyžvanit, ačkoli ve skutečnosti nejspíš mířil na nás. Tak jako tak na něj ale máme pokus o zabití policisty a kladení odporu při zatýkání.

Malin se pochopitelně výslechu také chtěla účastnit, Sven jí to však zakázal s odůvodněním, že prý je po té honičce příliš rozrušená. Sleduje tedy průběh výslechu alespoň z vedlejší místnosti.

Waldemar pasákovi beze slova ukáže fotografii zavražděné ženy X. O tom, že je zatčený pasák, není nejmenších pochyb. V bytě našli spoustu kondomů, rozvrh služeb, sexy prádlo a spoustu sadomasochistických pomůcek.

Biče.

Nýtované opasky.

Kalhotky s ostny na vnitřní straně.

Pouta, popruhy, nylonové provazy.

Jen bůh ví, jakým všemožným choutkám se návštěvníci bytu oddávali. Co všechno si dovolili ke Katerině Jeleně a jí podobným. Jak moc jim dali pocítit svou převahu a moc.

Na stole výslechové místnosti však leží i další fotografie.

Snímky odhadem asi sedmileté dívky.

Vystřižené roztřesenou rukou z listu papíru.

Našli je ve sportovní tašce spolu s pasem.

Je to jeho dcera nebo — chraň bůh — speciální nabídka pro zákazníky?

Andrej Darševin jim zřejmě nehodlá odpovědět.

„Co je to za dítě?“ zeptá se anglicky Zeke. „Who is this child?“

Jeho hlas podobný zvukům chřestýše.

„Kde je?“

Waldemar, ve stoje:

„Koukej mluvit! Co víš o téhle ženě?“

A pak to přijde. Malin věděla, že se to stane.

Waldemarovi zřejmě došla trpělivost. Popadne pasáka zezadu za hlavu a vší silou s ní udeří o stůl. Zeke nehne ani brvou. Malin se natáhne po tlačítku na zdi a vypne zvuk. Pouhý pohled jí stačí, nepotřebuje slyšet všechno.

Obvaz a náplast na Darševinově nose se zbarví do ruda.

Je to pasák a hajzl, opakuje si v duchu Malin, aby zaplašila soucit.

Waldemar nepřestává. Mlátí Rusovi hlavou o stůl. Malin odvrátí pohled. Jedna část jejího já by nejradši vykřikla: PŘESTAŇ! Druhá by si však ještě přisadila: VYMLAŤ Z NĚJ PRAVDU!

Na stole zůstanou zkrvavené cáry obvazu, náplasti a možná i masa.

Waldemar se Zekem to po chvíli vzdají a opustí celu.

Když Waldemar otevře dveře do pozorovací místnosti, z těla jako by se mu ještě vypařoval adrenalin.

„Hajzl,“ uleví si.

V těsném závěsu Zeke:

„Nedostali jsme z něj ani slovo.“

Waldemara pohltí temná chodba a Malin si znovu vzpomene na zavražděnou ženu. Určitě pracovala v tom bordelu. Co když bezejmennou dívku z Lundu potkal stejný osud? Že by si na obě v lese počíhal tentýž zvrhlý zákazník? Vybíral si za oběti prostitutky?

Ale jak by do toho potom zapadala Marie? To přece byla obyčejná sociální pracovnice.

Mohl ji znásilnit některý z jejích klientů?

Seznamy lidí, které měla na starosti, jsem přece tisíckrát prošla, vzpomíná Malin. A na nikoho podezřelého jsem nenatrefila.

Vymýšlím si nesmysly, konstatuje v duchu. Souvislosti, které nacházím, jsou jen mlhavé dohady.

Sven Sjöman sedí ve své kanceláři a vyhlíží na parkoviště před nemocnicí. Vychutnává si odpolední světlo zalévající bíložlutou fasádu a vítr vanoucí seshora, pročesávající koruny bříz, jako by čechral vlásky malým dětem.

Lidé na parkovišti se pomalu přesouvají od aut ke vchodu do nemocnice a zase zpět k autům, na cestě od bolesti k bolesti, vydaní napospas všemu zlu tohoto světa.

V jednom z nemocničních pokojů bojuje o život postřelená žena.

Katerina Jelena.

V břiše velkou díru.

A v srdci nejspíš ještě větší.

Sven nechtěl přihlížet výslechu jejího pasáka. Raději nechce vědět, co všechno se tam dole děje.

Ať si Waldemar dělá, co chce. Už mě nebaví ho napomínat.

Karim Akbar zastává stejný postoj.

Sven to dobře ví.

Karim se však musí od vší špíny držet ještě dál, počínat si ještě opatrněji. Kdyby se novináři dozvěděli, co se v suterénu policejní stanice čas od času odehrává, byl by to pěkný průšvih.

Policejní sbor je jako uzavřená místnost, uvažuje Sven.

A společnost občas takovou místnost potřebuje. Místo, kde se ve jménu dobra může dít cokoli.

Většina lidí to chápe.

Přinejmenším většina policistů.

Ten pokoj však musíme užívat s rozumem a s mírou.

Musíme umět odhadnout, kdy je tvrdost nevyhnutelná. Musíme věřit, že dokážeme dávkovat zlo ve jménu dobra. Jako prezident Truman, když rozhodl o shození atomové bomby na Hirošimu.

Do důchodu mi zbývají pouhé dva roky, přemítá Sven. Kdybych chtěl, mohl bych pracovat i déle. Ale mně už to stačilo.

Všechno mi splývá v jeden celek.

Nedokážu už stanovit hranici mezi dobrem a zlem. Ta tam je má dřívější sebejistota.

Člověk s přibývajícími léty nezmoudří, přemítá Sven. Jen se smíří s faktem, že svět je šedivý a zároveň černobílý. A o tom, kde je hranice mezi černou a bílou, rozhoduje každý sám za sebe.

Tenhle případ se podobá hnisajícímu vředu. Možná se jím stal už před sedmi lety, kdy se z lesa jako černá víla vynořila zbídačená Marie Murvallová. Anebo ještě dřív. Zatím nevíme, co všechno nás ještě čeká. Třeba si pro nás les ten nejhorší nález ze všech ještě schovává.

Sven už kontaktoval státní kriminálku s dotazem, jestli náhodou nevyšetřují nějaký případ, který by s tím jejich mohl souviset. Zeptal se, jestli o nevěstinci na sídlišti věděli nebo tušili cokoli, co by vysvětlovalo okolnosti celého případu.

Před chvílí také mluvil se státním zástupcem Jonasem Riedelem.

Rozhodnutí ohledně soudně nařízeného odběru DNA Arta Antinena bude muset ještě chvíli počkat. Riedel prý musí nejprve zjistit, co v takovém případě, kdy policie postrádá jakékoliv důkazy, umožňuje zákon.

19.

Peter.

Bílý rozepnutý plášť připomínající andělská křídla. Unavená schlíplá křídla.

Kráčí jí naproti po nemocniční chodbě oddělení jednotky intenzivní péče.

I v příšeří chodby Malin rozezná jeho důlek na bradě a úsměv.

Rozběhne se k němu, náhle má potřebu zavrtat se mu do náruče, nechat se obklopit jeho tělem, vůní, teplem a láskou, které má na rozdávání.

Obejmou se. Vůně jeho kůže se mísí s ostrým pachem dezinfekce, jeho dech s pípáním a syčením přístrojů držících pacienty při životě.

Jedním z nich je i Katerina Jelena.

Políbí se.

Jeho ústa mají skořicovou a kávovou chuť. Dotyk jeho tvrdého, a zároveň měkkého těla rozproudí v Malininých žilách krev, až zapomene, jak dlouhý den má za sebou. Na okamžik pocítí chuť zatáhnout Petera na nejbližší záchod, aby ji naplnil, jak nejlépe to umí.

Pípání.

Syčení.

Lidé bojující o každý nádech.

To by bylo neuctivé.

Oba povolí sevření a postaví se kousek od sebe.

„Je při vědomí?“ zeptá se Malin.

Což v překladu znamená: Můžu s ní mluvit?

Peter zavrtí hlavou.

„Ale můžeš se na ni podívat, jestli chceš. Pokoj číslo devatenáct.“

„Dobře,“ přikývne Malin.

„Já zatím vyřídím papíry a pak můžeme jít domů.“

Obličej Kateriny Jeleny přikrývá dýchací maska.

Nad ovázaným břichem se pravidelně zdvihá a klesá hrudník.

Nahoru, dolů. Nahoru, dolů. Dech má klidný, jako by se konečně cítila v bezpečí.

Zavřené oči.

Stále ještě pod vlivem sedativ.

Malin přikročí blíž k posteli a na parapetu si všimne chlupatého kaktusu s červeným poupětem.

Vzpomene si na svého bratra, na Marii, na všechny němé lidi, k nimž se snaží najít cestu. Napadne ji, co všechno si asi Katerina Jelena musela prožít. Jaké falešné sliby ji asi přivedly do nevěstince ve Skattegårdenu, kam si linköpinští muži chodili ukájet své perverzní choutky, jako by byla jejich soukromou hračkou.

Kolik ran musela přetrpět?

Kolik bolesti?

Kolik ponížení?

Ty nás můžeš zavést blíž k pravdě, Katerino. Můžeš nám pomoct zjistit, co se stalo Marii a těm ostatním ženám. Ačkoli to sama nevíš.

To tys nám přece volala, že znáš tu zavražděnou, ne?

Byla stejně jako ty z daleka? Nebo snad místní? Jak se v tom bytě ocitla?

Kéž by se všichni ti nechutně nadržení muži propadli do pekla.

Malin pohladí Katerinu po ruce, jako by jí chtěla dát najevo svou přítomnost a přátelské úmysly. Při dotyku jako by jí však projel elektrický výboj. Katerina Jelena otevře oči a strhne si masku, otevře ústa, vypadá, že křičí, nevydá však ani hlásku.

Ozve se jen pronikavé pípání.

Jako by dýchací přístroj ochromila panika a volal na poplach: Pozor, nedýchá, pomozte jí někdo!

Malin se snaží Katerinu Jelenu uklidnit, chytit ji za ruce a masku jí opět nasadit, dívka má však křečovitě stažené svaly a brání se, pokračuje ve svém neslyšném křiku.

Je to tvůj křik? Nebo Mariin? Či snad patří oné bezejmenné dívce z Lundu? Ženě X?

Ty znáš její jméno, že?

Dveře za Malin se otevřou. Peter ji něžně odstrčí na stranu, pohledem přejede přístroje u postele, otočí jakýmsi kohoutkem a křeč rázem poleví, oči se zavřou stejně rychle, jako se před chvílí otevřely, a Katerina upadne zpět do hlubokého chemického spánku, který jí však zřejmě nepřináší moc klidu.

„To není možné,“ vrtí hlavou Peter a otočí se k Malin. „Co jsi jí udělala?“

Stojí nad pacientkou sami, zdravotní sestra, která Peterovi asistovala, už odešla.

„Vůbec nic.“

„Je pod vlivem silných prášků,“ pokračuje Peter. „Nemohla se probudit.“

„Nevypadala, že spí,“ namítne Malin.

„Ale spala,“ trvá na svém Peter. „Pojď už,“ dodá. „Potřebuje klid.“

V nemocničním výtahu, kterým sjíždějí z devátého patra do přízemí, je cítit guma, kopr a tělo, na něž by se Malin nejraději vrhla a objala ho tak silně, až by se stalo jejím.

Peter se převlékl do bledě modré košile a džínsů.

Ve třetím patře, kde se nachází onkologické oddělení, přistoupí matka s dvěma malými dětmi.

Blonďatý chlapeček s vážnýma modrýma očima se na Malin prosebně usměje.

Má tvůj tatínek rakovinu? napadne Malin.

Nesmíš umřít, tatínku.

Musíš tu zůstat se mnou.

Rodiče přece nesmějí opouštět své děti.

Vtom Malin bleskne hlavou nápad.

Jen co v přízemí vystoupí z výtahu, vezme Petera, který cílevědomou chůzí vykročil k parkovišti, za ruku a zarazí ho.

„Musím na stanici,“ oznámí mu.

Peter jí věnuje podobně prosebný pohled jako před chvílí chlapeček ve výtahu. Jako by ji napomínal a proklínal, proč pro jednou nedá před prací přednost jemu a tomu, co k sobě vzájemně cítí.

„Sakra, Malin,“ uleví si Peter. „Vždyť je devět večer. Nepočkalo by to do zítřka?“

„Nepočkalo.“

„Prosím tě. Nemůžeme jít domů a udělat si klidný večer?“

„Já nemůžu,“ brání se Malin, ukročí zpátky a omluvně rozhodí rukama.

„No dobře. Co mám s tebou dělat?“

Těžko definovatelný tón.

Chápe mě?

Nebo to jen předstírá? Pochybuje?

Ať je to, jak chce, nemůžu si pomoct.

Rozloučí se u Peterova černého BMW.

Policejní stanice se nachází jen pár set metrů od nemocnice. Zdálky do tmy září pár rozsvícených oken.

Kde jsou ty fotky?

Fotky té malé holčičky.

Malin je najde v deskách na Waldemarově stole.

Rychle si je okopíruje a vykročí podzemní chodbou k vazebním celám nacházejícím se ve vedlejší budově okresního soudu.

Za okamžik stane před Darševinovou celou spolu s uniformovaným vousatým zaměstnancem ostrahy, který vybere ze svazku potřebný klíč a vsune ho do zámku.

Potom si však zřejmě vzpomene na bezpečnostní pravidla, a než klíčem otočí, nahlédne dovnitř kukátkem.

„Sakra. Nevidím ho.“

20.

Hlídač strčí do dveří, jež však nejdou otevřít.

Malin se o ně opře vlastní vahou.

„Nemůže ležet někde, kam tím kukátkem nedohlédneme?“ zeptá se. „Není tam nějaký mrtvý bod?“

Hlídač si odfrkne.

„Teoreticky ano, ale alespoň něco bychom vidět měli.“

Andrej Darševin je pořádně urostlý, pomyslí si Malin. Vzpomene si na poranění, která mu dnes způsobil Waldemar. Podruhé během pár hodin museli přivolat lékaře, aby mu ošetřil nos. Namluvili mu, že zatčený zakopl a upadl. Lékař nevypadal moc přesvědčeně, pasákovo zdraví mu ale zjevně bylo ukradené.

Co když teď Darševin leží v cele mrtvý?

Jen to ne, modlí se v duchu Malin. Jeho smrt by nám jen přidělala problémy. Už by nám nic neřekl. Ale líto by mi ho rozhodně nebylo. Jen ať si tu klidně leží udušený vlastní krví. Patřilo by mu to.

Raději však na svou bezcitnost a cynismus nechce pomýšlet. Pokud je zlo skutečně nakažlivé, co se s člověkem stane po patnácti letech práce u policie?

V ruce fotografie děvčátka.

Co když je to Darševinova dcera?

Dítě přece má právo na otce, ať je jakýkoliv.

Určitě ho má ráda.

Snaž se ho vnímat jako člověka. Ne jako pasáka.

Co o něm vlastně vím?

Jen aby nebyl mrtvý.

Společně s hlídačem se oba opřou do dveří. Ozve se zachroptění a odpor náhle povolí. Dveře se otevřou a Malin se naskytne pohled na Andreje Darševina lezoucího po kolenou k pryčně se zkrvaveným prostěradlem, nos zafačovaný a oblepený náplastí.

Pohlédne na Malin.

Pokývá hlavou.

Co se zračí v jeho hnědých očích? Nenávist? Ne. Hněv? Také ne. Něco jiného. Že by únava? Touha po spánku?

„Můžete nás tu nechat o samotě,“ obrátí se Malin na hlídače.

Teprve když se za ním zavřou dveře, ucítí, jak strašně Rus páchne potem.

„Počkám tady venku,“ ozve se hlídačův hlas zpoza dveří. „Kdyby něco, křičte.“

Já nemám strach, pomyslí si Malin. Zato Darševin ano. Dvakrát zlomený nos mu zřejmě stačil.

Lehl si na bok na pryčnu, jeho obrovité tělo jako by se dalo na ústup, a přece ještě není připraveno kapitulovat.

Malin si dřepne vedle něj a položí na pryčnu fotografii.

Plavovlasá dívenka s vykulenýma očima plnýma strachu, jako by bojovala v jakémsi neuchopitelném světě.

Malin se klidným hlasem anglicky zeptá:

„To je vaše dcera, viďte?“

Žádná reakce.

Darševin si pouze přejede rukou po nose, jako by chtěl utišit bolest.

„Vím, že je to vaše dcera, Andreji.“

Darševin zasténá a snaží se odvrátit pohled. Jeho oči se ale v příšeří cely přece jen setkají s Malininými, což však na jeho zarytém mlčení nic nezmění.

„Nevím, kde bydlíte nebo odkud jste, ale vím, že by ta dívenka měla být s vámi.“

Malin z té nepřirozené polohy rozbolí kolena a stehenní svaly.

„Víte,“ začne a na okamžik se zarazí, zastydí se za lež, kterou se chystá vyslovit. Účel ale přece světí prostředky, nebo ne?

„Jestli toužíte po lepším životě, můžu zařídit, aby sem za vámi vaše dcera a vaše rodina mohla přijet. Můžu vám pomoct získat ve Švédsku novou identitu, abyste mohli začít nanovo. Nechcete už přece dělat pasáka, ne? To byste se mnou ale musel mluvit. Andreji, povězte mi, kdo je ta žena v lese. Vy to přece víte. I kdyby v tom bytě ve Skattegårdenu nikdy nebyla, znáte její jméno. Možná také víte, odkud přišla. Kdo ji sem přivedl, kdo ji zavraždil?“

Andrej Darševin má malátný výraz, jako by se snažil zapomenout na všechno, co ví.

Malin se k němu nakloní blíž a ucítí nasládlý zápach jeho těžkého dechu.

„Je to vaše dcera, viďte? Můžu zařídit, abyste byli zase spolu.“

Andrej Darševin se rozmáchne obvázanou rukou a shodí fotografie na podlahu.

„Tu zavražděnou ženu v lese snad mučil sám ďábel. Ani se neodvažuju domyslet, co všechno si musela vytrpět. Co kdyby se něco takového stalo vaší dceři? Musí to přece jednou skončit, nemyslíte? Těch hrůz už bylo dost. Nepodezříváme vás, že s její smrtí máte něco společného. Proč byste ji taky zabíjel? Vždyť vám vydělávala peníze.“

Andrej Darševin zavře oči.

„Andreji,“ pokračuje Malin. „Byla to něčí milovaná dcera. Vy to dobře víte, ačkoli při své práci musíte občas předstírat, že ženy nejsou lidská stvoření. To je pochopitelné, jinak byste v téhle branži nepřežil. Je mi jasné, že nad sebou máte skutečné bestie, nebezpečné násilníky. Ale já vám slibuju, že můžete začít nový život. Tady a teď. Se svou rodinou. Je mi jedno, co jste zač.“

Andrej Darševin opět otevře oči.

Unavený, téměř pobavený pohled říká: Myslíte, že se nechám tak snadno napálit?

„Nevěřím vám ani slovo,“ zašeptá. „Oba dobře víme, že mi nemůžete pomoct. Ale řeknu vám její jméno.“

Odkašle si a marně se pokusí zadržet kýchnutí. Z obvazu na nose mu opět začne odkapávat krev.

„Jmenovala se Jenny Svartsjöová. Byla to Švédka. To je všechno, co o ní vím. Byla u nás v bytě loni na konci října. Potom ji odvezli pryč. S tím, co se jí stalo pak, nemám nic společného.“

„Kdo ji odvezl?

Kam?

Proč?

Odkud byla? Z Linköpingu?“

Malin slyší své otázky vířící vzduchem, rozplývající se, formující neznámé zvuky.

Byla Jenny Svartsjöová, naše Jenny z lesa, podobná prsaté Kristině? Patřila také k těm na okraji? Proč ji nikdo nepoznal?

Rodině se mohla ztratit z očí už dávno.

Bůh ví, jaké u nich doma panovaly poměry.

A jak slepí a zapomnětliví byli lidé, kteří ji možná mohli zachránit.

„Kam?

Proč?“

Andrej Darševin však zarytě mlčí.

Uzavřel se do sebe. Jako by čekal na něco nevyhnutelného.

Jenny.

Tak se jmenuju. Tak jsem se jmenovala.

Tím jménem na mě volávala máma, když jsem si hrála na zahradě u chalupy kousek za městem. Zdědila ji po svém otci. Po tom hajzlovi, jak ho vždycky nazývala.

Jenny.

To jméno mi stále patří. Osamělé jméno, jímž na mě volají všichni ti neviditelní v mém vesmíru, jejichž prosby o pomoc se snažím nevnímat.

Jsem mrtvá.

Stejně beznadějně jako oni.

Pomoct mi můžeš jedině ty, Malin.

Musíš mi pomoct. Nám všem.

Takových, jako jsem já, bylo, je a bude spousta.

ČÁST 2.

UPRCHLÍCI ZE SNA

[Ve tmě]

Děje se to právě teď.

Mně.

Pamatuju si na sklep i na ostatní dívky, s nimiž jsme si nevyměnily ani slovo. Potom na auto, na ruce, na les míhající se kolem, sápající se po mně, a potom na ticho.

Někdo nebo něco mě vzalo a dovleklo až sem, zneužilo mě.

Otevřelo kufřík ukrývající učiněné peklo.

V oné šelmě se ukrývala ještě horší šelma.

Slyším a cítím samotného ďábla?

To on mě bičuje?

Pálí, řeže.

V ústech roubík, snažím se křičet, ale nejde to. Kde to vlastně jsem?

Proč se to děje?

A proč právě mně?

Proč?

Co když neexistuje žádné „proto“?

Ruce spoutané nad hlavou. Oči zavázané páskou. Nohy připoutané k zemi.

Jako by uvnitř mě cosi explodovalo.

Kdy strach a bolest zmizí? Kdy se změní v něco jiného, než je hořící přítomnost? Už vím, že nikdy. Na prsa mi kdosi tiskne žhavé železo, snažím se křičet, cítím pach spáleného masa, mého masa, pálí to, vypařuju se, chci se vypařit, zmizet, když v tom horko ustane. Vystřídá jej chlad, palčivý chlad, na ramenou hůl, trny drásající vnitřní stranu stehen, trny růže, vytékající teplá čerstvá krev a pouta na zápěstích.

Ruce mám vytažené ke stropu té pekelné díry, dýchám, bylo by příjemné nemuset už dýchat, vidím jen černou tmu, páska přes oči je nasáklá sádlem, injekční stříkačka, vpich do podpaží, pod kůži mi kdosi vstřikuje neznámou tekutinu, brzy, už brzy mi bude dopřáno spánku.

Zatím však ona noční můra, která se mi nezdá, ještě neskončila. Zevnitř mě požírají hladové stonožky, jedovaté ostny se mi zavrtávají do lůna, pochutnávají si na mých ranách, jež pod jejich dotyky začínají hnisat, mých do krve odřených chodidel se dotýkají čísi ruce.

Tváře.

Kolik tváří má had?

Odkud se všechny ty tváře berou? Všechny ty zuby, jed, všechen ten neutuchající chtíč, hlad po stále novém mase, po mém mase, po mně.

Zbylo ze mě vůbec něco?

Spím.

Určitě jenom spím.

Kéž by to všechno byl jen sen.

*

Marie Murvallová se posadí na posteli. Bílorůžová noční košile, rovná záda.

Svalová činnost, pohyb. Marie vstane, postaví se k oknu a vyhlédne do tmy. Krajina ve svitu měsíce tvořená okrovými a šedými odstíny všeobjímající tundry, osamělé vlajky visící zplihle ve vzduchu.

Zamrká.

Znovu.

Celým tělem otřese žhavý bílý blesk. S každým nádechem další a další. Co je to?

Co se to ke mně plazí? Čí je to tvář? Hadí? Zvířecí? Moje?

Vidí pouze svou ruku na okně a cítí elektrické výboje procházející celým tělem. Jako by kdosi šeptem promlouval k její duši, k tomu, co z ní kromě masa a kostí ještě zbylo.

„Marie.“

„Marie.“

Hledá sama sebe.

„Marie.“

Volající hlasy.

Cítí, jak se jí po nohou plazí větve, trnité keře, chtějí do ní vniknout, tentokrát jim však neuteče. Zůstane stát a podvolí se. Nechá to do sebe vniknout.

Strach je teď někde jinde.

Zformuluje myšlenku:

Já nejsem strach.

Už ne.

Strach existuje, ale ne tady, ne ve mně.

Bojím se?

Já, Jenny Svartsjöová.

Mám se čeho bát? Nebo už strach neexistuje? V tomhle světě, v němž se teď volně vznáším. Je to stejný, a přece jiný svět.

Přiblížím se k ženě zavěšené na řetězech ke stropu v osamělé místnosti, nahé tělo má zkrvavené, spálené, přesně jako já. Vznáším se kolem ní, snažím se do jejího snu šeptat hezká slůvka.

Vidím Marii. Stojí ve svém pokoji u okna. Mrká, snaží se přijít na kód, který by ji probudil k životu.

Dolétnu i ke Katerině.

Musíš dýchat, šeptám jí. Musíš.

Stejně jako naše bezejmenná sestra v Lundu.

Malin.

Ještě je vzhůru, stojí doma v kuchyni, popíjí čaj a pomalu se chystá ulehnout do postele vedle lékaře, jemuž se právě zdá o ženě, které dnes zachránil život.

Ženy.

Všechny ty oněmělé ženy jakoby vytržené z běhu času a vržené do zvláštního ročního období.

Teplo přecházející v chlad, sníh v teplo, déšť vysušující půdu, kanály plné useknutých hlav a muších larev, les vyřezávající svůj znak do kůry stromů, pouštějící sám sobě žilou, modlící se, aby to všechno už konečně skončilo.

Pro mě neexistuje čas.

Jen tak je možné dát všechno zase do pořádku.

21.

ČTVRTEK 19. KVĚTNA

Půjde to.

Všechno bude zase dobré.

Musí to jít.

Kolem Malin se prostírá les.

Koruny borovic se chvějí v paprscích slunce, jejich odlesky dopadají jako broušené diamanty na Malininu bílou sukni, černou košili a sako, pod nímž se ukrývá pistole.

Kapradí jako by ji chtělo obmotat kolem nohou, pořezat ji svými tuhými listy, její nohy i celé nitro.

Jako by ji les chtěl pozřít. Malin potlačí náhlý impuls utéct. Stojí na pasece, kde našli znetvořené tělo Jenny Svartsjöové, představuje si, jak tudy unikala svému pronásledovateli. Páchlo to tu stejně jako teď sírou? Malin by si přála, aby jí teplý vítr čechrající koruny stromů pošeptal Jennyin příběh.

Co tu vlastně hledám? přemítá. Před chvílí odbilo poledne a žaludek se začíná dožadovat oběda.

Malin udělá deset kroků vpřed a postaví se přesně na místo, kde našli Jennyino tělo. Při pohledu na zem zjistí, že si tu mravenci vybudovali cestičku. Šlápne na žlutou policejní pásku, kterou vítr sfoukl na zem.

Tady nic nenajdu, usoudí. Jak se ale dostaneme dál?

Na jméno Jenny Svartsjöová byl ve Švédsku všehovšudy vydán jen jeden pas. V roce, kdy jí bylo pět let.

Narodila se v Tranåsu. Identifikaci provedli podle rentgenů, které si vyžádali od jejího dětského zubaře.

Rychle si udělali zevrubnou představu o jejím životě.

Její rodiče se rozvedli, když jí bylo jedenáct let. Otec se odstěhoval do Francie, kde už ovšem podle tamější matriky trvalé bydliště nemá.

Jako by se po něm slehla zem.

Matka nemá trvalou adresu, na sociálním úřadě v Tranåsu je to však známý případ. Těžká alkoholička.

Snažili se dohledat další příbuzné, které by mohli informovat o Jennyině smrti. Během těch pár hodin intenzivního pátrání Malin opět přemýšlela, jak je možné, že ji nikdo nepoznal v televizi nebo v novinách. Nebo snad všichni, kdo se s ní kdy setkali, oslepli hanbou? Styděli se, že ji zradili? Že jí nechtěli nebo nedokázali pomoct?

Zatím o ní máme jen kusé informace, konstatuje v duchu Malin.

Něco jsme zjistili na matrice.

Něco nám řekli učitelé ze základní školy v Tranåsu a také zaměstnanci tamějšího sociálního úřadu.

Jenny ani nedochodila sedmou třídu.

Otec opustil rodinu a matka začala pít.

Jenny na čas skončila v dětském domově, poté ji sociální úřad svěřil zpět matce, od níž však utekla. Brzy nato oslavila osmnácté narozeniny a její osud už nikoho nezajímal. Jako plnoletá si mohla dělat, co chtěla.

Kam však zmizela?

Jak se dostala sem?

Bylo jí jednadvacet let.

Bůh ví, jak skončila v tomhle lese.

Zjistím to, umíní si Malin. Musím to zjistit.

Já tě neopustím, Jenny. Já ne.

Nezradím tě. Ani ty dvě oněmělé ženy.

Jak může matka opustit dceru?

Tove.

Školu v Lundsbergu také ze všech stran obklopují lesy. Co bych dělala, kdyby u mě zčistajasna zazvonila tamní policie s tím, že tě našli mrtvou?

To bych nepřežila.

Nejprve bych ovšem našla toho, kdo ti to udělal. Zabila bych ho — ji — to. Holýma rukama. Jednou jsem zastřelila ženu, která tě chtěla zabít, Tove. Ještě dnes mám při té vzpomínce pocit zadostiučinění.

V dálce zahouká sova. Na smrkové větvi si vrabec čechrá peří. Svět je tu krásný, voňavý, překypující životem, a já myslím na smrt.

Musím pryč, usoudí Malin. Pryč od smrti. A vy, Katerino, Marie i bezejmenná dívko z Lundu, mi v tom musíte pomoct.

Malin sem do lesa zajela místo oběda.

Katerina Jelena je stále v bezvědomí a neschopna výslechu.

Andrej Darševin odmítá říct cokoli dalšího.

Neodpovídá na otázky o svých kumpánech ani o tom, jak se Jenny Svartsjöová dostala do bytu ve Skattegårdenu nebo sem do lesa. Pokud něco ví, nechává si to pro sebe.

Byt měl pronajatý od nějakého studenta, který je na ročním výměnném pobytu v Sydney. Svenovi se podařilo mu dovolat. Zdá se, že neměl nejmenší tušení, co se v bytě v jeho nepřítomnosti děje.

Karin Johannisonová znovu ohledala Jennyino tělo, na nic dalšího však nepřišla.

Pátrací akce vojáků skončila s nulovým výsledkem.

Jenny měla čistý trestní rejstřík.

Nikdo ji nenahlásil jako pohřešovanou.

Nikomu nechyběla.

Nikdo ji nepoznal.

Malin z myšlenek vytrhne zapraskání větvičky.

Bleskurychle se otočí.

Číhá na mě něco tamhle za stromem?

Ne. Nikdo tu není.

Jenny byla v bytě ve Skattegårdenu do října.

Potom zmizela.

Ale kam?

K Artu Antinenovi?

To vyloučí, nebo potvrdí teprve test DNA.

Malin pochybuje, že by v tom měl prsty. Ačkoli je pozoruhodná náhoda, že se usadil zrovna v těchhle končinách, kde byla Jenny znásilněna, zavražděna.

Přišel si pro ni někdo do toho bordelu? Ale kdo?

Malin klacíkem odhrne kapradí a kapky rosy, které se mu zavěsily pod listy, se skutálí na zem.

Mám v hlavě tolik otázek, kolik je listů na stromě.

Marie Murvallová.

Bezejmenná dívka z Lundu.

Katerina Jelena.

Jenny Svartsjöová.

Jejich osudy spolu musejí nějak souviset.

Musí být možné spojit je do jednoho celku.

V lese neexistuje ticho.

Panuje tu neutuchající šelest, šepot, bzukot čmeláčích křídel a teplo. Neskutečné teplo. Malin se bezděčně dá na útěk, pryč odsud, klopýtá lesem, udýchaná a zpocená, až konečně doběhne k bílému volkswagenu na lesní cestě.

Klid, Forsová, hlavně klid.

Klíček v zapalování.

Ve zpětném zrcátku vidí tváře všech těch žen i svou vlastní, den ode dne starší. Brzy budu dvakrát tak stará jako zavražděná Jenny.

Jak jen tomu přijít na kloub? přemítá, když o chvíli později směřuje östgötalandskou nížinou k Linköpingu.

Pospěš si, Malin.

Zjisti, co mě potkalo.

V tom nejšpinavějším pokoji leží na tvrdé lavici žena.

Miluj svou dceru, Malin.

Nedovol, aby vás něco rozdělilo.

Buď silnější než zlo.

Znič ho.

Zabij.

Malin zrovna přejíždí po mostě přes dálnici, když jí zazvoní telefon.

Pod ní auta jako pomalé kulky z pistole.

Před ní sídliště Skäggetorp a průmyslová zóna Tornby.

Hranatá budova obchodního domu Ikea.

Památník přerostlých snů. Daňových úniků.

Obří obchodní domy pobité smutným plechem a zbytečně velkými blednoucími cedulemi.

Zekeho hlas:

„Sociálce z Tranåsu se podařilo najít matku Jenny Svartsjöové. Bydlí prý kousek odsud.“

„Cože? U Linköpingu?“

„Jo,“ přitaká Zeke klidně. „Vyzvedni mě na stanici. Hned za ní zajedeme.“

„Jak ji našli?“

„Mě se neptej. Ale víš, jak to chodí. Někteří sociální pracovníci se prostě o své klienty zajímají víc, než by museli. Vezmi si třeba Marii Murvallovou.“

O půl hodiny později Zeke zaparkuje v ostrém, a přece nejistém odpoledním světle vedle oprýskaného karavanu odstaveného za opuštěnou tovární budovou na okraji Tallbody, asi pět kilometrů východně od Linköpingu.

V průmyslové zóně je celkem sedm výrobních hal. Za tou nejodlehlejší, která je nejblíže k lesu, stojí osamělý karavan.

Malin se Zekem vystoupí z auta.

Těžkými kroky zamíří ke karavanu.

Uvnitř se svítí.

Třepotavý plamen svíčky.

„Ví, co se stalo?“ zeptá se Malin.

„Třeba ji poznala v novinách.“

„Třeba.“

„V tom případě by se nám snad sama ozvala, ne?“

„To nemůžeš vědět.“

Zeke potřese hlavou a rezolutně zaklepe na dveře.

Žádná reakce.

Malin přiloží ke dveřím ucho a zaslechne hlasité chrápání.

Vezme za kliku. Je odemčeno.

Pronikavý zápach moči, výkalů, odpadků a zvratků.

Nemají na vybranou.

Vykročí do té spoušti a vlhké špíny.

Na dřevěné lavici leží pod špinavou růžovou dekou žena, zřejmě Britt Svartsjöová.

Zeke jí zatřese.

Ozve se nespokojené mumlání.

„Co je, sakra? Co se děje?“ Pach alkoholu je ohromující.

Žena se však probere a posadí se.

Vyzáblý šedý obličej. Kolem oka modřina. Tenká napjatá kůže pokrytá červenými puchýřky. Řídké šedohnědé vlasy, zacuchané a mastné.

Čiší z ní rezignace. Jako by se světem uzavřela dohodu, že se jeden o druhého nebudou starat.

Při pohledu do jejích očí Malin pochopí, že jí nenesou žádnou novinu.

„Nemusíte nic říkat. Vím, co mi chcete.“

Šedozelené oči Britt Svartsjöové potemní.

„Můžete rovnou zase jít. Nemám vám co říct.“

Malin se posadí na lavici vedle ní.

„Vaši dceru někdo brutálně zavraždil,“ namítne. „Musíme se dozvědět, jak se to stalo.“

Britt Svartsjöová se evidentně pokouší uspořádat si myšlenky, vžít se do přítomnosti.

Zřejmě zvažuje, jestli jí policie tentokrát může pomoct.

„Neviděla jsem ji pět let. Když jsem o ní slyšela naposled, bydlela ve Stockholmu.“

„A nevíte, co s ní bylo potom?“

„Ani nevím, co bylo se mnou.“

Malin si vzpomene na Tove a břicho se jí sevře hanbou. Ví, že svou dceru zanedbávala, ale tolik jako Britt Svartsjöová zase ne.

Tak špatná matka jsem přece jen nebyla, viď, Tove?

Jak může člověk klesnout takhle hluboko?

Sama jsem k tomu také neměla daleko, přemítá Malin. Měla jsem nakročeno do stejné propasti, kde je Britt Svartsjöová, ale včas jsem se zarazila.

„Víte něco o jejím otci?“ vloží se do hovoru Zeke.

„Naposledy se mi ozval z Austrálie. Pak jsem se doslechla, že je po něm.“

„Zemřel?“

„Jo. Zmizel. Nejspíš toho parchanta někdo zabil. Tak se to tam na jihu s takovejma, jako byl on, dělá. Nechávají se zmizet v poušti.“

„S takovými, jako byl on?“ nechápe Zeke.

„S pedofily.“

Prázdný hlas bez citu.

„Zneužíval ji. Ještě tu noc, kdy jsem ho načapala, jsem s Jenny odešla. A od tý doby to s náma šlo z kopce.“

„Může mít něco společného s její smrtí?“ zeptá se Malin.

Britt Svartsjöová zavrtí hlavou. Bez zaváhání pokračuje:

„Vždyť vám říkám, že je dávno mrtvej. Nikdy jsem si neodpustila, co Jenny provedl. Vyčítala jsem si, že jsem na to nepřišla dřív. Nemohla jsem ji vystát. Pořád mi to připomínala. Nakonec jsem ji začala mlátit. Ale jeden čas jsme bydlely v chalupě, kterou jsem zdědila po otci. Myslím, že tam byla šťastná.“

„Měla Jenny nějaké přátele, kteří by o ní mohli něco vědět?“

„To pochybuju. Ve škole ji všichni nenáviděli. Spolužáci ji možná dokonce zneužívali. Ale to už si nepamatuju, je to tak dávno.“

Mluví pravdu, usoudí Malin. Potřebuje to ze sebe dostat.

Kdyby Tove znásilnil nějaký pedofil, taky bych si to do smrti vyčítala. Možná bych se styděla tak, že bych ji taky odvrhla.

Vzpomene si na Kristinu. Na prsatou Kristinu.

Jak by se Malin asi styděla, kdyby po školní chodbě chodila její dcera, zmatená, smutná, opuštěná, bez důvěry v okolní svět, která ví, co muži dokážou udělat se ženou, s dítětem?

„Jak jste se dostala do Linköpingu?“ zeptá se Zeke.

„Tohle je kamarádčin karavan. Sedí v Hinsenbergu. A mně je jedno, kde jsem. Uchlastat se můžu kdekoliv.“

„Zařídíme, aby vás kontaktovala pohřební služba,“ poznamená Malin.

Britt Svartsjöová jen zavrtí hlavou a zeptá se: „Nemáte náhodou stovku na pivo?“

Propij se do tmy hanby, mami. Upij se k smrti a shledej se v ohni s otcem.

Na chalupě jsem šťastná nebyla, abys věděla. Ani na louce za ní.

Tam jsem jen na krátký okamžik vytušila svobodu, která mi nikdy nebyla souzena.

Člověk se musí odvážit milovat, mami. Překonat svou bolest.

Opustila jsi mě.

Víš o tom?

To by matka nikdy neměla udělat.

Za žádnou cenu.

Ve škole se mi všichni smáli.

Nadávali mi.

Dokonce i učitelé. A ty jsi jen chlastala a litovala ses.

Proto jsem odešla, mami.

Do jiné tmy.

A tebe teď ponechávám tvé tmě.

Johana Jakobssona rozbolel loket. Vzal si už sice Panadol i Ibuprofen, ale ví, že na tu pekelnou bolest by potřeboval něco silnějšího.

To zatracené klikání myší.

Vyklikal si tenisový loket.

Co vlastně hledám?

Rozhlédne se po open space kanceláři.

Bolest mu zamlžuje pohled. Kolegové v uniformách vzadu u kuchyňky se mu jeví jako tmavě modré siluety s plochými obličeji a ústy zejícími jako černé díry.

Zeke není na svém místě, zřejmě šel na oběd domů. Börje s Waldemarem vyrazili na jídlo do rychlého občerstvení v Rydu. Ptali se, jestli nepůjde na párek s nimi, on chtěl však přes oběd raději pracovat.

Pokouší se najít cokoli, co by mohlo mít nějakou spojitost s jejich případem. Včera večer rozeslal e-mail deseti kolegům z různých koutů Švédska, s kterými se seznámil loni v Los Angeles na školení. Zaměřovali se tam na téma efektivního vyhledávání informací v nejrůznějších databázích tak, aby to bylo v souladu s předpisy o ochraně osobních údajů.

Los Angeles. Dvoudenní školení a třídenní volno. Už cestou tam se mu začalo stýskat po domově. Los Angeles mu připadalo jako šílená vřava. Tehdy si naplno uvědomil, že je skutečně rodinný typ a že velký svět není nic pro něj.

Vžil se do své role specialisty na vyhledávání informací a analýzy dat v tom nejprůměrnějším švédském maloměstě.

Popsal kolegům případ Jenny Svartsjöové a zmínil i možnou souvislost s Marií Murvallovou. Ví někdo něco? zajímal se. Viděl nebo slyšel někdo něco, co by s tím mohlo souviset? Něco, co se mi nepodařilo dohledat v archívech?

V elektronických archívech je sice téměř všechno, ale nějaké údaje se tam přece jen dostat nemusejí.

Vtom významně blikne složka přijatých zpráv.

E-mail od Hasseho z Hälsinglandu.

Označený jako urgentní.

Hasse. Jeden z deseti, kterým včera psal.

Johan e-mail otevře.

V tu chvíli nabere vyšetřování vraždy Jenny Svartsjöové nový směr.

22.

Klapot klávesnic.

Zvonění telefonů.

Hlasy krákající známá slova.

Lidský dech a vzdálené vrčení myčky na nádobí ze společné kuchyňky, pípání mikrovlnné trouby.

A jedno odhodlané mužské tělo.

Jen co Malin se Zekem otevřou dveře kanceláře, vyskočí Johan ze židle a vykročí jim vstříc.

Jeho pohled je temný a plný očekávání, nedokáže však potlačit úsměv, jaký si občas policista dopřeje, když pokročí ve vyšetřování naléhavého případu.

Ještě než Malin dosedne ke stolu, zarazí ji.

„Máme další případ,“ vyhrkne. „Podobný tomu našemu i případu Marie Murvallové a bezejmenné dívky v Lundu.“

„Další?“

Malin se sevře srdce. Kolik takových žen asi existuje? pomyslí si. Žen odvržených ve švédských lesích jako spadlé hvězdy ve všudypřítomné tmě, o něž nikdo nestojí.

Co ty světlé body spojuje?

Pojí je vůbec něco?

Musím to zjistit, umíní si Malin. Musím tomu učinit přítrž.

„Nějaká Jessica Karlssonová z Ljusdalu v Hälsinglandu. Mladá dívka. Jednoho rána ji našli bloudící lesem, znásilněnou, pořezanou a surově zbitou. Dokonce prý měla ošklivě popálená ústa.“

„To by se do určité míry podobalo případu Jenny Svartsjöové. A dívky z Lundu. Okolnosti jejich nalezení v lese i věk obětí by odpovídal,“ pronese pomalu Malin.

Ale jak by do toho zapadala Marie Murvallová? pomyslí si.

„Kde je? Můžu ji navštívit?“

„Leda bys měla nadpřirozené schopnosti.“

Takže to nepřežila, pomyslí si Malin. Jessica Karlssonová je mrtvá. Kancelář jí náhle připadá jako tunel plný zvuků a světel.

Copak to nikdy neskončí?

Další mrtvá žena.

Další, které už není pomoci.

Malin se protáhne kolem Johana a sveze se na židli.

Z kuchyňky vyjde Zeke, v ruce hrnek kávy.

„Slyšel jsi, na co Johan přišel?“

„Jo, ale ne všechno.“

Johan pokračuje:

„Stalo se to na podzim před čtyřmi lety. Jessice Karlssonové bylo sedmnáct let a pocházela ze slušné rodiny. Přivydělávala si ve stánku s rychlým občerstvením a jednou v noci nepřišla po práci domů. Čtyři dny nato ji našli bloudit na odlehlé lesní cestě. Nahou. Pořezanou. Znásilněnou. Stejně jako Marii Murvallovou a tu dívku z Lundu. Tak by asi dopadla i Jenny Svartsjöová, kdyby se jí podařilo utéct.“

„Jsou tu ale určité odlišnosti,“ namítne Zeke. „Hlavně to velké geografické rozpětí. Věk žen by souhlasil až na Marii, která je podstatně starší. A navíc říkáš, že tahle Jessica byla ze slušné rodiny. Rodina Jenny Svartsjöové byla mírně řečeno dysfunkční.“

„Proč právě ony?“ přemítá nahlas Johan.

„A proč ne?“ opáčí Malin. „Byly mladé a hezké. A minimálně jedna z nich se dostala na šikmou plochu, což je dostatečný předpoklad pro to, aby si na ni muži dovolovali.“

„Jessičin případ byl taky hodně brutální,“ pokračuje Johan.

Malin se Zekem na něj tázavě pohlédnou, čekají, co bude následovat.

„Celá ústa včetně jazyka jí někdo poleptal kyselinou.“

„Jak poleptal?“ nechápe Malin.

„Prý to vypadalo, jako by jí do úst někdo strčil hadr napuštěný kyselinou.“

To je šílené, pomyslí si Malin. Ví však, že teď se nesmí poddat soucitu, musí se obrnit vůči všem hrůzám, které si Jessica Karlssonová vytrpěla.

„Řekla někomu, co se jí stalo?“

„Ne,“ zavrtí hlavou Johan. „Nepromluvila ani slovo, kvůli poraněním ostatně ani nemohla. Zkoušeli jí dát tužku a papír, ale marně. Prostě oněměla. Převezli ji na psychiatrii.“

Němota.

Jakého násilí je zapotřebí, aby člověku došla slova? přemítá Malin.

Jakého zla? Co je jeho podstatou?

„A dál?“

Zeke zavře oči, napije se kávy a zřejmě se snaží přenést se v myšlenkách jinam.

„Spáchala sebevraždu. Prý nevykazovala sebevražedné sklony, ale lékaři to zřejmě podcenili. Oběsila se na topení. Bylo jí devatenáct.“

„Jsou si jistí, že šlo o sebevraždu?“ zeptá se Zeke.

„Myslím, že ano,“ přikývne Johan. „Stalo se to před dvěma lety, kdy byl její případ už dávno odložený.“

„Jak to, že jsme se o ní nedoslechli? Přece toho musely být plné noviny, ne?“

„V Ljusdalu prý současně vypukl nějaký skandál s odboráři a taky v tu dobu vyšly najevo praktiky amerických vojáků v afgánských věznicích. Jessičino znásilnění zjevně zaniklo mezi ostatními událostmi, stalo se jen statistickým údajem.“

„Co o ní vlastně všechno víme?“ zeptá se znovu Malin.

„Moc toho není,“ připustí Johan. „Je pohřbená v Ljusdalu. Jedinou pozůstalou prý byla její matka.“

„A policie na nic nepřišla?“

Johan zavrtí hlavou.

„Podle toho, co říkal Hasse, se od začátku nehnuli z místa. Nenašli absolutně žádné stopy, jako by se v lese ocitla sama a dobrovolně.“

„Pošlou nám kopii složky?“

Johan si povzdychne.

„Státní zástupce případ utajil. Hasse mi řekl jen tolik, aby z toho neměl opletačky.“

Johan se chytí za loket.

„Co se to tu sakra děje?“ nechápe.

„Nevím,“ pokrčí rameny Malin. „Ale zjistím to.“

Sven Sjöman sedí ve své kanceláři opřený v křesle.

Za ním bíložlutá budova nemocnice, parkoviště plné aut a hemžících se lidí podobných pracovitým mravencům a plně zabraných do svých životů. Nad nimi modrobílé nebe připomínající obří vlajku neklidně vlající na tribuně fotbalového stadionu.

Malin se Zekem právě Svenovi vylíčili návštěvu u Britt Svartsjöové a konstatovali, že nic nového nepřinesla. Sven jim na oplátku sdělil, že telefonicky zažádal australské úřady o veškeré informace týkající se Ingvara Svartsjöa. Poté se hovor stočil k případu z Hälsinglandu.

„Musíme tam zajet,“ prohlásí Malin. „Promluvit si s kriminalisty, kteří měli případ na starosti, vyptat se jich, co všechno vědí, co si pamatují. Je to sice tajné, ale něco nám snad říct musejí.“

Sven zavrtí hlavou.

„Souhlasím s vámi, že tu může být určitá spojitost s naším případem. A možná i s těmi dvěma dalšími. Ale víš, jak jsme na tom s rozpočtem, Malin. Na takový výlet nemáme peníze. Budete to muset vyřídit po telefonu.“

Zeke se nakloní blíž.

„To není ono, Svene. To přece víš.“

„Nemáme peníze.“

Tady nejde jen o peníze, povzdychne si v duchu Malin.

Ty tomu nevěříš, viď? Už tě to přestalo bavit. Poslední, co bys chtěl, je, aby se náš případ přelil přes hranice okresu i našeho chápání.

Vrásky ve Svenově tváři mu už nedodávají inteligentní výraz a autoritu jako dřív, působí jen unavenějším dojmem.

Čtyřicet let ve službě jako kriminalista se specializací na násilnou trestnou činnost. Za tu dobu člověk stihne vidět mnohem více, než by vidět měl.

Svena ty roky vyčerpaly. Nebo je snad nemocný? napadne Malin, vzápětí se však přinutí soustředit se na vyšetřování.

Tak čemu vlastně věříš, Svene?

Co dělala Jenny Svartsjöová posledních pár let? Jak se dostala do bordelu ve Skattegårdenu spolu s Ruskami a Ukrajinkami a následně na paseku v lese?

Myslíš, že v tom má prsty Arto Antinen? Nebo nějaký Rus, který bordel provozoval? Že se přestal ovládat a umučil ji k smrti? Nebo snad myslíš, že ji zabil Darševin? Ale jak by do toho pak zapadaly ty ostatní ženy?

Ty se přece našly už před sedmi a před pěti lety. V té době Darševin ještě bydlel v Rusku. A pravděpodobnost, že by v tom měl prsty Arto Antinen, také není moc velká, ačkoli stoprocentně vyloučit se to zatím nedá.

Myslíš si, že je vražda Jenny Svartsjöové osamocený případ? Že s těmi ostatními nijak nesouvisí?

To je také možné, Malinina intuice jí však napovídá, že nějaká spojitost tu přece jen je.

„Musíš uznat, že jsou si ty případy nápadně podobné, Svene,“ naléhá Malin. „Musíme se na to podívat zblízka. To mi napovídají hlasy vyšetřování.“

Svenova vlastní mantra, kterou jí vtloukal do hlavy od začátku jejich spolupráce:

„Naslouchej hlasům vyšetřování, Malin. Poslouchej, co ti říkají.“

„To počká, nejdřív…“

Malin mu skočí do řeči:

„Benzín a hotel klidně zaplatím ze svého. Stačí, když nás pustíš, výdaje beru na sebe.“

Sven kapituluje.

Usměje se.

O to nejspíš celou dobu usiloval.

Pohlédne nejprve na Zekeho, potom na Malin a nakonec znovu na Zekeho. Vrásky ve tváři mu rázem opět dodají zdání síly.

„Souhlasíš, Zeke?“

Zeke přikývne.

„Tak dobře,“ řekne Sven. „Nechám na vás, jestli vyrazíte hned, nebo až zítra ráno.“

Nakloní se k nim blíž.

„A buďte opatrní. Bůh ví, co je to za zrůdu.“

Andrej Darševin sedí ve vazební cele na zemi, v ruce prostěradlo, snaží se uvázat smyčku. Okénko z kouřového pancéřového skla u stropu vpouští dovnitř matné odpolední světlo připomínající kalnou jedovatou vodu rybníka ve vesnici kousek od Petrohradu, kde prožil dětství.

Jeho kamarád Ilja se té rtuťovité vody jednou v létě napil.

Další léto byl mrtvý. Břicho mu prožrala rakovina. Hořící červi. Dva měsíce prokřičel v bolestech. V nemocnici totiž došlo morfium, někdo ho prodal na černém trhu.

Jaká nemoc prožrala mě?

Vybaví si svou dceru, její smích, když pobíhá po dvoře nebo skáče na pohovce v pokoji, slyší její pláč, když on sám zuřivě křičí na její matku a plnou silou ji mrští na topení.

„Ty děvko!

Kurvo!“

Pamatuje si, jak krvácela a plakala a jak on potom objímal svou dceru, snažil se ji utišit, byla však ochromena strachem. Strachem z vlastního otce.

Přál by si mít tu v cele něco od Dostojevského.

Zločin a trest.

Stejně jako Raskolnikov dobře zná pocit nadřazenosti i výčitky svědomí. I to, že některé věci není v lidských silách odpustit.

Jak se váže katova smyčka?

Když jim všechno řeknu, zabijí mou dceru, to je téměř jisté. Nebo že by nebyli tak krutí? Tomu nevěřím. Když budu mlčet, zemře mnohem víc lidí. Nechtěl jsem Katerinu zastřelit. A neměl jsem jim Jenny dávat. Věděl jsem, co ji čeká.

Co mám probůh dělat?

Zaboří hlavu do dlaní. Obvaz na ruce se dotkne náplasti na nose.

Jako by měl kůži obalenou ochrannou vrstvou proti lásce.

Vím, co musím udělat, pomyslí si. Slyší dceřin smích a pláč její matky, vidí její strach, když se svíjí na zemi ve snaze uniknout jeho ranám. Vidí i všechno ostatní, co má na svědomí.

Člověk nemůže odstřihnout část svého já. Navždy bude jeho součástí. Vždycky ve mně bude zlo.

Představí si svou dceru.

Běží přes neznámou louku pod modrou noční oblohou, na sobě bílou rozevlátou noční košili.

Nesmíš dopadnout jako ony.

Nikdy.

Vím, co musím udělat.

Jak to skončit.

I kdyby to bylo jen kvůli tobě.

„V Hälsinglandu bydlí tvůj bratr, ne?“ zeptá se Zeke, když procházejí žlutě vymalovanou chodbou na cestě ze Svenovy kanceláře.

Malin přikývne.

V duchu si vybaví Stefana v posteli nemocničního pokoje, jehož zdi jsou pokryté plakáty populárních zpěváků.

„Můžeme se za ním zastavit,“ navrhne Zeke. „Když už tam máme cestu.“

Malin znovu přikývne.

„To by snad neměla být moc velká zajížďka,“ pokračuje Zeke.

„Uvidíme,“ odvětí Malin. „Uvidíme.“

Tove.

V prosklených dveřích kanceláře se Malin zjeví její tvář.

V odrazu Malininy vlastní tváře. Jako by na ni volala.

Cesta do Hälsinglandu vede poblíž Lundsbergu.

To by však byla moc velká zajížďka. Malin má náhle chuť zavolat Tove, ujistit ji, že na slavnostní zakončení školního roku samo sebou přijede, i s Peterem a všemi, které si Tove bude přát vidět. Nejradši by jí řekla, že už se nikdo nemůže dočkat, až ji uvidí zpívat v kostele.

Strčí do dveří, aby ten obraz zaplašila, mobil ji přitom tíží v kapse.

Mám jí zavolat?

Ne.

To bych musela přiznat, že pojedu kolem Lundsbergu. Jinak bych si připadala jako lhářka, zrádkyně. A Tove by byla zklamaná, že jsem se za ní nezastavila. Lepší bude ji vůbec nekontaktovat. Jen tak se vyhnu zbytečnému zklamání a starostem.

Tvář Jenny Svartsjöové.

A Jennyiny matky.

Díky bohu, že si nejsme podobné.

V Lundsbergu, uprostřed värmlandských lesů ve druhém patře bílé stoleté budovy internátu leží v osamělém pokoji na osamělé posteli sedmnáctiletá Tove Forsová a snaží se vybavit si matčinu tvář. Má nutkání jí zatelefonovat, nechce však naléhat a prosit ji o něco, co jí určitě bude nepříjemné.

Máma naléhání nesnáší. Nemá ráda, když jí někdo říká, co má dělat.

Bude lepší, když se na to vykašlu, umíní si Tove. Nechci udělat hloupost, za kterou bych se potom musela stydět.

23.

Malin se Zekem se rozhodli, že vyrazí hned.

Třebaže nebe od jihu potemnělo a v rádiu hlásili blížící se bouřku.

Vypočítali si, že by v Hälsinglandu mohli být kolem desáté hodiny večer.

Přespí v nějakém levném hotelu.

Těsně před odjezdem se dozvěděli, že stav Kateriny Jeleny se stabilizoval. Do rány se jí naštěstí nedostala žádná infekce, stále je však pod vlivem tišících léků, takže ji není možné vyslechnout.

Malin zavolala Peterovi.

Místo něj se však ozvala hlasová schránka. Usoudila, že je zřejmě na sále, a nahrála mu vzkaz:

„Ahoj, miláčku. Objevili jsme novou stopu. Jedeme do Hälsinglandu. Spěchá to. Víš, jak je tenhle případ důležitý.“

Odmlka.

„Chybíš mi a pořád na tebe myslím. Zavolám, až tam budeme.“

Teď Malin svírá volant, Zeke je pro jednou na sedadle spolujezdce, nad lesy kraje Närke se snáší soumrak a auto pronásleduje bouřka. Vnitřek auta tu a tam osvětlí blesk. Malin myslí na Petera. Není si úplně jistá, co k němu cítí, ačkoli je to v jádru čistý a jasný cit.

Že by láska?

Člověk nikdy neví.

Zeke chrápe a Malin ztlumí rádio. Naštěstí dnes nemusí poslouchat německý sborový zpěv, nemá však náladu ani na sametově chraplavý hlas Billie Holidayové. Snaží se vyčistit si hlavu, nemyslet na nic víc než na asfalt a protijedoucí auta. Na smrky, borovice, křoví a kapradí podobné hadím tělům s vícero hlavami natahujícími se po nahých ženských nohou prchajících před ochromující silou, jež je chce zničit, oslepit, umlčet a nakonec zabít, zbavit života nebo alespoň toho, co za něj my lidé považujeme.

Sleduju to auto projíždějící lesem.

Sedíš v něm ty, Malin, a také Zeke. Máte namířeno do blížící se noci, do tmy, všeobjímající tmy.

Do tmy plné hadů a stonožek, do tmy, kde stovky tisíc domorodců pějí nad krajinou stupnice, jejich hlasy vytvářejí základní vzorce života a smrti. Smrti, jež je daní za dech a lásku.

Myslíš, že je něco zadarmo, Malin?

To se pleteš.

Za všechno se platí.

I za život.

Co myslíš, že se můžeš dozvědět od Jessicy Karlssonové, od její duše a ze vzpomínek jejích blízkých?

Jsi umíněná a zvědavá, Malin, ale hlavně máš strach. Strach, že byste se ty nebo Tove mohly stát jednou z nás, že?

Že byste dopadly jako tvůj bratr, němé a nevnímající okolní svět, v malém nemocničním pokoji v nějaké bezvýznamné díře.

Prociť ten strach.

Postav se démonům čelem.

Jedině tak je můžeš porazit. Jen tak zmizí.

Opravdu tomu věříš?

Taková pošetilost!

Já vím, jak takový boj končívá.

Vím to stejně jako Jessica, Marie a Katerina, jako moje matka i bezejmenná dívka z Lundu.

My už si neděláme žádné iluze.

Nedoufáme ve spravedlnost.

Je však příjemné vědět, že ti na náš záleží, Malin, že jsi za nás ochotna obětovat život.

Nebo se pletu, Malin?

Pro některé věci stojí za to zemřít. A pro jiné se naopak musí zabíjet.

V určitých případech je jediným možným trestem smrt.

Člověk si musí zasloužit právo být člověkem. Tak je tomu v životě i ve smrti.

Občas se u mě zjeví Jessica. Utěšujeme se navzájem, vznášíme se vesmírem, jenž patří pouze nám.

Jedna druhé pomáháme překonat strach. Samotu. Stesk po životě.

Něco umírá, pomyslí si Malin. Mizí v nenávratnu.

Hälsingland.

Cedule oznamující hranici kraje u malé vísky, kterou tvoří několik málo domů roztroušených podél cesty.

Ošuntělá průčelí z bílých eternitových desek.

Šednoucí tmavočervená barva, pár vraků aut, zrezivělá cisterna a za ní opět les.

Malin zazvoní telefon.

Janne.

Nemluvila s ním několik týdnů.

Přijme hovor bez jakýchkoli pocitů.

Pár zdvořilostních frází na úvod.

Potom Janne spustí: „Před chvílí jsem mluvil s Tove. Dělá si starosti, jestli přijedeš na to zakončení školního roku.“

„To si je dělá zbytečně,“ namítne Malin.

„Určitě?“

„Určitě.“

„Takže už sis zařídila volno?“

„To snad trochu přeháníš, ne?“

„Malin, jen chci, aby moje dcera…“

„Řekla jsem, že pojedu. Pojedeme společně, jo?“

Janne zmlkne.

„Tak dobře. Jak se cítíš?“ zeptá se po krátké odmlce.

To po mně nechtěj, pomyslí si Malin.

„Janne, jsem v práci. Nemám teď čas. Zavolám ti jindy.“

V telefonu se ozve těžký povzdech a Janne bez rozloučení zavěsí.

Vždycky uměl rychle zmizet, pomyslí si Malin.

Vzpomene si, co všechno asi viděl na humanitárních misích v Bosně a ve Rwandě. Malin se několikrát podařilo ho přesvědčit, aby se jí se svými zážitky svěřil, když se za obzvlášť tmavých nocí s křikem budil v jejich domě za Malmslättem zbrocený studeným potem.

Tehdy jí vyprávěl o ženách s popáleným přirozením. O systematickém znásilňování jako nástroji na vylidnění vesnic, při kterém se do kolektivního vědomí lidí navždy vryla hanba. O nenávisti projevované tak strašlivým násilím na ženách, že ani Malin, která už viděla ledacos, neměla sílu jeho slova poslouchat.

Co mu na to měla říct?

Že všechno bude zase v pořádku?

Že žádná žena už nikdy nebude potrestána za své ženství kvůli tomu, že je muži potřebují ke své mocenské hře?

„Snažili jsme se jim pomoct, ale ony křičely, plakaly, mlátily kolem sebe,“ vyprávěl jí šeptem Janne. „Dívaly se na mě, jako bych patřil k těm, kteří je znásilnili, ublížili jim. Nic jsem jim neudělal, ale svým způsobem měly vlastně pravdu. Byl jsem tak trochu součástí toho násilí a za to mě nenáviděly, ačkoli současně potřebovaly pomoc. A já jsem jim pomoct chtěl. Ale jak mi mohly věřit? Jak mohly vědět, že se nezachovám jako ti, kteří se vynořili z lesa, z džungle, aby jim zničili život?“

„Ty nejsi jako oni,“ šeptala mu Malin. Hladila jeho hanbou zpocená záda a doufala, že existuje nějaké východisko z toho všeho, čemu nemohla porozumět, co nedokázala pojmout, co byla schopna vnímat jen jako hněv a nikdy nekončící bolest.

Bylo už půl jedenácté, když se rozhodli, že zastaví u prvního motelu, na který narazí.

Zeke naštěstí přestal naléhat s návštěvou Stefana.

Malin se za bratrem nechce.

Ví, že by se u něj měla zastavit.

A vlastně by se jí i chtělo.

Ujedou dalších deset kilometrů. Do Sjöplogenu, kde je Stefan v ústavu, je to pouhých dvacet kilometrů.

Malin cítí jeho přítomnost.

Jeho samotu.

Smutek z osamělosti, kterou nikdy nedokáže pochopit, zármutek nad tím, že ho vlastní matka i nevlastní otec odvrhli místo toho, aby na sebe vzali zodpovědnost plynoucí z lásky.

Při vzpomínce na otce se Malin zmocní nenávist.

Bylo by lepší, kdyby chcípl, pomyslí si. Když ji podobná myšlenka napadla poprvé, zastyděla se. Poté se s ní však smířila, neboť je stejně pravdivá jako hlasová zpráva, kterou nahrála Peterovi.

To, že jí otec bratra zamlčel, je neodpustitelné.

Kdyby mu to prominula, zradila by nejen sama sebe, nýbrž i všechny děti, které kdy byly zplozeny.

Svět je černobílý.

Všechno nelze odpustit a tak to má být.

Odpuštění je jen křesťanský klam.

Nic pro nás, kteří žijeme v realitě.

Vjedou do další vesnice s názvem Svartvik.

Černý svět. Bílý kostelík. Červené domky. Kolem vraky aut a vysloužilé karavany.

I tak vypadá švédský venkov.

Na šedé třípodlažní budově obložené eternitovými deskami nápis: Ubytování. 300 korun/noc.

Jako na zavolanou, zaraduje se Malin a zaparkuje na štěrkové cestě před domem.

Po pěti minutách jim otevře hubená starší žena s šedou tváří v pastelově zeleném froté županu. Prohlíží si je patnácticentimetrovou škvírou jištěnou bezpečnostním řetízkem.

„Máte volné dva pokoje?“

Zeke zjevně vycítí ženinu nedůvěřivost, neboť nasadí svůj nejhlubší tón, který působí uklidňujícím dojmem.

Žena přikývne a řetízek sundá.

„Ale nemám nic na snídani. Snad jen trochu toustového chleba se sýrem.“

„To nám úplně stačí,“ ujistí ji Malin.

„Ale zato je tu čisto a uklizeno,“ ujistí je na oplátku žena a Malin o deset minut později sedí na okraji měkké manželské postele v růžově vymalovaném pokoji plném háčkovaných deček. Jsou všude. Na nočním stolku, na televizi, na parapetech. Dokonce i postel pokrývá háčkovaný přehoz.

Tady někdo snil o domově, pomyslí si Malin a natáhne se na postel jak široká tak dlouhá.

Odbila jedenáctá hodina.

Peter už je určitě u sebe doma. Pokud jim ovšem nepřivezli nějaký akutní případ.

Malin vytáhne z kapsy telefon.

Vytočí jeho číslo. Hryže ji svědomí. Měla by být doma s ním, a ne v tomhle zatuchlém pokoji s vůní květin a bylinek, která má nejspíš jen překrýt pach plísně.

„Malin?“

Peterův hlas ji zahřeje u srdce. Tomuhle se říká láska?

„To jsem já.“

„Kde jsi?“

„Jmenuje se to tady Svartvik. V Hälsinglandu.“

Vysvětlí, co je přimělo vážit pětisetkilometrovou cestu, proč musí být tak daleko od něj. Peter poslouchá a souhlasně pobrukuje, Malin však z jeho hlasu vytuší jakousi netrpělivost, až podrážděnost. Jako by mi chtěl něco říct. Ale co?

„Chceš mi něco říct?“

„Možná.“

„Co?“

„Promluvíme si o tom jindy.“

„Proč ne teď?“

„To se po telefonu nehodí.“

Opouští mě, pomyslí si Malin. Chce se rozejít. Právě skončila další kapitola lásky v mém životě, ještě než pořádně začala. Určitě už ho přestalo bavit, že pořád stavím na první místo práci, má nějakou jinou ženskou, vzdělanou, bohatou, se stylem a vznešeným rodokmenem slibujícím kvalitní geny.

Opouští mě.

To je přece jasné. Co na mně vlastně viděl? Na obyčejné upracované policajtce a bývalé alkoholičce, která musí každý den cvičit jako blázen, aby znovu nepodlehla žízni.

Je ze mě stará panna. Stará panna toužící po lásce.

„Řekni mi to.“

Hlas jako u výslechu.

Neodvažuj se mi odporovat.

Tove. Uvědomí si, že Tove měla také něco na srdci, když spolu minule telefonovaly, ale nechala si to pro sebe.

„Tak dobře,“ souhlasí Peter.

„Co dobře?“

„Řeknu ti to, když chceš.“

Ticho.

Čekání.

Malin slyší vlastní dech, náhle má pocit, že se všechny háčkované krajky musejí v tak vydýchaném vzduchu rozpadnout.

„Je mi devětatřicet,“ začne Peter. „Tobě sedmatřicet.“

Tak tohle má na srdci, oddychne si Malin. Nejspíš se mu jen stýská, ale teď s ním být nemůžu. Nemůžu a nechci.

„Vím, kolik mi je let.“

„Takhle už to dál nejde.“

„Opouštíš mě?“

„Ne. Ty dobře víš, o čem mluvím.“

O dítěti. Malin však slovo dítě nedokáže vypustit z úst. Při pouhém pomyšlení jí připadá, jako by se v ní zachvěl pesar.

„Chci dítě, Malin. Chci to zkusit. Doopravdy.“

Smyčka kolem krku, zároveň však i náznak touhy.

Nezmůže se ani na slovo. Celé její tělo křičí odporem.

„Řekni něco,“ prosí ji Peter. „Copak nechápeš, jak moc tě miluju? Nikdy jsem nikoho nemiloval tak jako tebe.“

Jsem němá.

Oněměla jsem.

Vtom v ní cosi pukne a do očí jí vhrknou slzy.

„Chci s tebou mít dítě,“ opakuje Peter. „A ty to víš, Malin. Už jsem ti to říkal dřív a říkám to znovu. Když to neuděláme teď, možná bude pozdě. Už nejsme nejmladší. Nechci to už dál odkládat.“

Malin se chce zakřičet ano.

A zároveň ne.

Co na to říct? Přivést na svět dítě? Já? Na tenhle šílený svět? Do mého šíleného života?

Krásný chlapeček lezoucí po dřevěné podlaze v domě, který Peter pro rodinu koupí.

„Ty nechceš?“

Copak můžu být dobrou matkou? pomyslí si Malin.

„Chci,“ zašeptá. „Chci.“

„Naše dítě.“

„Jo.“

„Objednám tě k doktorovi na vyjmutí pesaru.“

„Dobře.“

Musí slyšet, že brečím.

„Jsi smutná, Malin?“

„Ne.“

„Ale pláčeš.“

„Jsem dojatá. Teď už chápu, že to myslíš vážně.“

„Ty jsi blázen, Malin. Jasně že to myslím vážně.“

Malin přemýšlí, co víc říct, nechápe, proč pláče. Rozhlédne se po tom vlhkém, tichém, bohem zapomenutém pokoji a náhle jí připadá ubohé, že je tu sama a mluví s Peterem o dítěti po telefonu.

Rozloučí se a zavěsí.

Otře si oči.

Chci vůbec děti? Je to správné?

Přeju si, aby na mě Peter přestal naléhat, protože mě jeho přání nutí setkat se sama se sebou.

Jejich slova zmizí jako ozvěna v lesní tmě.

Otočí se kolem vlastní osy a stanou se sny o lepším životě, o tom nejjednodušším, a přece nejtěžším.

Lidé, kteří vědí, co chtějí.

A znají cestu.

Malin vstane z postele a postaví se k oknu.

Bouřce se zřejmě nechtělo vážit tak dalekou cestu na sever. Odhrne krajkovou záclonu a pohlédne na les začínající hned za pečlivě udržovanou zahrádkou.

Smrky.

Borovice.

Pár osamělých javorů.

Čím dál se snaží dohlédnout, tím je tma kompaktnější.

Mezi kmeny stromů se cosi pohybuje.

Cosi rozechvívá kapradí a keře.

Cosi, jehož místem byla odjakživa tma.

Co je to?

Zrůda, která si myslí, že má právo na všechno, čeho se jí zachce, nehledě na to, jakou to má cenu?

Nadržené zvíře? Vybroušený svůdný úsměv. Muž?

Nebo někdo, kdo překročil hranici našeho chápání lidskosti?

Stejné stvoření, které znásilňovalo ženy, aby vylidnilo konžské vesnice? Nestvůra obřezávající ženy ve stovkách zemí?

Nutí malé děvčátko pokleknout před mužským rozkrokem, zatímco v pozadí hučí videokamera.

Zneužívá a ničí, odvrhuje poté, co uspokojí žádost a chtíč.

Tím stvořením je muž, pomyslí si Malin. Jiný než ostatní muži, a přece je jejich součástí. Je v každém z nás.

Vtom se les před ní změní.

Vezme na sebe podobu ženské tváře.

Ne konkrétní ženy, nýbrž podobu všech žen jakoby spojených do jednoho tvaru.

Tvář otevře ústa.

Znovu se ozve její křik, cizí a vzdálený.

„Zachraň mě.“

„Pomoz mi.“

V tu chvíli Malin ví, že si musí pospíšit. Že nesmí ztrácet čas.

Tahle žena je skutečná. Není to Jenny Svartsjöová ani Jessica Karlssonová.

Ještě žije.

Je tam někde venku.

Malin odstoupí od okna. Svlékne se, schoulí se pod peřinu a brzy usne.

A ve snu se utváří její život.

24.

PÁTEK 20. KVĚTNA

Počni dítě, Malin.

Poroď syna.

Poroď všechny mé nenarozené děti.

Chci ho vidět, jak běhá za vlahého letního večera orosenou travou.

Chci slyšet jeho zpěv života. Šepot ze sna. Porodím dítě, pomyslí si Malin. Odnosím ho ve svém těle, ucítím, jak ve mně roste, dám mu život, nepoškozený život, na který bude zlo krátké, vzepřu se minulosti. Myšlenky jako ta největší tajemství.

Dám mu lásku.

Tentokrát udělám všechno správně.

Bez chyby.

Co tu vlastně chci?

Malin stojí přede dveřmi do pokoje svého bratra Stefana v ústavu pro postižené. Bílá dřevěná třípatrová budova se zvenčí podobá zakrslému zámečku s věžičkami a čiší z ní radost z řemeslné práce. Ani uvnitř nepanuje strohá nemocniční atmosféra.

Poškrábanou parketovou podlahu pokrývají barevné koberečky, starodávná křesla a pohovky vypadají jako z blešího trhu.

Zeke stojí těsně za Malin. U snídaně trval na tom, že sem zajedou a že také půjde dovnitř, protože chce poznat jejího bratra.

Malin nejprve protestovala.

Nechtěla o tom ani slyšet.

„Je to tvůj bratr, Malin,“ naléhal Zeke. „Chci ho poznat. Chci vědět, jaké to je, když sem za ním jezdíš.“

„Moc často sem nejezdím.“

„Ale teď to máme jen pár kilometrů, ne?“

Proč bych mu vlastně měla odporovat? Kde se bere můj strach z věcí, které by měly být ze všeho nejsnazší? Pokud však jde o bolest druhých, chovám se přesně opačně.

Nebrání snad právě tenhle instinkt lidem v duchovním rozvoji?

Nezamyká je uvnitř nich samých? Neformuje je tak, jaké by je chtěli mít ostatní?

Z protestu se nakonec stal souhlas a Malin teď stojí přede dveřmi, jako vždy nervózní. Na krku cítí Zekeho dech.

Před kolika podobnými dveřmi budu ještě stát? S kolika duchem nepřítomnými lidmi se budu muset setkat, abych nalezla vnitřní rovnováhu?

Tito lidé jsou jako hvězdy. Jako žhavé nehybné koule na nebi, které se spokojují s pouhou existencí.

Možná jsou na rozdíl od nás normální.

„Tak jdeme,“ odhodlá se a zároveň si pomyslí, že na tohle si snad nikdy nezvykne. Náhle se jí podlamují kolena a nejradši by se otočila a odešla. Na návštěvu se těší, a přece by nejraději utekla.

Vezme za kliku.

Stefan sedí na vozíku u okna. Otočí se k nim a usměje se, beze slova, bez jediné hlásky. Modré oči má prázdné, a přece ne neživé.

„Tohle je Zeke,“ vysvětlí Malin. „Můj kolega.“

Stefan pohlédne ven z okna na větve stromů pomalu se pohupující ve větru.

Malin se Zekem se posadí na židle a Malin se rozpovídá. Zajímá se, jak se Stefanovi daří a co dělal od doby, co za ním byla naposledy, její bratr však nepohne ani brvou a Malin napadne, zda to náhodou neznamená, že ona v tomto okamžiku neexistuje.

Pohlédne na Zekeho.

Ten se na ni povzbudivě usměje.

Malin pohladí bratra po ruce a rozhlédne se po pokoji.

Plakáty zpěvačky Caroly. Prach vířící v paprscích slunce.

Zanechá otázek a raději se rozpovídá o sobě, o Tove a o výletu do Kodaně. Po čtvrt hodině vstane, pokyne Zekemu a políbí bratra na tvář, slíbí mu, že brzy zase přijede a v duchu se ptá: Viděli jsme se vůbec někdy? Snad jsme se setkali v pocitu, kdesi k sobě vztahujeme ruce a vzájemně se utěšujeme.

„Je ti podobný,“ prohlásí Zeke, když za sebou zavřou dveře.

„Čím?“

„Kde mám začít?“ usměje se Zeke.

Ljusdalská policejní stanice.

Dvoupatrová cihlová budova s plechovou střechou v centru města, jen pár set metrů od řeky Ljusnan. Když přes řeku před chvílí přejížděli, obloukovité zábradlí Malin připomínalo mříže.

Před stanicí parkovalo jediné policejní auto a v ulicích města zahlédli jen hrstku lidí. Nyní sedí Malin se Zekem ve spartánsky zařízené kanceláři komisaře Hanse Eriksssona, pětačtyřicátníka s rozcuchanými hnědými vlasy, obličejem zašedlým od nikotinu a s povislými vrásčitými tvářemi připomínajícími ropuchu.

Zelené oči má však plné života, jako by patřily k úplně jinému obličeji. Tyto oči bedlivě sledují veškeré dění ve městě, pomyslí si Malin. Neunikne jim nic, co sem nepatří, a tudíž by mohlo signalizovat nebezpečí.

„Byl to smutný případ,“ pronese Hans Eriksson ochraptělým hlasem. „A odporný. Tak odporný, že se o něm ani moc nepsalo v novinách. Její poranění byla nepublikovatelná a novináři si tehdy našli nějaké jiné téma. Jmenovala se Jessica Karlssonová. Jednoho chladného podzimního rána ji našli bloudit po lesní cestě. Celou zakrvácenou, pořezanou, znásilněnou tupým předmětem. A co teprve její ústa. Slyšeli jste o tom?“

Malin přikývne.

„Nepromluvila ani slovo a po pár letech na psychiatrii se oběsila.“

Malin pozorně poslouchá.

Scénář se opakuje. Chladné časné ráno plodící ženy znásilněné lesem.

Má pocit, jako by se nacházela uprostřed zuřícího tornáda.

„Byla místní,“ pokračuje komisař Eriksson. „Všichni ji měli rádi. Jednou večer prostě nepřišla domů. Nepodařilo se nám zjistit, co se jí stalo. Vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě hned na začátku. Ještě dnes jí kamarádi nosí na hrob květiny.“

„Chcete říct, že jste nezjistili vůbec nic?“ podiví se Zeke. Malin, která měla na jazyku tutéž otázku, polkne.

„Vyslechli jsme pár chlapů, kteří si kousek za městem tou dobou pronajímali loveckou chatu,“ pokrčí rameny komisař Eriksson. „Ale bezvýsledně. Myslím, že s tím neměli nic společného.“

Lovecká chata. Stejná úvaha, jakou jsme měli my.

„Kdo myslíte, že jí to mohl udělat?“ zeptá se Malin.

„Nevím. Mohl to být někdo místní. Třeba dostal amok a potom se zase vzpamatoval. Možná tu ještě bydlí. Taky nás ale napadlo, jestli to nemohl být někdo, kdo tudy jenom projížděl. Třeba řidič kamiónu nebo turista. Ale nic takového jsme taky nezjistili. A žádní známí sexuální devianti se tu v té době taky nepotulovali.“

„Můžete nám říct jména lidí, kteří si pronajímali tu loveckou chatu?“ zeptá se Malin.

Hans Eriksson se opře a zamračí se.

Oči mu potemní, jako by z nich náhle vyprchal všechen život.

„To vám bylo zvláštní. Případ dostal na starost takový mladý státní zástupce, skoro bych řekl holobrádek, který chtěl případ rychle odložit. Až mi připadalo, jako by na něj někdo tlačil shora. Ale protože jsme na nic nepřišli, bylo nakonec po jeho.“

„Jak se jmenoval?“

„Jimmy Kalder.“

„To mi nic neříká,“ pokrčí rameny Malin. „Pracuje tu ještě?“

„Ne. Přestěhoval se do Umeå, asi chtěl dělat kariéru.“

„A co jména těch mužů?“ zeptá se znovu Malin.

„Ta si sice pamatuju, ale říct vám je nemůžu. Státní zástupce označil všechny dokumenty za tajné, prý kvůli ochraně identity všech zúčastněných.“

„Ale Johanovi jste přece řekl jméno té dívky,“ namítne Malin.

„To jsem se ukvapil. Víc vám bohužel říct nemůžu.“

„Mezi námi kolegy,“ vloží se do hovoru Zeke. „Jak se ti muži jmenovali?“

Hans Eriksson zavrtí hlavou.

„Neměl jsem vám o tom případu vůbec říkat. Byla to chyba.“

Zamžourá a usměje se.

Ne výsměšně, spíše významně.

Žádná chyba, pomyslí si Malin. Dobře věděl, co dělá. Vtom zahlédne v Erikssonových očích strach.

Bojíte se těch lidí? ptá se v duchu.

Ne. Spíše to vypadá, jako by se bál sám sebe a způsobu, jakým se v oněch mužích možná zrcadlila jeho osobnost.

„Však vy si ta jména nějak zjistíte,“ prohlásí. „Já mám svoje zásady. Kdyby policajti nedodržovali pravidla, proč by je měli dodržovat jiní? Musíme jít lidem příkladem, ne?“

Náhle má nevyzpytatelný pohled.

Jako by hledal jakousi neviditelnou hranici. Jako by se snažil jednat správně ve světě, v němž je každé jednání správné i špatné zároveň.

Viola Lagerbergová.

Lékařka Jessicy Karlssonové.

Souhlasila se setkáním o polední pauze. Neformálně a mimo záznam.

Její jméno jim prozradil Hans Eriksson. Na rozdíl od ostatních jmen tajné nebylo, protože se nevyskytovalo v žádných dokumentech týkajících se případu.

Restaurace ve druhém, nejvyšším patře obchodního domu Åhléns postaveného zřejmě v šedesátých letech. Ze stejné doby nejspíš pochází i ventilační systém, soudě podle zápachu přepáleného oleje linoucího se mezi otlučenými židlemi s prosezeným ratanovými vyplétáním a umělými květinami v popraskaných keramických květináčích.

Maminky s kočárky.

Losos s holandskou omáčkou. Smažené brambory s uzeným masem a cibulí.

Žena sedící naproti Malin a Zekemu působí nenápadným dojmem. Na malém tupém nose červené brýle, bystré šedé oči, ocelově zbarvené vlasy. Poněkud vyzáblé tělo ukryté pod modrým vytahaným svetrem. Zdrženlivá, a přece ne neviditelná síla.

„Já jsem ji našla mrtvou,“ vypráví Viola Lagerbergová. „Po dvou letech, kdy už jsme si nemysleli, že by u ní hrozila sebevražda. Léky jsme jí neubrali, ani si nemyslím, že by po takové době měla bolesti. Ústa se jí zahojila, i když místo nich měla jednu velkou jizvu. Rány na duši se ovšem hojí hůř.“

„Oběsila se na topení?“ zeptá se Malin a Viola Lagerbergová přikývne.

„Je to docela snadné. Už jsem se s pár takovými případy setkala.“

„To já taky,“ pokývá hlavou Malin.

V bytě na sídlišti Ryd takhle našla jednu studentku.

Modrý obličej zbavený kyslíku, povolený svěrač, rudé oči plné strachu i podivného klidu.

Malin náhle bleskne hlavou myšlenka, která se dosud držela na hranici vědomí a podvědomí.

„Jste si jistá, že se oběsila? Nemohl jí to udělat někdo jiný?“

Viola Lagerbergová se zarazí. Vidlička s lososem zůstane trčet ve vzduchu.

„Nepromluvila ani slovo. A na tužku a papír také nereagovala. Ale několikrát se pokusila si sama ublížit. Vidličkou a nůžkami. Pořezala si jizvu na místě, kde dřív měla ústa. Ať už se jí v tom lese stalo cokoli, byl to její konec. Nechtěla dál žít. Tím jsem si jistá.“

„Takže nepochybujete o tom, že šlo o sebevraždu?“

Viola Lagerbergová zavrtí hlavou.

„Zajděte k jejímu hrobu. Určitě tam budou květiny. Všichni ji měli rádi.“

Cestou na hřbitov zavolají Svenu Sjömanovi.

Projíždějí nízkou ljusdalskou zástavbou. Jedou mezi rodinnými domky ve tvaru krabiček od sirek obloženými eternitem a pár bytovými domy a Malin slyší Zekeho vyprávění o tom, co se dozvěděli a co naopak ne — jako jména mužů, kteří si poblíž pronajímali loveckou chatu.

Je to sice nejspíš jen stéblo trávy, ale kdo ví, třeba by jim to mohlo k něčemu být. A proč asi chtěl státní zástupce Jimmy Kalder případ tak rychle odložit? Stejně jako Fredrik Kantsten případ v Lundu.

Malin si vzpomene na setkání s ním. Od výletu do Stockholmu uběhlo pouhých pár dní, jí to ovšem připadá jako celá věčnost.

Měla pocit, jako by jí pohrdal. A snad jako by něco skrýval.

Švédové si vůbec neuvědomují, jak obrovskou mají státní zástupci moc a jak neskutečně zbaběle se chovají, pokud jde o vyšetřování sexuálně motivovaných trestných činů.

Zaparkují u bílého kostelíku a vystoupí z auta. Za asi metr vysokou bílou zídkou se prostírá pečlivě udržovaný hřbitov lemovaný starými vzrostlými javory, svědky zrození i smrti.

Křtiny, svatby, pohřby.

Věčný koloběh života.

Malin se Zekem zamíří k severnímu cípu hřbitova, kde prý odpočívá Jessica.

Žulový kříž.

Jessica Karlssonová (2. 7. 1990—1. 12. 2009)

Byla jsi jen o pár let starší, než je teď Tove.

Růžové tulipány.

Bílé růže.

Zatavená fotografie vzdorující větru i dešti.

Tak tohle byla Jessica.

Takhle vypadala, než ji znásilnil les.

Než jí někdo do úst strčil hadr napuštěný kyselinou.

Blond vlasy po ramena, kulaté červené tváře, zářivě modré oči plné očekávání, bílá maturitní čepice.

Nikdy na tebe nezapomeneme, Jessico. Navždy zůstaneš v našich srdcích.

Sofia, Lina, Cornelia.

Malin zavře oči.

Ženy jako vřelé lidské hvězdy.

Jestli budu mít dítě, bude i tvoje, Jessico? Dítě, po kterém jsi možná toužila.

Stina Karlssonová si z čela odhrne odbarvené vlasy a ukáže Malin Jessičinu fotografii. Přitom se snaží o vyrovnaný, téměř radostný výraz.

Moc jí to ovšem nejde, konstatuje v duchu Malin.

Nedaří se jí zakrýt vrásky ani smutek v očích.

Snímek zobrazuje děvčátko pobíhající za letního večera po orosené trávě na zahradě.

„Bylo jí šest let,“ praví milá decentní žena stojící vedle Malin u rohové dřevěné lavice. „Byla takové zlatíčko, všichni ji milovali. Dožila se devatenácti. Devatenáct let mi bylo dopřáno být matkou.“

Stině Karlssonové je kolem šedesáti let, dříve pracovala jako pomocná zdravotní sestra, kvůli bolestem zad ovšem odešla do předčasného důchodu. Manžel jí zemřel. „Dávno předtím, než se Jessice stala ta strašná věc.“

Nabídla Malin kávu a domácí malinové košíčky.

Její byt se nachází v červeném dřevěném dvoupodlažním domě na okraji Ljusdalu, přímo u lesa. Obývací pokoj má zařízený částečně nábytkem z Ikey a částečně starodávnějšími, zřejmě zděděnými kousky. Na dřevěnou kuchyňskou lavici položila hromádku fotografií své mrtvé dcery, které chce Malin ukázat.

Zeke se rozhodl počkat v autě.

„Jdi tam sama,“ navrhl a Malin pochopila, že už toho na něj bylo pro dnešek dost, že na smutek matky, která přežila vlastní dceru, nemá sílu.

„Manžel se zabil v autě. Od té doby žiju sama.“

Další snímek.

Jessica ve fotbalovém dresu. Červené kalhoty, zelené tričko.

„Měla talent. Jeden čas to dokonce vypadalo na slibnou kariéru. Potom ji ale fotbal přestal bavit.“

„Tušíte, kdo jí mohl chtít ublížit?“ zeptá se Malin.

Stina Karlssonová vrátí fotografii na hromádku.

„Myslím, že to byl sám les,“ prohlásí. „Musel to být les. A ústa, rty a jazyk jí muselo spálit samo peklo. Toho by žádný člověk nebyl schopný.“

Malin pokývá hlavou.

Stina Karlssonová vytáhne další fotografii.

Malé děvčátko čekající ve frontě na kolotoč.

„Měla byste ji vidět. Kolotoče přímo zbožňovala.“

Když se Malin začne sbírat k odchodu, zeptá se Stina Karlssonová:

„Nechcete ještě chvíli zůstat a prohlédnout si další fotky?“

25.

PÁTEK 20. KVĚTNA, SOBOTA 21. KVĚTNA

Fotografie na nočním stolku.

Tove. Na lavičce u řeky s knížkou v ruce.

Před chvílí odbila desátá hodina večer a Malin se právě vrátila domů. Vedle ní spí Peter, vyčerpaný po operaci mladíka, který se vyboural na motorce.

Když s ním Malin odpoledne mluvila, říkal, že operace trvala devět hodin a na oddělení nebyl nikdo, kdo by ho mohl vystřídat nebo mu alespoň asistovat.

„Petere,“ pošeptá mu Malin do ucha.

Žádná reakce.

Jeho jindy mužná tvář působí ve spánku téměř chlapeckým dojmem.

Malin se schoulí k němu pod peřinu a umíní si, že se hned zítra objedná na vyjmutí pesaru. Co na tom, že je sobota? Někdo přece musí mít službu. Ale neříkal náhodou Peter, že to zařídí? Asi ano.

Jak by asi reagovala Tove, kdybych otěhotněla? Kdybych jí oznámila, že bude mít sourozence?

Zuřila by.

To je jasné.

Raději si to ani nechce představit.

Peterovo tělo krásně hřeje. V polospánku se k Malin přivine a obejme ji. Jeho svaly jako pevný bod uprostřed vesmíru.

„Ty už jsi doma?“ pošeptá Peter do tmy pokoje. Slova jako uprchlíci ze sna. Ze sna o blízkosti a sounáležitosti.

V devět hodin a tři minuty usednou kriminalisté linköpinské policie kolem stolu v zasedací místnosti.

Od doby, kdy našli Jenny Svartsjöovou, uplynulo pouhých pár dní.

V noci se nad Linköping přihnala nízká oblačnost a skropila celé město i dětské hřiště za oknem.

Johan Jakobsson, Börje Svärd, Waldemar Ekenberg, Sven Sjöman, Malin Forsová, Zeke Martinsson.

Plná účast. Sobota nesobota. Chybí jen Karim Akbar, který má na starosti něco jiného, neodkladného.

Sven se usadil do čela stolu, zřejmě dnes nemá v úmyslu používat tabuli. Jeho rádoby silný a rozhodný hlas nedokáže zamaskovat únavu a Malin si pomyslí, že se nejspíš špatně vyspal.

„Začneme Artem Antinenem. Státnímu zástupci se stále ještě nepodařilo opatřit soudní nařízení k odběru DNA,“ zahájí Sven poradu.

„Proč jim to sakra tak trvá?“ zasyčí Waldemar. „Vždyť na to měli několik dní.“

„Víš přece, jací jsou to srabi,“ ozve se Börje. „Nejspíš se bojí, že jestli je ten úchyl nevinný, bude si stěžovat.“

Malin si všimne, že Zeke vypadá unaveně. Že by se zase pohádal s Gunillou? Udělala mu kvůli výletu do Hälsinglandu žárlivou scénu? Podezírala ho, že si ve skutečnosti užíval s Karin Johannisonovou?

„Budu ho otravovat tak dlouho, dokud nám to povolení nedá,“ ujistí kolegy Sven. „Dřív nebo později ho dostaneme. Má jen strach, aby ho někdo nemohl nařknout z porušování osobní svobody.“

„Když teď víme Jennyino jméno, neměli bychom se podívat, jestli se ti dva náhodou neznali?“ navrhne Johan. „Antinen je z Kisy a Jenny byla z Tranåsu. To je přece kousek. Třeba mezi nimi byly nějaké styčné body.“

„Myslíš?“ namítne pochybovačně Zeke. „Antinen je o dost starší a Jenny se brzy odstěhovala.“

„Stejně se na to mrknu,“ rozhodne Johan.

„Můžeme se ho zeptat, až mu budeme odebírat ten vzorek,“ prohlásí Sven. „Za úvahu to rozhodně stojí.“

Povzdychne si a změní téma:

„Co se týče Andreje Darševina, byla na něj uvalena vazba. Je oficiálně podezřelý z pokusu o zabití Kateriny Jeleny a taky z kuplířství. Börje s Waldemarem ho včera znovu vyslechli, ale evidentně se rozhodl, že nám už neřekne ani slovo. Potřebovali bychom jména jeho kumpánů, ale pochybuju, že je z něj dostaneme.“

Sven se marně pokusí potlačit zívnutí.

Slyšel jsi někdy o prášcích na spaní? pomyslí si Malin.

Sven pokračuje: „Katerina Jelena je stále pod vlivem tišících léků, její stav se ale čím dál víc stabilizuje. Poslal jsem dotaz na státní kriminálku, jestli neví něco o tom bordelu nebo o čemkoli, co by mohlo souviset s naším případem, ale zatím se neozvali. Kolegové z krajské kriminálky taky nic nemají.“

„Takže jestli Darševin rychle nezačne zpívat, nehneme se z místa,“ konstatuje Waldemar a odsune se od stolu, aby si mohl natáhnout nohy.

Sven se rozhodne Waldemarovu výhružnou poznámku ignorovat a obrátí se k Malin:

„A teď nám řekni, co jste zjistili v Hälsinglandu.“

Malin kolegům přetlumočí, co se dozvěděli o případu Jessicy Karlssonové.

Zdůrazní souvislosti s případem Jenny Svartsjöové, Marie Murvallové i bezejmenné dívky z Lundu.

Shoduje se způsob provedení násilného činu a s výjimkou Marie i věk obětí.

Liší se však místa, a to v rozpětí téměř tisíce kilometrů.

Také není jasné, podle čeho si pachatel ženy vybíral. Neměly toho moc společného: prostitutka, prodavačka párků, sociální pracovnice.

Blondýny i brunety.

Zatímco Malin hovoří, v hlavě se jí pozvolna zrodí myšlenka, jež pomalu zakoření, zatím ji však nedokáže zformulovat. Jednoduchá, samozřejmá myšlenka, jako když člověk dlouho něco hledá a nakonec to najde přímo pod nosem.

Pokračuje vyprávěním o pronajaté lovecké chatě a o tajné identitě tamních hostů.

O státním zástupci, který chtěl případ rychle odložit.

Pohledem klouže z kolegy na kolegu, jako by se chtěla přesvědčit, že spolu jednotlivé případy skutečně souvisejí, že nejde o výplod fantazie jejího přehřátého mozku. Zároveň však cítí, že jim stále něco uniká.

Vzpomene si na komisaře Erikssona z Ljusdalu. Na jeho významný pohled, když se zmínil o lovecké chatě.

Johan poslouchá s nastraženýma ušima.

Börje se snaží spojit Malinina slova do jednoho celku.

Waldemar, zdá se, čeká na cokoli, co by ho opravňovalo k použití násilí.

Zeke ztělesňuje klid a rozvahu. Ani jednou Malin neskočí do řeči, aby ji doplnil, zjevně je s její verzí spokojený.

Malin překvapuje, že už nikdo z kolegů zřejmě nepochybuje o tom, že by spolu jednotlivé případy mohly souviset. Že by byly souvislosti tak evidentní, ačkoli je mezi událostmi natolik velké místní i časové rozpětí?

Pojí je však jiné věci.

Roční období.

Váhavý postup státních zástupců.

Mládí obětí, ovšem s výjimkou Marie.

Násilí.

Zdánlivě bezdůvodné.

Způsob poranění.

A les. Jako by sama příroda zburcovala všechny síly a rozhodla se vyhladit vědomí oněch žen, vytrhnout je z lidského společenství.

„To je všechno,“ ukončí Malin své vyprávění.

Waldemar zabubnuje prsty do stolu.

„Snad nemůže být takový problém ty papíry z Ljusdalu dostat. Ten případ z Lundu přece tajný nebyl.“

„O tom rozhoduje státní zástupce,“ pokrčí rameny Sven. „V Lundu chtěli případ rychle odložit, ale s utajením se nenamáhali. V Ljusdalu byl zřejmě nějaký agilní mladík, který si tu práci dal.“

Malin si vybaví Fredrika Kantstena, jeho přátelský pohled, kterým však nedokázal zakrýt aroganci. To, že se neobtěžoval s utajením, by k němu sedělo. Jako by chtěl dát najevo svou moc, že případné utajení je čistě jen záležitostí jeho rozmaru.

Pokud ovšem neskrývá ještě něco jiného. V tom případě by ale okolnosti případu přece jen nařídil utajit, ne?

Malininy myšlenky se točí v kruhu.

Snaží se soustředit na svá slova.

„Přece musíme nějak zjistit jména těch, kteří si tu chatu pronajali,“ prohlásí Waldemar. „Moc rád bych si s nimi promluvil. I s majitelem.“

Už zase ta jeho krvelačnost, pomyslí si Malin. Pokud s tím opravdu mají něco společného, pro mě za mě z nich klidně vymlať duši. Hlad ve Waldemarových očích, jako by se ho případ týkal osobně.

„Bohužel,“ zchladí ho Sven. „Budeme se muset obejít bez nich.“ Zklamání v jeho hlase je však hrané, prozrazuje vyčerpání. Že už by ho únava přemohla natolik, že mu brání být dobrým policajtem?

Toho by se Malin nikdy nenadála.

Následuje debata o možných motivech, o sadismu, chtíči, moci, výstraze pro ostatní ženy a o pomstě. Diskuze však do případu příliš světla nevnese a Malin si znovu bezděčně vzpomene na generály v Kongu, kteří používají znásilnění jako kteroukoli jinou zbraň.

Zekeho napadne, zda by neměli sestavit profil pachatele, nakonec se však rozhodnou počkat, jelikož by tak mohli až příliš zúžit okruh podezřelých.

Poté Sven shrne, k čemu dospěli, a uprostřed věty se zarazí.

„Mimochodem, volal jsem do Austrálie,“ oznámí. „Ingvar Svartsjö se tam opravdu před pěti lety přestěhoval. Slehla se po něm zem, ale do zahraničí prý nevycestoval. Takže domněnka jeho bývalé manželky by mohla být správná.“

Ostatní pokývají hlavami.

Všichni poznají smrt po čichu.

Nakonec Sven rozdělí nové úkoly. „Teď už toho hajzla musíme lapit.“

Při slově lapit se v Malinině hlavě zrodí myšlenka.

„Napadla mě ještě jedna souvislost,“ vyhrkne. „Ke všem těm znásilněním došlo během lovecké sezóny a vždycky byla v okolí nějaká lovecká chata. V případě Marie i Jenny tady poblíž Linköpingu, v Jessičině případě v Ljusdalu, a kdo ví, třeba i ve Skåne. Co když je pojítkem těch případů lov?“

Ostatní na Malin pohlédnou s uznáním.

Uvědomují si, že právě vyřkla něco, co je mělo napadnout hned. Nic si však nevyčítají, vědí, že takové je riziko rychle se vyvíjejících případů.

Pohled i mozek se zaměří jedním směrem.

Všechno se slévá do neforemné, nepřehledné hmoty.

Co si ale počít s touto novou souvislostí?

„Dobře,“ pochválí svou kolegyni Sven. „Výborně. Zaměříme se na to. Dáme si zvláštní pozor na všechno, co by mohlo nějak souviset s lovem.“

Porada je u konce.

Když je Malin spolu s ostatními na odchodu, Sven ji zastaví a oznámí jí, že se má dostavit do Karimovy kanceláře v jedné naléhavé záležitosti.

Malin neklidně poskočí srdce.

Co jsem sakra provedla?

Svenovi její nervozita neunikne.

„Jen klid, Malin,“ usměje se. „Budeš mít radost. To ti slibuju.“

Karim Akbar má dnes na sobě šedý, perfektně padnoucí oblek značky Corneliani.

Pod ním bílou košili s jednoduchou červenou kravatou.

Vypadá jako ministr, pomyslí si Malin. Nebo vrcholný manažer v nějakém konzervativním odvětví.

Třeba v pojišťovnictví.

Karim sedí za svým novým psacím stolem z ořechového dřeva, který si dopřál navzdory skromnému rozpočtu poté, co odmítl pracovní nabídku imigračního úřadu.

Černé kožené křeslo si ovšem zaplatil ze svého.

Malin sedí na židli pro hosty, jejíž tenký bavlněný potah nedokáže zakrýt její nepohodlnost.

„Chce s tebou mluvit Vivianne,“ spustí Karim. „Nemůžu ti říct, o co jde, ale je to důležité.“

„Co mi chce?“

Vivianne Södergranová. Karimova přítelkyně. Nadutá slepice.

Malin nedokáže skrýt svou skepsi.

Nesnáší tu kariéristku, která si o sobě myslí bůhvíco. Ví, že Karim se díky ní začal stýkat s linköpinskou smetánkou, že byl na večeři u hejtmana i že se mu dostalo pozvání do zednářské lóže.

„Čeká tě ve dvě hodiny u sebe v kanceláři.“

Ona v sobotu pracuje? podiví se v duchu Malin. Jak to že není u holiče nebo na manikúře?

„O co jde? Mám práce nad hlavu.“

Karim se usměje.

„Malin. Je mi jasné, co si o Vivianne myslíš. Ale člověk by druhé neměl tak rychle soudit. Měl by jim dát šanci ukázat, co jsou doopravdy zač.“

„Já nikoho nesoudím.“

Karim se k ní nakloní, usměje se ještě víc a potom se dá do smíchu. Do dlouhého táhlého smíchu.

„Malin,“ lapá po dechu. „Ty jsi opravdu neuvěřitelná. Koukej být ve dvě hodiny u Vivianne v kanceláři. Je to rozkaz.“

26.

Tři, čtyři, pět…

Nahoru.

Zatni svaly.

Teď.

Zaber sakra.

Do prdele.

Kurva.

Píča.

Čím sprostší nadávky, tím lepší.

Zaber, makej, vymáčkni ze sebe všechno, musíš být silnější, jen tak můžeš vzdorovat hnusu, který se na tebe ze všech stran valí.

V suterénní posilovně policejní stanice to páchne potem a z bledě zelených zdí barvou připomínajících zvratky se Malin zvedá žaludek. Tlačí činku stále výš a námahou se jí zatmívá před očima.

Do prdele.

Raz.

Dva.

Tři.

Před chvílí telefonoval Peter, že ji dnes na třetí hodinu objednal ke gynekologovi. Malin nejprve pocítila vztek. Proč to sakra dělá? To by snad zvládla sama, ne? Potom si však vzpomněla, že se tak dohodli, a uvědomila si, že když jsou dva lidé spolu, navzájem si pomáhají. Tohle se navíc týká jich obou. Když však Peter vyslovil jméno gynekologa, trhla sebou.

Emanuel Ärendsson.

Ihned si vybavila bezejmennou dívku z Lundu. To je přece ten docent, který tvrdil, že si svá poranění mohla způsobit sama.

Malin nejprve namítla, že je to příliš brzy.

„Je to nejlepší gynekolog široko daleko,“ naléhal Peter a Malin už se nevzmohla na odpor. Také mu nemohla říct, že ví, o koho jde. Raději proto zaplašila představu, že by se před tím doktorem musela vysvléct.

Třeba bych se na to mohla vykašlat? Vymluvit se, že jsem to nestihla.

Ale ne. Půjdu tam. To je jasné.

Alespoň zjistím, co je ten Ärendsson zač.

Nechce se mi tam.

Chce.

Nechce.

Jsem přece silná. Už jsem zvládla horší věci.

Schůzka s Vivianne Södergranovou ve dvě hodiny zkrátka nesmí trvat moc dlouho. Co mi jen může chtít?

Malin je v posilovně sama. Kdyby jí činka vyklouzla z rukou, rozdrtila by jí krk. To by byl její konec.

Už nemůžu. Nemám sílu.

Musím. Ještě jednou. Naposledy.

Nahoru. Vzepřít ruce. Činka se zaduněním zapadne do vidlic a otřese celým světem.

Proud vody ve sprše je nejprve studený a nakonec horký.

Malin se oblékne. Natáhne si kalhotky, džínsy, jednoduchou bílou halenku, pouzdro s pistolí, sako. Prsty si pročísne vlasy a pohlédne do zrcadla. Rudé tváře.

Za okamžik stojí před oválným stolem v kanceláři Vivianne Södergranové. Ta se tváří stejně důležitě jako její kolega Fredrik Kantsten ze Stockholmu a Malin si pomyslí, že podobně dřív vypadala i Karin Johannisonová, když se ještě oblékala jako dáma z lepší společnosti.

K Vivianne Södergranové ale měla pořád daleko. Opálená pleť se silnou vrstvou make-upu, dokonalý účes, dlouhé řasy, strohý kostkovaný kostýmek a lesklé silonové punčocháče.

„Pojďte dál, Malin.“

Pisklavý hlas. Ječivý. Nesnesitelný.

Malin si pomyslí, co Karim na takové fifleně vidí.

Jsme asi stejně staré, uvědomí si Malin, jenže ona se obléká, jako by jí bylo padesát.

„Posaďte se,“ nabídne jí Vivianne o něco tišším hlasem.

Co mi krucinál může chtít?

Malin se posadí na měkce vypolstrovanou židli, kterou si zřejmě předchází každého hosta, který na ni usedne.

„Ještě jsme neměly tu čest setkat se osobně,“ začne Vivianne.

Podél stěn regály plné zákoníků a očíslovaných šanonů s dokumentací jednotlivých případů.

„To máte pravdu,“ přitaká Malin. „Přála jste si se mnou mluvit?“

„Ano.“

„O čem?“

Oči Vivianne Södergranové náhle překvapivě zvážní, což nekoresponduje se silnou vrstvou make-upu a formálním oblečením.

„Můžu vám důvěřovat?“ zeptá se a Malin by nejraději odpověděla, že záleží na tom, oč se jedná.

Cosi ve Viviannině vážném pohledu ji však přiměje odpovědět:

„Ať mi řeknete cokoli, můžete se spolehnout, že to zůstane jen mezi námi.“

„To asi nepůjde. Doneslo se ke mně, že byste se ráda dostala k dokumentaci jednoho tajného případu z Hälsinglandu. Je to tak?“

Vyhrožuje mi, pomyslí si Malin. Snaží se mě zastrašit?

„Nebojte se,“ uklidní ji Vivianne Södergranová. „Jsem na vaší straně.“

To mě podrž, pomyslí si Malin, které pomalu začne docházet důvod této schůzky, a zastydí se za své předsudky a dosavadní názor na tuto ženu.

Měla bych vědět, že člověka nelze soudit podle zevnějšku. Zrovna já bych to měla vědět.

„Angažuju se v jednom ženském spolku, který sdružuje ženy na vysokých společenských postech. Bojujeme proti všem formám násilí na ženách a dětech. Naše postavení nám v tom pomáhá. Máme kontakty a moc. Ne vždy sice můžeme konkrétně zasáhnout, ale občas se to podaří. A nebojíme se vidět věci, které bychom vidět neměly.“

Malin přikývne.

Vzpomene si na komisaře Erikssona z Ljusdalu a dojde jí, že měl zřejmě všechno předem vymyšlené. Věděl, jak jim dokumentaci k případu zprostředkovat v podstatě bezpečnou cestou.

Náhle k Vivianne pocítí úctu. A pokoru.

Uvolní se.

Pohlédne na své džínsy, na bílou halenku a uvědomí si, jak obyčejně a nenápadně vypadá. Pomyslí si, že Vivianne se svým zevnějškem zřejmě snaží dát najevo, že svou práci bere skutečně vážně.

„Jedna členka naší organizace působí na státním zastupitelství v Gävle. Kontaktoval ji někdo z tamějších policistů. Tohle mi dala.“

Vivianne Södergranová položí na stůl černé desky plné okopírovaných papírů.

Ty jako by se draly ven, jako by přímo volaly po tom, aby si je přečetla.

„Tuhle složku jste nikdy neviděla, je vám to jasné? Pokud v nich objevíte něco, na základě čeho byste musela jednat, v což doufám, musíte si pro své konání najít jinou záminku. Je mi jedno jakou, jen nic nesmí ukazovat na mě. A co se týče vašich kolegů, dobře zvažte, komu tyto informace svěříte.“

„Nebojte se,“ ujistí ji Malin. „Na tajemství jsem přebornice. Děkuju vám. Je to neuvěřitelné. A omlouvám se, že jsem…“

„Chyťte toho parchanta. To je jediné, o co vás žádám.“

„Myslíte, že v těch deskách najdu jeho jméno?“

„Tomu popravdě řečeno moc nevěřím.“

Černé desky jako by žhnuly v matném světle lustru.

„Dejte si pozor,“ pronese Vivianne Södergranová rozechvělým hlasem a na okamžik uhne pohledem. „Některá jména jsou pořádně ožehavá.“

„Jedno vám slibuju,“ prohlásí Malin a vezme si černé desky ze stolu. „Tomuhle případu přijdu na kloub, i kdyby to měla být poslední věc v mém životě.“

Mužská jména.

Psaná jakoby ohnivým písmem.

Malin sedí ve svém volkswagenu na parkovišti a uvědomí si, že v očích Vivianne Södergranové se kromě cílevědomosti a odhodlání zračil i strach.

Strach v té nejryzejší podobě, který člověk cítí, když zavětří pach netvora.

Před pár minutami zavolala Peterovi, aby zrušil její návštěvu u docenta Ärendssona.

Požádala ho, aby ji objednal k někomu jinému. Ke gynekoložce.

Nedokáže před Ärendssonem obnažit svůj klín. Prostě nedokáže.

Peter nechápal, proč si to rozmyslela. „Ärendsson je kapacita,“ namítl.

„Nemůžu ti to vysvětlit. Prostě to zruš. Chci k doktorce.“

„Tak dobře.“

Jména v černých deskách. Emanuel Ärendsson. Nejuznávanější gynekolog v Linköpingu. Docent. Přední odborník.

Právě on si spolu se dvěma dalšími muži pronajal onu loveckou chatu v Hälsinglandu.

A také napsal posudek na bezejmennou dívku z Lundu.

27.

Jména.

Musí je ukázat ostatním. Svenu Sjömanovi, Zekemu. Musí. Co vlastně?

Zaklapne desky.

Nechá je ležet na klíně. V autě stále cítí svou a Zekeho únavu z cesty do Hälsinglandu.

Sven ví, odkud ty desky má.

Zeke ne, ale ten se nebude na nic vyptávat. Půjde mu jen o samotná fakta, ne o jejich původ.

A co ostatní?

Waldemar Ekenberg bude zvědavý, stejně jako Johan Jakobsson a Börje Svärd.

Malin se roztřesou ruce. Jako by patřily k jinému tělu. Na to by nejlépe pomohl velký panák tequily.

Teď však potřebuje mít čistou hlavu.

Musí si uspořádat myšlenky.

Jména.

Jak spolu souvisejí?

Okny proniká do auta ostré odpolední světlo.

Oslnivé, oslepující.

Vtom zaslechne ženský křik. Komu patří? Kdo to volá o pomoc?

Ženy spoutané řetězy. Žena krvácející na chladné podlaze. Malin potřese hlavou.

Auto jí náhle připadá jako středověká vězeňská kobka a den, tedy to, co z něj zbývá, jako stonožka lezoucí k její duši. Jako by uvnitř došel vzduch. Malin otevře dveře a s deskami v náručí se rozběhne ke dveřím policejní služebny.

Sven Sjöman na ni už zřejmě čekal.

Sedí na jejím místě v kanceláři zabraný do hovoru se Zekem. Jakmile spatří desky v jejích rukou a vzrušení v očích, vstane.

„Řekl jsem Zekemu, o co jde,“ vysvětlí. „Mrkneme se na to u mě doma. Jen my tři.“

Svenův obývací pokoj.

Nové pohovky potažené zelenou kůží z obchodu s nábytkem, který je jen o něco lepší než Ikea.

Vypadají příšerně, konstatuje v duchu Malin. Ty určitě vybírala Svenova manželka. On má lepší vkus.

Stylové zařízení však nikdy nebylo silnou stránkou tohoto domu.

Krajkové ubrusy. Na parapetech skleněné figurky značky Swarovski. Na stěnách ohyzdné litografie podepsané jménem Madeleine Pyková.

Ke Svenovi jeli každý svým autem. Malin si všimla, že oba její kolegové přímo hoří zvědavostí. Sven jména v deskách zjevně dosud neviděl, musel se však doslechnout, že nějak souvisejí s jejich aktuálním případem a že je zapotřebí maximální obezřetnosti.

Malin položí desky na konferenční stolek v obývacím pokoji.

Otevře je a odhalí dokumenty prozrazující jména mužů, kteří si pronajali loveckou chatu poblíž Ljusdalu.

Zeke se Svenem se předkloní a zahledí se do papírů.

„Kurva,“ uleví si Sven a únava posledních dní je rázem ta tam.

„Kurva,“ opakuje a Malin si uvědomí, že sprostá slova, která před ní Sven kdy vyslovil, by mohla spočítat na prstech jedné ruky.

„Panebože,“ vyhrkne Zeke. „Co to má sakra být?“

Peder Stålskiöld.

Hrabě ze zámku Sjölunda, v jehož sousedství byla nalezena Jenny Svartsjöová. Jen pár kilometrů od místa, kde před lety bloudila Marie Murvallová.

Emanuel Ärendsson.

Docent gynekologie z Univerzitní nemocnice v Linköpingu, ke kterému byla Malin na dnešek objednaná.

A do třetice všeho dobrého Fredrik Kantsten. Státní zástupce, jenž měl na starosti případ bezejmenné dívky z Lundu a usiloval o to, aby byl co nejrychleji odložen.

Souvislosti.

Místní, časové i věcné. Navzájem se protínající linie, které sice samy o sobě nejsou důkazy, působí však jako paprsky světla ukazující kriminalistům cestu vpřed.

Nebo jde o pouhou náhodu? Nic to neznamená?

Třeba jsou to jen přátelé, jejichž společným koníčkem je lov.

Ale co hrabě Stålskiöld?

Malin si vzpomene na loveckou chatu v lese, kterou podle jeho slov už dlouhé roky nikdo nepoužívá.

Emanuel Ärendsson bydlí v Linköpingu, Fredrik Kantsten zase ve Stockholmu.

Malin si vybaví jméno mladého státního zástupce Jimmyho Kaldera, který odložil případ Jessicy Karlssonové. Že by na něj někdo tlačil shora? Mezi státními zástupci panuje tvrdá konkurence a k povýšení je třeba známostí.

„Všichni tři vidíme souvislosti,“ prohlásí Sven. „Ale to ještě nemusí nic znamenat. A co se týče ostatních, tyhle informace vůbec nemáme.“

„To mě podrž,“ povzdychne si Zeke.

Za okny se lehce rozpršelo a bílé okvětní lístky jabloně se prohýbají pod tíhou dešťových kapek.

„Co si s tím sakra počneme?“ zakleje Sven s pohledem upřeným na Malin, jako by se na ni spoléhal, jako by jí právě neoficiálně předával velení.

„To netuším,“ pokrčí rameny Malin.

„Necháme si to pro sebe?“ navrhne Sven.

„Proč?“ nechápe Zeke.

„Jde o choulostivé informace. Kdyby se novináři doslechli něco takového, byli by štěstím bez sebe.“

„A to nechceme,“ přidá se Malin. „I kdyby s tím ti tři opravdu měli něco společného. Čím méně lidí o tom ví, tím menší je riziko úniku informací. Musíme taky pamatovat na ty, kterým za tuhle složku vděčíme.“

„Tak dobře,“ souhlasí Zeke. „Ostatním nic neřekneme. Alespoň dokud nezjistíme něco víc. Sice jim věřím, ale máte pravdu, že bude lepší nechat si to pro sebe.“

„Karim o tom ví,“ řekne Malin.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ namítne Sven.

Malin si uvědomí, že má pravdu, že Karim možná konkrétní jména nezná, že Vivianne Södergranovou možná nenapadlo prozradit mu obsah desek, které se jí podařilo sehnat.

„Navrhuju následující postup,“ prohlásí Malin. „Se Zekem budeme pár dní pátrat na vlastní pěst. Zasvětíme do toho jen Johana. Toho nutně potřebujeme, abychom o dotyčných získali víc informací, jako jsou jejich vzájemné vztahy, poměry v zaměstnání, rodinná situace, prostě cokoli, co by do té motanice vneslo trochu světla.“

Sven přikývne.

„Dobře. Máš moje svolení. Ale buď maximálně opatrná.“

„A co Karim? Tomu nic neřekneme?“

Zekeho hlas dává tušit pochyby.

„Karimovi to řeknu osobně,“ rozhodne Sven.

Malin vstane.

Třesoucíma se rukama uchopí desky.

Svenovi její nervozita neunikne a usměje se:

„Hlavně žádnou tequilu, Malin, i když věřím, že by ti teď asi bodla.“

Sven Sjöman osamí ve svém obývacím pokoji. Přejde k oknu a pohlédne ven na švestku obsypanou tisíci bílými květy.

Zasadil ji ve stejný rok, kdy tenhle dům koupili.

Kolik je to let?

Teď nemá sílu počítat. Ví jen to, že jeho manželka vaří každoročně ze švestek výborná povidla.

Na kraji zahrady, až skoro u kompostu, stojí malá fontánka ve tvaru andělíčka, který chrlí vodu ústy.

Vlastně chrlil.

Už pár let nefunguje.

Přesně tak si Sven připadá posledního půl roku. Nebo ještě déle. Nefunkční.

Vytáhne z kapsy telefon a vytočí Karimovo číslo. Ozve se hned po druhém zazvonění.

Sven mu stručně shrne situaci.

Z Karimova netrpělivého tónu pochopí, že už všechno ví. A vlastně je to celkem pochopitelné, vždyť spolu s Vivianne žijí.

„Dal jsem to na starost Malin, Zekemu a Johanovi,“ informuje svého nadřízeného Sven. „Pokusí se zjistit něco bližšího. Samozřejmě maximálně obezřetně. Oficiálně na ně nic nemáme, jen pár vágních souvislostí.“

Karim neodpovídá.

Sven slyší jeho dech, zřejmě přemýšlí.

„Dělejte, co uznáte za vhodné,“ řekne Karim nakonec. „Jde o tak závažné zločiny, že se nesmíme ohlížet na pravidla. Jestliže existuje jen nepatrná šance, že ti muži něco vědí, musíme to zjistit. Případné problémy vyřeším později.“

„Dobře,“ oddychne si Sven. „Díky.“

„Víš, Svene, zlo je vlastně jen jedno. Totéž zlo vyhnalo před lety mou rodinu z Kurdistánu a tátu dohnalo k sebevraždě. Je stále stejné, jen tváře má různé. A tahle je nevídaně odporná.“

Poté Karim zavěsí.

Rozhlédne se po své kanceláři, vzpomene si na Vivianne, na svého syna, kterého vídá jen zřídka.

Před očima se mu vybaví zbídačené tělo Jenny Svartsjöové, které vzápětí vystřídá tvář jeho otce, modrá a odulá ve sprše, kde se oběsil. Našel ho tehdy sám Karim, kterému bylo jedenáct let.

Prázdné rudé oči, v nichž zbyl jen strach a náznak úlevy.

To v očích Jenny Svartsjöové nebylo po úlevě ani památky. V nich se zračilo jen zoufalství.

Karim ví, že jeho podřízení teď pracují s nasazením všech sil.

Teď není vhodná doba ohlížet se na formality.

Johan Jakobsson netrpělivě poslouchá Malin, která mu v zasedací místnosti, z dohledu a doslechu Waldemara Ekenberga a Börjeho Svärda, v rychlosti shrne situaci.

Nejraději by se okamžitě vrhl k počítači.

Bolavá šlacha je náhle ta tam, klidně by se nadopoval i morfiem, jen aby mohl splnit svůj úkol.

„Zatím jsem nenašel nic, co by nasvědčovalo tomu, že by Arto Antinen měl něco společného s Jessicou Karlssonovou nebo Jenny Svartsjöovou,“ oznámí Johan na oplátku Malin. „Ale budu pátrat dál. Kdo ví, čeho je schopný. Taky jsem projel záznamy nejrůznějších úřadů a zdá se, že Jessica Karlssonová byla úplně obyčejná holka. Nic neukazuje na to, že by vedla dvojí život a sama se vrhla do spárů vraha.“

„V dokumentech z Ljusdalu jsme také nic takového nenašli,“ přitaká Malin. „Jsem přesvědčena o tom, že to bylo úplně obyčejné děvče.“

„V tom případě jsou zatím nejpravděpodobnějším pojítkem lovecké chaty,“ prohlásí Zeke.

Poté, co Johan odejde k počítači, osamějí Zeke s Malin ve vydýchané místnosti. Mlčky zírají na prázdnou bílou tabuli, snaží se vymyslet další postup.

Jak spolu jednotlivé případy souvisejí? A souvisejí vůbec nějak?

Co vlastně máme?

Pár mužů, kteří si společně pronajali loveckou chatu. Všechny případy se odehrály během lovecké sezóny.

Jsme jen paranoidní? Zveličujeme to zbytečně?

A co nevěstinec ve Skattegårdenu?

Katerina Jelena.

Andrej Darševin.

Jenny Svartsjöová.

Existuje nějaká souvislost mezi těmi muži a nevěstincem? Pokud ano, jaká?

Nebo je jen náhoda, že jejich jména figurují ve stejném vyšetřování?

A co bezejmenná dívka z Lundu? Co je zač?

Jak to spolu všechno souvisí?

Rozhodnou se použít tabuli. Místo jmen mužů, dívek i míst používají písmena.

Snaží se přijít na nějaký vzorec, souvislost, kterou dosud neviděli, avšak marně.

Sadistické znásilnění.

Mučení.

Vražda.

Znásilněné a zkrvavené mladé ženy.

Vážení muži, jejichž jména figurují hned v několika případech. Proč?

„Tohle bude velké,“ prohlásí Zeke. „Cítím to v kostech.“

Malin však v jeho chraplavém hlase slyší pochyby.

„Třeba to jen zveličujeme,“ namítne. „Vytváříme konspirační teorii.“

„Myslíš?“

„Nevím,“ pokrčí rameny Malin. „Větví se to jako tisícihlavá saň, ale jsem si stoprocentně jistá, že se to někde spojuje v jedno tělo.“

„Saň nezabiješ,“ podotkne Zeke. „To víš, ne?“

„Ale zabiješ,“ namítne Malin. „Jen ji musíš spálit a pohřbít, aby ještě nezesílila.“

„Je škoda, že nemůžeme Stålskiöldovi, Kantstenovi nebo Ärendssonovi odebrat vzorky DNA. Nemáme nejmenší šanci, že by na to v téhle fázi státní zástupce přistoupil.“

Malin zavrtí hlavou.

„Vůbec nic na ně nemáme. Je to jen tušení. A nezapomeň, že oficiálně vůbec nevíme, že v Ljusdalu byli. Nemůžeme je ani vyslechnout. Nezbývá nám než doufat, že Johan rychle na něco přijde.“

Malin zavře oči.

Mozek jí začíná ochromovat únava. Čím víc na případ myslí, tím nejasnější jí všechno připadá. Ale třeba se pravda přece jen skrývá u oněch tří mužů?

„Jsem unavená,“ poznamená a potěžká desky v ruce. Kromě tří jmen neobsahují žádné zajímavé informace. Majitel lovecké chaty z Ljusdalu měl neprůstřelné alibi, inkriminovaného večera pořádal doma večírek.

„Já taky,“ připustí Zeke.

„Potřebujeme se vyspat. Ráno moudřejší večera.“

Doufám, že je doma Peter, pomyslí si Malin. Kéž by dnes neměl službu. Kéž by ho neodvolali k nějakému akutnímu případu.

Peter čeká doma.

Malin v kuchyni míchá kuřecí omáčku na těstoviny a vysvětluje mu, že možná našli něco, co by mohlo znamenat průlom v případu Jenny Svartsjöové.

„Zrušil jsem tu návštěvu u doktora Ärendssona, jak jsi chtěla,“ poznamená Peter. „Zamluvím ti jiný termín. Kdy by se ti to hodilo?“

„Kdykoli. Ale už jsem ti říkala, že k němu nechci a abys mě radši objednal k nějaké doktorce.“

Peter rozlomí balíček špaget o hranu kuchyňského stolu a zatváří se zaskočeně.

„To nechápu. Proč? Vždyť je to vyhlášený odborník. A vyjmutí pesaru je pro něj rutinní záležitost. Navíc většina gynekologů jsou muži.“

„Slyšela jsem o něm i méně lichotivé věci. Jedna kolegyně si stěžovala, že je oplzlý.“

Peter povytáhne obočí. „Podle mě je to úplně normální chlap.“

„Nemůžeš mě objednat k nějaké doktorce?“

„Vždyť je to jen rutinní záležitost. Není to jedno?“

„Tak se objednám sama, když je ti to tak zatěžko.“

„Uklidni se, Malin. Já to samozřejmě zařídím. Vždyť jsou to moji kolegové.“

Malin přikývne.

Bude lepší, když to obstará Peter.

Nejradši by mu vysvětlila, proč k Ärendssonovi nemůže, proč se jí při pouhém pomyšlení, že by se před ním měla vysvléct, zvedá žaludek, ať už s tím znásilněním má něco společného nebo ne. Ovládne se však a mlčí.

Peter odejde do předsíně a je slyšet, jak telefonuje.

Po chvíli se vrátí s vítězoslavným úsměvem.

„Tak a je to. Zítra ve dvě hodiny se na tebe podívá Helena Popová. Je sice neděle, ale prý jí to nevadí. Hodí se to milostpaní?“

Malin přikývne a hodí špagety do hrnce s vařící vodou.

„Uvidím, jestli to stihnu,“ poznamená.

Peter prudce odloží mobil na stůl a rozhodí rukama.

„Ty tam nechceš, viď? Že ne?“

„Ale chci.“

Malin zamíchá špagety, aby se neslepily. Horká pára jí stoupá do obličeje. Pohlédne na Petera. Ve tváři se mu zračí bezmoc a zklamání.

„Jestli chceš, můžu jít,“ prohlásí klidně Peter. „Myslel jsem, že chápeš, jak je to pro mě důležité. Tohle není hra, Malin.“

„Mám strach,“ namítne Malin. „To bys snad mohl pochopit, ne? Byla bych ti vděčná, kdybys mi s tím chvíli dal pokoj.“

„Z čeho máš strach?“

„Nevím. Ze všeho, co souvisí s dětmi. Úplně ze všeho.“

„Nemáš se čeho bát.“

Peter k ní přikročí a položí jí ruku kolem ramen. Malin náhle vybuchne vzteky.

„Jak to, že ne? Co ty víš, jaké to je být těhotná? Dokážeš si vůbec představit, jak je to náročné?“

„Ale máš přece mě…“

Malin se mu vysmekne, o krok ucouvne a vykřikne:

„Na to je člověk sám, chápeš? Sám. To jsi opravdu tak hloupý, že to nechápeš?“

Peter se stáhne zpátky.

„Nebyla bys sama.“

„Vypadni,“ poručí Malin a následuje couvajícího Petera do předsíně, v ruce bojovně svírá vidličku.

„Člověk je vždycky na všechno sám. Jestli to nechápeš, tak vypadni.“

„Uklidni se, proboha. Vždyť už jdu.“

Vyděšený pohled.

Zatracený srab.

„Bojíš se mě?“ křikne na něj pohrdavě.

Peter otevře dveře na chodbu.

„Máš podivný způsob, jak dávat najevo lásku,“ podotkne.

„Kdo tu sakra mluví o lásce? Táhni do háje se svými plány s dítětem. Já nemám na nějakého haranta čas ani náladu.“

Slova z ní samovolně prýští. Přála by si je zastavit, ale nejde to.

Nebo je snad myslí vážně?

„Jsi ještě šílenější, než jsem si myslel,“ zavrtí hlavou Peter, zatímco si obléká směšně krátkou šedou bundu.

„Ještě šílenější,“ opakuje, vyjde na chodbu a pomalu za sebou zavře dveře.

„Tak proč se mnou chceš mít děti, když jsem podle tebe šílená?“ křikne za ním Malin.

V bytě zůstane jen tichá ozvěna jejího křiku a zvuk vody přetékající z hrnce na sporák. Syčení vařící vody na rozpálené plotně.

Malin se sveze na podlahu v předsíni.

Nehty zaryje do dlaní.

Nejradši by se za ním rozběhla. Poprosila ho, aby zůstal. Omluvila se. Ale jak se to dělá?

Vždyť to dítě chci.

Nechci.

Chci.

Jak to mám sakra vědět?

Vstane.

Vyhlédne ven z okna v kuchyni.

Ve tmě zahlédne Peterovu siluetu. Přechází přes trávník před kostelem svatého Larse.

Táhlý stín ve svitu pouličních lamp. Aniž by se otočil, zmizí do noci jako jedna z miliónů hvězd blikajících na jasné noční obloze.

Odpor, pomyslí si Peter, když pospíchá přes náměstí Trädgårdstorget. Odpor a rozpor. Ta dvě slova Malin přesně vystihují.

Před McDonaldem postává pár puberťáků tmavé pleti. Na autobusové zastávce několik odbarvených dívek. Páry na cestě domů z kina. Bezdomovec přehrabující se v odpadkovém koši.

Peter stále ještě přerývaně dýchá.

Jako by čelil bouři, kráčel proti větru.

Prodírá se vpřed.

Hlavně se nevzdávat.

Malin jako by někdo připoutal mezi dva koně, kteří táhnou na opačné strany.

Nejradši by se rozběhl zpátky za ní.

Přitiskl ji k sobě. Pevně ji objal. Pořádně.

Aby pochopila, že je skutečný. Že za žádných okolností nezmizí. Že není sama. Že nejlepší způsob, jak jí dnes večer mohl projevit svou lásku, bylo odejít.

Jsem tu s tebou. Zvládnu to. Mám tě rád.

Ustojím to.

Nebo ne?

Ale ano.

Přejde ulici Drottninggatan a pokračuje směrem domů. Pomyslí si, že všechno počká, že nejjistější cesta někdy vede oklikou.

Malin vytáhla složku s případem Marie Murvallové a papíry si rozprostřela v obývacím pokoji na zemi a na konferenčním stolku.

V kuchyni na zemi rozložila dokumenty k případu bezejmenné dívky z Lundu.

Posadila se na konferenční stolek a zahleděla se do papírů.

Na seznam Mariiných klientů. Se všemi mluvila osobně. Znovu si pročítá pitevní zprávu. Prohlíží si mapy. Probírá se záznamy z výslechů.

Co mi jen uniká? ptá se v duchu.

Co mě zaslepuje? Má podobný pocit, jako když ji dnes napadlo, že pojítkem všech případů by mohl být lov. Ale tentokrát je ten pocit ještě silnější. Raději ho zaplaší.

Vzpomene si na Peterova otce Rudolpha, na lov jelenů, který se ve Skåne pořádá. Na relativní blízkost jeho zámečku k místu, kde byla nalezena bezejmenná dívka, s níž se Malin setkala v léčebně U svatého Larse.

Že by Peterův otec také pořádal hon? Mohli být mezi jeho hosty i oni tři muži?

Jsem paranoidní, zavrhne tu myšlenku rychle.

Papíry.

Celý byt je jen změť papírů, k jejichž jádru se mi nedaří se dobrat.

Co mi stále uniká?

28.

NEDĚLE 22. KVĚTNA

Kuchyňská linka.

Jako bych měla na očích klapky.

Vidím všechnu špínu. Všechno to, co jsme nedokázali.

Ve vzduchu stále ještě visí zbytky pocitů z včerejšího večera jako zápach připáleného, vyhozeného jídla.

Hněv.

Touha.

Přání spojit všechny nitky.

Káva.

Horká a sametová, béžová mlékem ohřátým ve staré hlučné mikrovlnné troubě.

Dnes v noci Malin kupodivu nesužovaly žádné noční můry.

Je pár minut po sedmé hodině.

Malin stojí v kuchyni a snaží se srovnat si myšlenky. Pocity jí projíždějí tělem jako elektrické výboje.

Tohle nehodlám zahodit.

Nesmím to zahodit. Nesmím dovolit, aby mě moje nejistota připravila o Petera.

Včera měla chuť se napít.

Zajít do baru v přízemí. Hodit do sebe velkého panáka čehokoli, uchýlit se do nádherné země nikoho.

Už na to nemysli.

Ví však, že jediné, co ji může zachránit, je opravdu se pokusit otěhotnět.

Jen to. Nic míň. Jinak by jejich láska byla pouhou minulostí, ač by si vyměnili stovky omluv. Skončila by, než by pořádně začala.

Venku je polojasno, slunce se střídavě schovává za kupovité mraky.

Včerejší hádka.

Jejich první opravdová, v níž šlo o něco podstatného. Myslela si, že jí Peter zavolá, jen co přijde domů, že se cestou uklidní. Sama mu chtěla zavolat, ale nakonec se k tomu neodhodlala. Uvědomila si, že uklidnit se musí především ona.

Peter nezavolal.

Ona jemu také ne.

Jako by hráli na schovávanou.

Malin ví, že musí udělat první krok, musí spolknout svou pýchu, hrdost, akceptovat situaci a poddat se.

Jinak?

Konec.

Musí mi odpustit.

Musí.

Před chvílí telefonoval Sven Sjöman. Změnil taktiku. Přes noc si to rozmyslel. Oznámil jí, že jim Karim dal volnou ruku a že s novými fakty seznámí i zbytek týmu, nebudou před nimi mít tajnosti, to mu prý napovídá instinkt kriminalisty. Malin věděla, že se jedná o jakýsi druh paniky, že to rozhodně není rozumný ani správný postup.

Zápal ve Svenově hlase.

Za chvíli začne porada.

Dnes má však Malin před sebou ještě jiná setkání.

Vítr si pohrává s korunami stromů za oknem. Na červené taškové střeše kostela se usadila vrána.

Že by to byl konec? Jednalo se z Peterovy strany o zkoušku a teď je nenávratně pryč? Jak můžu vědět, že přemýšlí podobně jako já? Třeba náš vztah včera skončil? Úvaha ji zasáhne takovou silou, že by v ten moment dala cokoli za velkou sklenici tequily.

To je totiž jediné, co v takových chvílích pomáhá.

Zabírá proti pocitům, jako je tenhle.

V bytě však nemá ani kapku alkoholu.

Místo toho si do úst nabere plný hlt kávy.

Vzpomene si na jména. Na jejich nositele. Na tmu, do níž se musí vydat. Na světlo, v něž doufá na konci tmy.

Tabule.

Tři mužská jména napsaná červeným fixem.

Čtyři ženská jména. Bezejmenná dívka označená jako Lund.

Ve sloupci pod sebou shrnuté spojitosti. Ve vedlejším rozdíly.

Jedině u Jenny Svartsjöové mají DNA pachatele.

DNA z oblečení Marie Murvallové zničil nějaký neschopný blbec v laboratoři.

Raději na to nemyslet.

Nad stolem se jako těžítko vznáší napětí.

Strach, obavy, frustrace. Vědomí, že se konečně potřebují hnout z místa.

Karim Akbar.

Dokonce i v neděli v elegantním obleku. Svolal celý tým. Malin si myslela, že si to nakonec rozmyslí, že se v něm ozve strach z následků, které by šťourání v životech mužů v takovém postavení mohlo mít na jeho kariéru, ač se jedná o hanebné, děsivé, odporné činy.

Co na tom, že je neděle? Teď není čas na odpočinek.

Tři jména.

Objeví-li se vaše jméno v takovém vyšetřování, možná jej už nikdy neočistíte.

Sven však poradu zahájil jménem Arto Antinen.

Oznámil, že právě obdržel povolení k odběru jeho DNA.

Provedením pověřil Börjeho Svärda a Waldemara Ekenberga, kteří to zajistí ihned po skončení porady, a o zbytek se urychleně postarají v laboratoři. Všichni doufají v pozitivní výsledek, nikdo v něj však nevěří.

Tohle je něco většího.

Hlubší rána, přímo do nejslabšího místa švédské společnosti. Hnisající vřed jako projev dávného provinění, staré křivdy.

Černý nádor prorůstající do všech údů společnosti, neznámá tisícihlavá saň.

Johan Jakobsson dostal na starost zaměřit se na tři červená jména na tabuli. Na minulost jejich nositelů, vzájemné vztahy, na cokoli, co by se dalo použít proti nim. Zatím na nic zajímavého nepřišel.

Výslechy zatím nepřicházejí v úvahu, musejí si počínat nenápadně, udeřit až v příhodný okamžik. Čím více toho budou vědět, tím snáze mohou vzbudit strach. A strach je někdy mocná zbraň.

Malin navrhla, aby se zeptali Fredrika Kantstena, proč tolik spěchal na odložení případu ze Skåne, a aby ho současně upozornili, že jeho jméno figurovalo v případu Jessicy Karlssonové, který mladý státní zástupce Jimmy Kalder také velmi rychle odložil.

Sven Sjöman ji však zarazil, že na to je příliš brzy.

Andrej Darševin.

Katerina Jelena. Stále ještě pod vlivem tišících léků.

„Jsem si jistý, že to spolu všechno nějak souvisí,“ prohlásí Sven.

„Je na čase se do toho pořádně obout,“ poznamená Waldemar a Malin si pomyslí, co je asi všechno čeká, že si musí promluvit s Peterem, zatelefonovat mu a omluvit se, ví však, že pouhá slova teď nestačí, že je zapotřebí jednat.

„Dělejte, co uznáte za vhodné. Buďte opatrní, ale ne zbabělí.“

Těmi slovy ukončí Karim poradu.

Vivianne Södergranová z tebe dělá lepšího člověka, napadne Malin, když vidí jeho odhodlání. I to je nejspíš smyslem lásky.

Vymluví se Zekemu, že je objednaná k zubaři, že nebyla na kontrole dva roky a nechce prohlídku tak narychlo rušit, aby ji nemusela platit. „Víš, kolik si zubaři účtují, ne?“

„K zubaři? V neděli?“

„Jo. Spousta pacientů to ocení, nemusejí si brát volno z práce.“

„To ti tak věřím, Malin. Přijď, až budeš hotová.“

Doktorka Helena Popová je milá a korektní žena středního věku. O Peterovi se vůbec nezmíní. Jen Malin věnuje radostný úsměv, jako by jí a svému kolegovi právě dala krásný dar.

Ale může se v téhle místnosti vůbec stát něco krásného? Šedé tapety působí ve světle zářivky mrtvolně bledě a Malin cítí pach síry. Že by to byl saponát? Nebo papír natažený přes gynekologické křeslo?

Helena Popová je malé, štíhlé, šlachovité postavy. Kostnatý inteligentní obličej a ještě inteligentnější hnědé oči za oblými brýlemi rámují husté blond vlasy.

Určitě má také děti, pomyslí si Malin. Nejspíš už dospělé. Zatímco se Malin svléká, přemítá nad tím, jak mohla žena s tak rachitickou postavou přivést na svět dítě. Ale co já vím? Třeba děti vůbec nemá.

Nahé tělo zasáhne chlad ordinace a nylonová košile, kterou vyfasovala, nepříjemně škrábe.

Vzpomene si na Karin Johannisonovou, která tolik touží po dítěti, o které by se mohla starat, že se rozhodla pro adopci. Chce svou přebytečnou lásku věnovat malému človíčkovi.

Proč vlastně tolik váhám? Kde se ve mně berou pochyby?

Jakým právem nechci další dítě?

Musím ho chtít. Jinak by to byl výsměch všem bezdětným ženám, jejichž láska si zoufale hledá cestu vpřed.

Vždyť o té ženě, která se do mě chystá zasunout chladný nástroj, vůbec nic nevím.

Malin se zvedne žaludek. Tohle je špatně, pomyslí si. Copak nemám v těle kousek studu? Položí se však do gynekologického křesla a roztáhne nohy. Může si člověk vůbec připadat ještě bezbrannější a zranitelnější?

Určitě.

Zavře oči, vnímá dotyk kovového nástroje a slyší klidný hlas doktorky Popové vysvětlující, že všechno vypadá tak, jak má.

Vtom Malininým tělem projede křeč.

Každičký sval ztuhne a podbřiškem jí projede řezavá bolest pokračující vzhůru do břicha a ještě výš, jako by jí někdo do srdce střelil tisícero šípů. Vidí nahou ženu připoutanou řetězy ke zdi temné podzemní kobky.

Je celá zkrvavená, tvář má skloněnou k zemi a naříká, škemrá o pomoc, o milost, o záchranu. Vtom Malin zahlédne černý stín, který se k ní blíží zezadu.

Ví, že to není sen, ale skutečnost, výjev se neodehrává jen v její fantazii, v této ordinaci, ve světle žárovek operační lampy podobných žhnoucím citrónům.

Ženský křik.

Mnohohlasý.

Malin se musí ovládnout, aby se křik žen nestal i jejím křikem. Na čele jí vyrašil pot a svaly zachvátila křeč.

Ruka na čele.

„Uvolněte se. Dýchejte. Už to bude. Je to velmi jednoduchý zákrok, nemůže se nic stát.“

Malin otevře oči. Nebo je snad měla otevřené celou dobu? Zubožená žena v kobce zmizí a s ní i ostatní křičící ženy, pokud kdy existovaly.

Malin však ví, že jsou skutečné.

Teď a tady.

Nikdy to neskončí.

„Hotovo,“ oznámí jí gynekoložka. „Teď už vám nic nebrání přivést na svět malého drobečka.“

Co by na tomhle světě dělal?

Skončil by jako já?

Malin, ty budeš lepší matka, než byla ta moje. To vím jistě.

Tvé dítě bude mít lepšího otce než já. To, co mi provedl, je neodpustitelné.

Proto musí shořet.

Bude hořet celý svůj nekonečný život.

Křičet a trápit se. Jako já zaživa.

Ale věř i v dobro, Malin. Věř tomu, že existuje i láska.

Že kromě všeho hnusu existuje i něco, pro co stojí za to žít.

29.

Ten hajzl.

Arto Antinen.

Z jeho scvrklého zjevu se Waldemaru Ekenbergovi zvedá žaludek, při pohledu na něj se stydí, že je sám člověkem, že patří ke stejnému živočišnému druhu. Tenhle grázl je ještě horší než Waldemarův otec.

Vyzařuje z něj rezignace, podvolení se pudům, jejich přijetí, bezuzdnost.

Prostě hnus.

Ten odporný úchyl teď sedí před Waldemarem a Börjem na židli ve své zatuchlé barabizně a brečí.

Bulící úchylák.

Plácá něco o tom, že si trest už odpykal, že užívá léky na tlumení chtíče, že není fér, aby ho nutili k odběru DNA, že s vraždou Jenny Svartsjöové nemá nic společného, že ji nikdy ani neviděl.

„Nic jsem neudělal!“

Waldemar si urovná modrou košili, povytáhne si gabardénové kalhoty a vykročí k podezřelému.

„Znal jsi Jenny Svartsjöovou? Nebo Jessicu Karlssonovou z Ljusdalu? Líbí se ti mladý masíčko, co?“

Arto Antinen zavrtí hlavou.

Ten mi nic neřekne, pomyslí si Waldemar.

Tak do toho, ať to máme z krku.

„Jestli jsi nic neudělal, jak tvrdíš, tak proč s tím odběrem děláš takové cavyky? A přestaň bulet, nebo ti jednu vrazím.“

„To není fér.“

„Tady nejde o vás,“ vloží se do hovoru Börje, „ale o brutální vraždu. Tak si laskavě přestaňte stěžovat a otevřete pusu.“

Arto Antinen váhá, čelisti má pevně sevřené, potom se však jeho pohled setká s Waldemarovým a ústa rychle otevře.

Börje mu do nich hbitě strčí štětičku. Přitom na něj zavane zápach alkoholu a nevyčištěných zubů, zbytků jídla hnijících v mezizubních prostorách.

Zajede štětičkou pod jazyk.

Přitlač, pomyslí si Waldemar, když pozoruje počínání svého kolegy. Nepárej se s ním. Börje však jeho sadistické sklony nesdílí.

To je to slovo.

Sadistický.

Waldemar ví, že takový občas bývá, ač na to rozhodně není hrdý.

Občas, když z podezřelého páčí informace, rád překračuje hranice a působí bolest. Dělá mu dobře křik, ten prapůvodní člověčí zvuk způsobený pouze skutečnou, hlubokou bolestí.

Ale jakou bolest způsobil tenhle hajzl jiným?

Zasloužil by si ležet mrtvý v lese místo té mladé holky. Waldemar pohledem zabloudí ke kuchyňské lince a všimne si dvou plných lahví vodky. Pro takový sociální případ to musel být hotový majlant.

Pomalu přejde ke kuchyňské lince. Za zády slyší Börjeho: „tak a je to“ a Antinenův vzlykot. Vezme do ruky jednu lahev, odšroubuje uzávěr a vylije vodku do dřezu.

„Sakra, Waldemare,“ vyhrkne Börje.

Waldemar se otočí a vrhne na Antinena nenávistný pohled.

„Tak ty chlastáš? To ale není dobře. Jak mám vědět, že ožralej zase něco nevyvedeš?“

„Přestaňte,“ brání se Arto Antinen. „To není fér.“

Waldemar uchopí druhou lahev.

Vylije i tu a výsměšně se ušklíbne.

„A kdo říká, že je život fér?“

Arto Antinen leží doma na podlaze. Nemá sílu vstát, jako by mu z těla vyprchala veškerá síla.

Nasaje vzduch do plic a pomalu ho vypouští, teplo z jeho nitra ho hřeje na rukou před ústy, zespodu ho studí prkenná podlaha.

Nikdy to neskončí, pomyslí si.

V ústech stále ještě cítí štětičku.

Nikdy.

Test DNA.

Co se z něho ještě dozvědí? Z dřezu se line pach alkoholu. Nejraději by vstal a slízal zbytky vodky, než se vypaří.

Sadisti.

Sadistické svině.

Kdysi mu jeden psycholog řekl, že je chronický sexuální sadista a musí se naučit ovládat své pudy.

Nádech, výdech.

Osamělé použité teplo života na žilnaté ruce.

Zavře oči.

Skončí to vůbec někdy? pomyslí si. Nebo je chtíč nekonečný?

Börje pozoruje Waldemara nasedajícího před Antinenovou barabiznou do auta. Jeho vysokou, hubenou, avšak silnou postavu lemuje zeleň lesa a dodává jí nezasloužený třpyt.

Nenávidí Waldemarův sklon k násilí, tendenci zacházet příliš daleko.

Ví však, že je to občas zapotřebí.

A je to dobrý kamarád. Po smrti mé manželky mě téměř adoptoval, zval mě k sobě domů do Mjölby, brával mě do Mantorpu na klusácké dostihy i závody motorek.

Waldemar zabouchne dveře od auta a nastartuje. Börje se usadí na sedadlo spolujezdce.

„Hnusní úchylové,“ uleví si Waldemar.

Jeho tělo jako by se uzavřelo samo do sebe, každičký sval má napjatý.

„Už jich mám plné zuby,“ řekne. „Hlavně těch, kteří něco zamlčují. Jen počkejte, jak budete zpívat.“

Börje si pomyslí, že násilí může být ospravedlnitelné pouze tehdy, je-li nezbytné, aby si člověk došlápl na ještě horší násilí.

Lidské chování skrývá neprobádané oblasti, v nichž neexistují hranice a kde naivní představy o dobru a zlu nahrazuje něco dočista jiného.

Dobré násilí.

Někdy snad použité proti nevinným, avšak nezbytné.

A právě pro takové násilí je Waldemar jako stvořený.

„Padáme odsud,“ prohlásí Waldemar a sešlápne plyn.

V tutéž chvíli začne v autě bzučet moucha. Nahlas a pronikavě, jako by byla z jiného světa.

Malin se oblékla, poděkovala doktorce Popové a jala se hledat cestu chodbami nemocnice. Uvědomila si, že se gynekoložky zapomněla zeptat na Emanuela Ärendssona, jak měla v plánu.

Ale možná je to tak dobře.

Nemusí přece vědět všechno.

Vyjela výtahem do devátého patra. Doufala, že zastihne Petera, že nebude zrovna na vizitě, na poradě nebo na operačním sále. Věděla, že má dnes službu.

Zaklepala na dveře lékařského pokoje.

Žádná reakce.

Na sesterně o něm nic nevěděli.

Malin několikrát nazdařbůh obešla oddělení.

Stále v sobě cítila chladný kovový nástroj.

Chladný, a přece teplý příslib.

Přetrvává v ní i bolest.

Třeba jsme se minuli?

Včerejší hádka.

Na život a na smrt.

Při tom bloudění si náhle uvědomila, že se celý její život skládal z těchto dvou krajností. Z ostré hranice mezi životem a smrtí. Ta byla spolu s hledáním pravdy společným jmenovatelem všeho, do čeho se kdy pustila.

V duchu se proklínala.

Jak to, že nevěděla, o co v životě vlastně jde a co je důležité? Udělalo se jí zle z jejího dosavadního strachu to pochopit.

Minula dveře do pokoje Kateriny Jeleny.

Natolik se zabrala do svých myšlenek, že na ni úplně zapomněla.

Zarazila se. Nemá jít dovnitř?

Co by tam však našla?

Dýchací přístroj, obvázanou díru v břiše, pípající monitor, osamělost, bezbrannost.

Pokud Katerina Jelena něco ví, hrozí jí nebezpečí? Neměli by ji dát hlídat?

Ne.

Oběti obchodu s bílým masem jen málokdy vědí, kdo ho organizuje. Možná znají pár obličejů, ale v žádném případě skutečná jména nebo konkrétní místa.

Malin se proto vydala chodbou dál k výtahům.

V tu chvíli se dveře výtahu otevřely a v nich stál Peter.

Zatvářil se překvapeně, poté váhavě, nepohnul se však z místa.

Dveře se opět začaly zavírat.

Malin do nich bleskově strčila nohu. Bez zaváhání, automaticky.

Dveře se znovu otevřely, Peter vystoupil a objal ji. Malin nechala viset ruce podél těla, nechala na sebe sálat jeho teplo a lásku, do koutků očí se jí začaly drát slzy, až si připadala jako malá holčička a zastyděla se. Zamrkala, aby je zahnala.

„Byla jsem na tom zákroku,“ oznámila mu. „Zrovna jdu z gynekologie.“

„Miluju tě,“ pošeptá jí Peter. „Všechno bude skvělé. Jsem si jistý, že všechno bude úžasné.“

Andreje Darševina cosi prudce uhodilo do hlavy.

Spánek skončí stejně náhle, jak mu na hlavě přistála zatnutá pěst. Odhodí deku a pokusí se vyskočit, zarazí ho však neskutečně odhodlané lidské tělo páchnoucí kouřem.

Hnědá látka.

Nebo šedá?

Vtom pocítí na nose ocel a poté ostrou bolest, když mu někdo narve hlaveň pistole do nosní dírky. Zakřičí. Instinkt mu však napovídá, že to nemá smysl. I kdyby ho někdo slyšet mohl, určitě nechce.

Ten šílenec.

Jakže se jmenuje?

Waldemar?

Andrej Darševin dobře ví, co ho čeká. Doma v Petrohradě už zažil mnohem šílenější policajty. Ví, že se svým mlčením už dál nedojde, jinak by ho taky ráno mohli najít oběšeného.

Pověs mě.

Prosím.

Udělej to.

V duchu vidí svou dcerku běžící po louce, chce tu představu zaplašit a nechat toho policajta, aby ho zabil, protože to by bylo nejlepší.

Nebo ne?

Smířit se s násilím.

Cítí rány a ví, že nejsou určeny jemu, ale vlastním selháním a nesnesitelným vzpomínkám toho policisty.

Proč by to tady mělo být jiné než doma?

To je přece naivní představa.

Waldemar z něj strhne přikrývku a Andrej Darševin se proklíná, že nespal v kalhotách. Ve slipech si připadá jako nahý. Waldemar lámanou angličtinou prohlásí:

„A teď budeš mluvit, ty hajzle. Řekneš mi všechno, co víš, všechno, co pro nás může být důležité.“

Darševin ví, co mu může říct, a přece zavrtí hlavou. Vtom mu hlaveň pistole potrhá nosní žilky a obvazem nad horním rtem začne prosakovat krev.

Waldemar zmlkne.

Že by byl tak měkký?

Ne. Tenhle patří k těm nejtvrdším.

„Ani se nehni.“

Cítí, jak mu slipy sklouzly k zemi.

„Ty zmrde.“

Další chladný předmět.

Tentokrát však ostrý.

Zarývající se do přirození.

„Mluv, nebo ti ufiknu koule a budeš celej život skřehotat jako buzna. Pro smích svejm mafiánskejm kámošům. Takovejch, jako jsi ty, už mám plný zuby. Je mi jedno, co se mnou bude, pokud ti ty koule fakt uříznu. Chápeš? Tady už jsem skončil. Tak co? Chci jména.“

Nechápeš, že se nebojím tebe, pomyslí si Andrej Darševin a zároveň si uvědomí, že takhle už to bude po zbytek života, napořád.

„Koukej zpívat.“

Ostří nože zařezávající se do kůže.

Waldemarovy oči. A v nich strach. Strach, že jediný jazyk, kterým vládne, nebude pochopen.

Andrej Darševin zamrká.

Stejně už je to jedno.

Promluví.

Hlas má prázdný, mrtvý, jako by slabiky vyrážel poslední proud vzduchu, který mu kdy vyjde z úst.

„Paul Lendberg,“ řekne a poté opět ztichne.

30.

Musíme pomoct Johanovi.

Nemůžeme ho v tom přece nechat. Je to náš kolega.

Musíme mu se Zekem pomoct.

Jen co se však Malin vrátila na stanici, ani se nestačila posadit a už ji Johan se Zekem zavolali, aby se šla na něco podívat.

„Něco jsme našli,“ oznámí jí Johan. „Možná by to mohlo stačit na opatrný výslech některého z těch chlapů.“

Malin se mu nakloní přes rameno a pohlédne na monitor.

„O co jde?“

„Ärendsson, Kantsten i Stålskiöld studovali ve stejnou dobu na uppsalské univerzitě,“ vysvětlí Zeke. „A všichni tři taky bydleli na koleji smålandského studentského spolku.“

Johan otevře webovou stránku.

Starodávné červené písmo na černém pozadí.

Spolek Lebky.

Podle údajů na úvodní stránce se jedná o studentský spolek založený roku 1898. V menu jsou pouze dva nadpisy: historie a fotogalerie.

V sekci historie se dočtou, že se jedná o výlučně mužský řád sdružující studenty uppsalské univerzity s nejlepším prospěchem, od nichž se očekává, že se v budoucnu stanou elitou švédského království. Adepti musejí pro své přijetí podle tradice podstoupit řadu těžkých zkoušek.

Ve fotogalerii černobílé i barevné snímky ze schůzek v lese připomínající — až na absenci uniforem — skautský tábor, jehož účastníci se spíše než dobročinným aktivitám věnují konzumaci alkoholu a jiným radovánkám.

„Podívejte,“ ukáže Johan na černobílou nedatovanou fotografii zobrazující tři mladíky v tmavých oblecích na lesní pasece s popiskem: „Vážení členové spolku Fredrik Kantsten, Emanuel Ärendsson a Peder Stålskiöld.“

„Staří kamarádi,“ konstatuje Zeke. „Tajný spolek. Děti, které si hrají na důležité. Třeba je to příležitost, kterou jsme hledali. Mohli bychom se jich zeptat, jaké provozovali aktivity a jestli má ten spolek nějaké stanovy. Z téhle webové stránky se toho člověk moc nedozví.“

Malin přikývne.

Ale stačí to na výslech?

Spolek Lebky.

Mohlo něco začít už tehdy?

„Ráda bych si promluvila s Ärendssonem,“ prohlásí Malin.

„Proč ten spolek zveřejňuje fotky a jména svých členů, když má být tajný?“ nechápe Johan.

„Kdo ví,“ pokrčí rameny Zeke. „Vidíš, že jsou to skoro ještě děti. Určitě je ani nenapadlo, že si protiřečí, prostě se jen chtěli předvést. Jako tajný spolek by vlastně neměli mít ani webové stránky.“

„Zřejmě chtějí působit tajuplně,“ řekne Malin. „Řekla bych, že tajuplnost a sláva jsou smyslem toho spolku. Na Yaleově univerzitě existuje legendární tajný spolek Lebka a kosti. Z jeho řad vzešlo i několik amerických prezidentů. Třeba je tohle nějaká švédská napodobenina.“

„Na internetu už jsem o nich nic víc nenašel,“ pokrčí rameny Johan. „Zkoušel jsem Wikipedii i různé blogy.“

„Ale jelikož všichni tři muži, kteří si v Hälsinglandu pronajali loveckou chatu, byli členy toho spolku, řekl bych, že je to dost na to, abychom jim položili pár otázek.“

„Uvidíme, co na to řekne Sven. Ale s ohledem na charakter případu si myslím, že můžeme pokládat otázky, komu chceme,“ prohlásí Malin. „Je dost podezřelé, že byli všichni tři v Hälsinglandu, a dva z nich navíc figurovali v tom případu ze Skåne. Našel jsi ještě něco, Johane?“

„To je zatím všechno, ale budu pátrat dál. Třeba narazím na nějakou další souvislost s tím případem ze Skåne, který měl Kantsten na starosti. Prohledám všechny registry.“

Malin dojde k Börjemu. Zajímá ji, jak pochodili u Antinena.

Börje jí oznámí, že odběr DNA proběhl v klidu, a na otázku, kde je Waldemar, odpoví, že si šel asi před čtvrt hodinou zakouřit a vypadal dost nervózně.

Malin zavolá Svenovi.

Poví mu, na co přišli.

„Studentský spolek v Uppsale?“ opakuje Sven po chvíli mlčení.

„Vím, že to není nic převratného, ale něčeho se pro začátek chytit musíme.“

„Tak dobře.“

„Co dobře?“

„Promluv si s tím Ärendssonem. Mám husí kůži, když si uvědomím, že je to gynekolog a jeho jméno figuruje v takovémhle případu.“

Nabubřelé vily z dvacátých let vedle starého hřbitova vypadají jako šedobílé miniaturní paláce navržené v neoklasicistním stylu. Nepochopitelně přepychové a příliš velké na provinční maloměsto, jako je Linköping.

Před dvoumetrovou kamennou zdí obklopující Ärendssonovu vilu se k modrému nebi tyčí vzrostlé lípy. Jejich větve vrhají na bílou omítku ostré ježaté stíny.

Emanuelu Ärendssonovi je padesát šest let.

Nejspíš nebude doma. Takový uznávaný lékař bude v tuhle denní dobu určitě v nemocnici nebo na univerzitě. Dnes je ale neděle. Kdo ví?

Kvůli mně byl ochoten ordinovat v sobotu, pomyslí si Malin.

Úchylné mozky nikdy nezahálejí.

Přes zeď k nim zavane poryv větru. Kmeny stromů se ve slunečním světle lesknou jako černá hadí těla.

Auto nechali na parkovišti před hřbitovem.

Branka byla odemčená.

Štěrk vrzající pod nohama ohlašuje jejich příchod.

Vtom Malin zaslechne křik. Ženský křik. Že by vycházel ze sklepa?

Jsme blízko? Pohlédne na Zekeho, ten se však tváří klidně, zdá se, že nic neslyší. Malin pochopí, že křik se ozývá v ní samé.

Mučírna.

Tady za sklepními okny?

Za kouřovými skly těsně nad zemí?

Robustní dubové dveře.

Malin udeří železným kruhem do lví tlamy, jako by chtěla probudit samotného ďábla.

Malin.

Vzpomínám si na sebe. Stála jsem kdysi na tvém místě?

Neodvažuju se vyprávět.

Chci vzpomínat jen na to, čím jsem byla dříve.

Na malé děvčátko plné snů.

Snů o lásce.

O vřelosti.

O dětech.

O hodném muži.

Dopadlo to ovšem úplně jinak, než jsem si představovala. Násilí mužů vůči ženám a dětem je jedním z největších prokletí lidstva.

Klepeš na lví hlavu, Malin.

To násilí už musí skončit.

Stejně jako můj smutek.

Waldemarovi ulpěla na hnědých kalhotách krev. Hlídač, který ho pouštěl z vazební cely, však předstíral, že si ničeho nevšiml.

Ten hajzl Darševin určitě nic neřekne.

Kdo by mu taky věřil?

Dobře ví, že je sám.

Waldemar zašel do šaten u posilovny v suterénu, aby se uklidnil.

Dýchal zhluboka, aby z krve vyplavil přebytečný adrenalin. Dlouho seděl na záchodě a dostával ze sebe zbytky guláše, který měl včera k večeři.

Tři velké porce dobrého gulášku.

Dech se však ne a ne uklidnit.

Že bych začínal stárnout? pomyslel si. Ztrácím energii?

Potom si však vzpomněl na hlaveň pistole v zafačovaném nose toho hajzla, na krev a ostří nože na jeho chlupatých koulích a vybavil si sílu, jakou v tu chvíli cítil v každičké buňce.

Já a starý?

Ani náhodou.

Tohle nic nebylo.

Ještě stále cítil údery, které tomu pasákovi uštědřil.

I rány, které kdysi zasadil otci do břicha. Prožraného rakovinou.

Dobře si vzpomínal na bolest, kterou mu způsobil, na pomstu. Pocit, že už toho bylo dost. Že už nebude dál trápit jeho matku.

Dech se mu pomalu zklidnil a zase z něj byl ten starý dobrý Waldemar. Přikradly se však výčitky svědomí, pochyby, jestli jednal správně.

Je teď jedním z nich?

Kde je ta hranice?

Kašli na hranice.

Dělej, co ti velí instinkt.

Ostatní se po mně už určitě shánějí. Hlavně Börje se už musí ptát, kde vězím.

Vrátil se proto do kanceláře.

Malin se Zekem byli pryč, prý jeli za tím gynekologem.

Kurva.

Býval bych za ním rád zajel sám.

Potom Waldemar svolal ke svému stolu Johana Jakobssona, Börjeho Svärda a Svena Sjömana a oznámil jim, co se právě dozvěděl od Andreje Darševina.

Jméno.

Dobře si všiml Svenova pohledu. Muselo mu být jasné, co Waldemar udělal, aby ten pasák začal zpívat. Svenův pohled však také prozrazoval, že se dávno smířil s tím, že hranice mezi dobrem a zlem je nejasná a nelze ji zachytit slovem, myšlenkou ani činem.

S každým okamžikem se posouvá a pro každého člověka je jinde.

Stále se obnovuje, každým okamžikem a pro každého jednotlivého člověka.

Zlo.

Dobro.

Stejně základní a těžko vysvětlitelné veličiny jako fakt, že lidé vůbec dokážou dýchat.

Škoda, že tu není Malin, lituje Waldemar. Ta by dokázala ocenit plody upřímně míněné policejní práce.

Ale nejspíš je teď tam, kde má být. Snaží se vylákat zlo z jeho nejčernějšího doupěte.

31.

Je tu?

Žena, kterou mám před očima. Ta, již kdosi mučí v tmavé kobce.

Nebo snad není tmavá?

Chtějí své oběti vidět v záplavě světla?

Emanuel Ärendsson byl doma.

Prý má v neděli volno.

Proplešatělý muž menší postavy s hlubokými kruhy pod vodově šedýma očima, s povislými tvářemi, kulatou hlavou na úzkých ramenou a mírně vypouklým břichem. Jeho tělo připomíná dvě obrácené a na sebe postavené šedé hrušky. Nesmělý chlapec s pochybným šarmem, pomyslí si Malin.

Emanuel Ärendsson se snaží předstírat pohostinnost v předsíni zařízené těžkými dřevěnými skříněmi z dvacátých let a s nimi kontrastující moderní lampou s růžovým tylovým stínítkem.

Na jejich návštěvu nejprve reagoval překvapeně. Bylo na něm znát leknutí. Nyní však předstírá přehnanou zdvořilost.

Na to mu ale Malin neskočí. Je evidentní, že mu jejich přítomnost není ani v nejmenším příjemná.

Když poté následovali Emanuela Ärendssona dlouhou chodbou, zaplavil Malin podivný pocit. Jako by se nacházela úplně někde jinde. Jako by tapety s decentním vzorem, barevné litografie, ručně tkané koberce i starožitný nábytek byly jen rekvizitami ve zmateném filmu, který ve skutečnosti pojednává o něčem úplně jiném.

Jako by Emanuel Ärendsson měl jiný domov než ten, kterým je právě provází.

A on sám působí navlas stejným dojmem.

Jako by se nehodil do vlastního života. Jako by z celého srdce usiloval o příslušnost k lepší společnosti, ale ve skutečnosti byl jen jejím mistrným imitátorem.

Těžko říct, jestli si pamatuje moje jméno, pomyslela si Malin. Navenek každopádně nedal nic znát.

Stručně odpovídal na jejich poznámky týkající se výzdoby salónu, do kterého je zavedl.

Vysvětlil, že jeho manželka odjela na Mallorcu hrát s kamarádkami golf.

Golf a literatura, pomyslí si Malin, když se se Zekem usadí do modrých látkových křesel v místnosti, jejíž stěny pokrývají regály s beletrií.

Emanuel Ärendsson hlučně vypráví o původu stolku, který si koupil na jedné lékařské konferenci na Bali a nechal si ho do Švédska dopravit lodí. „Vyšlo mě to mnohem dráž, než jsem si představoval.“

Malin vidí jeho prsty, jak uchopují mosazný elektrický zapalovač, a představí si, jak se změní na organicky tvarovaný gynekologický nástroj, vidí jeho bílý plášť, cítí nástroj v sobě, vidí jeho kruhy pod očima a pomyslí si: Působí ti to potěšení, že? Zekeho otázka k ní zaznívá jakoby z dálky.

„Asi by vás zajímalo, co nás k vám přivádí, viďte?“

Malin si uvědomí, že mu nevysvětlili důvod své návštěvy a Emanuel Ärendsson se neptal.

Ví snad, co mu chceme?

Anebo nemá co skrývat?

Kdo ví.

„Co máte na srdci?“

Zeke mu přiblíží případ, který právě vyšetřují.

Shrne, co zatím vědí.

Poví mu o souvislosti s Pederem Stålskiöldem a lesem, kde byla nalezena Jenny Svartsjöová, o státním zástupci Fredriku Kantstenovi, jenž měl na starosti podobný případ v Lundu, na němž se svým lékařským posudkem podílel i Emanuel Ärendsson.

Zmíní se i o Spolku Lebky.

Vyloží na stůl téměř všechny karty.

Snaží se vyprovokovat reakci.

„Také víme, že jste si všichni tři před pár lety pronajali loveckou chatu v Hälsinglandu. V tu dobu byla poblíž znásilněna a týrána jistá Jessica Karlssonová. Měla stejná poranění jako Jenny Svartsjöová a ta žena z Lundu, na niž jste psal posudek a jejíž případ měl jakožto státní zástupce na starosti pan Kantsten. Jistě chápete, že nám to připadá jako zajímavá souhra okolností, nebo snad ne?“

Emanuel Ärendsson si přehodí nohu přes nohu a cvakne mosazným zapalovačem.

„Tak takhle se pracuje u policie? Kdybych já jako lékař vyvozoval z takových souher okolností nějaké závěry, všichni by se mi vysmáli.“

„My ale nejsme lékaři,“ namítne Malin a Emanuel Ärendsson jí věnuje blahosklonný úsměv.

„Jak jste se dostal k tomu případu z Lundu?“ zeptá se Zeke.

„Můj přítel Fredrik mě požádal o pomoc. Potřeboval názor nezávislého odborníka.“

„A vy jste nabyl dojmu, že si ta ubožačka svá poranění mohla přivodit sama?“ pokračuje Malin.

Doktor Ärendsson přikývne.

„No jistě. Za svou dlouholetou praxi jsem se u žen setkal s nejrůznějšími typy podivného chování. Některé mají k sebepoškozování sklony.“

„Ženy?“

„U mužů je takové chování krajně neobvyklé.“

Další cvaknutí zapalovače. Z jeho špičky vyšlehne plamínek.

„Co jste dělali v té lovecké chatě?“ zajímá se Zeke.

„Myslel jsem, že je to tajný případ,“ prohlásí Emanuel Ärendsson a volnou rukou si přejede po pleši. „Jak jste se k té informaci dostali?“

„Co jste dělali v té chatě?“ opakuje Zeke. „Můžete nám nějak vysvětlit, proč jste se právě vy tři objevili zrovna v tu dobu na daném místě?“

„Tak povídejte,“ pobídne ho Malin výhružným hlasem. Vytuší, že v tomto případě je lepší přejít hned do útoku.

„Upřímně řečeno vůbec nechápu, o co vám jde. S Fredrikem a Pederem jsme staří přátelé. Kdysi jsme spolu bydleli na koleji. Od té doby si čas od času společně vyrazíme na lov. A jednou jsme náhodou pobývali na místě, v jehož blízkosti došlo ke znásilnění. Můžu vám říct jen tolik, že se pochopitelně jedná o náhodu.“

Nebráníš se, konstatuje v duchu Malin.

Neříkáš: Já s násilím na ženách nemám nic společného.

„Byl jste koncem listopadu a začátkem prosince loňského roku tady v Linköpingu?“

Doktor Ärendsson se na okamžik zamyslí.

„Pokud vím, tak ano. Proč?“

„Tou dobou někdo zavraždil Jenny Svartsjöovou.“

Začni se hájit, přeje si Malin a položí další otázku:

„Byl jste někdy v nové lovecké chatě Pedera Stålskiölda? V té s tím krásným krbem?“

„Ani nevím, že nějakou chatu má. V Pederových lesích jsme nikdy nelovili.“

„Znal jste Jenny Svartsjöovou?“

„To je absurdní otázka. Samozřejmě že ne.“

„Opravdu?“

Mlčení.

„Chodil jste do bytu ve Skattegårdenu? Za ruskými prostitutkami?“

„Netuším, o jakém bytě to mluvíte.“

Malin změní téma. Snaží se, aby byl z jejího hlasu patrný zájem.

„Řekněte nám něco o vašem přátelství s panem Stålskiöldem a Kantstenem. Vezměte to pěkně od začátku. Víme, že jste v Uppsale byli členy stejného spolku.“

„Ano, patřili jsme do Spolku Lebky. Jako spousta dalších studentů. Od té doby se občas vídáme, většinou jednou do roka na podzim na nějakém honu.“

„Jenom při honech?“

„Ano, to je náš společný koníček. S Fredrikem navíc občas spolupracujeme i po profesní stránce.“

„A s hrabětem Stålskiöldem se jinak nevídáte? Bydlíte v jednom městě…“

„Ne, jinak ne.“

„Byl jste někdy na lovu ve Skåne?“

„To ne.“

„Slyšel jste o případu Marie Murvallové?“

„Ne. Měl bych?“

Malin neunikne, jak se Emanuelu Ärendssonovi rozšířily zorničky — zaručený důkaz, že lže.

Ärendsson se pohodlně opře v křesle a vyhlédne z okna na šedou zeď způli zakrytou lesklými listy břečťanu.

„Tak takhle vy pracujete? Vyfantazírujete si nějakou konspirační teorii a obtěžujete a ponižujete počestné občany? Nepřímo je obviňujete z takových svinstev?“

„Vy si připadáte ponížený?“

Doktor Ärendsson vstane. Menší hruška jako by zvedla větší hrušku.

„Na to, abych si připadal ponížený, stačí méně než to, co jste právě předvedli.“

Asi deset vteřin hypnotizuje Malin pohledem. Zřejmě zvažuje, zda má vyslovit, co má na jazyku. Váhá, zda je to správná taktika. Malin za jeho hraným sebevědomím spatří nejistotu. Jsi jen obyčejný nohsled, který dělá, co mu řeknou kamarádi, jen aby se jim zavděčil. Jsi slaboch a víš to.

Mohli to opravdu být ti tři? Jsou skutečně schopni takové brutality?

Možná ano a možná taky ne. Třeba existuje ještě někdo další. Nějaký čtvrtý muž.

Nebo by vážený občan skutečně mohl spáchat tak hrůzný zločin?

Proč by ne? Možné je všechno.

„V Hälsinglandu jsme byli jen na lovu. Nic víc. Jsme staří kamarádi ze studií. S těmi vašimi případy nemám nic společného. A nedovedu si představit, že by do nich byli zapleteni moji přátelé.“

Vytáčíš se, pomyslí si Malin.

„Vyšetřujeme mučení, znásilnění, únos a vraždu,“ upozorní ho Malin. „Připouštím, že nemáme žádné konkrétní stopy ani důkazy a že se může jednat o náhodu, ale musíme prověřovat různé hypotézy. Možná vám to nepřipadá dostatečně logické, ale policie někdy pracuje metodou pokus-omyl.“

Doktoru Ärendssonovi zacuká v koutku oka. Na lesklé pleši se mu odrážejí sluneční paprsky.

„Byl jste někdy na lovu ve Skåne?“

„Už jsem vám řekl, že ne.“

„Nevozili jste si s sebou náhodou na lov prostitutky? Pro zpestření dlouhých večerů?“

Emanuel Ärendsson nehne ani brvou.

„Udělal byste cokoli, abyste se zavděčil svým kamarádům, viďte?“

Ärendssonovy oči jsou stále bez výrazu, v koutku oka mu však cukne.

„Je vidět, že jste ve stresu,“ prohlásí. „To je po vyjmutí pesaru normální, že si připadáte zranitelná. Zvlášť pokud jste ho měla dlouho. Ale pamatujte si, že jestli chcete otěhotnět, potřebujete klid.“

Ty svině.

Zekeho vykulené oči.

Malin vyjde z místnosti jako první.

Napíná uši, jestli opět neuslyší křik žen, žádné tu však nejsou. Na dveřích vedoucích zřejmě do sklepa visí mosazná cedulka s vyrytým, černě vybarveným nápisem Ordinace.

Zekeho zvědavost cestou k autu:

„Co to sakra mělo znamenat, Malin? Nechceš mi něco říct? Tajíš přede mnou ještě něco?“

„Uklidni se, Zeke. Nemám tušení, co tím myslel. Taky jsem to nepochopila.“

Zeke si povzdychne a zmlkne. Nemusí však nic říkat, Malin z pouhých vibrací jeho těla pozná, že dobře ví, čeho byl právě svědkem.

Dojdou k autu a Zeke otevře dveře.

Přimhouří oči.

Za ním se proti slunci jako krupobití rýsuje hejno vrabců. Jednotliví ptáčci jako zbloudilé kulky schopné zasáhnout a zničit cokoli.

„To mě podrž, Malin,“ usměje se Zeke. „To je ta nejlepší zpráva za poslední rok.“

32.

Odhodlání. Vytrvalost.

Můj loket se jen tak nedá, pomyslí si Johan Jakobsson.

Spousta spolykaných protizánětlivých léků.

Bez nich by pátrací akce u počítače byla neproveditelná.

Nové jméno, které Waldemar dostal z Darševina.

Paul Lendberg.

Ve Švédsku žije devět mužů s takovou kombinací jména a příjmení.

Na první pohled se na žádném z nich nezdálo nic podezřelého.

Potom však Johan dostal nápad.

Zadal do vyhledávače jméno Paul Lendberg spolu se jmény Ärendsson a Kantsten.

Co když mají něco společného?

Trefa.

Seznam všech studentů uppsalské univerzity z roku 1975.

Když Johan zjistil, že muži, kteří si pronajímali chatu v Hälsinglandu, a muž, jehož jméno jim udal Andrej Darševin, studovali téhož roku ve stejném městě, začal prsty nervózně bubnovat do klávesnice.

Na rozdíl od ostatních však Paul Lendberg studium nedokončil.

V online telefonním seznamu žádné číslo.

Znovu otevřel stránku tajného Spolku Lebky.

Paul Lendberg nebyl na žádné fotografii, alespoň soudě podle popisků, ani na seznamu studentů, kteří bydleli na koleji smålandského studentského spolku. Nic, co by ho s těmi třemi muži spojovalo kromě faktu, že v roce 1975 všichni studovali na téže univerzitě.

V registrech různých úřadů našel pod jménem Paul Lendberg hned několik mužů. Jeden Paul Lendberg sedí už tři roky v kalmarské věznici za hospodářskou kriminalitu. To nebude on. Dalšímu Paulu Lendbergovi uložila dopravní policie v Malmö pokutu za překročení povolené rychlosti.

Na stránkách živnostenského úřadu se u zadaného jména objevila stockholmská adresa Skogsvägen 36 a název firmy Eastoria Trading zabývající se importem, převážně ze zemí bývalého východního bloku. Dům je vedený jako majetek firmy.

Východní Evropa.

Rusko. Ukrajina.

Darševin, Jelena.

Svartsjöová.

To byla Švédka.

Ale taky v ruském bordelu. Kdo říká, že se Švédky nemůžou stát oběťmi obchodu s bílým masem? Že by Paul Lendberg nedovážel zboží, ale lidi?

Ročník 1956. Stejně jako Fredrik Kantsten, o rok mladší než Emanuel Ärendsson a Peder Stålskiöld.

To by mohl být náš člověk. Třeba se znají z Uppsaly. Ačkoli tam zřejmě studoval jen krátce a tamní univerzita je největší ve Švédsku.

Je to sice maličkost, ale alespoň něco mají společného.

Prsty bubnující do stolu.

Uklidni se.

Další klapání kláves.

Google.

Policejní registr.

Pasový registr.

Žádná fotografie.

To je divné. Že by podnikatel zabývající se mezinárodním obchodem neměl pas?

Ale pokud je zapleten do obchodování s lidmi, možná používá falešnou identitu.

Na Googlu žádné fotografie.

Kde je Malin?

Johan si promne loket. Měl bych jí zavolat.

Určitě už byli u Ärendssona a teď mají možná namířeno k hraběti Stålskiöldovi.

V tom případě by se jim nová informace mohla hodit.

Waldemar Ekenberg stojí u zadního vchodu na policejní stanici a kouří.

Pohledem bloumá po parkovišti, po autech lesknoucích se ve slunci a zadívá se do oken Státní kriminálně-technické laboratoře. Když ještě budova sloužila jako kasárna, byla v těchto místnostech jídelna a sklad potravin.

Zatím žádné zprávy o testu DNA. Od odběru však uběhlo teprve pár hodin a zevrubná analýza obvykle trvá několik dní.

Násilí se někdy vyplácí.

Od své návštěvy v cele Andreje Darševina se Waldemar nedokáže zklidnit ani soustředit. Ví však, že Johan Jakobsson nezahálí. Dělá, co může, aby zjistil něco o Paulu Lendbergovi.

Najdou si ho.

Určitě to něco znamená.

A Malin se Zekem jistě něco vytáhnou z toho gynekologa.

Waldemar cítí v kostech, že se věci dávají do pohybu.

Nikdy si moc nepotrpěl na pochyby.

Malin zazvoní telefon právě ve chvíli, kdy se Zekem minou kostel ve Vreta klosteru a projíždějí kolem plavebních komor kanálu Göta.

V komorách už čekají první letošní plachetnice, nahé stěžně vztahují k nebi jako tykadla. Vysoko na nebi pár racků, kteří jako by chtěli pošpinit vily lékařů tyčící se vedle plavebního kanálu.

„Tady Johan.“

Poví jí, co s Waldemarem zjistili, a navrhne, že by se na Paula Lendberga mohla zeptat hraběte Stålskiölda.

Malin zavěsí.

Náhle jí připadá, jako by v autě docházel vzduch. Zalapá po dechu.

Znovu zaslechne ten ženský křik. Tvář se jí zkroutí bolestí, nechce to naříkání slyšet, zní v ní však jako poplašný signál.

Co to sakra je? nechápe.

Hrabě Peder Stålskiöld je uvítá v tmavomodrém obleku a růžovém motýlku se stoickým klidem prozrazujícím, že návštěvu očekával.

Malin se za chvíli podiví, proč se vůbec namáhal pustit je dál.

Už v prostorné předsíni zámečku jim oznámí, že právě hovořil se svým přítelem Emanuelem Ärendssonem, a tudíž ví, že u něj právě „čenichali“. Poté je mlčky zavede do útrob svého obrovského sídla.

V jídelně s nejméně šest metrů vysokým stropem rozhrne těžké závěsy z červeného sametu a pokoj se během vteřiny změní z ponurého rytířského sálu na moderní světlý salón. Zeke si všimne, jak se v tom náhlém přechodu mezi světlem a tmou kolem Malininy hlavy utvoří aura.

Hrabě otevře velké skleněné dveře za závěsem a vystoupí ven do světla. V té optické hře jim na moment zmizí z očí.

Ocitnou se na terase, která může mít přibližně sto metrů čtverečních.

Bíle natřený nábytek z litého železa s bílomodrým pruhovaným čalouněním a zářivý gril z nerezové oceli velikosti menšího auta čekající na teplé letní večery.

Hrabě jim pokyne, aby se posadili. Z karafy na stole si nalije skleničku tmavé tekutiny, zřejmě portského vína. „Vy jste ve službě,“ odbude je a nic jim nenabídne.

Za terasou se rozkládá zahrada. Malin zasáhne mastná a mocná vůně čerstvě posečené trávy. O pět set metrů dál se ve slunci třpytí hladina jezera Roxen, ze hry světla na jeho hladině se téměř dělají mžitky před očima.

Malin si všimne zahradního traktůrku mizejícího v záplavě světla směrem k vodě.

Peder Stålskiöld si usrkne portského.

Narovná se a hlasem plným uražené ješitnosti se ujme slova:

„Vím, co vás sem přivádí. Nemáte nejmenší právo vtrhnout do mého domu a pokládat mi své absurdní otázky. K té vaší pochybné teorii a takzvaným souvislostem se vůbec nehodlám vyjadřovat. Jsem svobodný člověk. Můžu si dělat, co se mi zachce.“

Zeke zvedne ruku, aby hraběte zarazil. Malin cítí, jak před rodovou autoritou instinktivně zaujímá obranný postoj. Jako by zatracený rodokmen přebil její odhodlání a kuráž.

„Chceme jen…“ spustí Zeke.

Peder Stålskiöld pevně sevře čelisti a skočí mu do řeči:

„Nehodlám odpovídat na žádné otázky. Pozval jsem vás dál jen proto, abych vám řekl, že jste právě překročili hranici mé trpělivosti a tolerance. A teď odejděte a už se nevracejte. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Malin si prohlíží jeho tvář.

Na vysokém, mírně vrásčitém čele mu vyskočily kapičky potu.

A co když neodejdeme? Vytáhneš na nás bič?

Vtom se jí vrátí kuráž.

„Brali jste si s sebou na lov kurvy? To nám snad můžete říct. Zachtělo se panu hraběti mladého masíčka? Co na to říká vaše žena?“

Peder Stålskiöld zavrtí hlavou.

Jedním lokem dopije portské, vstane a beze slova odkráčí.

Jeho vzdalující se modrá záda pohltí sametový závěs, náhle téměř černý, stahující se kolem něj jako tlama nestvůrné šelmy.

„Říká vám něco jméno Paul Lendberg?“ zavolá za ním Malin.

Odpovědi se jí však nedostane.

Okresní státní zástupce Fredrik Kantsten sedí o dvacet minut později ve své stockholmské kanceláři.

Právě položil sluchátko.

Schová tvář do dlaní.

Ta zatracená policajtka.

Ta kurva, která si k němu jen tak bez ohlášení přijela.

Malin Forsová.

Jak si taková bezvýznamná děvka vůbec dovoluje plést se mu do cesty?

Proč je vůbec na světě? Takový obtížný hmyz.

Teď to však přijde.

Už je to tady.

Nebo možná ne.

Musí přece existovat nějaký způsob. Ale jak na to mám sakra přijít?

Všichni jsme to tušili, ale nezasáhli jsme. Pasivita rovná se spoluvina. Tak to vždycky říkávám na přednáškách o rovnoprávnosti. Muži, kteří aktivně nepřispívají k rovnoprávnosti žen, se podílejí na jejich utlačování.

Kecy.

Co jsme asi mohli dělat?

Teď každopádně udělám všechno pro to, abych si zachránil kůži.

Paul.

Kde proboha vzali jeho jméno?

Zavře oči.

Cítí, že mu neznámá tma, jejíž blízkost tak dlouho pociťoval, už brzy ukáže svou pravou tvář.

Nastane změna.

Převrat.

Ale co.

Já to nějak ustojím.

33.

Na co všechno má člověk právo?

Na co muž a na co žena?

Zdaleka ne na totéž, přemítá Malin.

Zavřené oči.

Pozdní odpoledne.

Za volantem Zeke, mají namířeno zpátky na stanici.

Tři muži.

Jejich tváře.

Svým způsobem si Malin vždycky přála být trochu jako oni. Nepochybovat o svých právech, nebát se vlastní nestydatosti.

Janne. Její bývalý manžel.

Peter.

Existují i dobří muži, kteří znají meze svých práv, hranice vlastní svobody.

Mnoho mužů však patří k té druhé skupině.

K tisícihlavé sani.

Janne jí jednou vyprávěl o tom, jak jeden zaměstnanec hotelu na Bali zabil odporného zeleného hada, který se doplazil až k bazénu pro hosty. Nejdřív ho několikrát praštil podběrákem po hlavě, a když si byl jistý, že je mrtvý, začal po něm zuřivě dupat.

Nakonec hada zvedl a se smutným úsměvem ho ukázal hostům.

„Tam jich je další milión,“ ukázal směrem za sebe k džungli.

Lze vůbec sani useknout všechny hlavy? Zabít všechny odporné hady na světě?

Malin si představí Jenny Svartsjöovou, jak si razí cestu lesem, opuštěná všemi i sebou samou, znásilněná a zkrvavená, prchající před svým vrahem.

Jak by však dopadla, pokud by mu opravdu unikla?

Oněměla by jako Marie Murvallová a ona bezejmenná dívka z Lundu?

Nebo by snad spáchala sebevraždu jako Jessica Karlssonová?

Čtyři ženy. Jeden osud. Tentýž pachatel? Totéž zlo? Tentýž had?

Zlí muži, kteří si berou, čeho se jim zachce. Myslí si, že mají právo na cokoli.

Jedenadvacetiletá prostitutka. K smrti vyděšená. No a? Mám na ni chuť. Devatenáctiletá dívka na cestě domů z práce? Je moje. Pár dalších kurviček. Sousedova dcera. Vlastní dcera. Proč by ne? Škrtí mě kalhoty, potřebuju se zbavit toho pulzování v rozkroku. Na to mám přece právo, ne?

Mužské údy podobné hadům.

Jejich semeno může skropit číkoli obličej. Nějaká Marie. Katerina. Cizí holka. Děvka z Východu. Feťačka. Puberťačka, která utekla z domova. Bezejmenná šlapka v bytě na sídlišti, kterou vidím poprvé v životě.

Jsem přece chlap. Mám peníze. A chci si zašukat. Hned teď. To mi přece nikdo nemůže upřít. Vždyť za to ještě dostanou zaplaceno. Mají štěstí, že natrefily na takového fešáka. Měly by mi ještě poděkovat.

Mariino utrpení.

Trpí za nás všechny.

Můj otec, zrádce lásky, který se bezděky přidal k těm, kteří svá práva vyvyšují nad práva ostatních.

Patří k nim i muži, jejichž jména figurují v našem případu?

Určitě.

Zbývá jen zjistit jak.

Gynekolog Emanuel Ärendsson.

Státní zástupce Fredrik Kantsten.

Hrabě a zemědělec Peder Stålskiöld.

Sexuální deviant Arto Antinen.

Pasák Andrej Darševin.

Paul Lendberg. Nová černá hvězda vznášející se nad všemi ostatními.

A mnozí další muži, další tváře, jména, těla, zašmodrchané pocity. Jako by všichni měli jen jedno tělo, jejich obličeje jako hlavy saně vynořující se z neproniknutelné tmy.

Mučená žena. Ženy.

Malin ví, že jsou skutečné.

Kdo to prolévá krev?

A pro koho?

Je příjemné nechat myšlenky a pocity jen tak plynout, pomyslí si Malin, ačkoli balancuju na hranici propasti, hledím přímo do tmy, do příběhu svazujícího naše životy.

Karin Johannisonová sedí ve vínovém křesle s podnožkou od Josefa Franka, které se jí podařilo ukořistit při rozvodu.

Žluté bavlněné ponožky mají v podvečerním světle pronikajícím dovnitř špaletovými okny téměř šedivý nádech.

Byt v ulici Drottninggatan sice není nijak velký, jen dva plus jedna, je ale hezký, má vysoké stropy a dřevěné obložení z počátku dvacátého století, kdy byl dům postaven. Hnědé pruhované tapety ladí s litografiemi Joana Miróa.

Teď však Karin nemá sílu dívat se na svět. Zavře oči. Vybaví se jí tělo Jenny Svartsjöové, nejprve v lese a poté ještě zuboženější na pitevně a v márnici.

Vzpomene si na přešlap svého kolegy, který nedopatřením zničil vzorek DNA z oblečení Marie Murvallové.

Bylo jí neskutečně trapně, když to musela oznámit svým kolegům policistům. Mrzelo ji nejen to, že se její spolupracovník dopustil tak závažné chyby, ale především fakt, že před ní ostatní jeho chybu zatajovali až do chvíle, kdy vzorek znovu potřebovala.

Bojí se mě snad?

Zdálo se, že jí nikdo z kriminalistů zničený vzorek nedává za vinu. Už se o tom ani slovem nezmínili.

Všichni se soustředili na budoucnost.

Přesně o totéž se snažím i já.

Kéž Malin dopadne toho hajzla, který to té chuděře udělal.

Začínám se čím dál víc podobat Malin, uvědomí si Karin.

Obě bydlíme v dvoupokojovém bytě v centru, živíme se vyšetřováním zločinů a ani jedna nemáme jasný životní plán.

Ona má však na rozdíl ode mě přítele. A dceru.

Já nemám nic.

To se ale změní.

Na komodě v předsíni leží vyplněná žádost o adopci.

Zítra ji odešlu.

Karin nasaje vůni místnosti. Voní jen jí samou. Při pomyšlení, že byt patří pouze jí, působí náhle příjemně prostorně.

Narychlo svolaná porada vyšetřovacího týmu ve čtvrt na sedm. V neděli večer.

Teď však není čas na odpočinek. Je třeba postupovat vpřed. Zbavit obyvatele města neklidu a nejistoty. Pracovat až do úmoru.

Jsou tu všichni. Dokonce i Karim Akbar. Dnes výjimečně v pomačkaném obleku.

Zatím žádné zprávy z laboratoře ohledně DNA Arta Antinena.

Na tabuli velké zrnité zvětšeniny pasových fotografií. Šum projektoru, který by si už zasloužil odchod do penze.

Tváře mužů. Jejich nosy, ústa, vrásky.

Johan Jakobsson zatím nenašel žádné další zajímavé informace.

Katerina Jelena je stále pod vlivem tišících léků.

Paul Lendberg.

Musejí ho najít. Potřebují jet do Stockholmu, nechtějí to nechat na své kolegy.

„O peníze se nestarejte, to zařídím,“ ujistí je Karim Akbar.

Kriminalisté v místnosti.

Napohled překypují důvěrou, a přece se na nich po téměř týdenní intenzivní práci podepsala únava a vědomí, že nadcházející dny budou zřejmě ještě náročnější.

Navzdory svým zkušenostem se také bojí toho, čemu jsou nejspíš nablízku.

Stromu s milióny kořenů, těla tisícihlavého hada.

Sedí kolem stolu, snaží se přijít na nějaké jasnější souvislosti, vymyslet hypotézu, jak spolu jednotlivé události souvisejí, zaplašit vlastní pochyby.

Z tabule na ně shlížejí tři tváře v nadživotní velikosti.

Jako by se vysmívaly těm pošetilcům, kteří si myslí, že dokážou udržet v šachu takové krvežíznivé zrůdy.

34.

To je můj konec, pomyslí si Andrej Darševin.

Představuje si svou dceru, jak pobíhá po rozkvetlé letní louce, blonďaté vlásky jí čechrá větřík, bílá noční košilka jako kouřové zrcadlo všeho dobra tohoto světa.

Rychle tu představu zaplaší.

Co kdyby nahlodala jeho rozhodnutí?

Policajti se o mně spoustu věcí nikdy nedozvědí, přemítá, zatímco z pryčny stahuje prostěradlo.

A hodně toho o sobě nechci vědět ani já sám.

Svá tajemství si vezmu s sebou do hrobu. Vymažu své činy z paměti tohoto světa.

Chci zapomenout na všechno, co jsem udělal, na veškeré zlo, které jsem napáchal. Copak jsem ale měl jinou možnost?

Ten policajt, který mi chtěl ufiknout koule, měl pravdu.

Kéž by mě byl zastřelil.

Myslí si, že nemám svědomí, přemítá a opatrně a co nejtišeji trhá prostěradlo na cáry.

Má dcerka.

Nicola.

Té je beze mě lépe. Co jsem jí vůbec mohl nabídnout?

Doufám, že to ta holka v nemocnici, Katerina, přežije.

Kéž by.

Nečekejte žádný proslov na mou obhajobu.

Jsem jednou z hlav saně, kterou je potřeba zabít. Aby zemřela ona, musím nejprve zemřít já. Shořet.

Chce se mi křičet.

Vykřičet všechen svůj smutek, vzpomínky z dětského domova a polepšovny, vzpomínky na nože vražené na cizí příkaz do neznámých břich, na všechny bité a znásilněné ženy, ať už jsem je znásilnil já nebo někdo jiný. Chtěl bych vykřičet svou hanbu za to, že se mě vlastní dcera bála, když jsem bil její matku.

Nejradši bych prosil za odpuštění, vím však, že na to je pozdě. Nejlepší bude, když to všechno skončí. Tady a teď. Jednou provždy.

Bude to tak lepší pro všechny.

Pro Nicolu i její matku.

Kdysi jsem je miloval nebo jsem si to alespoň myslel. Ale jak se vlastně miluje bez bití a násilí?

To jsem se nikdy nenaučil. Proto jsem dělal všechno možné a nakonec úplně cokoli.

Bil jsem.

Ubližoval.

Unášel.

Znásilňoval.

Prodával.

Namlouval jsem si, že na to mám právo, že mám nárok na všechno, čeho se mi zachce, že musím bít, vyhrožovat a ubližovat, protože jinak by si na mě došlápli shora, podřízli by mi krk někde v koupelně a mé tělo hodili do neznámé vody. K čemu by mi pak byla omluva?

Paul. To on nás zásoboval čerstvým zbožím. Nad ním jsou ale desítky dalších. Zrůda, jejíž součástí jsem, je nesmrtelná. Její hlavy jsou rozsety po celém světě. Vždycky jsme tu byli. Odjakživa.

Svázané cáry prostěradel.

Přiváže je k topení.

Vyzkouší jejich pevnost.

Je to dobré. To by mělo stačit.

Jestlipak stejné pohyby někdy vykonávala nějaká žena, aby unikla tomu, co na ní napáchali muži?

Určitě. Stoprocentně.

Nicola.

Má dcera.

Tohle dělám z lásky k ní, ať to zní jakkoli nepochopitelně.

Došel jsem na konec cesty. Život by mi už beztak nic dobrého nepřinesl. Nechci už být tím, co se ze mě stalo.

Uvázat smyčku je pro mě hračka. Nedělám to poprvé. Jednou už jsem ji vázal v chlapecké věznici za Novosibirskem.

Tehdy v ní však skončil někdo jiný, zuřivý a vyděšený, šílený z toho, že jeho čas vypršel dřív, než si to sám přál.

Jméno a příjmení.

To je všechno, co se ode mě policie dozví. Rovnováha mezi pravdou a ctí.

Kdyby zjistili, že jsem něco vyžvanil, nedarovali by mi to.

Ale co jsem vlastně řekl?

Jen jméno a příjmení.

Nicolo.

Nicolko.

Zase se shledáme. Na louce, kde budeš skotačit, navždy oblečená v bílé.

Andrej Darševin si klekne na všechny čtyři a prostrčí hlavu smyčkou.

Uvolní svaly.

Vybaví se mu všechna příkoří, všechno násilí i krátké chvíle lásky, těch několik okamžiků, kdy ho někdo miloval takového, jaký je, kdy láska nebyla předstíraná ze strachu.

Nechá tělo spadnout na zem.

Padá přímo do hluboké elektrizující tmy, kde ho jako ztraceného přítele přivítají ohnivě zbarvená světélka.

Malin leží doma v posteli.

Vedle ní Peter.

Oba se chtějí pokusit o totéž. Ani jeden to však nechce vyslovit.

Teď je ten správný čas.

Může to vyjít.

Kéž by to vyšlo.

Kéž by ne.

Peter je velký, tvrdý a horký, prostěradlo pod nimi jako druhá kůže, jejich nitrem si hledají cestu láskyplná slova.

Malin je také horká.

Horká a vlhká. A už brzy přeteče. Už, už, už to bude. Peter vyvrcholí a v tu chvíli oba zaslechnou slova mrtvých promlouvajících o životě.

Teď vybuchnu, pomyslí si Malin a slyší Peterovo sténání, šepot a křik. Svět zmizí a zároveň znovu vznikne.

Peter se svalí na stranu.

Vyklouzne z ní.

„Panebože,“ zamumlá, „panebože, Malin.“ A poprvé po dlouhé době Malin ráda slyší své jméno. Už jí není cizí.

Cosi si razí cestu tmou.

Cosi — chtění.

Je tu u mě někdo nový, že? Nebo je snad jinde? Na místě, kde panuje mnohem větší horko?

Kapka v rozpouštějícím se světě rtuti.

Ty o něm ještě nevíš, Malin.

Vidím vás dva. Spíte a doufáte a sníte o stříbrných hvězdách v dalekých galaxiích plných neznámých životů.

Vidím i tvou dceru, Malin.

Tove.

Leží ve svém internátním pokoji v Lundsbergu.

Myslí na tebe.

Bojí se, že se na ni budeš zlobit kvůli prosté otázce, kterou se ti chystá položit.

Stýská se jí po tobě.

Nikdy ji nepřestaň milovat, Malin.

Tove si zalezla do rohu postele. Na stěně plakát Billie Holidayové zakoupený v internetové dražbě, na nočním stolku zapálená svíčka.

Zavře knížku, jejíž četbou si krátila čekání. Přihlouplou detektivku příliš ambiciózního spisovatele z Linköpingu.

Ačkoli jí knížka připadá ubohá, nedokáže ji odložit.

Je jako jed.

Příjemný pitomý jed.

Nikdo tu nic jiného než detektivky nečte.

Francis Scott Fitzgerald nebo Jane Austenová? Ani náhodou. Kluci dokonce nečetli ani Hemingwaye.

To je přece ostuda.

Ale někteří jsou fajn.

Jako třeba Tom.

Můj kluk.

Není tak afektovaný jako většina ostatních. Chodí do druháku a pochází ze Stockholmu, kde mají jeho rodiče přepychový byt na Östermalmu. Jeho rodina vlastní několik velkých firem.

Co mi asi na Toma a jeho rodiče řekne máma? Když jsem se o něm zmínila, zamluvila to, jako by jí bylo proti mysli, že bych tady mohla začít s někým chodit.

Stýská se mi po ní, ale zatím to vypadá, že ani nebude mít čas přijet na slavnostní zakončení školního roku. Snažila jsem se ji nalákat na své pěvecké vystoupení, ale ani to zřejmě nepomůže. Je mi jasné, že až se jí zeptám, jestli půjde na večeři s Tomovými rodiči, kategoricky to odmítne. Ale táta přijede, to vím jistě. Dopadne to jako vždycky.

Když mě máma zklame, táta mě bude utěšovat.

Ještě že už aspoň nepije. A Peter je fajn. Jen ať si ale proboha nepořizují děti.

Máma by nedokázala být dobrou matkou. Alespoň ne někomu méně samostatnému, než jsem já, někomu, kdo by ji potřeboval.

Jen ať si nepořizují děti.

Tove ví, že je to od ní dětinské, ale nemůže si pomoct, chce mít mámu sama pro sebe, ačkoli se skoro nevídají.

Chápe vůbec, kolik přemáhání mě stojí zazpívat před celou školou? Že to dělám jen kvůli ní? I když svým způsobem je mi ta pozornost příjemná.

A Tomovi rodiče by se s ní rádi seznámili.

Tom tu bude každou chvíli. V budově dívčího internátu jsou sice chlapecké návštěvy přísně zakázané, ale on vždycky počká, až jde vychovatelka spát, a vyleze k Tove oknem.

Tom.

Jestli — nebo až — máma uvidí jeho rodinu, bude to její smrt.

Jeho táta kdysi založil leteckou společnost a potom ji prodal. Je to miliardář.

Teď i s manželkou v podstatě bydlí na francouzské Riviéře, když zrovna nejsou ve Stockholmu.

Pohyb za oknem.

To musí být on. Tove pocítí lechtání v podbřišku.

Kdyby je někdo načapal, bez milosti by je vyloučili.

Určitě alespoň ji, protože dostává stipendium a neplatí školné.

Okamžitě.

Ví, jak moc by jí to tu chybělo. Zamilovala si tohle místo, ten zvláštní pocit svobody a výjimečnosti, jakoby nadřazenosti.

Stydí se za ten pocit, ví však, že jí v budoucnu bude k užitku.

Říká se mu sebevědomí a to se vždycky hodí.

Vtom spatří Tomovy blond vlasy, dlouhý nos a brýle s kostěnými obroučkami, které mu dodávají intelektuální výraz, přestože intelektuál rozhodně není.

Vyloučení.

Pro lásku se člověk musí obětovat.

A nebát se.

35.

PONDĚLÍ 23. KVĚTNA

Nechci nic vidět, Malin.

Nechci vidět to, co určitě uvidím.

Krev. Bolest. Násilí.

Raději bych oslepla.

Ohluchla.

Sešila bych si víčka, aby byl můj vesmír pouhými vzpomínkami.

Nechci vidět jeho oči podlité krví. Oči muže oběšeného na topení.

Nechci vidět tu ženu svázanou na zemi v rohu temné místnosti.

To všechno však vidím. Ve svém vesmíru.

To je mým prokletím.

Jsem v pekle?

To snad ne.

Celý život jsem se snažila konat dobro.

Už nechci nic vidět.

Oslep mě, Malin.

Chci být slepá jako všichni živí. Ti, kteří zavírají oči, kteří nechtějí nic vidět.

Peter tvrdě spí a Malin by ho nejraději políbila na tvář, nechce ho však probudit, a tak mu nakonec pošle jen vzdušný polibek.

Vstane z postele.

Jsou tři hodiny ráno.

Dnes je čeká cesta do Stockholmu. Za Fredrikem Kantstenem.

Nejprve si ale musí ještě něco vyřídit.

Co se to včera přihodilo, když se s Peterem milovali?

Uvnitř i vně jejího těla.

Přemůže únavu a touhu po spánku, po dalších snech.

Oblékne si džínsy a tričko, do kufru si sbalí pár nejnutnějších věcí a po špičkách se vykrade ven z bytu. Nasedne do auta a vyrazí na stanici.

Pozdraví se s noční vrátnou, asi pětadvacetiletou dívkou, jejíž jméno si nepamatuje.

Potom si vezme desky s dokumentací k případu ke svému stolu a zkontroluje, jestli jsou uvnitř fotografie oněch tří mužů.

Kéž by měla i snímek Paula Lendberga.

Nedá se však nic dělat, bude se bez něj muset obejít.

Znovu nasedne do auta a vydá se na pětatřicetikilometrovou cestu k vadstenské nemocnici.

Nad jezerem Vättern se vznáší měsíc a vytváří na temné noční obloze i v odraze na hladině dokonalý sloupec světla. Když Malin zamyká auto a kráčí ke vchodu do nemocnice, dopadá měsíční svit přímo na ni.

Na chodbách panuje naprosté ticho. Zvětšené pasové fotografie v ruce, desky nechala v autě. Pokývne na pozdrav sestře konající noční směnu. Už ji tu všichni znají, může si sem chodit, kdy chce. Zaměstnanci vědí, že je to v Mariině zájmu. I v jejich vlastním zájmu. A jak by jí také mohla ublížit? Nikomu se ještě nepodařilo s ní navázat kontakt, přivést ji zpět na tento svět.

Mariin pokoj.

Na dohled žádný personál. Jako by Malin byla s Marií na celé planetě sama, jen ony dvě a měsíc a všechny blikající hvězdy galaxie a hladové černé díry.

Opatrně otevře dveře.

Očekává, že najde Marii v posteli, místo toho ji však spatří na židli u okna, tvář otočenou k záři měsíce.

Malin přejde až k ní.

Nedotkne se jí, ale postaví se vedle ní tak, aby ji Marie mohla zaregistrovat koutkem oka.

Žádná reakce.

Malin se posadí na postel a položí Marii na klín fotografii Emanuela Ärendssona.

„Poznáváš ho, Marie?“

Žádný pohyb, ani mrknutí oka.

„Znáš ho?“

Marie sklopí oči k fotografii, chvíli si ji zřejmě prohlíží a poté oči zavře.

„Víš, kdo to je?“

Marie opět upře pohled k nebi.

Malin vezme fotografii do ruky.

„Poznáváš ho, viď? Pamatuješ si na něj?“

Vím jen, že tě nevyšetřoval, když tě tehdy našli v lese, jeho jméno v dokumentaci tvého případu nefiguruje.

„Mluv, Marie. Pověz mi, co víš.“

Malin jí na klín položí snímek Pedera Stålskiölda.

Dívá se Marie dolů, nebo se jí to jen zdá?

Do třetice Fredrik Kantsten.

Marie znovu sklopí oči a Malin se zeptá:

„Byli tam v lese? To oni ti tak ublížili?“

Mariin pohled znovu upřený k nebi.

V tichu pokoje Malin připadá její vlastní hlas cizí, musí však pokračovat v otázkách:

„Poznáváš toho muže? Viděla jsi ho někdy?“

Marie svěsí hlavu a celé její tělo ochabne, jako by zakrnělo. Poté zvedne ramena a sotva znatelně kývne hlavou. Bylo to kývnutí?

„Znamená to ano? Chceš mi něco říct, Marie? Byl ten muž tehdy v lese?“

Nevědomky zvýší hlas:

„Tak byl tam? To on ti tak ublížil?“

Marie zvedne hlavu.

Měsíc zajde za mrak, noc zčerná a Mariiny nohy křečovitě vystřelí vpřed, až plnou silou narazí do kovového radiátoru pod oknem a Malin si pomyslí, že se každičká kost v Mariiných nohách musela rozdrtit napadrť. Mariino tělo zachvátí křeč, šíří se jako hadí jed, jako by jí pod kůži zajela jedovatá stonožka, jako by její tělo bojovalo s alergickou reakcí.

Škleb.

Křečovitě zkroucené prsty, celá se třese a z koutků úst jí vytékají napěněné sliny, z očí kape jedna slza za druhou. Jako by ji zasáhl elektrický proud a spaloval ji zevnitř, jako by se prodírala nočním lesem, unikala před nabroušenými noži, jež ji chtějí rozřezat zevnitř a strhnout pod vykotlané kořeny stromů.

Co jsem to udělala? vyděsí se Malin.

Fotografie Fredrika Kantstena spadla na zem, ostatní snímky na hromádce na posteli.

Co mám dělat?

Mariin obličej nejprve zbělá, pak zrudne a nakonec zmodrá a Malin si uvědomí, že zřejmě nemůže dýchat.

Pomoc.

Kde tu sakra mají poplašné tlačítko?

Tamhle.

Na stole.

Malin se vrhne na červené tlačítko a o patnáct vteřin později stojí v pokoji dvě ženy v bílých pláštích, bleskově přenesou Mariino křečovité tělo na postel a Malin vidí, jak zalehne fotografie, pomačká je, zakryje ty mužské tváře.

Jedna z žen vyběhne na chodbu.

Druhá pohlédne na Malin. Zná ji, nic jí nevyčítá, neklade žádné otázky, neptá se, co tu chce nebo jestli udělala něco, co Marii tak rozrušilo.

„Musíme si pospíšit,“ řekne jen.

Po dalších patnácti vteřinách se sestra vrátí.

V jedné ruce injekci, v druhé dýchací přístroj.

Malin jim pomůže Marii přidržet.

Stačí jeden vpich jako bodnutí stonožky a křeč za okamžik poleví. Druhá žena nasadí pacientce dýchací masku a Marie dychtivě zalapá po kyslíku, jako by ještě nechtěla opustit tenhle svět, jako by měl její život stále smysl.

Sestra posbírá fotografie pod Mariiným tělem i tu, která spadla na zem.

Podá je Malin.

Chvíli stojí všechny mlčky.

Zpoza mraků opět vykoukne měsíc.

V pokoji panuje tma, a přece světlo.

„Stává se jí to někdy?“ zeptá se Malin.

„Ne. Tohle bylo poprvé.“

„Kdo to je?“ ukáže sestra na fotografie.

„To zatím nevím,“ pokrčí rameny Malin. „Ale možná jsem něčemu na stopě.“

Obě ženy na Malin pohlédnou a jedna z nich řekne: „Moc si vaší snahy vážíme. Ta zrůda, co jí to udělala, by neměla být na svobodě.“

„Děkuju,“ přikývne Malin.

„My děkujeme,“ odvětí sestra a vypadá to, jako by zadržovala úsměv, snad způsobený radostí z nového přátelství.

36.

Kriminální inspektor a šéf oddělení pro vyšetřování násilné kriminality stockholmské policie Conny Nygren měl navzdory brzké ranní hodině z Malinina telefonátu radost.

Těšil se na další setkání s tou tvrdou, energickou, smutnou a nadanou kriminalistkou z Linköpingu. Malin je o patnáct let mladší než on, ale přinejmenším stejně schopná. Seznámili se loni, když společně vyšetřovali případ dvou unesených dětí.

Conny doufal, že se mu podaří Malin přetáhnout do svého týmu, Malin však stěhování do Stockholmu rezolutně odmítla.

Conny si usrkne hořké kávy.

Zapne počítač a rozhlédne se po kanceláři, kterou sdílí se šesti dalšími kriminalisty. Teď je však místnost prázdná až na kabely visící ze stropu a polohovatelné ergonomické stoly, které si po dlouhých jednáních vynutily policejní odbory. Na stolech černé monitory počítačů, rodinné fotografie a neumyté hrnky od kávy. Všechny policejní služebny vypadají stejně, přemítá Conny Nygren. Ve Švédsku i v jakékoli jiné civilizované zemi.

Je teprve šest hodin ráno. Conny jako obvykle vstával brzy, pět hodin spánku mu bohatě stačí a jeho byt na Södermalmu mu jako každé ráno připadal prázdný.

Paul Lendberg.

Jméno, jež kolegům z Linköpingu prozradil ruský pasák z nevěstince, kde zřejmě pracovala zavražděná Jenny Svartsjöová.

Conny se na to jméno zeptal svých spolupracovníků.

Nikomu však nic neříkalo.

Zato adresa na Lidingö ano. Velká žlutě natřená vila s úžasným výhledem na vodu.

Jeden čas patřila známému a úspěšnému hudebnímu producentovi. Conny Nygren tehdy pracoval u strážníků a několikrát se stalo, že je na místo zavolali sousedi, aby zjednali pořádek, když se nějaký večírek vymkl kontrole.

Potom se však dotyčný producent přestěhoval na Floridu a byl klid.

Connymu Nygrenovi za léta strávená u policie narostlo břicho, přibyly vrásky a prořídly vlasy. V posledních pár měsících si ovšem nedopřával tolik piva jako dříve a trochu zhubl.

Ale proč by si měl vlastně upírat pivo? Vždyť je to jeho láska. A člověk nikdy neví, které pivo bude jeho poslední.

Vrásky na čele.

Starosti.

Pokud má jakožto policista nějakou slabinu, pak tu, že si práci bere příliš osobně. Nikdy si nedokázal zachovat odstup od týraných žen, zneužívaných dětí ani bitých psů.

Od toho rozhazovačného hudebního producenta snad ještě ano.

Ale co když je klid, který v jeho domě nastal, jen zdánlivý?

Vazební dozorkyně Nina Negroniová dnes v noci porušila předpisy.

Místo aby podnikla pravidelnou noční obchůzku a kukátkem ve dveřích zkontrolovala obyvatele šesti cel oddělení, které měla na starosti, věnovala se své učebnici ekonomie a tyčince Snickers. Vlastně by takové sladkosti jíst neměla, v poslední době jí nějak roste břicho, jenže kdo by takové dobrotě odolal?

Příští pátek ji čeká zkouška z národního hospodářství a ona je s učením ve skluzu.

A v noci tu stejně bývá klid.

Občas sice někdo nemůže spát a potřebuje nahlas vykřičet svou bezmoc nebo se nějaký muslim nechá moc unést modlitbou a budí ostatní, ale to je všechno.

Ranní obchůzku ovšem vynechat nemůže, za chvíli ji vystřídá denní směna.

Proto vstane a protáhne se.

Odemkne oba zámky prvních dveří, vstoupí do bezpečnostního meziprostoru a zamkne za sebou. Teprve potom může odemknout další dveře a vejít do chodby, kde se nacházejí cely. I druhé dveře zamkne.

Obyvatelé prvních tří cel mají ještě noc.

Ve čtvrté modlící se muslim.

Otočil se na správnou stranu?

Nina se nikdy nezajímala, kterým směrem se nachází Mekka, přestože se jí na to už několik vězňů ptalo.

Jen ať si poradí sami. Měli si lépe rozmyslet, co dělají, než se sem dostali.

Pátá cela je momentálně prázdná.

Zbývá zkontrolovat poslední.

Ten ruský pasák.

Ještě dva semestry a bude z ní inženýrka ekonomie se specializací na národní hospodářství.

Jejím vzorem je držitel Nobelovy ceny Paul Krugman.

Pravomoci bank je třeba omezit. Za společnost musí zodpovídat stát a neviditelná ruka trhu rozhodně není všemocná, jak si někteří myslí.

Vazbu by ale klidně mohla provozovat soukromá firma.

Leccos by se určitě dalo vylepšit.

Nina vezme za kovová dvířka zakrývající kukátko ve dveřích šesté cely.

Rutinní kontrola.

Odsune dvířka na stranu a nahlédne dovnitř.

Zasáhne ji odstín modré, který nikdy dřív neviděla, a pronikavý pach výkalů.

Malin zazvonil telefon právě ve chvíli, kdy zastavila před Zekeho domem, aby ho vyzvedla před plánovanou cestou do Stockholmu.

V ranním světle září domek Martinssonových čerstvým novým nátěrem. Jako na všech domcích této vilové čtvrti je na něm vidět pravidelná údržba.

Vzrostlé švestky.

Pečlivě vypleté záhonky.

Rozkvetlé květiny.

Jako by jinak chaotický život vyžadoval trochu pořádku.

„Spáchal sebevraždu,“ ozve se v telefonu Svenův neskutečně unavený hlas.

„Kdo?“

„Darševin.“

Určitě se oběsil, pomyslí si Malin. Co mu Waldemar provedl, do prdele?

Vím co.

Ne, nevím.

„V noci se oběsil na topení. Uvázal si smyčku z prostěradla. Dozorkyně se z toho úplně složila. V noci prý nebyla na obchůzce, našla ho až před chvílí. Přísahá ale, že se celou noc nehnula z místa, takže by to snad měla být rutinní záležitost, i když se to pochopitelně musí vyšetřit.“

Malin potlačí impuls rozjet se zpátky na stanici a dát Waldemarovi pěstí.

Říkáš rutinní záležitost, Svene?

Oběšenec ve vazbě ti připadá normální?

Co se to s tebou děje? Možná bys potřeboval dovolenou. Tak jsi to vždycky říkal ty mně. Nebo už jsi zralý na důchod?

Rozkvetlé švestky.

Tulipány.

Poklidné linköpinské ráno a Svenův unavený hlas.

„Nejspíš se styděl,“ řekne Malin. „A měl strach.“

„To určitě,“ přitaká Sven. „Možná byl sám sobě odporný.“

Kolik dalších lidí bude muset zemřít, než se dobereme pravdy? pomyslí si Malin.

Vtom ji popadne vztek a třikrát dlouze zmáčkne klakson, aby si Zeke pospíšil a aby spícím obyvatelům téhle poklidné čtvrti dala najevo, že nic není tak mírumilovné, jak by se někdy mohlo zdát.

O dvě a půl hodiny později zastaví Malin se Zekem před vilou Paula Lendberga na stockholmském ostrově Lidingö. Poslední dům v ulici Skogsvägen obklopuje z jedné strany vysoký dřevěný plot a za ním zelenající se zahrada, z druhé kraj lesa, za jehož stromy Malin tuší přístav Värtan. Dokonce i asfalt na chodnících tu působí čistě a sterilně.

Cestou Malin zavolala Johanu Jakobssonovi a požádala ho, aby fotografie tří podezřelých mužů odfaxoval Peterově sestře do psychiatrické léčebny U svatého Larse s instrukcemi, aby je ukázala své němé bezejmenné pacientce a sledovala její reakci.

Conny Nygren už čeká na místě a uvítá je podáním ruky. Malin neunikne, že od jejich posledního setkání trochu zhubl, bílá nylonová košile mu je přes břicho dokonce volná.

„Vypadáte dobře,“ usměje se.

„Díky.“

„Jak to děláte?“ přidá se Zeke.

Conny Nygren se zasměje.

„Kouřím jako fabrika, takže asi nemám takovou chuť k jídlu. Ale hlavně jsem omezil spotřebu piva.“

Poté přejde k pracovním záležitostem. Shrne, co ví o historii domu, a omluví se, že se mu o Paulu Lendbergovi bohužel nepodařilo nic zjistit, a to ani oficiální, ani neoficiální cestou.

„Máte na krku pěkně zapeklitý případ, co?“ pronese.

„To jo,“ přikývne Zeke.

„Ale aspoň máte ráno důvod vstát z postele,“ konstatuje Conny a vykročí širokou dlážděnou cestou k velké železné bráně, za níž se skrývá vila s arkýři a ornamentálním štítem podobná paláci.

Zazvoní.

Žádná reakce.

Malin vezme za kliku.

Zamčeno.

Požádá kolegy, aby se nedívali, a vytáhne z kapsy paklíč.

Přelstít zámek jí zabere půl minuty.

„To se podívejme! Je odemčeno!“ ušklíbne se Zeke.

„Takže návštěvy jsou vítané,“ přikývne Conny Nygren.

Na zahradě panuje klid a mír. Dům za vzrostlými keři vypadá ještě mírumilovněji, jako by se na tomto místě nemohlo stát nic zlého.

Sklepní okna zamřížovaná, ostatní okna bez mříží.

Slyším ženský křik? ptá se v duchu Malin.

Nebo se mi to jen zdá?

Ne.

K čemu se to blížíme?

Conny se Zekem se však tváří klidně, zdá se, že nic neslyší.

Jsem snad blázen?

Vtom zaslechne křik znovu. Čím více se blíží k domu, tím hlasitěji se ozývá.

Slyšíte? má sto chutí zeptat se kolegů. Ví však, že je to marná otázka.

Svět je tichý.

Tak tichý, jak může být jen beznaděj.

37.

Jak se jmenuješ?

Odkud jsi?

Co se ti stalo?

Proč jsi rezignovala? Rezignovala jsi přece, ne?

Primářka Sara Markelbergová se ke své pacientce přiblížila s obvyklou opatrností, chtěla jí dát najevo úctu, přestože nic nenasvědčuje tomu, že by ji vyžadovala.

Za okny se usmívalo slunce, do Lundu přišlo na květen nezvyklé teplo matoucí přírodu a zahřívající prostory uzavřeného oddělení psychiatrické léčebny.

Fax od Malin.

Tři fotografie.

Ani na okamžik nezapochybovala, zda je správné je dívce ukázat.

Třeba ji dokážou vytrhnout z letargie a vnést trochu světla do toho, co se jí stalo, možná i přivést viníky před soud.

Rozložila zvětšené pasové fotografie Fredrika Kantstena, Emanuela Ärendssona a Pedera Stålskiölda na pacientčinu postel.

Rukou jí zamávala před očima a pokynula směrem dolů.

Dívka sklopila oči. Zdálo se, že si snímky prohlíží.

Mlčky.

Na nebi prolétlo letadlo.

Dívka od fotografií odtrhla pohled a znovu upřela zrak před sebe. Očividně v ní nevyvolaly absolutně žádnou reakci.

Sara je tedy opět posbírala.

Černobílé mužské tváře.

Odešla. Zanechala samotu samotě.

Křiklavě varovné nálepky bezpečnostní agentury na dveřích.

Jděte pryč.

Zmizte.

Sem nikdo nesmí.

Pozor, zlý pes.

Ostrá nasládlá vůně čerstvých květů a uschlé trávy.

Žádný štěkot.

Malin, Conny Nygren a Zeke stojí přede dveřmi vily. Za nimi se rozkládá mlčenlivá zahrada a všechny tři udivuje klid a ticho, které tu panuje, ačkoli se nacházejí jen pár kilometrů od centra hlavního města.

Opět zazvoní.

Malin zaklepe studenou lví tlapou připevněnou na dveřích.

Žádná reakce.

Dům vypadá prázdně, Malin však cítí něčí přítomnost, cosi ji nabádá zjistit, co se za tou okázalou fasádou skrývá.

„Musíme dovnitř,“ prohlásí. Conny Nygren přikývne, sehne se, ze záhonku vezme velký kámen a hodí ho do nejbližšího okna. Všichni tři čekají, že tříštění skla vystřídá houkání alarmu, následuje však jen ještě hrobovější ticho.

„To mě podrž. Takové ticho jsem snad ještě neslyšel,“ poznamená Zeke.

Ženský křik.

Teď není slyšet.

Houkající alarm by jim býval poskytl záminku pro vniknutí do domu.

Vloupání je přece třeba vyšetřit.

Rozbité okno však skýtá stejnou možnost.

Conny Nygren odemyká tři zámky ve dveřích paklíčem a Malin opět zaslechne křik a nářek žen. V tomtéž okamžiku vylétne za nimi z koruny stromu hejno ptáků a vznese se k polojasnému nebi.

Přichází snad někdo? Malin se otočí a teprve nyní si všimne, jak je zahrada zanedbaná. Zahradník sem zřejmě hodně dlouho nezavítal a majitel domu se nezmohl ani na tu nejnutnější údržbu.

Vysoká tráva. Neprořezané stromy.

Blíží se někdo?

Co ty ptáky vyplašilo? Sleduje nás snad někdo? Ale kdo?

Za nimi a všude kolem nich se však rozkládá jen ticho a slabý šum neviditelného moře. Vtom se ozve cvaknutí třetího zámku a dveře se otevřou.

Tmavá předsíň obložená naleštěným mahagonovým dřevem vedoucí do obrovské místnosti s nejméně sedmimetrovým stropem.

Pach zatuchliny a prachu.

Schodiště.

Vedoucí do horního patra i někam dolů.

I tady uvnitř panuje podivné ticho, pomyslí si Malin.

Projdou celé přízemí, místnost za místností.

Všichni tři automaticky vytáhnou zbraně.

Jeden pokoj za druhým. Zařízené jako na malbách Carla Larssona, snad jen o něco dráž, s nábytkem podél stěn a s prachem vířícím ve vzduchu. Těžké perské koberce, příliš velké orientální komody, lampy, které zřejmě nikdo nikdy nerozsvítil.

Zdá se, že tyto pokoje už dlouhou dobu nikdo nepoužívá.

Obrovská nová běloskvoucí kuchyň německé výroby připomíná interiér vesmírné lodi a absolutně neladí se zbytkem starožitného romantického interiéru.

Po vrzajících schodech vyjdou do patra.

Zdá se, že tady na rozdíl od přízemí někdo bydlí.

Na křeslech pohozené špinavé oblečení. Na stole talíře se zbytky jídla, krabice od pizzy, na zemi vedle šedivé pohovky reproduktory a v ložnici obrovská kulatá postel s fialovým saténovým povlečením.

Na zemi plný popelník.

Pustí se do prohledávání komod a skříní, opatrně, aby se neprozradili. A zapomenou při tom na čas, nevšimnou si, jak se z vteřin stávají minuty a z minut hodiny.

Nic.

Vůbec nic zvláštního nebo podezřelého.

Pouze obvyklé věci, výpisy z banky, účtenky z restaurací.

„Co vlastně hledáme?“ zeptá se tiše Zeke.

„Cokoli, co by vysvětlovalo souvislost mezi Paulem Lendbergem a Andrejem Darševinem.“

Malin si představí, jak dva dozorci odřezávají Darševina od radiátoru, jeho tělo těžce dopadající na betonovou podlahu cely, jeho otevřené oči hledící do neznáma.

Vina.

Hanba.

Strach.

Přesně ty pocity Malin zasáhnou, navíc ovšem i nezvyklý pocit moci plynoucí z toho, že se někomu bez jeho svolení přehrabuje v životě.

Pokračují do sklepa.

Pod schodištěm se chodba větví do tří stran.

„Rozdělíme se,“ navrhne Zeke. „Už jsme tu dost dlouho. Musíme sebou hodit.“

Vtom se seshora ozve rána a všichni tři naráz ztuhnou, vzhlédnou a pozvednou zbraně.

Uběhne minuta.

Dvě.

Tři.

Čtyři.

Pět.

Nic se však nestane a Conny Nygren zašeptá: „To určitě jen narazil pták do okna.“

Malin přikývne.

Během těch pár minut ticha se snažila přijít na to, kde jsou místnosti se zamřížovanými okny, a dospěla k závěru, že to musí být na druhé straně domu, na konci prostřední chodby.

„Vezmu si tu prostřední,“ rozhodne.

„Fajn,“ sykne Zeke a každý zmizí v jedné chodbě. Připomíná to tu podzemní důl.

Na stropě se táhne obnažený drát elektrického vedení, z něhož sem tam visí stejně obnažená žárovka.

Malin se ponoří do hlubin chodby.

Páchne to tu plísní, hlínou a kupodivu také pracím práškem, jako by sem snad někdo umístil výkonný osvěžovač vzduchu, který ovšem nedokázal přebít dusivý pach síry připomínající čpavek.

Vinný sklep s policemi na tisíce lahví, je jich tu ovšem jen pár.

Sauna.

Prádelna, která se zřejmě až na novou pračku od padesátých let nezměnila. Sklepními okny bez mříží pronikají paprsky slunce, zamřížovaná okna jsou zřejmě ještě dál.

Zamčené dveře.

Bytelné, železné, bíle natřené.

Slyším ženský křik?

První zamčené dveře v tomto domě. Za sebou Malin uslyší Zekeho volání:

„Tady je vzduch čistý.“

„Tady taky,“ ozve se hlas Connyho Nygrena, zatímco Malin zápasí s paklíčem.

Zámek povolí.

Strčí do dveří a vstoupí do obrovské umývárny připomínající fotografie sprch či spíše plynových komor v Osvětimi.

Na oknech mříže.

Před ní další dveře.

Také bílé a železné.

Další zámek.

I s ním si Malinin paklíč poradí a ona za sebou náhle zaslechne Zekeho a Connyho kroky. Nebo se k ní blíží někdo jiný?

Místnost bez oken připomínající vězeňskou celu. Vzápětí si však Malin všimne vypolstrovaných stěn a pochopí, že se nachází v bývalém nahrávacím studiu. Před ní další dveře, tentokrát zrezivělé, zajištěné třemi velkými železnými zámky.

Kdo se to zezadu blíží?

Otočí se.

Za ní Zeke a Conny Nygren.

Uběhne minuta, dvě.

Ticho. Malin položí na dveře ucho, nic však neslyší. Nebo snad ano? Společnými silami s pomocí paklíče obelstí i tyto tři zámky. Zasáhne je oslnivé světlo a zápach moči, výkalů a strachu.

Ženy.

Teď už je slyší všichni tři.

Nejprve jen nářek.

Potom šepot.

A nakonec slova v různých jazycích a křik. Malin začne pomalu rozeznávat jednotlivé ženy: jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm, devět žen ve špinavých pestrobarevných šatech přikovaných k bíle vypolstrované zdi a sedících na zemi, jejich těla jako by na špinavou bílou dlažbu visela.

U stropu malá černá zamřížovaná okénka.

Ve stěnách zapuštěné kovové kruhy, v nich připevněné řetězy.

Devět žen, deset kruhů. Jeden prázdný, jen na zemi pod ním hromádka řetězů.

Ženy.

Přikovaná ženská těla.

Jako by někomu patřila.

„Už nemusíte mít strach,“ slyší Malin vlastní šepot a pomyslí si, že ať už Waldemar včera Darševinovi provedl cokoli, jednal správně.

38.

Ženy.

Špinavá těla, těkající, jakoby slepé oči.

Po chvíli umlkly.

Jako by se už nakřičely dost. Přestaly slovům důvěřovat.

Jen co Zeke vešel do místnosti, opět vyběhl ven a Malin slyšela, jak vedle zvrací. Poté se vrátil, už klidný, a pošeptal jí: „Je to hrůza, ale nesmíme se nechat unést. Musíme postupovat systematicky a opatrně.“

Malin přikývla.

Sklepní místnosti se hemží policistkami a pracovnicemi technického oddělení, mužům je vstup zakázán.

Malin, Zeke a Conny Nygren dali těm ubožačkám napít vody.

Zabalili je do peřin, které Conny Nygren donesl z ložnice v patře.

Vlídně k nim promlouvali, uklidňovali je. Anglicky.

Hodila by se jim však spíše znalost somálštiny, ukrajinštiny, ruštiny a bůhví jakých jazyků ještě. Jedna z žen, mladá dívka ve věku Jenny Svartsjöové, je čistou švédštinou bez přízvuku šeptem prosila: „Pomoc. Pomozte mi, prosím.“

Malin k ženám opatrně přikročila, jako by se přibližovala ke zbitému psovi, posadila se k jedné z nich, objala ji, šeptala jí uklidňující slova a zápach náhle zmizel, zůstalo jen lidské teplo.

Malin si pomyslela, že sklep působí jako skladiště zboží. Podmínky sice nejsou ideální, ale zboží zřejmě stačilo trochu opláchnout, nablýskat a mohlo se prodat tomu, kdo nabídl nejvyšší cenu. Tyto ženy zřejmě pro Paula Lendberga neznamenaly nic než pouhé zboží, obchodní komoditu. Pokud by náhodou nešly na odbyt, skončily by někde na skládce.

Člověk. Tělo. Zboží.

Za peníze se dá koupit cokoli. A se svým majetkem si přece člověk může dělat, co se mu zlíbí.

Znásilňovat, bít, zabíjet. Vládnout. Hrát si na boha. Nebo na ďábla?

Všem třem policistům připadalo, že než na místo dorazily přivolané posily, uběhlo nejméně tisíc let. Nemohli se dočkat, až se odsud dostanou pryč.

Tyto ženy však nebyly němé.

Ještě se neuzavřely do sebe, neunikly samy před sebou.

Nakonec posily přece jen dorazily jako toužebně očekávaná záchrana a Malin se styděla, když ženy opouštěla a ony k ní prosebně vztahovaly ruce.

Venku před domem se pod jedním z oken zmítalo zraněné ptáče a tlouklo křídly. Nikdo mu však nevěnoval pozornost.

Nyní Malin stojí venku na ulici u svého bílého volkswagenu a za lesem tuší třpytivou hladinu moře slibující svobodu. Na místě se zatím neobjevili žádní novináři, je však jen otázkou času, kdy se blesky fotoaparátů a televizní kamery hladově vrhnou na čerstvou krev.

Malin pocítí žízeň. Trochu se jí zvedne žaludek a zakručí jí v břiše.

Od rána nic nejedli.

„Mám děsný hlad,“ oznámí Zekemu.

„Tak zajedeme někam na hamburger,“ odpoví Zeke.

Malin si všimne, jak se mu třesou ruce. Ví, že mluví o jídle jen proto, aby upnul myšlenky na něco jiného než na ženy ve sklepě, na to, co právě viděli.

Malin si počíná stejně, efekt je však přesně opačný.

Hamburger?

Pocítí chuť na něco jiného.

Člověk se nesmí nechat ovládnout svými pudy. Choutkami.

Jako někteří muži, kteří si nejspíš říkají:

Pro jednou si můžu dopřát trochu zakázaného ovoce.

Užít si se šlapkou.

Ošukat ji.

Příště ji přivázat.

A přespříště…

Ženy přikované ke zdi. Zakopané v lese. Osmdesát žen, mezi nimi i jedna Švédka, držené jako sexuální otrokyně ve španělské Murcii. Týrané. Noviny jim nevěnovaly takřka žádnou pozornost.

Proč si někteří muži uzurpují takové právo?

Uzurpovali si ho i Kantsten, Stålskiöld a Ärendsson?

Nejspíš se to děje proto, že jim v tom nikdo nebrání, přemítá Malin. Protože jsme slepí, raději odvracíme pohled jinam.

Z dálky se Zekem pozorují Connyho Nygrena, jak naviguje policejní posily, uniformované i v civilu, a Malin se náhle zasteskne po Stockholmu, dostane chuť udělat totéž, co spousta jiných lidí, a přestěhovat se z Linköpingu do hlavního města, kde by měla větší pole působnosti a mohla lépe uplatnit svůj talent.

Peter.

Ten by si tu určitě práci našel. Bez problému.

Na medicíně v Lundu promoval s druhým nejlepším prospěchem z celého ročníku. Možná by o něj stáli i v prestižní nemocnici Karolinska. Od doby, co se Tove přestěhovala, už mě v Linköpingu nic nedrží.

Nebo snad ano?

Zestárla jsem natolik, že bych v Östgötalandu zapustila kořeny?

Kolem buržoazní přepych, obrovské kamenné domy, nově natřené ploty chránící zelené zahrady a život v hojnosti. Ale i špína a hnus. Ty jsou všude kolem nás. Jako minulého léta v Linköpingu, když manželka zabila svého muže poté, co u něj v počítači našla fotografie, na nichž se ukájí nad vlastními dvěma malými dětmi.

Dostal kladivem do hlavy.

V nejpřepychovější linköpinské čtvrti.

Špína je všude.

Ale i světlo, pomyslí si Malin, když vidí mladou policistku vyvádějící z domu k sanitce první ženu zabalenou do oranžové deky.

Poté Malin obrátí pohled na ulici.

Kolem projíždí černé BMW. To bude určitě nějaký soused, pomyslí si, když vtom kouřovým oknem auta proniknou sluneční paprsky a Malin na okamžik spatří řidičův obličej.

Klid přecházející v paniku a poté v odhodlání, to vše v průběhu jediné vteřiny.

Paul Lendberg.

Musí to být on.

Není pochyb.

Auto zpomalí. Malin vytáhne pistoli a přikročí blíž k silnici, řidič ovšem prudce sešlápne plyn a prosviští kolem ní.

Malin má sto chutí zmáčknout spoušť.

Zamířit přímo na sklo.

Dobře však ví, že to nemůže. Zeke už nastartoval auto a ona naskočí vedle něj, křikne:

„To byl on. Šlápni na to! Dělej!“

Připevní na střechu majáček.

Zapne sirénu.

Černé BMW zmizí za živým plotem. Zeke se pověsí za něj. Když jejich auto projede stejnou zatáčkou, kterou před nimi prosvištělo BMW, ozve se skřípot pneumatik.

Nejsou tu někde děti?

Živé ploty, zdi, domy.

Malin má vlivem adrenalinu tunelové vidění. Přepychové vily vystřídají šedé paneláky. Vysílačkou se spojí se stockholmskou ústřednou.

„Sledujeme černé BMW na…“

Jak se to tu sakra jmenuje?

„Lidingöleden!“ křikne Zeke.

„Pošlete všechna volná auta…“

Nadiktuje operátorce poznávací značku.

„Taková espézetka neexistuje,“ dozví se na oplátku.

Auto před nimi vjede na most vedoucí do města, prokličkuje mezi několika vozy a Zeke přidá plyn, ocitne se ale za autem s obytným přívěsem, které navzdory houkající siréně odmítá uhnout z cesty, a Malin si pomyslí, že jeho řidič snad musí být hluchý.

Proč ksakru neuhne?

Nakonec se však auto s karavanem přeřadí do vedlejšího pruhu a Malin spatří černé BMW, jak v dálce sjíždí k asfaltové poušti přístavu Värtan. Zmizí jim z dohledu.

„Jeď, do prdele,“ křikne na Zekeho. „Tak dělej!“

Zeke nechá její vztek bez povšimnutí a odbočí na stejném místě jako pronásledované auto. Ruce se mu už neklepou, adrenalin ho zřejmě zklidnil a pomáhá mu v soustředění.

Přístav.

Změť šedého betonu a plných parkovišť. Stanice metra Ropsten.

Černé BMW stojí před trafikou, dveře otevřené. Jak velký má náskok? Minutu? To zvládnu.

„Stůj,“ křikne Malin.

O pár vteřin později se s vytaženou pistolí řítí po schodech na nástupiště.

Nahoře stojí souprava metra.

Běží po nástupišti, kolem jednoho modrého vagónu za druhým, a svým úprkem a pistolí v ruce budí všeobecné pozdvižení.

Zbývají dva vagóny.

Vtom se dveře zavřou.

Paul Lendberg nikde.

Poslední vůz.

Tamhle je. Uvnitř vagónu.

Vlak se dá do pohybu.

Jejich pohledy se setkají.

Mizí v tunelu a s posměšným úsměvem jí zamává.

Kde je tu sakra záchranná brzda? pomyslí si Malin. Někdo přece musí ten vlak zastavit.

Jenže jak?

Modrá souprava metra zmizí v tunelu.

Promění se v modrou tečku a následně ho pohltí tma.

„Kurva! Do prdele!“ křičí Malin.

Za ní Zekeho hlas:

„Třeba ho chytnou na další stanici. Tam můžou metro zastavit.“

39.

Malin se Zekem se vrátili na Lidingö a před branou Lendbergova domu už stály přenosové televizní vozy společně s reportážními auty bulvárních deníků Expressen a Aftonbladet. Novináři číhali na svou kořist jako stíhačky připravené ke zničujícímu útoku.

Soupravu metra se sice podařilo zastavit ve stanici Karlaplan, policisté však nestihli zatarasit všechny východy.

Paul Lendberg se mohl v klidu vytratit a hon může začít znovu od začátku.

Cestou zpátky na Lidingö zazvonil Malin telefon. Byla to Sara Markelbergová.

Její pacientka na sobě při pohledu na fotografie nedala nic znát.

Malin se Zekem se prodrali houfem reportérů.

Z domu právě vyváděli osmou a devátou ženu a technici zatím ve sklepě prohledávali každičký centimetr čtvereční.

Po sklepě pročešou i celý dům a zahradu. Kdo ví, co se tam může skrývat a jakých hrůz mohl být Lendbergův dům svědkem?

Možné je úplně všechno. S tím vědomím teď Malin, Zeke a překvapivě otřesený Conny Nygren sedí u zaprášeného jídelního stolu v přízemí Lendbergova domu a snaží se do případu vnést trochu světla. Malin Connymu Nygrenovi ráno po telefonu vylíčila jen ta nejzákladnější fakta, na obšírné vyprávění nebyl čas. Teď se tedy Conny musí dozvědět úplně všechno a společně se musejí pokusit složit z těch útržků celou skládanku.

Všichni tři si uvědomují, že teď není čas litovat ty ubožačky ze sklepa, musejí hledět vpřed, potlačit emoce. Na ty bude čas později, možná v nočních můrách.

Zatnou proto zuby a pustí se do práce.

Malin Connyho nejprve podrobně seznámí s případem Jenny Svartsjöové.

Vysvětlí, že stále čekají na výsledek DNA testu dříve trestaného sexuálního devianta Arta Antinena.

Vylíčí mu, jak jim zatelefonovala žena jménem Katerina Jelena s tím, že znala Jenny Svartsjöovou. Jak je její telefonát zavedl na sídliště Skattegården, kde odhalili menší nevěstinec. Poví mu i o Andreji Darševinovi, který jim prozradil jméno Paula Lendberga.

„A o něm už víme, co je zač.“

Lendbergův útěk.

Ženy ve sklepě.

Mezi nimi i jedna Švédka přibližně ve věku Jenny Svartsjöové, která možná podobně jako Jenny utekla z domova a nějak se zapletla do Lendbergových obchodů. Byla v tomhle sklepě kdysi i Jenny?

„Jedna věc mi na tomhle vyšetřování nedá spát,“ prohlásí Malin a hypnotizuje Connyho Nygrena pohledem.

„Před více než pěti lety byla totiž na skoro stejném místě jako Jenny Svartsjöová nalezena jiná žena. Na lesní cestě jen pár kilometrů odtamtud. Jmenuje se Marie Murvallová a ji také někdo surově zbil a znásilnil.“

„Říkáte ‚jmenuje‘?“ povytáhne Conny Nygren obočí.

„Ano. Ta to totiž přežila,“ přikývne Malin. „Ale nemůže nebo nechce o tom nikomu nic říct. Leží na psychiatrii. Oněměla.“

Conny Nygren přimhouří oči.

„Pokračujte,“ pobídne ji.

„Pracovala jsem na případu Marie Murvallové ve svém volném čase,“ vysvětlí Malin.

„Jako posedlá,“ dodá Zeke.

Conny Nygren se usměje.

„To si dovedu představit.“

„Ale pořád se nemůžu hnout z místa.“

„Žádná DNA se na ní nenašla?“ zajímá se Conny Nygren.

„Našla, ale omylem ji zničili v laboratoři. A od ostatních vzorky nemáme.“

„Od ostatních?“

Malin ho seznámí s případem z Lundu a zmíní se o státním zástupci, který případ rychle odložil.

„To se někdy stává,“ povzdychne si Conny Nygren. „Nemáme dost lidí ani peněz. Tím to aspoň státní zástupci zdůvodňují.“

„Mluvila jsem s ním. Jmenuje se Fredrik Kantsten a momentálně působí tady ve Stockholmu. Argumentoval tak, jak říkáte: prý potřebovali lidi na jiný případ.“

Conny Nygren se opovržlivě zamračí.

„Říkáte Kantsten? S tím už jsem taky měl tu čest. Nevěděl jsem, že dřív působil v Malmö. Typický kariérista. Jak se objeví sebemenší riziko, radši dá ruce pryč. Ačkoli občas má překvapivý tah na branku.“

„Ještě se k němu vrátím,“ poznamená Malin a pokračuje: „Měli jsme tedy tři zjevně podobné případy a napadlo nás poptat se na jiných okrscích, jestli se s něčím takovým taky nesetkali. A na jeden podobný případ jsme skutečně natrefili. V Ljusdalu.“

Malin se odmlčí.

„Před čtyřmi lety tam začátkem prosince v lese našli dívku jménem Jessica Karlssonová. Znásilněnou a se znetvořeným obličejem. Zmizela večer cestou domů z práce. Po dvou letech spáchala v nemocnici sebevraždu.“

„A teď přijde to nejzajímavější,“ vloží se do Malinina vyprávění Zeke. „Případ Jessicy Karlssonové byl označen za tajný, ale nám se přece jen podařilo k dokumentaci dostat.“

„No a?“

Conny Nygren už začíná být netrpělivý, nakloní se blíž a lokty se opře o zaprášený stůl. Zdá se, že si dal dohromady všechny souvislosti a myslí si, že se jedná o velmi zajímavé souhry okolností.

„Nejprve nám kriminalista z Ljusdalu prozradil, že se státní zástupce snažil případ co nejrychleji odložit.“

„Jak se jmenoval?“

„Jimmy Kalder. Nějaký mladý zelenáč.“

„Mluvili jste s ním?“

„Ještě ne. Prý teď bydlí v Umeå. Ale přišli jsme na něco jiného. Nedaleko místa, kde Jessicu Karlssonovou nalezli, si v inkriminované době tři muži pronajali loveckou chatu. Gynekolog jménem Emanuel Ärendsson. Státní zástupce Fredrik Kantsten, ten, který chtěl odložit případ z Lundu. A do třetice Peder Stålskiöld, majitel lesa, kde byly nalezeny Jenny a Marie.“

Conny Nygren vytřeští oči.

„A to ještě není všechno,“ vloží se do vyprávění Zeke. „Když chtěl tehdy Kantsten odložit ten případ dívky z Lundu, přizval si na pomoc nezávislého gynekologa, aby mu na dotyčnou napsal posudek. Z něho vyplývalo, že si ta nebožačka mohla svá poranění přivodit sama. Tím gynekologem nebyl nikdo jiný než Emanuel Ärendsson.“

„To mě podrž,“ hvízdne Conny Nygren. „Něco takového jsem ještě neslyšel.“

„Jenže na ně nemáme nic konkrétního,“ povzdychne si Zeke a poví kolegovi o Spolku Lebky a o tom, že se tři podezřelí muži seznámili v době studií v Uppsale, kde ve stejnou dobu mimochodem studoval i Paul Lendberg.

„Musíte přiznat, že je to dost podezřelé,“ uzavře vyprávění Malin, když Zeke domluví. Nádavkem ještě vylíčí, jak na fotografie mužů reagovala Marie Murvallová.

„Určitě to spolu nějak souvisí,“ prohodí Conny Nygren. „Zbývá jen zjistit jak. Přišli jste na nějakou souvislost mezi těmi muži a Jenny Svartsjöovou?“

„Zatím ne. Ale třeba nějaká existuje. Snažili jsme se něco zjistit z její minulosti, ale marně. Nikdo ji neviděl, všichni ji opustili,“ odpoví Zeke.

„Ti tři muži ale nejsou jen bývalí spolužáci. Čas od času si společně vyrazí na lov,“ dodá Malin.

„A možná je spojuje ještě jiná záliba,“ poznamená Zeke.

„To je možné,“ přikývne Conny Nygren. „Nebylo by nic neobvyklého, kdyby si s sebou na lov brávali pro povyražení prostitutky. Třeba se s Lendbergem znali z Uppsaly a sháněli holky přes něj?“

Malin se zhluboka nadechne.

„To je možné. Musíme se jich na to zeptat.“

Connyho oči se opět rozšíří a Malin v nich spatří pochyby.

„Na to toho na ně máme příliš málo,“ namítne. „Jestli jsou pachateli skutečně oni, nevíme, jak si své oběti vybírali. A mezi těmi znásilněnými je řada rozdílů. Hlavně zeměpisných.“

„Třeba jezdili pokaždé lovit jinam, brávali si ty holky s sebou a potom se jim to vymklo z ruky,“ poznamená Malin. „To by vysvětlovalo ty velké vzdálenosti.“

„Našli jste i jiné chaty, které měli pronajaté?“ zeptá se Conny Nygren.

„Ne,“ zavrtí hlavou Zeke. „Peder Stålskiöld sice jednu takovou chatu má, ale tvrdí, že ji už celé roky nikdo nepoužíval.“

Conny Nygren přikývne.

„Pokud je chceme se svým podezřením konfrontovat, musíme mezi nimi a Lendbergem najít nějakou konkrétní souvislost. Nezapomínejte, že patří ke švédské elitě. Nemůžeme je jen tak bez důkazů z něčeho obvinit. Všechno, co popisujete, jsou koneckonců jen pozoruhodné náhody. To, že Lendberg studoval ve stejné době v Uppsale, nic neznamená. To bychom museli vyslechnout nejméně pět tisíc dalších mužů, abychom byli spravedliví. Marie Murvallové je mi samozřejmě upřímně líto, ale z její reakce ještě nemůžeme vyvozovat žádné závěry.“

Má pravdu, uzná v duchu Malin. Ale na druhou stranu nám nemá co mluvit do naší práce.

Případ Paula Lendberga a žen ve sklepě patří jemu, ale vražda Jenny Svartsjöové a ostatní tři znásilnění zase mně.

„Měli bychom si promluvit s tím státním zástupcem, který měl na starosti případ z Ljusdalu.“

„To asi ano,“ přikývne Conny Nygren. „Doufám, že na něco přijdete. Třeba na toho Kaldera tlačil Kantsten? Státní zastupitelství se jen hemží kariéristy, kteří jsou schopni jít přes mrtvoly.“

Malin přikývne.

„Myslíte, že máme ty tři vážené pány nechat na pokoji?“

Conny Nygren se usměje.

„Možná by to teď bylo nejmoudřejší řešení. Počkat, dokud nebudete mít v rukávu nějaké eso. Co se mě týče, já na ně žádné páky nemám. Ale vy možná víte o někom, kdo by některého z nich mohl trochu zmáčknout.“

Conny Nygren se znovu usměje.

Čiší z něj energie.

Takhle vypadá kriminální inspektor, který si proti své vůli libuje v tom nejhorším utrpení.

Malin cítí, jak se cosi dává do pohybu. Má pocit, že v téhle místnosti můžou říct cokoli, ale není v jejich moci ovlivnit, co se stane. Jako by byl každý čin předem daný a nebylo možné ho změnit.

40.

„Viděl jsem to v televizi,“ řekne Peter. „Dávali to ve zprávách. Kvůli tomu jste tam jeli, že? Kvůli němu?“

Jeho hlas zní v telefonu téměř neskutečně, jako by patřil do jiného světa, jako by neměl nic společného s realitou, kterou Malin právě prožívá.

Malin se uvelebí na posteli v pokoji hotelu u náměstí Odenplan. Stěny by potřebovaly vymalovat a matrace vrže na protest proti sebemenšímu pohybu. Cedulka s nápisem Kouření zakázáno. Přesto je dřevěný noční stolek plný skvrn vypálených od cigaret. Co by ale člověk čekal za pět set korun na noc?

Zapnutá televize. Večerní zprávy. Právě informují o jejich případu. Předseda nadace Pomozte dětem Sten Dinman kritizuje práci policie:

„Některé dívky z toho sklepa ještě nebyly plnoleté. Úkolem policie je, aby k takovým případům vůbec nedocházelo. Něco takového je potřeba vymýtit.“

Pobouření dává najevo i předsedkyně nevládní organizace bojující proti dětské prostituci.

Děláme, co můžeme, hájí se v duchu Malin a ve sluchátku slyší Peterův hlas:

„Buď opatrná.“

Malin se Zekem se rozhodli zůstat ve Stockholmu přes noc, aby mohli zítra vyřídit vše potřebné. Dnes už bylo pozdě volat Jimmymu Kalderovi do práce a telefonát na soukromé číslo by se dal pokládat za obtěžování.

Malin by mu domů klidně zavolala, ale Zeke ji zarazil.

Zatelefonovala alespoň Svenu Sjömanovi. Vylíčila mu, co se stalo. I to, že se po Lendbergovi slehla zem.

Sven jí na oplátku shrnul situaci na domácí frontě. Johan Jakobsson, Börje Svärd ani Waldemar Ekenberg zatím nepřišli na žádné další souvislosti nebo relevantní informace, přestože všichni tři proseděli u počítače celý den a vyžádali si informace ze všech archívů, na které si vzpomněli.

Sven povolil, aby ve Stockholmu zůstali přes noc. Jejich rozpočet na jednu noc v hotelu stačí. Ale na víc ne.

Malin svému nadřízenému zatajila, že má zítra v úmyslu znovu si promluvit s Fredrikem Kantstenem a zavolat Jimmymu Kalderovi.

Ať si myslí, co chce.

Ona nemůže jinak.

Ještě stále nemají výsledky DNA testů Arta Antinena. V laboratoři se prý něco pokazilo a technici museli celý postup opakovat.

Karin Johannisonová se prý velmi omlouvala.

Malin navrhla, aby odebrali vzorek DNA i Kantstenovi, Ärendssonovi a Stålskiöldovi, Sven však její nápad zavrhl.

„Na to proti nim zatím nic nemáme a ty to dobře víš. Na takový zásah do osobní svobody jsou potřeba pádné důkazy.“

„Nemohli bychom si vyžádat seznam Ärendssonových pacientek? Třeba by mezi nimi mohly být nějaké pohřešované ženy.“

I to Sven zamítl. Opatřit takový seznam by trvalo dlouho a zatím k tomu nemají nejmenší důvod. „A pokud by byl opravdu vinen, přece by nebyl tak hloupý a nevybíral si za oběti vlastní pacientky.“

Máš pravdu, Svene, musela v duchu uznat Malin.

Teď v mobilu slyší Peterův dech.

Hlas z jiného světa.

„Vůbec si nedokážeš představit, jaký byl na ty chuděry pohled,“ povzdychne si.

„To asi ne. Chceš o tom mluvit?“

„Radši ne.“

„Dobře. Jak se jinak cítíš?“

„Myslíš od včerejška? Od toho zákroku?“

„Myslím všeobecně.“

„Jsem ráda, že slyším tvůj hlas.“

„Vypadá to, že Katerina Jelena se z toho vylíže.“

„To se mi ulevilo,“ odpoví Malin a slyší, jak neupřímně její slova znějí. Teď má ale hlavu plnou jiných starostí.

Z nějakého důvodu si vzpomene na Peterova otce Rudolpha. Vybaví si toho patriarchu pronášejícího řeč na oslavě vlastních narozenin, jeho oči ve světle plamenů svíček.

Co ty oči vyjadřují?

Malin si nedokáže pomoct. Zeptá se:

„Víš, jestli tvůj otec někdy pořádá hony?“

Ticho.

Hluboký povzdech.

Nejspíš řekne: Malin, ty jsi úplně paranoidní.

Místo toho:

„Malin, chápu tvoje myšlenkové pochody, ale táta hony zásadně nepořádá. Takový druh mužnosti je podle něj vrcholně trapný. Ani nemá žádnou loveckou chatu. To vím určitě. Stav zvěře udržuje pár místních myslivců, které si na to najímá. Takže na to můžeš rovnou zapomenout.“

Malin cítí, jak se jí v břiše rozpustí napětí, kterého si ani nebyla vědoma. Přesto se však zeptá:

„Studoval tvůj táta v Uppsale?“

„Ne, v Lundu.“

Co to se mnou tenhle případ dělá? pomyslí si Malin. Vidím ďábla úplně všude. Ale on přece všude není, nebo snad ano?

„Musíš si myslet, že jsem se zbláznila.“

„Ne. Jenom začínáš být krapet paranoidní. Co si vůbec o mém tátovi myslíš?“

„Že je králem němého filmu.“

Oba se zasmějí, potom však Peter zvážní:

„Chápu, že z toho máš zamotanou hlavu. Pronásledujete čisté zlo. Člověku stačí míň, aby se zbláznil.“

Následuje krátká konverzace o ničem, než oba zavěsí.

Malin vyhlédne z okna na secesní činžák se zašedlou, kdysi zřejmě bílou fasádou. Pohlédne dolů na ulici Västmannagatan, na bílou kupoli kostela Gustava Vasy a dál směrem k vysněné čtvrti střední třídy rozkládající se mezi náměstím Odenplan a hlavním nádražím.

Vtom jí znovu zazvoní telefon.

Na displeji Tovino číslo.

„Ahoj, mami.“

„Nazdar, miláčku.“

„Co děláš?“

„Jsem pracovně ve Stockholmu.“

„Aha. Je všechno v pořádku?“

„Ale jo. Jde to.“

Malin zatouží mít Tove u sebe, ale ví, že kdyby své přání vyslovila nahlas, znělo by neupřímně a prázdně. Stejně planě, jak jí teď připadá celý svět. Prázdný, dutý a nehostinný s nedostatkem kyslíku potřebného k životu.

Výsměšný škleb Paula Lendberga, když se rozjíždělo metro.

Ten hajzl.

Auto mu zabavili, ale jeho spěšné ohledání nic zajímavého nepřineslo.

Malin slyší Tovin hlas, nedokáže se však soustředit na význam jejích slov.

Konec školního roku. Pěvecké vystoupení. Večeře s Tomovými rodiči. Souhlasíš?

Moment.

Co to Tove povídá?

Večeře s Tomovými rodiči? S těmi zbohatlíky? Ne, na to nemám sílu.

„Cos to říkala?“

„Tomovi rodiče by se s tebou rádi seznámili. Nechtěla jsem tě s tím obtěžovat dřív.“

Tak tohle jsi celou dobu měla na srdci.

Malin zaplaví hněv. Vzápětí ho však vystřídá stud.

To se mě tolik bojíš, Tove, žes mi to neřekla dřív?

„To víš, že souhlasím,“ ujistí ji Malin. „Už se těším.“

Tovin hlas plný úlevy. „Nemusíš to přehánět, mami.“

Další otázka:

„Mami, snažíte se s Peterem o dítě?“

Jak to sakra může vědět? Řekl jí Peter něco? Ne. A nikdo jiný o tom neví.

„Chtěla bys bratříčka, nebo sestřičku?“

Ve chvíli, kdy Malin ta slova vyřkne, by je nejraději vzala zpátky.

Zklamání v Tovině hlase. „Takže jo?“

Jak se z toho jen vyvléknu?

„Ne,“ odpoví Malin. „Vůbec ne,“ opakuje důrazně. „Co tě to, prosím tě, napadlo?“

S tím se Tove zřejmě spokojí. Dál se nevyptává.

Malin se roztřese ruka, v níž drží telefon, a náhle si připadá strašně špinavá.

S vypětím sil se jí podaří ze sebe vysoukat otázku, co má Tove dnes večer v plánu. Odpověď však vůbec nevnímá.

Nemá sílu myslet na Tovin dotaz.

Udělá to, co vždy, když chce na něco zapomenout. Zaměří se na práci.

Rozloučí se s dcerou, vstane z postele a vytočí soukromé číslo státního zástupce Jimmyho Kaldera.

„Prosím, Kalder.“

Mladý mužský hlas se snaží vzbudit respekt. Ambiciózní, ale nejistý, konstatuje v duchu Malin. Typ, který si pořizuje drahé auto, jen aby působil důležitě.

„Tady je Malin Forsová, linköpinská policie.“

V pozadí dětský pláč.

Cinkání nádobí.

„Teď se mi to nehodí. Můžu vám zavolat zpátky?“

Žádné pochyby ani otázky. Ví, o co mi jde, pomyslí si Malin.

„Radši bych to vyřídila hned. Je to naléhavé.“

Čert vem ohleduplnost a zdvořilost.

Vychrlí, co má na srdci, nenechá se přerušit, ignoruje dětský pláč.

„Proč jste tak rychle odložil případ Jessicy Karlssonové? Můžete mi to nějak rozumně vysvětlit?“

„Vůbec jsem ho nechtěl odložit. To máte chybné informace.“

„Tomu se dá jen těžko uvěřit.“

„Pohybujete se na tenkém ledě, paní Forsová. Proč mi vůbec voláte? To jsou dost závažná obvinění.“

Ví to, pomyslí si Malin.

Změň taktiku.

„Řeknu vám to jinak. Jedna zavražděná. Tři znásilněné, které skončily na psychiatrii. Z nich jedna spáchala sebevraždu. Devět přikovaných žen ve sklepě. Nemyslíte, že je na čase tomu učinit přítrž?“

Ticho.

Jimmy Kalder zřejmě přešel do jiné místnosti.

„Co po mně vlastně chcete?“

„Jste mladý,“ řekne Malin. „Kariéru máte před sebou. Moc dobře vím, jak to chodí. Jenom mě zajímá, jestli na vás někdo shora tlačil. Nepožádal vás náhodou někdo, abyste případ odložil? Třeba Fredrik Kantsten, který si poblíž místa činu pronajímal s přáteli loveckou chatu? Naznačoval, že jestli ho neposlechnete, zničí vám kariéru? Nemám pravdu?“

Opět ticho.

„Nemusíte odpovídat,“ pokračuje Malin. „Budu v duchu počítat do deseti. Jestli zavěsíte, až když dopočítám, budu to považovat za souhlas.“

Žádná odpověď.

„Dobře. Jedna, dva…“

Malin umlkne a dál počítá v duchu. Nasaje pach kouře a zatouží po pořádně vychlazeném pivu.

„…osm, devět, deset.“

Cvaknutí.

Hovor se přeruší.

Ty hajzle, pomyslí si Malin. Vy hajzlové. Kdo si vůbec myslíte, že jste?

Fredrik Kantsten je ale muž činu, to se musí nechat.

Malin odloží mobil.

Hodiny na televizi ukazují čtvrt na devět.

Zatelefonuje Zekemu a vylíčí mu svůj rozhovor. Zeke jí vynadá, ale ne od srdce, určitě tušil, co má za lubem. Shodnou se na tom, že půjdou spát, potřebují si odpočinout a Malin si teprve teď uvědomí, jak je unavená. V kolik hodin ráno vstávala? Ve čtyři? Den začal návštěvou u Marie Murvallové a pokračoval čím dál zběsileji.

Dnešek jí připadá delší než celý život.

Času je málo, ale některé věci trvají nekonečně dlouho. Malin ulehne do postele, zavře oči a naslouchá pulzování velkoměsta za okny: šumu, hukotu, troubení, skřípotu, dunění, supění a funění z radosti nad vlastní existencí.

O pár bloků dál právě kdosi podřezává hrdlo muži připoutanému k židli v koupelně se zářivě bílými mozaikovými kachlíky. Smrt se k němu přikradla pomalu, počíhala si na něj, čekala před jeho domem, sledovala jeho auto i každý jeho krok, čekala a bavila se, teď už ji ale hra omrzela a přišla si pro něj.

Malin neslyší zvuk podřezání krční tepny, vražda se však promítne do snu, který k ní zanedlouho přijde.

41.

Saň s obnaženým hrdlem zvráceným nazad.

Dokořán otevřené chřtány chrlící plameny a síru. Stonožky, jejich nohy přisávající se ke tmě snu. Jejich šepot:

Znáš svou tmu, Malin? Zná ji vůbec někdo?

Malin je ve snu dívkou, která pobíhá po domě z jednoho pokoje do druhého a hledá osoby, jež neexistují, a přece vždy existovaly. Hledá ta nejtajnější tajemství.

Cosi se prozradí a odpovědí je nová hádanka, jiný člověk ležící o samotě v posteli, dýchá, avšak nemůže nebo nechce přijmout lásku.

Bzučení much.

Jejich těla jsou v tom podivném ročním období čím dál tučnější, jejich stříbřitá členitá křídla jako nabroušené kosy odsekávají ženám ruce, nohy, hlavy. Rostou jim však stále nové tváře ukazující pokaždé nový neznámý strach.

Ten nejstrašnější strach ze všech.

Do snu se vkrade příběh beze smyslu.

Muž, jenž se jednoho letního dne zabije v autě.

Jeho tříletá dcera a žena v sedmém měsíci těhotenství marně čekají na zahradě rodinného domku.

Svíravé horko.

Muž jede se synkem na kole. Chlapec ztratí rovnováhu. Kolem projede nákladní auto.

Věčný žal.

Slunce, déšť, sníh. Navždy.

Žena na pláži.

Příliv, stoupající voda.

Hrající si děti. Její děti.

Žena vidí samu sebe. Svého otce, jak se v noci krade do jejího pokojíčku. Je jí pět, šest, sedm let a on je pan doktor a musí ji vyšetřit.

Ukázat jí, jak se vyšetřují malé holčičky, aby nebyly nemocné.

Žena vykřikne.

V Malinině snu si pamatuje strach z vlastního otce. Vzpomíná si na ty horké bezesné noci pátého ročního období, kdy se jí život mstil. Všechny noci jsou součástí Malinina snu, vyprávění dlouhá jako sám život a plynoucí jako moře, jako oceán noci útočící na záchytné body jejího života.

Následují ostny, muší zvratky, jed vpíchnutý přímo do vesmíru snu se promění v horký led a Malin vykřikne, křičí. Proč vlastně?

Hlavy saně, hadí těla vnikající do lůn přikovaných žen.

Kdo je to?

Emanuel Ärendsson.

Fredrik Kantsten.

Peder Stålskiöld.

Paul Lendberg.

A ještě jeden?

Tělo vhozené do vody. Teď, anebo někdy později? Ve snu čas plyne obráceně a Malin a Jenny prchají temným nočním lesem, stromy se po nich sápou, strhávají je k zemi, vyvrhují z nich lidskost, podrobují si je.

Malin chce z toho snu pryč.

Nemá nad ním však kontrolu, sen je silnější než spánek a ona křičí, sama na sebe:

Přestaň.

Nech toho.

Vzdej to.

Vtom se však objeví Tove, Peter, Janne a ještě jeden obličej, cizí, patří malému chlapci, a za těmi tvářemi v husté temné poušti saně chrlí síru, aniž by samy věděly proč, snaží se vyhubit celý svět, zřejmě si myslí, že mají právo brát si všechno, co se jim zamane.

Mladý muž oběšený na topení.

Mužské tělo se choulí na posteli, ostré zuby saně mu drásají maso z kotníků, jeho vytřeštěné oči, vystrašený a opuštěný výraz, je to její bratr. Potom se tělo vzdálí, rozdělí se na čtyři těla, čtyři postele a Malin kráčí k Marii zmítané křečí, k Jessice Karlssonové oběšené na topení a stále dál, až vyjde do volné krajiny, kde je snadnou kořistí pro zlo a všechny síly, které ve skutečnosti vládnou světu.

Zůstala opuštěná.

Sama na celém světě.

Poslední člověk ze všech.

Vtom si na poli před sebou všimne ženského těla.

Sen ji pomalu opustí a ona by v něm nejradši setrvala, dostihla onu mladou ženu, která klopýtá po poli a hledá samu sebe. Hledá člověka, kterým kdysi byla a kterým mohla být, kdyby ji v dětství po nocích nenavštěvoval posel chtíče a přesvědčení, že člověk má právo na všechno, čeho se mu zachce. Kdyby jí někdo dal alespoň na pár vteřin pocítit bezpodmínečnou lásku.

Žena zmizí.

Malin ví, kdo to je.

Sen zčerná.

Ozve se ženský křik. Malin ho neslyší poprvé. Sen se změní na neklid, protože ona křičící žena není sen.

Její tma skutečně existuje.

„Zachraň mě. Pospěš si. Zanedlouho bude pozdě.“

Sen však její hlas přehluší.

Nechce se k němu znát.

Svět je navždy poznamenaný. A ona stejně tak. Všichni jsme poznamenaní, šeptá jí sen.

Ty, já.

Všichni se musíme naučit nést smutek z toho, že se z nás stal někdo jiný, než kým jsme měli být.

Musíme se oprostit od zloby, násilí, žalu, nenávisti, strachu a bolesti.

Jinak s námi bude amen.

Chci být u tebe, Malin. Utěšovat tě, až se probudíš a budeš se ptát, kam máš jít, co si počít, protože víš, že si musíš pospíšit, ačkoli si to nutkání nedokážeš vysvětlit.

Já jsem teď ale u těla plovoucího ve vodě.

Ještě pořád ho nenávidím.

Myslela jsem, že má nenávist vyprchala, ale není to tak.

Plave nahý na hladině.

Hlavou dolů. Ale krev mu už dávno přestala téct, tryskat z krku.

Viděla jsem, jak ho něco podřízlo.

Vím, co to bylo.

Ještě nejsi blízko, Malin, ani zdaleka ne. A ten, který tu plave ve vodě, není v mém vesmíru, už se s ním nikdy nesetkám, je to pták bez křídel, s nímž si pohrává věčný oheň, je jen hořící a škvařící se hmotou bez kůže.

Potkala jsem tu Jessicu.

Teď odpočívá.

Ptá se, proč se jí to stalo. Jak se ocitla ve smyčce z roztrženého prostěradla přivázaného k topení v pokoji psychiatrické léčebny.

Za oknem pokoje v ulici Västmannagatan. Malin se v tom dusnu svlékla do naha a pootevřela okno. Cítí proudění chladného vzduchu.

V jednom z oken přes ulici se svítí. Nějaký muž sleduje porno. Na modré obrazovce je zřetelně vidět souložící pár.

Dovnitř a ven.

Sem a tam.

Pornografický průmysl.

Ten nemůžeme odsuzovat, možná na něm ani není nic špatného, přemítá Malin. Pokud jsou ovšem všichni účinkující dospělí. Opovrženíhodné jsou však lži, bezuzdnost, násilí.

Faleš.

Hnilobný pach šířící se společností, když si někdo bere, co mu nepatří.

Mezi lidmi platí určitá pravidla, nepsané zákony, tiché dohody soužití, jež je třeba dodržovat. Existují však i tišší dohody, tak tiché, že je slyší jen pár jedinců. A právě ve jménu těchto dohod se umírá.

Oběti.

Ženy.

Děti.

A jejich sny.

Životy.

Displej televize ukazuje čtyři hodiny. Za okny klidný šum nočního velkoměsta. Malin však ví, že je to jen zdánlivý, falešný klid. Tohle město je schopno zapomenout a odpustit takřka cokoli.

Žena hledící na monitor počítače.

Zataženými žaluziemi dovnitř pronikají proužky světla.

V oknech květináče, záclony rozhrnuté na strany.

Člověk nesmí pít. Jinak s ním bude amen, pomyslí si Malin.

Rodíme se se smyčkou kolem krku, která se postupně stahuje.

Myslím si, že dýchám, i když ve skutečnosti jen lapám po dechu.

Bojuju sama se sebou a se světem a jediné, co z toho boje vzejde, je smutek a poznání, jak slabá, bezcenná a malá ve skutečnosti jsem.

Ve zvucích města slyší své nohy bubnující do podlahy rodinného domku.

Pokoj za pokojem.

Člověk za člověkem.

Nádech za nádechem.

Chce se jí obejmout to děvčátko, jímž kdysi byla, povědět mu, že všechno bude zase dobré, já dám zase všechno do pořádku. Když ovšem pohlédne dolů, spatří jen ošlapané linoleum.

Znovu se rozběhne.

Naskočí na burácející vlnu svého života.

42.

ÚTERÝ 24. KVĚTNA

Zaplavuje mě tma.

Nedokážu se jí vzepřít.

Co ze mě zbylo?

Strach?

Hněv?

Samota?

Možná samotná tma.

Shlížím na všechny ty tápající lidi, kteří se stali součástí mého příběhu, na malé děvčátko u matčiny chalupy, jímž jsem kdysi byla.

Jen já a ty, mami. Bez táty.

Proto jsem to tam tak milovala.

A když pak zmizel, máma chalupu prodala a peníze propila.

Vidím Malin.

Neklidně se převaluje v hotelové posteli, v níž se už tisíce lidí snažily nalézt cestu ke svým snům.

Zeke.

Leží se zavřenýma očima v pokoji na stejném patře. I on se pokouší nalézt cestu ke spánku, jeho myšlenky však odpočinek odmítají. Myslí na svou ženu Gunillu, na Karin Johannisonovou a uvědomuje si, že člověk nemůže mít všechno, že život se skládá z rozhodnutí a my potom musíme žít s radostí i bolestí, které nám naše rozhodnutí přinesou.

I s radostí a bolestí ostatních lidí.

Jeho žena spí, zdá se jí o jejich synovi, o vnoučatech, ale i o Zekem, vidí ho utíkat pryč po neznámém širém poli, volá na něj, snaží se ho přivolat zpět, chce mu říct, že mu odpouští, z úst jí však proudí jen výčitky, hněv ze zklamané důvěry. Ve snu cítí, že by ho nejraději udeřila, rozbila mu nos, až by z něj vytryskla krev, až by celý svět obarvila do ruda. To je přece barva lásky.

Nenávist.

Zlo lásky.

Rudé jako krev.

Jako zpocené čelo a hořící tváře Karima Akbara, když se svalí z Vivianne a krev mu začne opět proudit do hlavy. Přijala ho nejprve se sténáním a potom s křikem, jako by se chtěla zbavit sama sebe, toho, co od ní svět očekává. A on jí dal, co chtěla, tvrdě a tiše, vychutnával si ty okamžiky, sílu ticha, tmy a dvou osamělých těl, jež by klidně mohla patřit posledním dvěma žijícím lidem na této planetě.

Börje Svärd.

Johan Jakobsson.

První z nich ve spánku objímá svou přítelkyni a pochybuje o budoucnosti. Nepotřebuje přece jen opravdovou lásku?

Johan objímá svou dceru, kterou probudila noční můra, chce ji utěšit, uklidnit, dát jí pocítit dobro tohoto světa prostřednictvím svého tělesného tepla, zahnat ty zrůdy, jež se jí usadily v duši.

Waldemar Ekenberg sedí v kuchyni nahý a s cigaretou v ruce. Prohlíží si své tělo a všímá si jeho počínajícího zániku. Ne však s hrůzou, nýbrž se zájmem. Cítí, jak tělo pochybuje, má-li ještě vůbec smysl pokračovat.

Přemýšlí o mně.

O násilí.

O ženách nalezených ve sklepě.

O své matce. O černých nenasytných nádorech.

O Jessice a její sebevraždě. O bezejmenné dívce v Lundu. Náhle si uvědomí, jak je vlastně rád, že nemají děti. Protože jaké má tenhle svět s dětmi úmysly? S dívkami. Se ženami.

Nejraději by bohu narval do zadku pistoli a zmáčkl spoušť.

Nebo snad ďáblovi? Nebo jsou ti dva jedno tělo? Na tom nesejde, pomyslí si Waldemar. Tomu pravému. Ale který z nich je ten pravý?

Štípne se do tenké bílé kůže na břiše, zhluboka vdechne cigaretový dým a rozkašle se.

Sven Sjöman po dlouhé době sešel do své sklepní dílny.

Včera byl u doktora. Konečně mu vzali krev a snad mu budou schopni říct, co způsobuje jeho nespavost.

„Ve vašem věku se někdy stává, že tělo produkuje příliš estrogenu.“

Soustruh běží na plné obrátky, stěny obložené platy od vajíček však jeho hluk tlumí.

Vůně čerstvě ohoblovaného dřeva.

Vůně zdraví. Ta mu dává chuť zhluboka se nadechnout.

Cítit, že je stále naživu.

Já však naživu nejsem. Už to vím.

Jsem mrtvá.

City, kterými jsem kdysi byla, jsou navždy pryč.

Takový nepořádek, nadává v duchu Margaretha Balderssonová, když prochází přes nábřeží Norr Mälarstrand.

Takové množství odpadků, které nikdo nesbírá.

Nemluvě o parcích, které vypadají i páchnou jako skládky. Já vám dám státní daně, rozčiluje se. Proč máme my, tvrdě pracující obyvatelé Stockholmu s nadprůměrnými příjmy, platit za květinové záhonky někde v Karlstadu nebo v Kalixu? Jen ať si tamní lidé financují svoje pelargonie sami. Naše peníze by se měly použít na údržbu zdejších parků.

Buster chtěl dnes ven nezvykle brzy, probudil ji tím, že jí olizoval nohy, a ona ho při pohledu na značkové hodinky ukazující 6.13 proklínala.

Na druhou stranu má ale ráda výhled na zátoku Riddarfjärden, když je tu takhle po ránu ještě klid. Někdy se nad neklidnou vodou vznáší rozespale tančící pára, jako by snad zátoka byla velký taneční parket mrtvých.

Nechtěla probudit manžela, který až do dvou hodin v noci seděl nad účetní uzávěrkou, a tak rychle vstala, a zatímco popíjela espreso z kávovaru, pozorovala z okna designového bytu mlhu a duchy.

Potom Busterovi připnula vodítko a teď ji její malý west highland teriér táhne překvapivou silou po nábřeží. Ona ho však pevně drží, ačkoli ji občas pobolívají ramena. Po šedesáti letech věrné služby se jim ale nelze divit.

Molo s restauracemi je opuštěné.

Místo, kam chodí teplouši popíjet odporné růžové víno, se zvolna pohupuje na vodě, zdá se, jako by se mu ulevilo, že se alespoň na chvíli zbavilo těch přehnaně veselých buzerantů a jejich nezodpovědného přístupu k životu.

Večírky.

Nezávazný sex.

Šíří mezi sebou nemoci jako krysy.

Když však kolem nich tohoto pozdního jara s manželem procházeli, sledovali je téměř závistivě. Záviděli jim jejich uvolněnou zábavu.

Rozhodně mají veselejší život než my.

Většina lidí, s nimiž se stýkáme, má blíž ke smrti než k životu.

Nemysli na to.

Nemáme si přece nač stěžovat. Máme všechno, co si člověk může přát.

Buster na začátku parku Rålambshov vykoná potřebu, jeho panička se však neobtěžuje se shýbnout, dokonce si s sebou ani nevzala pytlík.

Podivný klid.

Obvykle potká alespoň nějakého dalšího pejskaře nebo ranního běžce, ale dnes není nikde ani noha.

V parku Bustera pustí z vodítka a ten se radostně rozběhne vpřed, po necelých deseti metrech se však zastaví, jako by si náhle uvědomil, že už je na běhání starý. Otočí se k paničce a se smutným pohledem trpělivě počká, až ho dožene. Vtom však zřejmě zavětří nějaký pach a vrhne se k vodě, k velké vrbě sklánějící se nad malou pláží, kde se občas, když se v srpnu voda dostatečně prohřeje, koupávají děti.

Rozštěká se.

To je divné, pomyslí si Margaretha Balderssonová. Kdy jsem ho naposled slyšela štěkat?

Mezi stromy vidí jeho nahrbené tělo a bílou naježenou srst.

Že by našel mrtvého ptáka?

Nebo pytel odpadků?

Spícího bezdomovce?

Zvědavost překoná ranní únavu a pocit, že takový výjev viděla už nejméně tisíckrát.

Co to jen Buster našel?

Zamíří k němu, nejprve krokem, potom však poklusem, slyší šplouchání vody, cítí její slanou i sladkou vůni a musí se sehnout, aby prošla pod větvemi vrby.

Buster přestal štěkat.

Něco očichává a olizuje.

„Co to tam máš?“

Vtom spatří mužské tělo. Nahé a mírně odulé a svého psa, jak to tělo olizuje a okusuje velkou otevřenou ránu, kde byl dříve zřejmě krk.

Paní Balderssonová zachová chladnou hlavu.

Jen v kapse nahmatá mobilní telefon.

ČÁST 3.

POSLEDNÍ ŽENA

[V temnotě]

Už nechci mít strach.

Nevím, kolik toho ještě vydržím. Už nechci.

Přeju si, aby se ten kufřík stal mojí rakví.

S tímhle životem už nemám nic společného, avšak mé tělo, všechno, čím jsem, se s tím odmítá smířit.

Sundal mě z řetězů u stropu a připoutal ke zdi. Přikryl mě dekou, asi abych nezkolabovala z podchlazení.

Vím, o co mu jde.

Mně ale už dávno došel adrenalin.

Píchl mi morfium, jenže účinky drogy už pominuly a zůstala pouze bolest, nekonečná bolest. A ačkoli už nechci žít, chce se mi utéct. Utéct z téhle místnosti, ze svého života, pryč od smrti i od života, do bezbarvé tiché nicoty bez vůně a zápachu.

Chci usnout a poté se jednoho dne probudit a zabít ho. Toho, který si mě tak přivlastnil.

Který mě řezal, pálil, vnikal do mě, drásal mě, vysmíval se mi a hanobil mě, mé tělo, člověka.

Proč to dělá?

Už vím, že je to marná otázka.

Pro zlo neexistuje vysvětlení.

Je stejně samozřejmé jako dech.

Jen psychologové a věřící pro něj potřebují vysvětlení.

Já proti němu nic nezmůžu. Jediné, co dokážu, je zabít jeho jednu inkarnaci.

Teď ovšem krvácím.

Umírám.

Slyším ho přicházet. Jak bych ho ale mohla zabít, když jsem přivázaná ostnatým drátem ke stěně této temné, chladné místnosti?

Zlo si se mnou dělá, co chce.

Přivlastnilo si mě.

Když ho nemůžu zabít, možná bych před ním mohla aspoň utéct. Utéct před smrtí, před životem, před bolestí. Pryč do nicoty.

*

Ten křik ve mně něco probudil. Zvolna poodhrnul závoj smrti a života a já jsem v okně spatřila odraz tváře. Poznala jsem ji. Vypadala jako moje tvář, a přece moje nebyla, patřila jiné ženě, jiné Marii.

Byla jsem stará. A zároveň znovuzrozená.

Nechtěla jsem vidět samu sebe, chtěla jsem zůstat ve své prázdné bílé jeskyni, nechtěla jsem opustit svůj svět bez citů, nechtěla jsem se vydat zabíjet, ale nastal čas.

Žena, jež tu byla. Byla to žena, že? Ta zabíjet může. Místo mě. Pošeptám jí jméno zla. Znám ho.

Marie Murvallová sedí na posteli, ruku před očima. Prsty jako temné stromy pohupující se v čím dál černějším větru. Za prsty spatří tvář a otevře ústa, vydechne, cítí vibrující hlasivky a pohne jazykem, snaží se vyřknout slova, jež k ní přicházejí, snaží se pojmenovat zlo.

Zvuky.

Neslyšné zvuky vycházející z úst.

Odvěké modlitby staré jako lidstvo samo.

V těch zvucích však není útěcha. Jen tupé odříkávání zaříkadla čpícího strachem.

Proč jsem se vrátila? ptá se v duchu Marie Murvallová.

Dobře ví proč.

Aby pomohla smrti a zachránila život.

Kdo je zlo? Kdo?

Musíme jej zničit.

My, všechny jeho oběti.

Zničte ho! Na něj!

Uřízněte mu tisícero hlav, spalte jeho maso a kostru zakopejte.

43.

Malin poznává to nahé tělo s proříznutým hrdlem ležící na hliníkové pryčně v suterénní pitevně nemocnice Karolinska.

Místnost je absolutně bez zápachu. Jen neparfémovaný chlad připomínající zimu.

Tělo vytažené z jednoho z šestnácti chladicích boxů se šedě leskne v tlumeném světle zářivky, vyrýsované svaly působí vlivem posmrtné ztuhlosti napjatě, jako by se mrtvý připravoval na útok. Na krku sešitý modročerný pruh.

„Je to on,“ řekne Conny Nygren. „Paul Lendberg. V jeho domě jsme našli pár popsaných fotek. Není pochyb.“

Malin přikývne. Poznává tu tvář, kterou viděla v okně metra, pamatuje si její posměšný škleb. Při pohledu na jeho ruce si pomyslí, že už nikdy nikomu posměšně nezamávají, už nikdy žádnou ženu nespoutají řetězy a že je dobře, že tu Paul Lendberg leží mrtvý a čeká, až mu patolog rozpárá břicho a vnitřnosti a vyndá každičký orgán.

Jako skolené zvíře.

V lese.

Než vstoupili na pitevnu, Conny Nygren jim vysvětlil, že Paula Lendberga našla s proříznutým hrdlem v parku u zátoky Riddarfjärden nějaká paní, která tam venčila psa. Že nemají nejmenší tušení, jak se tam tělo ocitlo, neozvali se žádní svědci ani nemají žádné podezřelé. O obchodech Paula Lendberga také nic nevědí, zřejmě si počínal nebývale opatrně a svou činnost dobře maskoval.

„Je ale jasné, že jím to celé nezačíná ani nekončí,“ poznamenal Conny Nygren. „Musel být součástí něčeho mnohem většího.“

Teď se všichni tři policisté sklánějí nad Lendbergovým tělem ve slabém svitu zářivky a v duchu se ptají:

Co byl zač?

Pasák? Trýznitel žen? Obchodník s bílým masem? Vrah? Snad. Vrah, kterého hledáme? Muž, který připravil o život Jenny Svartsjöovou? Kvůli němuž dvě ženy oněměly? A třetí dohnal k sebevraždě?

Odebrali mu vzorek DNA. V laboratoři slíbili, že si s rozborem pospíší, jak jen to bude možné.

Ženy ve sklepě.

Kolegové ze Stockholmu mají plné ruce práce s jejich výslechy. Není to však jednoduché, ty chuděry jsou k smrti vyděšené a některé příliš slabé, v šoku, neschopné srozumitelné výpovědi.

Některé si nechali v nemocnici, jiné odvezli do azylových domů.

„Dostal, co si zasloužil,“ procedí skrze zuby Zeke.

„To teda jo,“ souhlasí Conny Nygren. Za jiných okolností by je Malin možná požádala, aby mrtvému projevili trochu úcty, napomenula je, že si žádný člověk nezasluhuje, aby mu někdo podřízl krk a hodil ho do studené nehostinné vody.

Intuice jí však napovídá, že ten hajzl, který přivazoval ženy ve sklepě řetězy, pozbyl právo na život.

Stejně jako pedofilové.

Ti by zasloužili vystřílet.

Postrádají Kantovu dobrou vůli.

Porušili mezilidskou úmluvu.

Nezaslouží si nic než smrt.

„Ten čokl, co ho vyčenichal, mu prý z rány vykousl kus masa,“ poznamená Conny Nygren.

„Co to bylo za rasu?“ zajímá se Zeke.

V tu chvíli Malin dojde trpělivost.

„Není to sakra jedno?“

Zeke na ni omluvně pohlédne, ví, že zašel příliš daleko. Pak pohled stočí zpátky k tělu na pryčně a Conny Nygren odpoví:

„West highland teriér. Prý mu okusoval krk jako pominutý. Ta ženská ho odtamtud musela odtáhnout násilím.“

Zastrčí tělo zpět do chladicího boxu.

Zůstanou stát bez hnutí a nasávají chladný vzduch.

Od úst jim stoupá pára, oni však nepociťují zimu, jejich mozky pracují na nejvyšší možné obrátky, snaží se najít cestu vpřed.

„Projdeme všechny dostupné registry a archívy,“ podotkne Conny Nygren. „Jestli najdeme cokoli, co by nějak souviselo s Lendbergem nebo těmi ostatními muži, hned vám to pošleme. O Lendbergovi zatím vůbec nic nevíme, ale nějaký záchytný bod se určitě najde.“

Malin si zaryje nehty do dlaní. Doufá, že bolest dodá jejímu hlasu naléhavosti.

„Musíme si promluvit s Fredrikem Kantstenem. Minimálně o tom, co mi naznačil Jimmy Kalder.“

„Je to nutné?“ opáčí pochybovačně Conny Nygren.

„Má pravdu,“ zastane se kolegyně Zeke. Malin nechápe, o čem Conny pochybuje. Proč by s Kantstenem měli jednat v rukavičkách? Že by do toho byl Conny také nějak namočený?

Ví ovšem, že je to absurdní nápad. Jsem paranoidní, konstatuje v duchu.

Znám málo tak čestných a upřímných lidí, jako je Conny. Jen má strach, aby je někdo neobvinil z policejní šikany.

Conny Nygren se usměje:

„Asi máte pravdu. Pořádně ho zmáčkněte.“

Načež se otočí a vyjde ven na chodbu. Malin se Zekem za ním. Opustí ten neznámý chlad a vstoupí do stejně neznámého tepla.

To víš, že ho zmáčkneme, pomyslí si Malin.

Fredrik Kantsten zapne počítač.

Zkontroluje příchozí e-maily.

Vyhlédne z okna své kanceláře na hnědé funkcionalistické domy. Ví, že někde za nimi se ukrývá stockholmská radnice. Rád by měl výhled na její věž se zlatými korunkami a představoval si, že je to zámek, jenž mu patří. Vždycky si přál bydlet na zámku jako Peder. A proč by ostatně nemohl?

Včera byl na obědě se známým, který vede malý úřad mapující počty koček ve Švédsku.

Úřad pro kontrolu poklic na kola.

Rada pro sledování výživové hodnoty výkalů.

Komise pro průzkum erotičnosti dámského spodního prádla.

V téhle zemi máme úřad na každou pitomost, pomyslí si Fredrik Kantsten.

Když se změní vláda a úředníci se ocitnou bez práce, vyrostou nové úřady jako houby po dešti, aby měly kancelářské krysy, které vůle lidu připravila o práci, komu velet.

Na dveřích nápis Nerušit. Vyvěšený telefon.

Teď potřebuje přemýšlet.

Moc se mu to ovšem nedaří.

Už byli za Pederem i za Emanuelem. Policajti.

Oba staré brachy to ale zjevně nechalo celkem v klidu.

A teď navíc našli Paula. S podříznutým krkem.

To mají určitě na svědomí jeho kumpáni. Báli se, aby je neprozradil.

Ženské v jeho sklepě. Nikdy by mě nenapadlo, že by to mohlo být tak hrozné. Je to sice zboží jako kterékoli jiné, ale zacházet s nimi hůř než s dobytkem?

Proč bych se na to měl dívat?

Nechtěl jsem to vidět, nechci s tím mít nic společného, protože kdybych o tom věděl, mohlo by se to obrátit proti mně.

Ale možná ty holky měly vlastně štěstí.

Kolik takových je každoročně zavražděno?

Vraždy.

O ty tu právě jde.

Je jen otázkou času, kdy se tu objeví policie. Na státním zastupitelství. Ksakru.

Neuniknou jim souvislosti.

Budou se ptát.

Můžou najít nějakou souvislost mezi mnou a Paulem?

Nebo se můžou dostat ještě blíž?

Ten případ v Ljusdalu se mi naštěstí podařilo ututlat. Přesvědčil jsem toho zelenáče Kaldera, aby mě poslechl, jinak že se postarám o konec jeho kariéry.

Podlehl jsem pokušení z blízkosti absolutní moci? Absolutní bezohlednosti?

Ne. Člověk jako já nepodléhá, nýbrž svádí.

Tak tomu bylo vždycky, ačkoli to ne všechny holky pochopily.

Obzvlášť ne v pubertě, kdy se ve mně bouřily hormony.

Spolek Lebky byl něco úžasného. Tam si člověk mohl brát plnými doušky. Ostatní za to platili, tak proč ne i já? A holky to chtěly, to bylo vidět. A já jsem byl mladý a pohledný.

Má kariéra nesmí skončit.

I tohle ututlám.

Fredrik Kantsten se opře o židli a položí si nohy na stůl. Zálibně si prohlíží hnědé naleštěné boty značky Church.

Takové nosí okresní státní zástupce.

Muž hodný úcty. Vlivný. Zejména mezi socialisty. Nebo pravičáky převlečenými za socialisty.

Taková pýcha je možná dětinská, nedospělá, obzvlášť když je člověku pětapadesát.

Ale co, mávne rukou Fredrik Kantsten a prohlíží si svůj rozmazaný obličej v okně kanceláře.

Můžu na sebe být pyšný. Na to, že si bez ptaní beru, čeho se mi zachce, na co mám nárok.

Copak existuje žena, která by odolala chlapovi, jako jsem já? Už při pohledu na mě jim vlhnou kalhotky.

V okně rozmazaný odraz vlastní tváře.

Okresní státní zástupce.

V budoucnu možná nejvyšší státní zástupce.

Přítel mocných.

Na svůj věk vypadám dobře. Jsem vysoký, plný síly.

Třeba bych to mohl dotáhnout až na ministra spravedlnosti. To by ovšem pravicová vláda nejdřív musela jít od válu.

Fredrik Kantsten si pročísne rukou vlasy a pomyslí si, že je škoda, že se v okně vidí tak rozmazaně.

44.

Levný oblek, konstatuje v duchu Malin. Copak se nikdy nedívá do zrcadla?

Dívá.

A často.

Ale určitě vidí něco jiného než já.

Od doby, kdy byla v téhle místnosti naposledy, uběhl necelý týden.

Dnes jí kancelář připadá menší, stísněnější.

Oblek byl ve skutečnosti nejspíš drahý a levně jenom vypadá. Levně a uboze jako svět za okny.

Nebe nad hranatými funkcionalistickými domy je teď, po dvanácté hodině, změtí nejrůznějšího počasí.

Na západě prší z těžkých šedých mraků, vysoko nad střechami domů na jihu září magicky modrá letní obloha, tu a tam posetá bílými obláčky lehkými jako pírko. Na východě se nebe jakoby svažuje, smršťuje, šediví a působí téměř podzimním dojmem.

Modř se mění v šeď, slunce během pouhé hodiny střídá déšť, teplo přechází v chlad.

Jak se má člověk obléct? Má si vzít deštník? Nebo sluneční brýle?

Malin se Zekem měli štěstí. Fredrik Kantsten byl v kanceláři.

Jako by jejich návštěvu očekával. Teď sedí předkloněný v křesle a jeho obličej Malin připadá ještě neforemnější než minule.

Ostrý nos nedokáže odpoutat pozornost od jizev na tvářích, zřejmě po neštovicích, rty má plné a vlhké.

Jaká žena by takového muže mohla chtít? Kdo by políbil ta bezkrevná ústa?

Malin zvažuje, z jakého konce začít, jak nejlépe využít momentu překvapení, aby jim Kantsten pokud možno prozradil něco, co by je zavedlo dál.

Zatím nic nevědí, pouze tuší. Chybí jim podstatné díly skládanky.

Fredrik Kantsten se předkloní, zřejmě aby dal najevo zájem.

A převahu.

Malin se Zekem si o něm předem zjistili další informace. Rozvedený, dvě dospělé děti žijící v Londýně.

Malin si pomyslí, že přesně tohle je typ muže, který vyhledává placený sex. Dovede si ho živě představit na předním sedadle mercedesu na odlehlém parkovišti v nějaké průmyslové zóně, jak se nechává kouřit od šlapky, která si za tu námahu — nebo podle jeho názoru: za tu čest — naúčtuje nanejvýš tři sta korun.

Kantsten hypnotizuje Malin pohledem.

Co tu zase chceš? Jednou to snad stačilo, ne?

„Jak už víte, vyšetřujeme případ jedné znásilněné, zmrzačené a zavražděné ženy. Pamatujete si na podobný případ z Malmö, na který jsem se vás minule ptala? Měl jste ho na starosti. Teď jsme přišli ještě na jeden podobný případ z Ljusdalu. Oběť se jmenovala Jessica Karlssonová. Co nám k tomu můžete říct?“

Fredrik Kantsten si teatrálně povzdychne.

„Vůbec nic.“

„Víme, že jste měl v inkriminovanou dobu s přáteli pronajatou loveckou chatu poblíž místa, kde ta dívka zmizela,“ vloží se do hovoru Zeke. „Jmenovitě s Emanuelem Ärendssonem a Pederem Stålskiöldem.“

„Ano, tenkrát nás kvůli tomu vyslýchala ljusdalská policie, ale pokud vím, byl případ označen za tajný. A my jsme tam náhodou byli na lovu, nic víc. Vím, že jste už mluvili s Emanuelem i Pederem. Jsme staří přátelé ze školy. Jednou do roka si spolu obvykle vyrazíme někam na lov.“

Věděl jsi, že přijedeme, pomyslí si Malin.

Víš taky, na co se tě budeme ptát? Že jsem volala Jimmymu Kalderovi?

„Na celé věci mě zaráží hlavně to, že jste prý donutil státního zástupce z Hälsinglandu, aby případ odložil a utajil. A že jste tak rychle odložil případ z Malmö.“

Fredrik Kantsten se opře o židli.

Oči mu hněvivě potemní.

„To jsou velmi závažná obvinění.“

„Vím jistě, že jste tlačil na Jimmyho Kaldera.“

„To jméno mi nic neříká. Ve Švédsku je devět set státních zástupců a já je nemůžu znát všechny. A nikdy bych na kolegu nevyvíjel nátlak. To je naprosto absurdní představa. To vám řekl ten Kalder? V tom případě je to hluboce nemorální člověk.“

Malin neodpoví.

Kalder sice zavěsil, až když jsem napočítala do desíti, ale nahlas nic neřekl. Zbabělec.

„Jsou vaše obvinění vůbec něčím podložená?“

„A co Emanuel Ärendsson?“ pokračuje Malin místo odpovědi. „K případu v Malmö jste přizval svého přítele, aby tvrdil, že si ta znásilněná nebožačka mohla svá poranění přivodit sama. A upřímně řečeno by mě opravdu moc zajímalo, co jste sledoval tím, že jste případ tak rychle odložil.“

„To by snad stačilo. Potřeboval jsem názor nestranného odborníka. Emanuel je jeden z našich nejuznávanějších gynekologů. A vyšetřování jsem uzavřel proto, že nikam nevedlo.“

„Znásilnil jste ji?“ zeptá se Zeke. „Byl jste to vy? Máte na svědomí i ty ostatní ženy?“

„Vy jste se zbláznili,“ zavrtí hlavou Fredrik Kantsten. „Už toho mám skutečně dost. Myslíte, že bych já, okresní státní zástupce, mohl být do něčeho takového zapletený?“

„Víme, že jste vydíral svého kolegu. Z toho se nevyvléknete. Takže můžete klidně vyložit všechny karty.“

„Jaké karty? Copak máte nějaké důkazy? Jen tvrzení proti tvrzení. Budu si na vás stěžovat pro urážku na cti.“

Všichni tři zmlknou a mlčky se měří pohledem.

Vyčkávají na protivníkův krok.

„Chodíte za kurvama?“ zeptá se Malin a samotnou ji překvapí vlastní drzost. Zeke na ni však povzbudivě zamrká.

„Taková otázka je pod mou úroveň. Nehodlám na ni odpovídat. Je naprosto absurdní, aby muž jako já vyhledával placený sex.“

Fredrik Kantsten si položí ruce na mahagonovou desku stolu a nasadí evidentně nacvičený výraz, kterým chce nejspíš vzbudit respekt.

„Vy si nebudete vybírat, na co budete odpovídat a na co ne,“ procedí skrze zuby Zeke. „Tak kupujete si šlapky?“

„Už jsem řekl, že takové dotazy jsou pod mou úroveň.“

„Znal jste Paula Lendberga? Studoval v Uppsale ve stejnou dobu jako vy. Dnes ráno ho našli zavražděného.“

Fredrik Kantsten otevře ústa. Výrazem připomíná želvu.

„Na žádného Paula Lendberga si nepamatuju. Co že se mu přihodilo?“

„Jistě už se k vám doneslo, že včera se ve sklepě jedné vily na Lidingö našlo devět zbídačených žen spoutaných řetězy,“ pokračuje Malin. „A majitel domu Paul Lendberg byl dnes ráno nalezen v zátoce Riddarfjärden. S podříznutým krkem.“

„O tom včerejším nálezu jsem sice slyšel, ale není to můj případ, takže nechápu, co s tím mám společného.“

V tom je právě ten problém, pomyslí si Malin. My to také nevíme. Máme jen tušení, nejisté pocity a nápadné souvislosti.

„Brávali jste si s sebou na své lovecké výlety prostitutky?“ zeptá se Zeke.

Fredrik Kantsten se kousne do rtu.

Jako by chtěl potlačit hněv. Poté však klidně odpoví:

„Už se nemusíte namáhat s dalšími otázkami, protože vám na ně nehodlám odpovídat.“

„Na co se vás budeme ptát, laskavě nechte na nás,“ odvětí Malin.

Soudě podle Kantstenova výrazu mu musí být jasné, že proti němu policie nemá nejmenší důkazy.

Přesto působí nervózně.

„Možná jste si kurvy kupovali už v Uppsale. Sháněl vám je Lendberg?“

„Nechápu, kam tím míříte.“

„Máme tu spoustu pozoruhodných souher okolností. Možná byste nám je mohl pomoct objasnit. Třeba tím, že nám řeknete, jestli jste byl loni na podzim v lovecké chatě Pedera Stålskiölda. A jestli tam s vámi byla i Jenny Svartsjöová.“

„To jsem opravdu nebyl. A žádná prostitutka taky ne.“

„Jezdívá s vámi na lov ještě někdo?“ zeptá se Zeke. „Někdo, koho neznáme?“

Fredriku Kantstenovi se rozšíří oči a povytáhne obočí.

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Jen my tři. A představa, že bychom si s sebou brávali prostitutky, je naprosto směšná. Všichni tři jsme vážení občané. Já jsem sice rozvedený, ale Peder i Emanuel jsou ženatí. Zaujímáme vysoké společenské posty. Proč bychom měli riskovat kvůli troše sexu?“

Na stole zazvoní telefon.

Kantsten zvedne sluchátko.

„Ano, ano, ano.“

Kdo volá? Sekretářka?

Že by šlo o předstíraný hovor, záminku, jak nás vypoklonkovat? napadne Malin.

Zavěsí.

„Budete mě muset omluvit. Povinnosti volají. Je mi líto, že vám nemůžu nijak pomoct. A co se týče vašich absurdních obvinění, klidně na mě můžete podat trestní oznámení.“

Malin mu pohlédne do očí.

Komisní, nezúčastněný výraz, jako by jejich urážlivé otázky byly pouhou maličkostí, bezvýznamnou výměnou názorů.

Tohle ale přece není žádná maličkost.

Tady jde o zneužití pravomoci veřejného činitele.

Vydírání.

Mrtvé ženy.

Oněmělé.

Mučené, znásilněné.

Přikované řetězy.

Malin by tomu nafoukanému panákovi nejraději dala pěstí. Ovládne se však.

Na rozdíl od Zekeho, který vstane, popadne Fredrika Kantstena za červenou kravatu, zvedne ho ze židle a výhružně zasyčí:

„Tohle není žádná hra. Chápeš? Tady jde o vraždy, znásilnění, mučení, únosy. A dám krk za to, že určitě něco víš. Něco na tebe najdeme. To si piš.“

Pustí kravatu a Fredrik Kantsten s žuchnutím dopadne zpátky na židli.

Úsměv zmizel, zbyla jen nejistota v očích.

Malin se náhle zmocní strach.

Rozhlédne se po kanceláři. Co když tu je někde kamera? Co když se spletli a Fredrik Kantsten je jen obyčejný úředník, který si občas rád vyrazí na lov a náhodou měl tu smůlu, že se ve špatný čas vyskytoval na špatných místech?

Potom se mu však zadívá do očí.

Do jeho velkých černých zorniček. Zračí se v nich lež.

Chrání jiné muže, aby uchránil sám sebe.

Malin postoupí o krok blíž a upřeně mu pohlédne do malých zapadlých očí.

„Jako státní zástupce jste skončil,“ pronese výhružně. „To je vám, doufám, jasné.“

Ulice Hantverkargatan se směrem k radnici zužuje, jako by se ztrácela v řadě nepovedených budov.

Kolem burácejí auta a při zemi se drží výfukové plyny.

Malin se Zekem míjejí výlohu cestovní kanceláře zaměřené soudě podle fotografií výhradně na nejbohatší klientelu. Vily s bazény, přepychové hotelové pokoje v zámeckém stylu.

Něco takového bychom s Peterem potřebovali, pomyslí si Malin a při pohledu na tu nádheru se zastaví.

Vzpomene si na to, o co se s Peterem právě snaží.

Soustředí se na své nitro.

Pokusí se vnímat, jestli v ní něco roste. Jestli se v ní místo jednoho života skrývají dva.

Když čekala Tove, cítila to od samého začátku.

Teď si však připadá sama.

Nemysli na to.

Soustřeď se na práci.

Musíme useknout všechny hlavy té odporné saně.

Jednou z nich je i Fredrik Kantsten.

To vím jistě.

Ale jak to spolu všechno souvisí?

Zeke si také zálibně prohlíží vilu s bazénem.

„To bych si dal líbit.“

Potom se obrátí k Malin a povzdychne si:

„Nejsme o moc moudřejší, co?“

Opravdu ne? O něco snad přece ano.

Vznáším se.

V kanceláři Fredrika Kantstena.

Sedí u stolu, ruku na telefonu.

Chystá se někomu zavolat, ale komu? K čemu by teď bylo volat kamarádům? Jakou cestu by mohli najít?

Něco víš, pošeptám mu do ucha. Něco víš a musíš to říct.

Je to tvoje jediná šance.

Je tu ještě jiný muž? To on mě zabil? Nebo jsi to byl ty? Vy? Nevím.

Jsem jen věčný chlad, všechen strach, který můžeš pocítit. Vstoupím do tebe a dokážu ti nahnat takový strach, že budeš křičet.

Takovou mám moc.

A hodlám ji použít.

Fredrik Kantsten má pocit, jako by mu srdce sevřela černá ledová pěst. Hrudí mu projede pronikavá elektrizující bolest.

Jakýsi ženský hlas mu našeptává:

Zabil jsi mě.

Zabil.

S panickou úzkostí zvedne ruce k srdci, ale uvědomí si, že bolest je jinde, křičí neznámým jazykem, a on vyhlédne z okna na funkcionalistické domy, snaží se sám sebe přesvědčit, že je to radnice nebo palác šlechticů, ve skle spatří svou rozmazanou tvář a vykřikne. Ve svém křiku slyší hlasy všech žen, kterým za pětapadesát let svého života ublížil.

45.

Hlučící vřava lidí.

Opilí Finové na zábavních trajektech, obyvatelé předměstí, kteří v sobotu vyrazili do centra za nákupy. Hmatatelná láce. Bezpohlavní obchodní řetězce provolávají svá jména na podsvícených cedulích a slibují plebejcům pocit konzumního štěstí. Postižení žebráci s roztřesenýma rukama, přistěhovalci s cedulemi lákajícími na levný biftek s bernskou omáčkou. V pozadí hranatá skleněná budova — sídlo kanceláří H&M.

Není pochyb, že tady obchody jdou.

Malin se Zekem procházejí ulicí Drottninggatan směrem k náměstí Hötorget a hledají místo, kde by si dali pozdní a hlavně levný oběd.

Tři lékárny různých značek.

Neznámé názvy, za nimiž se ve jménu privatizace lékárenství skrývají nějací miliardáři větřící ohromné zisky. Jako hyeny cítí zápach mršiny.

Malin se sevře břicho. Uvnitř ní se něco děje, cítí, jak se v ní bouří hormony, ale raději ten pocit a myšlenky zaplaší, teď na ně není vhodná doba.

Minou McDonald’s.

To raději umřu hlady, než abych pozřela takový hnus, pomyslí si Malin. V jejich hamburgerech se několikrát našel obsah hovězích střev, ve Spojených státech na to dokonce zemřelo jedno dítě. Kdy se něco takového stane i ve Švédsku? Měli by mít před vchodem varovný nápis Pozor — životu nebezpečné!

Nakonec se rozhodnou pro klobásu ze stánku a usadí se na schodech bledě modré budovy Koncertního domu. Malin se zaposlouchá do křiku stánkařů z tržiště.

„Madam! Sleva speciálně pro vás!“

„Chřest za hubičku!“

V kapse jí zazvoní telefon.

Ústa plná klobásy.

Na displeji číslo Connyho Nygrena.

„Malin, tady je Conny. Něco pro vás mám.“

Ulicí Kungsgatan projede autobus. V otočných dveřích restauračního domu Kungshallen na druhé straně ulice si mladý muž přiskřípne ruku.

Lidé obědvající za skleněnou fasádou připomínající akvárium.

„Paul Lendberg byl ženatý. Zjistili jsme jméno a adresu jeho manželky. Jmenuje se Zara Zengmanová a bydlí na Kungsholmenu, takže to vypadá, že žili odděleně, ale nerozvedli se.“

„Můžeme si s ní promluvit,“ navrhne Malin.

„Vlastně je to náš případ, ale přenechám vám to. Bude lepší, když s ní promluví žena. Ale počítejte s tím, že o smrti manžela možná ještě neví.“

„Chápu,“ přikývne Malin.

Pálivá klobása.

Nebe bez mráčku.

Zeke se vrátil ke stánku a objednal si ještě jednu.

Conny Nygren nadiktuje Malin adresu a zavěsí.

Dům, kde má Zara Zengmanová hlášený trvalý pobyt, se nachází u karlberského kanálu naproti zářivě bílému zámku s pečlivě uhrabaným štěrkovým nádvořím. Dva kulomety mířící na neviditelného nepřítele.

Zeke zpočátku protestoval.

I kdyby Malin Zaru Zengmanovou skutečně zastihla doma, neměla by k ní chodit sama.

Jak můžou vědět, co je zač? Třeba byla také zapletena do jeho obchodů. Nebo může mít něco společného s jeho vraždou. Anebo zatím vůbec neví, že je vdova. Možné je všechno.

Malin však trvala na svém.

Tohle zvládnu sama. Co by se mi mohlo stát? Pochybuju, že by byla agresivní nebo měla doma zbraň.

U vchodu do domu Malin zarazí bezpečnostní kód. Má ale štěstí, právě vychází muž se suchou pletí, plnovousem a baretem a podrží Malin dveře.

Zvládnu to. I kdyby o smrti manžela ještě nevěděla. Nebylo by to poprvé, co bych pozůstalému sdělovala takovou zprávu.

Výtah se železnou mříží. Typický pro nájemní domy ze třicátých let.

Na chodbě cedule se jmény nájemníků. Zara Zengmanová — 7. patro.

Malin nastoupí do výtahu, zavře železnou mříž i oči, na okamžik spočine v bílé prázdnotě.

Dveře bytu.

Zazvoní. Má pocit, jako by ji někdo pozoroval kukátkem.

Poté zaslechne vzdalující se kroky.

Oknem na chodbě je vidět na terasu orientovanou směrem do dvora.

Na terasu dopadne stín.

Někdo šplhá po pergole na střechu.

Malin přiskočí k oknu a vezme za kličku. Nejde otevřít.

Zahlédne nahé ženské nohy mizející směrem vzhůru. Loktem okno rozbije a na střechu se vysypou střepy. Prostrčí vyskleným oknem ruku a zvenčí ho otevře. Opatrně vyleze na římsu.

Sakra.

Pod ní zeje nejméně patnáctimetrová propast. Raději pohlédne nahoru.

Na střeše žena v bílé noční košili s dlouhými rozpuštěnými blond vlasy. Košilka i vlasy se na pozadí modré oblohy třepetají jako křídla vyděšeného motýla.

Snaží se utéct přes střechu, pomalu a nemotorně se sune vpřed, košilka se jí motá kolem nohou, ale přesto se jí podaří došplhat po černých střešních taškách až k hřebeni.

„Stůjte,“ zavolá na ni Malin. „Stůjte, sakra! Jsem od policie. Nechci vám ublížit. Potřebuju s vámi jen mluvit.“

Žena však leze dál.

Malin pohlédne dolů.

Jestli spadnu, je se mnou amen.

Nakonec se však odhodlá ke skoku a překoná dva metry, které ji dělí od zábradlí terasy, pevně se ho chytí, přeleze přes něj a následuje ženu, zřejmě Zaru Zengmanovou, po pergole na střechu.

„Počkejte, krucinál.“

Ženu však ani nenapadne se zastavit.

Sedí obkročmo na hřebeni střechy a pomalu se sune vpřed.

Otočí se ke své pronásledovatelce a Malin spatří její odkvetlou krásu. Vypadá jako bývalá modelka, kterou nikdo nechtěl, protože její rysy byly příliš dokonalé, nebyl na ní nejmenší nedostatek, kterého by se lidské oko mohlo chytit.

Malin se také dosouká na hřeben. Pod ní zámek, sídlo vojenské akademie.

Je rychlejší a odvážnější než pronásledovaná žena.

„Paní Zengmanová,“ zavolá. „Počkejte. Neutíkejte!“

Má ji na dosah ruky. Co teď, abychom se obě nezřítily do propasti? Chytit ji za košili? Blond vlasy a bílá košile vlající ve větru jako andělská křídla. Malin natáhne ruku, oslní ji však slunce a nahmatá jen vzduch.

Spadla jsem?

Padám?

Ne.

Opět spatří ženu. Dělí je pouhý metr.

Teď už nevypadá jako anděl.

Mám vytáhnout pistoli? Chytit ji zezadu kolem pasu? To bychom ale mohly obě spadnout.

Malin položí Zaře Zengmanové zezadu ruku na rameno. Ta se bleskově otočí a zkroutí Malin zápěstí, snaží se ji shodit dolů. Malin je však silnější, ruku jí vytrhne a vší silou do Zary Zengmanové strčí směrem k terase. Jestliže mají spadnout, ať aspoň dopadnou bezpečně.

Chce skočit dolů? Podvedl ji manžel? Nebo byla jeho pomocnicí? Spolupachatelkou? Ta žena s andělskými vlasy ale přece miluje život, ne? Stejně jako já.

Nespadneme, nezřítíme se k zemi jako ochrnutí motýli.

Zara Zengmanová jí opět zkroutí ruku.

Musejí se držet, aby nespadly na druhou stranu, kde zeje propast.

Vtom Malin ženu chytne za obě ruce a vší silou jí prudce trhne na bezpečnou stranu. Obě těla sklouznou v pevném sevření po střeše, poškrábou si kůži na místech, která nezakrývají šaty, a dopadnou o dva metry níž na tvrdou dřevěnou podlahu terasy.

Malin přistane navrchu.

Nic ji nebolí.

Kosti má celé.

Pomalu vstane. Sténající tělo pod ní. Vtom uslyší Zekeho známý hlas:

„Ani hnout. Zatýkám vás. Jsi v pořádku, Malin?“

Malin spatří pistoli mířící Zaře Zengmanové na hlavu, bílou noční košili umazanou špínou ze střechy a odrůstající blond vlasy, které jsou u kořínků úplně černé.

Zaru Zengmanovou prohlédl lékař.

Nemá nic zlomeného.

Jen odřené nohy a ruce. Pětatřicetiletá žena teď sedí v tmavé výslechové místnosti vazební věznice Kronoberg.

Tvrdé židle, železný stůl. Blikající magnetofon.

Erární béžové kalhoty a plandavé zelené tričko. Její oči vypadají v chladném světle zářivky unaveně, jinak má však dokonalé rysy.

Vystouplé lícní kosti.

Plné rty.

Kolem prázdných očí počínající vrásky.

Smrt manžela pro ni nebyla žádnou novinkou, nezdá se však, že by po něm truchlila.

Malin ji vyzvala, aby jim pověděla všechno, co ví, zdůraznila, že potřebují znát veškerá fakta o obchodech jejího muže. Zara Zengmanová nejprve váhala, poté se však Malin zadívala do očí a dosud prázdný pohled se naplnil hanbou, lítostí a touhou.

Možná i smutkem. Kdysi zřejmě svého muže milovala. Třeba se k ní choval jako ten nejlaskavější a nejpozornější gentleman?

Existuje mnoho lidí dvojí tváře.

Jako například ten sexuální deviant z Hagy.

Doma byl vzorný manžel a otec, který dětem pomáhal s úkoly, a když byly malé, určitě jim zavrtával nos do vlásků a nasával jejich krásnou vůni.

Paul Lendberg.

Násilník i svůdce. Jeho měkká dlaň vás určitě konejšivě hladila po zádech a šeptala vám do ucha laskavá slůvka, dávala vám pocítit možnosti tohoto světa.

Zara Zengmanová zdvihne hlavu a unaveným hlasem spustí:

„S Paulem jsme se seznámili na sklonku mé modelingové kariéry. Byla jsem na přehlídce v Miláně. Nejdřív jsem vůbec netušila, čím se živí. Když mi to asi před třemi roky došlo, okamžitě jsem od něj odešla. Tvrdil, že se zabývá vývozem a dovozem zboží. A asi o tom byl opravdu přesvědčený. Ty ženy pro něj byly pouhým zbožím.

Dával mi sto tisíc měsíčně, abych se s ním nerozvedla a mlčela. Já jsem ale nic konkrétního nevěděla. Byla to taková tichá dohoda.“

Zara Zengmanová na okamžik zavře oči a odmlčí se.

„Přísahám bohu, že jsem nevěděla, co s těmi ženami dělá. A o tom sklepě jsem neměla ani tušení.“

„Co jste tedy věděla?“ zeptá se Malin.

„Raději jsem nechtěla vědět nic. Došlo mi jen to, že dodával prostitutky na různé akce. Večírky, schůzky, výlety a podobně.“

„Na hony taky?“

Zara Zengmanová přikývne.

„Ale netušila jsem, že ty chuděry drží násilím. Vždyť je to absurdní. Myslela jsem jen, že má kontakty v Rusku a na Ukrajině, přes které zařizuje prostitutky pro bohaté Švédy.“

„Jak jste se to dozvěděla?“ zeptá se Zeke.

„Prostě mi to došlo.“

„Jak?“

Zara Zengmanová zavrtí hlavou a sklopí oči, zjevně se stydí. Dobře ví, jakou cenu platili za její přepychový život jiní lidé.

„Jeho báchorky přestaly dávat smysl. A žena takovou věc vytuší.“

„Ale o vězení ve sklepě jste nevěděla?“

„To si musel zařídit, až když jsem se odstěhovala. Ke mně se vždycky choval hezky. Ale je pravda, že obchody pro něj vždycky byly na prvním místě. Říkal, že zprostředkovává služby. Vlastně ho zajímaly jedině peníze. Dokonce mám dojem, že mu dělalo dobře, že mi může platit, abych se s ním nerozvedla. Svým způsobem mě tak vlastnil. Věděl, že našel moji slabou stránku a má mě v hrsti.“

„Proč jste to nehlásila na polici?“

„Nic jsem neviděla. Chtěla jsem od něj jen pryč.“

Podváděla sama sebe kvůli vlastnímu prospěchu. Na úkor ostatních žen, pomyslí si Malin. Doufám, že se pro vás najde místo v pekle.

Nebýt takových žen, neexistovali by žádní ďábelští muži. Zároveň však Malin se Zarou Zengmanovou soucítí. Nedokázala najít cestu ven ze své pasti. A když přetvářka skončila a nastala tvrdá realita, dostala strach o holý život.

„Bála jste se, že vám jdu po krku, co?“ zeptá se Malin. „Slyšela jste, že vašeho manžela našli zavražděného, viděla jste v televizi ty záběry ze sklepa a usoudila jste, že po vás jdou jeho kumpáni z Východu.“

Zara Zengmanová opět přikývne.

„Máte pravdu. Bála jsem se o život. Nevěděla jsem, co si počít. Teď už vím, že jsem ho měla rovnou udat na policii. Ale vždyť jsem proti němu neměla vůbec žádné důkazy. Nechtěla jsem vědět, do čeho všeho je namočený. Na mě byl vždycky hodný. Tak jako on se o mě nikdy nikdo nestaral.“

„Ty ženy byly s největší pravděpodobností uneseny,“ řekne Malin. „To jste věděla?“

„Nevěděla. Musíte mi věřit. Měla jsem jen tušení, ale to mi bylo k ničemu. Radši jsem utekla a nechávala si posílat peníze, žila jsem bezstarostný život, snažila jsem se zapomenout. A copak by mě na policii poslouchali? To sotva.“

„Samozřejmě že by vás poslouchali,“ namítne Malin, ačkoli tomu sama nevěří. Zaru Zengmanovou by určitě odbyli jako bláznivou pomstychtivou ženskou. Nikdo by si na základě tak vágního a ničím nepodloženého udání nedal práci s obstaráním povolení k domovní prohlídce. Obzvlášť pokud by si protiřečila jako právě teď, na jednu stranu tvrdila, že vůbec nic neví, a přitom manželovo „podnikání“ dokázala poměrně podrobně popsat.

Malin si vzpomene na případ bývalého policejního šéfa Görana Lindberga souzeného za kuplířství a využívání služeb prostitutek. Na to, jak státní zástupce, který měl případ na starost, odbyl dva svědky.

„Dobře víte, že by mě nikdo neposlouchal. Radši zavíráte oči.“

Mantra sobeckosti, pomyslí si Malin.

Nejlepší spojenec zla.

Nic nevidět.

Nic neslyšet.

Zlo neexistuje. Nejsou žádní pedofilové, otcové nezneužívají své děti, muži neznásilňují malé holčičky ze zemí, na kterých nikomu nezáleží, neexistují lidé jako Jenny Svartsjöová. Nemůže se nic zlého stát.

Tak je to.

Zavíráme oči a realita, kterou nechceme vidět, zmizí.

Ženy ve sklepě však existovaly.

A na celém světě je spousta žen s podobným osudem.

Vám ale bylo líto peněz. Sto tisíc korun měsíčně.

Budete po něm přece dědit, ne? Pokud ovšem nějaké dědictví zanechal. Mohlo by to být motivem jeho vraždy? Zabila jste ho vy?

Ne.

Takhle nevypadá vražedkyně, zavrhne ten nápad Malin.

„Znala jste jeho zákazníky?“ zeptá se Zeke.

„Ne. Už jsem vám řekla, že jsem nechtěla nic vědět. Utekla jsem od něj.“

„Zdá se mi, že něco přece jen víte,“ namítne Zeke.

„Jak to myslíte?“ zeptá se Zara Zengmanová s mlhavým nepřítomným pohledem.

Malin na Zekeho nenápadně zavrtí hlavou. Je to marné.

Přesto vysloví jména Fredrik Kantsten, Emanuel Ärendsson a Peder Stålskiöld. Zara Zengmanová na sobě však nedá nic znát, zřejmě jsou to pro ni cizí jména.

„Znala jste jeho obchodní partnery z Ruska nebo z Ukrajiny?“

„Ne.“

„A Jenny Svartsjöovou?“

Malin položí na stůl fotografii zavražděné.

„Ne. Jen jsem o ní četla v novinách. Chcete říct, že ji Paul někomu prodal?“

„Myslíme si, že ano,“ přikývne Malin. „Je to pravděpodobné. Jenže tyhle sítě se rozplétají strašně těžko. Často se jedná o izolované buňky, které o sobě navzájem nemají tušení. A nám jde v první řadě o to, abychom našli vraha Jenny Svartsjöové.“

Zara Zengmanová zavře oči.

Rukama si přejede po perfektně tvarovaných lícních kostech a víčkách.

„Stydím se,“ řekne. „Musíte najít jeho pomocníky, kumpány.“

„To má na starosti stockholmská policie,“ odpoví Malin a náhle se jí z té ženy, která pro vlastní pohodlí obětovala jiné ženy, zvedne žaludek.

„Pohrdáte mnou, viďte?“ zeptá se Zara Zengmanová a pohlédne Malin do očí.

„Uvědomujete si, že budete souzena za napomáhání trestnému činu a napadení veřejného činitele?“ zeptá se Zeke.

„Měla bych být souzena za něco mnohem horšího,“ odvětí Zara Zengmanová se skelným pohledem. „Mohla jsem ty ubožačky zachránit, jen kdybych měla odvahu podívat se pravdě do očí. Jen kdybych nebyla tak sobecká. Bůh ví, čemu všemu jsem mohla zabránit.“

Jen se trap, pomyslí si Malin. Nakonec svou vinu stejně popřeš.

Před očima se jí vybaví tělo Jenny Svartsjöové.

V lese.

Pořezané.

Zhanobené.

Jako by ji znásilnil a zavraždil sám les.

Sama, opuštěná, daleko od místa, kde jako malá holčička pobíhala po louce.

Mlčky pohlédne Zaře Zengmanové do očí.

46.

Malin, Zeke a Conny Nygren se usadili v kantýně policejní stanice na Kungsholmenu. Všichni tři mlčí, čekají, až promluví ostatní, až řeknou něco, co nasměruje případ k rychlému konci.

Pergoly, které si Malin pamatuje z předchozí návštěvy, nahradily průhledné paravány s asijským vzorem. Zřejmě se snaží zaplašit pocit neosobnosti, dokonce i káva z automatu je nezvykle chutná, jen s malým náznakem hořkosti. V místnosti se drží vůně masových kuliček s hnědou omáčkou z pytlíku a instantní bramborovou kaší od včerejšího oběda.

Malin zavře oči. Zmáhá ji únava jako vždy, když se případ rozjede na plné obrátky. Na okamžik zapomene na kolegy a zaposlouchá se do svého nitra. Zaslechne slabý hlásek snažící se zformovat slova, koktá však jen nesrozumitelnou změť slabik.

Malin by tomu hlásku ráda porozuměla, ví, že je důležitý. Dokonce tuší, komu by mohl patřit. Ale copak je něco takového možné?

„Malin, prober se.“

Zekeho napomenutí ji vrátí zpět do reality.

Potřese hlavou. Usměje se na Connyho Nygrena.

„Z těch tří mužů mi jako nejslabší článek připadá Ärendsson,“ řekne. „Působí na mě dojmem člověka, který musí mít nad svým okolím navrch, jinak se zhroutí. Mám takový pocit, že je pyšný na své přátelství se Stålskiöldem a Kantstenem, že mu dodává sebevědomí.“

Probrali už nejrůznější alternativy dalšího možného postupu a diskuze je vždy zavedla zpátky ke třem podezřelým.

Emanuelu Ärendssonovi.

Fredriku Kantstenovi.

A Pederu Stålskiöldovi.

K jejich na první pohled temným pohnutkám, jimiž jsou zřejmě pocit moci, sounáležitosti, práva, chtíče, uspokojení a potřeba hrát hry. K hranicím, které byly zřejmě už dávno překročeny a posouvají se stále dál.

Je chybějícím dílem skládanky člověk na nejzazší hranici svého chování? přemítá Malin.

Třeba má znásilnění skutečně na svědomí některý z těch tří. Že by byl některý z nich tak bezuzdný? Všichni jsou spíš ješitní a namyšlení. Při výslechu však připomínali nejisté chlapečky, kterým se někam ztratila maminka.

Nebo existuje ještě čtvrtý muž? Bezuzdný člověk, k němuž ti tři z nějakého důvodu vzhlíželi, chtěli se mu podobat, být v jeho blízkosti?

Muž, který si nikdy nehraje, pro něhož neexistují hranice. Něco jako superman, pro kterého nic není nemožné.

Který nerozumí pojmu morálka, tudíž nemůže být nemorální.

Zatím se jim nepodařilo mezi Paulem Lendbergem a třemi podezřelými muži nalézt žádné další souvislosti kromě té, že všichni studovali ve stejný rok v Uppsale. Také stále nic netuší o Lendbergových kontaktech na Východě ani ve Švédsku.

Conny Nygren rozeslal dotaz kolegům do zahraničí, zatím však nepřišla žádná odpověď. Technici právě prohledávají Lendbergův počítač a zjišťují seznam volaných čísel.

Všichni tři kriminalisté však cítí, že musejí něco udělat teď hned.

Když selhává rozum a ztrácí se síla myšlenek, hrozí, že zavládne beznaděj a násilí.

„Nemohl by toho Ärendssona někdo zmáčknout?“ navrhne Conny Nygren. „Trochu ho postrašit.“

Malin zabolí odřenina na noze. Není to však žádná velká bolest, spíše připomínka toho, že je naživu.

Vůbec nezaváhala, jestli na tu střechu vylézt.

Ani na vteřinu se nebála o život. O svůj ani o cizí.

„Waldemar,“ prohodí Zeke. „Ten by k němu mohl zajet na návštěvu. Třeba z něj něco vymáčkne.“

„To je fakt,“ připustí Malin. „Třeba by mohl najít ten chybějící díl skládanky.“

„Waldemar?“

Connyho tázavý výraz plný naděje.

„To je náš kolega, který s oblibou používá poněkud rafinované metody,“ vysvětlí Malin a pomyslí si, ať si Waldemar dělá, co chce. Potřebují se za každou cenu hnout z místa. Je válka a ta se nikdy neobejde bez obětí. Války se nevedou jen mezi zeměmi, ale i teď a tady, v běžném životě, mezi zlem a dobrem, o nadvládu nad světem.

Jen ho klidně zmáčkni, Waldemare. Udělej, co ti velí instinkt. Nemáme moc času.

Někde křičí žena.

Musíme ji zachránit.

Malin cítí, že ji proti její vůli hřeje pomyšlení na to, že jeden z těch mužů, které podezřívají, bude možná trpět.

Kde jsou hranice mé povinnosti? přemítá.

Před čím jsem dosud zavírala oči?

„Tak mu zavolejte,“ navrhne Conny Nygren. „Ať si s tím gynekologem trochu pohraje. Nejspíš má co skrývat, tak nehrozí, že by vašeho kolegu udal.“

Malin vytáhne telefon.

Waldemar zvedne mobil po třetím zazvonění.

„Něco bych od tebe potřebovala,“ oznámí mu Malin.

Dech na druhé straně sluchátka plný očekávání.

Takové úkoly Waldemar zbožňuje.

Nenápadně se vytratí ven, aniž by si toho všiml Börje.

Však já mu ukážu, co děláme s těmi, kteří nám stojí v cestě, brání nám v našem poslání.

Waldemar kráčí po štěrkové cestě k Ärendssonově obří vile a připadá mu, jako by se bílá zeď kolem něj smršťovala.

Posměšně si změří klepátko ve tvaru lví hlavy a povytáhne si hnědé gabardénové kalhoty.

Převlékl si košili. Bílou vyměnil za vínově červenou, kterou má pro podobné případy vždy připravenou v šatně.

Občas na ni však zapomene.

Jako když šel posledně do cely za tím pasákem.

Pro všechny případy si odjistil pistoli, než vystoupil z auta.

Emanuel Ärendsson.

Gynekolog.

Člověk, který si vybere takové povolání, musí být úchyl. Celý den koukat na kundy a nemoct si s nimi užít.

Ale třeba ho vzrušuje strkat jim tam kovové nástroje.

Waldemarovým tělem proudí adrenalin.

Miluje to opojení.

Příslib násilí.

Nejpůvodnější lidský způsob komunikace. Vyjádření.

Uchopí kruh ve lví tlamě a zaklepe.

Malin stojí v lékárně poblíž náměstí Fridhemsplan.

Pomalu se blíží k regálu v nejzazším rohu. Několikrát se otočí a zaměří pozornost na jiné police, na pečlivě vyrovnané řady léků na sebemenší bolístku, na zelené nápisy v regálech, na pořadová čísla u pokladny.

Nakonec ale přece jen dojde až do rohu.

Sehne se a uchopí těhotenský test, který oznamuje pozitivní výsledek modrým zbarvením.

Sama sobě namluvila, že si jde koupit Ibuprofen a deodorant, ačkoli ví, že to není pravda.

Má si ten test koupit?

Udělat si ho?

Ale může se to opravdu povést na první pokus? Že by to bylo tak snadné? V jejím věku? Ačkoli byla od začátku proti?

Ale cítí v sobě přece nepatrné tušení, náznak života, ne?

Tove.

Budeš mít bratříčka nebo sestřičku.

Petere.

Budeš otcem.

Malin.

Podruhé matkou.

Budeš zase chovat dítě, ucítíš jeho teplou kůži, uslyšíš jeho rychlý dech, ucítíš sladkou vůni dětských tvářiček.

Tvoje dítě, Malin.

Čekají tě probdělé noci.

Rozespalá rána.

Utěšovaní plačícího dítěte, které bolí bříško.

Přebalování.

Vysedávání na hřišti.

Výlohou pohlédne ven na ulici. Na druhé straně bar. Celé tělo zaplaví žízeň, touha po skleničce tequily a půllitru vychlazeného piva. Nejraději by těhotenský test odhodila na zem, přeběhla tu frekventovanou silnici a propila se daleko od všech pochybností.

Zavře oči.

Snaží se tu touhu zahnat.

Houpačka letící k nebi. Bublavý smích.

Nezkrotná vůle.

Hračkářství s tisíci zvuky a křiklavými barvami.

Vrátí test zpět do regálu.

Nejvyšší přihrádka dubového regálu.

Tove si musí stoupnout na žebřík, aby dosáhla na vybranou knihu.

Knihovna internátu je dobře zásobená. Bývalí studenti tu po sobě zanechali spoustu zajímavých titulů.

Natáhne se po bílé vazbě.

Písmena na hřbetu.

Nabokov. Lolita. Na krku ji pálí sluneční paprsky. Vytáhne knížku z police a sleze na zem, aby unikla nepříjemnému horku.

Je tu sama. Nebo snad ne? Ostatní studenti do knihovny moc nechodí, beletrie je nezajímá, stejně jako téměř všechny ostatní v jejím věku.

Otočí se.

Za ní stojí vychovatelka Klara Grobergová. Padesátiletá dáma, která dokáže navzdory dobrosrdečnému obličeji působit neskutečně přísně.

„Musím s tebou mluvit, Tove,“ prohlásí.

Tove se sevře žaludek.

Můj sen je u konce.

Určitě ví o Tomových návštěvách.

Vyhodí mě ze školy.

„Pojď, posadíme se na to.“

Sednou si do křesel v rohu místnosti, kam nedosáhne slunce.

„Víš, že mi nic neunikne, viď, Tove?“

Tove přikývne.

Ruce se jí rozklepou a slzy má na krajíčku.

„Vůbec nic.“

Tove znovu přikývne.

„Platí tu jistá pravidla.“

„Já…“

„Nic neříkej. Chápu, že to jako stipendistka asi nemáš jednoduché. Určitě toho víš o životě mnohem víc než ostatní studenti. Ale jsi chytré děvče, viď? Dáváš si pozor? Víš, jak na to, aby se ti věci nevymkly z rukou?“

Tove přikývne.

„Jestli si dáváš pozor, tak je všechno v pořádku,“ pronese Klara Grobergová. „Lidé jako ty a já tady musí držet pohromadě.“

Tove neví, co na to říct.

„Ale ať se o tom nikdo jiný nedozví.“

Vychovatelka vstane.

Odkráčí a zanechá Tove samotnou ve stínu knih.

Ten úchyl otevřel a Waldemar bez pozvání překročil práh. Od Malin ví, že Ärendssonova manželka by ještě měla být na Mallorce.

Vytáhl služební průkaz a zeptal se, jestli má Ärendsson doma ordinaci.

Teď v předsíni otázku zopakuje, tentokrát však zní jako rozkaz.

„Chci vidět vaši ordinaci.“

„Jakým právem…“

Ten má ale odporně rozplizlou bradu, pomyslí si Waldemar. Vypadá jako pytel sraček.

„Tímhle právem.“

Waldemar přikročí blíž, chytí Ärendssona za košili a přitlačí ho ke zdi.

„Právě nastala tvoje nejhorší noční můra,“ procedí skrze zuby a pustí Ärendssona, který popadne dech a bez dalších námitek zavede Waldemara ke schodům do sklepa, u nichž visí cedulka s nápisem Ordinace.

Sejdou po schodech a pokračují do prostorné místnosti s malou čekárnou přímo u zadního vchodu do domu.

Jaký je nejlepší postup?

Začít klást otázky, a pokud na ně nedostane odpověď, přikročit k násilí?

Nebo ho rovnou zmáčknout a odpovědi přijdou samy?

Waldemar dobře ví, co funguje.

Kašli na zdvořilost a logiku.

Překvap ho.

Způsob mu bolest.

Bolesti se všichni bojí.

Všichni ji chápou. Ne všichni chápou násilí, ale znají ho všichni.

Emanuel Ärendsson otevře dveře ordinace.

Co se tu skrývá?

Žluté tapety. Malá sklepní okénka z kaleného skla. Psací stůl se stolním počítačem, dusivá vůně modrého vonného stromečku do auta visícího na stolní lampě.

Gynekologické křeslo.

Naleštěný kov.

Emanuel Ärendsson se otočí k Waldemarovi.

Tázavě, nejistě.

Přece jen je to policista.

„Svlíkni se,“ zavelí Waldemar. „Svlíkni se do naha a vylez si na křeslo.“

47.

Plastové stahovací pásky kolem koulí toho hajzla.

Jeho řiť jako prázdný oční důlek, když leží s očima vytřeštěnýma strachy a řve. Jeho bílé, houbovité nohy a vypouklé břicho.

Koule má chlupaté a rudé, nalité krví, kolem kořenu plastovou stahovací pásku.

Zašel jsem příliš daleko? přemítá nejistě Waldemar.

Ozvou se výčitky svědomí. Snaží se je zaplašit.

Ony se však nedají, zůstávají v něm jako svíravý pocit v prsou.

Na ten se ale nesmím ohlížet. Probudila se v tobě krvežíznivost, Ekenbergu?

Ne.

Zuří přece válka. Tichá každodenní válka. A válka nezná svědomí. Jen vítězství, porážku nepřítele, k níž lze použít jakékoliv metody.

Abú Ghrajb.

Guantánamo.

Tajné mučírny v Litvě, Maroku, Polsku a Německu.

Mučíme vás, abyste nás nezabili. I dobří lidé musejí někdy páchat zlo. Tak to prostě chodí. To ale ti zatracení levičáci a pacifisti nikdy nepochopí.

Někdo musí narukovat na frontu. Do první linie.

Odvést špinavou práci.

Občas je potřeba někomu minou utrhnout obě nohy, aby afgánské holčičky mohly zase chodit do školy.

Někdo musí trpět, aby měly ženy klid.

Někdo musí říct „dost“.

Dělám správnou věc. Stejně jako když jsem tátu praštil pěstí do břicha prožraného rakovinou. Vím, že jeho bolest ulevila mámě.

Dobro něco stojí.

Jenom idiot by si myslel něco jiného, říká si Waldemar, zatímco přibližuje zapalovač k odporně chlupatým varlatům Emanuela Ärendssona.

Jen ať se trochu vycuká. Inspiruj se Hitchcockem. Nenech bombu vybuchnout, vyvolej napětí, strach, ale zhasni zapalovač dřív, než se začne škvařit kůže, přidrž mu pistoli u zadku, ale netlač moc. Jen ať cítí jemný dotyk chladného kovu. Waldemar Ekenberg poplácá Ärendssona po tváři, lehce ho poškrábe nehty zažloutlými od nikotinu.

„Pěkný břicho.“

„O co vám jde?“

V jeho tónu je obsažena esence samotné podstaty strachu, ale i viny a hanby.

„Ty to dobře víš.“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Chceš, abych ti ty koule ještě přitáhl? Ne? Tak koukej vyklopit, co chci slyšet.“

„Jak to mám…“

Hněv.

Únava.

Klesající hladina adrenalinu.

Je stejně bezmocný jako tenkrát táta, tu bolest si zaslouží stejně jako on.

Ženám se nesmí ubližovat.

Třeba tvá bolest vyléčí Marii Murvallovou.

Waldemar si zapálí cigaretu, pozoruje muže na gynekologickém křesle, stejně bezbranného jako ženy, které určitě zneužíval. Další doktor, který si myslí, že může svou bezcitnost a vinu ukrýt za bílý plášť.

Kurva.

Má sto chutí vypálit Ärendssonovi hořícím koncem cigarety do zadku díru, slyšet zvuk škvařícího se masa, jeho křik, doprošování, brek.

„Jednu někdo zavraždil,“ řekne Waldemar a se sebezapřením zhasne cigaretu o zem.

„Druhá spáchala sebevraždu.“

Zapálí si novou cigaretu a přiloží ji Ärendssonovi na tvář. Ordinací se rozlehne křik. Waldemar je však klidný, ví, že ven není nic slyšet. Ví, jaké zvuky se v této místnosti ozývaly dříve.

„Třetí a čtvrtou někdo znásilnil a zřídil tak, že hrůzou oněměly. Dalších devět se našlo přikovaných ve sklepě. Tak co víš? Přísahám, že ti to cigáro narvu do zadku.“

„Nevím…“

„Jen to vyklop.“

„Co?“

„Vůbec nechápeš, že to jsou taky lidi, co? Pro tebe jsou to jenom pacientky, kundy, co?“

Ärendssonovi páchne z úst. Nasládlý pach něčeho dávno zmizelého. Nafouklé tváře, mrtvolné oči.

Podobné měl můj otec.

Ten hajzl.

„Jaké je ležet v tom křesle? Jak myslíš, že si asi připadají tvoje pacientky? A jak ty chuděry, který jste si ty a tvý povedený kámoši brali s sebou na lov, abyste měli co šukat? Tak mluv.“

Emanuel Ärendsson mlčí.

Jen chrčí, zavře oči a zase je otevře, věnuje Waldemarovi nenávistný pohled, jako by říkal: Jsi naivní pitomec. My muži máme přece právo vzít si, na co máme chuť. Jak si sakra můžeš myslet něco jiného?

„Všechno je o důvěře,“ promluví Ärendsson. „Když získáte něčí důvěru, můžete dělat téměř cokoli.“

Waldemar přistoupí o pár kroků blíž.

Shlédne na gynekologův obličej, na nenávistné oči a usměje se.

„Znal jsi Lendberga z Uppsaly, co? To on vám pronajímal kurvy na ty vaše lovecký výpravy. Je mrtvej, tak klidně mluv.“

Ärendsson mlčí.

Znovu zavře oči.

Vtom však ucítí na nose tvrdý tlak a oči zase rychle otevře. Rozmazaný skalpel.

Musí pryč, pryč.

„Ty sráči,“ křičí Waldemar. „Ufiknu ti nos. Teď mi vyklopíš, co víš, ty hajzle.“

Bolest, krev.

Čím dál hlubší rána.

„Řeknu vám to,“ zakvílí Emanuel Ärendsson. „Dejte ten skalpel pryč.“

Waldemar nástroj oddálí.

„Jestli zjistím, že jsi mi něco zatajil, vrátím se a osobně tě zabiju. To ti slibuju.“

Jak zní můj hlas?

Zbaběle.

Vyděšeně.

V hloubi duše jsem celý život věděl, že jsem zbabělec.

Já, Emanuel Ärendsson, jsem obyčejný srab.

Nikdy mi nehrozilo žádné nebezpečí, nikdy jsem nebyl postaven před vážné dilema, nikdy jsem za nic nemusel nést důsledky.

Bral jsem si, na co jsem měl chuť.

A proč bych si nemohl brát ženy, které nám Paul dodával? Vyšlo to levně, asi jako limonáda v supermarketu. Musel jsem s nimi spát, jinak by na mě Peder s Fredrikem byli naštvaní, že trhám partu, a třeba by mě už příště nevzali s sebou.

Jak mi to tehdy řekl?

Jestli mám něco zatajit, pak je to jeho jméno.

Zdá se, že o něm nic nevědí. Jestli mám z téhle prekérní situace vyváznout s trochou cti, nesmím za žádnou cenu prozradit jeho jméno.

Kufřík v jeho ruce. Vidím ho jako dnes.

Teď tu ležím připoutaný k vlastnímu gynekologickému křeslu, nahý, vydaný napospas šílenci, který je schopný uříznout mi nos jako nějaké nevěrné manželce někde v Afgánistánu.

Udělal by to.

Už to nevydržím. Řeknu mu to. Povím mu, co chce slyšet.

„S Pederem a Fredrikem jsme se seznámili v Uppsale. Všichni tři jsme byli členy Spolku Lebky. Od té doby se občas stýkáme, obvykle jednou za rok někde na lovu.

V Uppsale jsme také poznali Paula Lendberga. Už tehdy uměl leccos zařídit. Marihuanu, holky — tehdy ještě zadarmo, ale pak, když jsme byli starší, za peníze. Paul je rozený obchodník. Nebo vlastně byl. Miloval peníze. Měl to v krvi.“

Ten šílený policajt stojí za mnou u zdi.

Nevidím ho, jen cítím.

Kouří. Cítím kouř.

A jeho pot.

Nebo je to můj pot?

„Paul nám na hony obstarával šlapky. Někdy Švédky, jindy cizinky. Dovážel nám je osobně přímo na chaty, které jsme měli pronajaté, a potom si je zase vždycky vyzvedl. Přiznávám, že jsme loni v listopadu byli u Pedera na chatě. A byla tam s námi i Jenny Svartsjöová. Ale Paul si ji pak zase živou a zdravou vyzvedl. S její vraždou nemáme nic společného. A o těch ostatních znásilněních nic nevím. Přísahám.“

„Co jsi dělal s Jenny?“

„Cože?“

Ticho.

Cvaknutí zapalovače.

Přibližuje se?

„Dělal jsem jí to do zadku vibrátorem.“

„Pokračuj.“

„Paul si pro ty holky vždycky zase přijel. Všelijak jsme si s nimi užívali, to připouštím, ale přísahám bohu, že jsme jim nezkřivili ani vlas. O Jennyině znásilnění a vraždě nic nevím. Nemám s tím nic společného. Vůbec nic. Netuším, co s ní potom Paul provedl, ale nikdy jsem neměl dojem, že by svým holkám ubližoval. Pro něj byly prostě jen zboží.“

„Chci slyšet další jména.“

„Žádná neznám.“

Ví, že mu něco tajím?

Hraje si se mnou na kočku a na myš?

Musím mu říct i to další jméno. Musím.

Ne. To nesmím za žádnou cenu vyzradit.

„Jezdil s vámi kromě vás tří na hony ještě někdo?“

Váhám.

Kupovat si sex je jedna věc.

Ale já jsem lepší člověk než tenhle šílenec.

Možná jsem zbabělec, ale jako člověk jsem lepší. Nesmí nade mnou vyhrát.

Nechci vidět nic víc než to, co je evidentní. Proto jsem si taky vybral tohle povolání. Vidět, a přece nevidět. Dotýkat se, a přece ne.

Žít, a přece nežít.

„Ne, jen my tři.“

„Opravdu?“

Přikývnu.

„Zůstával v těch chatách někdo z vás dýl?“

„Ne.“

„A Lendberg si ty holky vždycky osobně vyzvedl?“

Přikývnu. Ten policajt vypadá skoro zoufale.

Trhnu připoutanýma rukama. Můj penis se scvrkl na bezvýznamné nic.

„Takže netušíš, kdo mohl Jenny zabít? Mohl to být Lendberg? Ale proč by zabíjel vlastní šlapku, která mu vydělávala prachy? Tak kdo? Víš to? A kdo mohl podříznout Lendberga?“

Na okamžik zavřu oči.

„Nemám tušení. Ani ve snu by mě nenapadlo, že by Paul ty holky držel násilím ve sklepě. A proč by je zabíjel? Vždyť mu vydělávaly na živobytí. Už zamlada v Uppsale byl posedlý penězi. Nejspíš existovalo dost lidí, kteří ho chtěli oddělat, ale netušil jsem, co je ve skutečnosti zač, nikdo z nás to netušil. U něj doma jsem nikdy nebyl. Jenom nám obstarával povyražení a vždycky s ním komunikoval jen Fredrik.“

Blábolím páté přes deváté a dostávám se stále dál od loveckých chat k nevědomí, nepřímo přiznávám, že jsem jen zbabělec, který dělal to, co ostatní, dodržoval nepsaná pravidla party, plnil příkazy. Kdyby většina lidí nedělala totéž, co já, tahle společnost by se celá zhroutila, pohromadě ji drží nepsané zákony a morálka jednotlivců.

Ten policajt vypadá znuděně, nejspíš si myslí, že se už dozvěděl všechno, jako by můj strach byl větší než jeho rozum.

„Jaké to je, takhle ležet?“ zeptá se.

„Popravdě?“

„Jo.“

„Je docela příjemné zjistit, že člověk nad svým životem nemá absolutně žádnou moc.“

48.

Výsledky DNA testů Arta Antinena v ruce Karin Johannisonové.

Položí je na svůj pracovní stůl zavalený papíry a prosklenými dveřmi pohlédne ven na chodbu.

Pod nohama tvrdá, chladná betonová podlaha. Perský koberec, který tu dřív měla, si při rozvodu vzal manžel. Karin neměla sílu protestovat, protože ho koupil on, na služební cestě v Istanbulu.

Musím zavolat Malin a sdělit jí výsledek testu.

Nemám ale chuť s ní mluvit. Nemůžu vystát tu její posedlost.

Jsem součástí týmu, a přece ne. Trochu stranou. Tak se Karin obvykle při vyšetřování naléhavých případů cítí.

Poněkud sama, ale kolegy vždycky respektovaná.

Už odeslala žádost o adopci.

Na odpověď, jestli ji uznají jako potenciální adoptivní matku, si bude muset několik měsíců počkat.

A potom?

Zvedne telefon a vytočí číslo Svena Sjömana.

„Antinen to neudělal,“ řekne Sven a Malin si telefon přitiskne těsněji k uchu. Druhou rukou se bezmyšlenkovitě přehrabuje v papírech na stole Connyho Nygrena. „Ta DNA na břiše Jenny Svartsjöové nebyla jeho.“

Malin se zklamáním sevře žaludek.

Ale copak nebylo jasné, že to nebude tak jednoduché?

„Právě mi volala Karin. Takže tuhle hypotézu můžeme definitivně uzavřít.“

„Dobře,“ přikývne Malin. Nechápe, proč Karin nezavolala nejdřív jí, jak to obvykle dělává.

„To je všechno,“ oznámí Sven a zavěsí.

Malin ani nestihne zastrčit telefon zpět do kapsy, když znovu zazvoní. Pronikavé drnčení příliš blízko ucha.

Waldemarův rozhodný autoritativní hlas.

„Ärendsson přiznal, že se s Lendbergem znali z Uppsaly, že si od něj občas objednávali kurvy a taky že všichni tři byli loni v listopadu na chatě u Stålskiölda. S Jenny Svartsjöovou. Volal jsem Victoru Johanssonovi, to je ten chlap, co pro něj pracuje a s kterým jste tehdy se Zekem mluvili. Neochotně připustil, že Stålskiöld tu chatu občas používal. Promluvím se Svenem, aby zařídil povolení k domovní prohlídce. Vždyť v té chatě byla Jenny Svartsjöová naposledy viděna živá.“

Waldemarův hlas je plný energie a očekávání.

Malin tušila, že jim Victor Johansson neřekl všechno.

Bylo to však jen tušení, pocit, jejž nedokázala pojmenovat.

Takových pocitů je v každém vyšetřování spousta.

Conny Nygren odjel na Lidingö zkontrolovat, jak pokračuje prohlídka Lendbergova domu. Zeke sedí vedle Malin u Connyho pracovního stolu a se zájmem poslouchá telefonát s Waldemarem.

Už na něj čekali.

Raději se neptají, jak k těm informacím přišel.

Takže Fredrik Kantsten lhal. Tvrdil, že u Stålskiölda na chatě nikdy nebyl.

„A co ty ostatní dívky? Jessica? Marie? Ta z Lundu?“

„O těch jsem nic nezjistil. Tvrdí, že o nich nic neví.“

Waldemarův hlas chraplavý dlouholetým kouřením a teď i vzrušením.

Zašel jsem příliš daleko?

Teď ale můžeme Kantstena usvědčit ze lži, vytáhnout z něj další informace a všechny tři obvinit z trestného činu kupování sexuálních služeb. A třeba i z něčeho dalšího. Co se stalo Jenny Svartsjöové? přemítá Malin. A proč Kantsten odložil ten případ v Malmö?

„Co s těmi holkami dělali? Dostal jsi z něho něco?“ zeptá se nakonec.

„Přiznal, že si s nimi užívali i že používali trochu perverzní praktiky, ale tvrdí, že si je pak Lendberg vždycky v pořádku osobně vyzvedl a že netuší, co s nimi bylo dál. Myslím, že mluví pravdu. Jenny Svartsjöovou zřejmě někdo znásilnil a zabil až potom.“

Waldemarovo suché konstatování.

Přeloženo: Po tom, co jsem mu provedl, by se mi neodvážil lhát.

Malin mlčí. Přemýšlí.

Musejí v tom mít prsty ti tři. Kantsten, Ärendsson a Stålskiöld. Třeba se jim sexuální radovánky vymkly z rukou. Jak by jinak bylo možné, že mezi nimi a oběťmi existovalo tolik pojítek?

Nebo je znásilnil a zabil Lendberg? Že by mu nestačilo držet ženy přikované ve sklepě?

Prohledávání jeho domu a zahrady je v plném proudu, ale technici zatím nehlásili žádné zakopané nebo zazděné mrtvoly.

Všechny ženy jsou stále v šoku a neschopné výslechu.

Deset kovových kruhů. Jeden prázdný. Jen řetězy na zemi.

Co když to ještě neskončilo? napadne Malin. Co když jedna žena chybí? Mučí ji právě teď někdo? To jí patří křik, který občas slyším?

Ne.

To nemůže být pravda.

Ale pořád nám chybí kousek skládanky. Co se s ženami dělo poté, co je ti tři slaboši vrátili Lendbergovi? Co když je Lendberg prodal jinému bezuzdnému zlu?

Existuje něco, co nevidíme?

Myšlenky splašeně vířící hlavou, odmítající utvořit logický řetězec.

Stále proti těm třem nemáme žádné důkazy.

Vůbec nic. Jen nápadné souhry okolností. To, že jedné z obětí platili za sex, nestačí ani na soudně nařízený odběr DNA.

Škoda, že Lendberg už není naživu, lituje v duchu Malin. Je přesvědčená, že znal celou pravdu a že Marii, Jessicu, Jenny ani dívku z Lundu neznásilnil ani nezavraždil. Pro něj byly jeho ženy jen zbožím, ve sklepě to koneckonců vypadalo spíše jako ve skladišti než v mučírně.

Teď však leží s podříznutým krkem v márnici.

Nejspíš ho zabili jeho ruští kumpáni.

Zatím nemají hotovou analýzu jeho DNA.

Nebo že by ho zabil někdo z těch tří mužů, aby zahladil stopy? Či jeho manželka Zara Zengmanová? Ne, ta to být nemohla.

Malin si představí obličeje všech tří mužů, ve sluchátku slyší Waldemarův unavený dech.

Fredrik Kantsten.

Emanuel Ärendsson.

Peder Stålskiöld.

Perverzní nadutci, kteří si myslí, že mají na všechno právo. Ale vrazi? Takhle vypadají hlavy té vražedné saně? Nebo jsou jen jejími posluhovači? Lže Ärendsson, když tvrdí, že si Lendberg Jenny vyzvedl na chatě?

Odvážil by se Waldemarovi lhát?

Ne.

Potlouká se tu po lesích děsivá nestvůra?

Marie Murvallová dostala při pohledu na Kantstenovu fotografii křeč do celého těla.

Měla bych jí ukázat Paula Lendberga? Ano. Ale až přijde čas.

Musí to být někdo jiný. Pátý muž.

Muž mezi chlapy, kteří touží být muži.

Bezuzdnost sama.

Ďábel.

„Jsi tam, Malin?“

„Promiň, nějak jsem se zamyslela.“

„To se ti ani nedivím. Ještě se ozvu.“

Waldemar zavěsí.

„Zajedeme znovu ke Kantstenovi,“ rozhodne Malin. „Schválně jak nám vysvětlí, proč nám lhal.“

Mohutná silueta Fredrika Kantstena se zrcadlí v mahagonové desce jeho stolu a připomíná obrovského černého orla. Skřehotající stín jakoby vypálený do nablýskaného dřeva.

Malin se Zekem ho konfrontovali s novými informacemi. Řekli mu o výpovědi Emanuela Ärendssona — o tom, že si spolu kupovali prostitutky, že byli s Jenny Svartsjöovou na lovecké chatě Pedera Stålskiölda, ačkoli jim Kantsten tvrdil, že u Stålskiölda na chatě nikdy nebyl a Jenny nezná.

Fredrik Kantsten vstane a zvedne ruce, jako by se vzdával.

„No dobře, vyhráli jste. Přiznávám, že jsem Lendberga znal a že jsme si na hony brávali prostitutky. Ale dělaly to dobrovolně, bavilo je to. A nikdy jsme jim nezkřivili ani vlas. Jednou s námi byla i Jenny Svartsjöová, ale Paul si ji zase živou a zdravou vyzvedl.“

„Tomu máme podle vás věřit?“ pronese výhružně Zeke.

„Teď nám pěkně vyklopte, co se v té chatě stalo,“ zasyčí Malin.

„Vždyť vám říkám, že si pro ni Paul přijel. To můžeme dosvědčit všichni tři. Kdo ví, co s ní bylo potom a čeho byl Paul schopný.“

„Tohle vám jen tak neprojde,“ zavrčí Zeke. „A vy to dobře víte.“

„Chcete mě obvinit z vraždy Jenny Svartsjöové? Na to nemáte vůbec žádné důkazy.“

„Uděláme vám takovou ostudu v novinách, že se z toho jen tak nevzpamatujete,“ prohlásí bojovně Malin. Dobře ví, že nemají nejmenší důkaz, ale možná by teď mohli těm třem odebrat vzorek DNA, když už vědí, že Jenny byla těsně před svým zmizením s nimi.

To by mělo být možné zařídit.

Fredrik Kantsten pokrčí rameny.

„Jen si poslužte. Veřejnou ostudu ustojím. Mám za sebou spoustu chvályhodných aktivit. Veřejně se omluvím, nasypu si popel na hlavu a všechno bude zase v pořádku.“

Zeke zlostně přimhouří oči.

„To si vážně myslíte, že to bude tak snadné? Tady jde o vraždu, znásilnění a mučení žen, kterým jste byl minimálně ve dvou případech nablízku. Myslíte si, že na to veřejnost jen tak zapomene? Že nad tím mávne rukou?“

Malin se vybaví tvář bývalého ministra obchodu Björna Rosengrena.

Sice se oženil a pilně podniká, ale navždy zůstane známý jako prachobyčejný návštěvník bordelů se slabostí pro tanec na klíně.

„Lidé mi uvěří. Spoléhám na jejich zdravý úsudek. S tím šíleným násilím nemám nic společného. Omluvím se, na chvíli se stáhnu do ústraní a všechno bude zase jako dřív. Možná budu muset složit funkci, ale v soukromé sféře se pro mě jakožto pro právníka práce určitě najde. Tam se stejně točí víc peněz.“

Jsi si tím nějak jistý, pomyslí si Malin.

Co to znamená? Že jsi vinen? Vysoce postavení muži se vždycky vehementně brání. Já že bych něco takového udělal? Jako bývalý předseda Strany středu Olof Johansson, když mu bylo prokázáno, že platil za sex. „Jak si můžete myslet, že bych se JÁ, ministr pro energetiku, stýkal s takovým typem žen?“

A proč ne? Nebyl bys sám. Je vás takových spousta. Naposledy se na to přišlo u místopředsedy Švédské konfederace odborů.

Něco nám tajíš.

Komu kryješ záda?

„Unesli a znásilnili jste Jessicu Karlssonovou?“ naléhá dál Malin. „To vy jste ji dohnali k sebevraždě? Lendberg pro vás zrovna neměl žádnou kurvu, tak jste si sami obstarali náhradu? Vymklo se vám to z rukou? Nacpali jste jí do pusy hadr napuštěný kyselinou, co? Vy úchylácké svině!“

„Už jsem řekl vašim kolegům z Ljusdalu, že o žádné Jessice Karlssonové nic nevím. Zrovna jsme tam náhodou byli na lovu, to je všechno.“

„Proč jste zapíral, že jste znal Lendberga?“ zeptá se Zeke.

„To je snad jasné. Čistě z pudu sebezáchovy, aby na mě nepadlo podezření. Proto jsem taky tvrdil, že neznám Jenny Svartsjöovou. To všichni pochopí.“

V Malin se opět ozve nutkavé tušení, že jim Kantsten tají ještě něco.

Nebo někoho. Pátého muže. Čert ví, komu kryje záda.

„Proč jste odložil ten případ z Malmö?“ zeptá se.

„Protože vyšetřování nikam nespělo.“

„Nekryl jste náhodou někomu záda?“

„Ne.“

„Znásilnil jste tu chuděru vy?“

„To je absurdní otázka. Snažil jsem se ten případ vyřešit.“

„Co řekne vaše rodina, až se tohle všechno dozví? Co si o vás pomyslí vaše děti?“ zeptá se Zeke.

„Jsem rozvedený a děti mám dospělé. To laskavě nechte na mně.“

„Jezdil s vámi na lov ještě někdo?“ naléhá Malin.

Fredrik Kantsten se na okamžik zamyslí.

„Ne, jen my tři. S Paulem čtyři. Jako roční období. Občas jsme žertovali, že já jsem léto, Emanuel podzim, Peder jaro a Paul pěkně tuhá zima. Nikdo pátý s námi nebyl. Páté roční období taky neexistuje.“

„Důvtipné,“ utrousí Zeke.

„Třeba byly pátým ročním obdobím ty dívky,“ namítne Malin. „Ty, které vás nakonec zničí.“

„Chcete mě snad zatknout?“

Říkáš to příliš lehkovážně, napadne Malin.

„Ne,“ zavrtí hlavou Zeke „Čin, ke kterému jste se právě přiznal, se trestá pokutou. Za to ostatní vás zatím zatknout nemůžeme, ale dřív nebo později vás dostaneme, to si pište. Budeme požadovat odběr DNA.“

„Jen si poslužte. Klidně hned.“

„Na to s sebou nemáme potřebné náčiní.“

„Když tvrdíte, že jste těm dívkám neublížil, napadlo vás někdy, proč je asi někdo tak zřídil a pak zabil? A pokaždé blízko místa, kde jste byli i vy? Přemýšlel jste o tom někdy?“

Fredrik Kantsten pohlédne Malin do očí.

„Já s tím nemám nic společného, tak proč by mě to mělo zajímat?“

Fredrik Kantsten právě dotelefonoval se svými dvěma přáteli.

Policie zatím neví všechno.

A tak to taky musí zůstat.

Sluchátko leží vyvěšené na stole před ním a hluchý signál Fredriku Kantstenovi oznamuje, že jeho dosavadní život právě skončil.

Před policií si zachoval tvář.

Je ale jasné, že přijde o práci. Kupování sexuálních služeb je trestný čin a státní úředník nesmí být trestaný.

Navíc mu můžou dokázat služební pochybení za předčasné odložení případu z Malmö.

Měl k tomu dobré důvody.

Dopomohlo mu to k současnému místu ve Stockholmu, když hrozilo, že jeho kariéra uvízne na bodu mrazu.

Teď už to ale musí skončit.

Takhle to dál nejde.

Začíná jít o život. Zbývají dvě možnosti: zabít, nebo být sám zabit.

Jak by se jinak Paul ocitl v té vodě? Mohli ho sice oddělat jeho kumpáni, ale co když to bylo jinak?

Raději tu myšlenku ani nechce domyslet do konce.

Vstane a začne se chystat k odchodu.

Ostatní nabádal, aby byli opatrní, kdyby k nim znovu přišla policie. Nesmějí vyzradit už ani slovo. Emanuel byl otřesený, rozhořčený. „Musím přece toho šíleného policajta udat, ne?“

Ne.

Teď v žádném případě.

„Jen klid, Emane.“

„Tohle mu přece nesmí projít. Něco takového si ke mně nikdo nesmí dovolovat.“

„Však si na něj ještě došlápneme. Teď ale nic nedělej.“

Emanuel měl pravdu. Co si o sobě ten policajt vůbec myslí?

Musím vzít situaci pevně do svých rukou. Sice přijdu o práci, ale pořád ještě můžu působit jako právník, možná dokonce i jako advokát.

Budu moct normálně žít.

Děti mi můj prohřešek prominou. Zanedlouho se mi narodí vnuk a bude potřebovat dědečka, z kterého by si mohl vzít příklad.

Nesmí to ale zajít dál než teď.

Je na čase jednat.

Nehodlám nečinně přihlížet, jak se mi život hroutí pod rukama.

49.

Musím se zeptat Svena.

Potřebujeme se konečně hnout z místa.

Malin cestou z radnice k policejní stanici mluvila s Connym Nygrenem.

Na Lidingö je prý práce v plném proudu.

Fredrik Kantsten a Emanuel Ärendsson se sice přiznali ke kupování sexuálních služeb a ke lži, podle Connyho Nygrena by však přece jen bylo lepší počkat a pokusit se toho na ně vyšťourat víc, shromáždit důkazy.

Byli sice na lovecké chatě s Jenny Svartsjöovou poblíž místa, kde bylo později nalezeno její tělo, ale pouhá přítomnost blízko místa činu ještě není trestný čin. Dokonce ani lež a zamlčování informací.

Karin Johannisonová s kolegy teď určitě chatu prohledávají.

Mohli by ale dostat povolení k odběru DNA. Kantsten jim to dokonce sám nabídl, což nejspíš svědčí o jeho nevině.

Když chvíli počkáme, třeba někdo z nich znervózní a udělá chybu, přemítal nahlas Conny Nygren.

Malin by preferovala tvrdší postup, jako například kontaktovat novináře nebo nechat ty tři strávit noc v cele předběžného zadržení, ale nakonec usoudila, že Conny Nygren má nejspíš pravdu. Cítila, jak jim vyšetřování otvírá svou černou náruč.

Fredrik Kantsten jim určitě tají ještě něco dalšího.

Neřekl jim všechno.

A oni pořád nepřišli na nic, co by ho spojovalo s dívkou z Lundu.

Malin si je jistá, že Kantsten zná Jennyina vraha, ale mlčí. Odpověď na největší otázku tohoto vyšetřování si tedy budou muset najít sami.

„Počkáme a uvidíme,“ rozhodl Conny Nygren.

Sotva však Malin zavěsila, zalitovala svého souhlasu.

Najednou pocítila nutkavou potřebu promluvit si se Svenem.

Teď stojí spolu se Zekem před strohou budovou stockholmské policejní stanice ze sedmdesátých let. Obrovská stavba jako by je tlačila do země.

Hodiny na mobilu ukazují čtvrt na šest.

Dnešek uběhl jako voda. Byl ve znamení změti rozhovorů, výslechů a pokusů vnést do té nepřehledné záplavy informací a událostí nějaký řád.

„Tady Sven.“

Malin v krátkosti shrne, co se dnes dozvěděli, k čemu se doznal uznávaný gynekolog Emanuel Ärendsson a okresní státní zástupce Fredrik Kantsten. Zajímá se, jestli už Sven požádal o povolení k domovní prohlídce a poslal Karin na průzkum Stålskiöldovy lovecké chaty.

„Ne, Malin. Nemá to smysl. Máme jen ústní výpověď těch dvou mimo záznam, ke všemu ta chata nepatří jim. Jestliže Stålskiöld zapírá, může vyšetřování zdržet. Navíc jsi sama říkala, že v té chatě bylo pečlivě uklizeno. Nic tam nenajdeme.“

Sven má pravdu.

Máme tolik jiných starostí.

V chatě by možná mohli nalézt nějaký důkazní materiál, ale nic, co by jim ukázalo cestu dál.

„Možná bychom za Stålskiöldem mohli poslat Waldemara,“ navrhne Malin. „Mám takový pocit, že ještě nevíme všechno. Potřebujeme ho taky vyslechnout.“

„O Waldemarovi mi ani nemluv,“ povzdychne si Sven. „Ärendsson na něj právě telefonicky podal stížnost a uvedl tak příšerné věci, že se mi ani nechce věřit, že by jich byl Waldemar schopný. Ärendsson má prý namířeno do nemocnice, aby si svá poranění nechal zdokumentovat.“

Co mu Waldemar provedl?

Radši to ani nechci vědět.

Ale musím to zjistit, už nechci zavírat oči jako všichni ostatní.

„Ale třeba by s ním Waldemar přece jen něco pořídil.“

„Třeba,“ odvětí Sven. „To by mi ale musel osobně slíbit, že se bude chovat slušně. Taky mi volali z nemocnice. Stav Kateriny Jeleny se zlepšuje. Doktoři už jsou si jistí, že se z toho vylíže. Zatím ji ale nechtějí probouzet z umělého spánku, takže ji pořád nemůžeme vyslechnout.“

Alespoň jedna dobrá zpráva.

„Co se dá dělat? S výslechem holt budeme muset počkat.“

„Taky se nám z Petrohradu ozvali příbuzní Andreje Darševina. Chtějí poslat jeho tělo, aby ho mohli pohřbít na rodné hroudě.“

Malin pomalu přestává vnímat Svenův hlas.

Do očí ji řeže pozdní odpolední slunce a v uších jí duní zvuky Stockholmu. Funění autobusů, troubení aut, hlučící lidé, prskající wok pánve v thajské restauraci přes ulici. Vnímá pohyby boxerů bijících se do krve v suterénní posilovně na rohu, vidí gaye, transsexuály, Romy, Číňany, Turky i blonďaté Švédy.

Vtom ji znovu zasáhne Svenův hlas:

„Nygren má pravdu. Nezbývá nám než počkat. Já zařídím, co je potřeba tady v Linköpingu. Nygren ať se postará o Stockholm.“

Zavěsí.

Malin se Zekem dojdou ke vchodu na policejní stanici.

Johan Jakobsson měl dnes úspěšný den. Podařilo se mu totiž najít tajný seznam členů Spolku Lebky, jehož přílohu tvořily i stanovy.

Dost znepokojivé čtení, vezme-li se v úvahu, že tento spolek si klade za cíl formovat budoucí švédskou elitu.

Johan však chápal, co mladé chlapce na spolku tak láká.

Pocit vyvolenosti, sounáležitosti, domnění, že mají nárok na cokoli, čeho se jim zachce, přesvědčení o vlastní nadřazenosti.

My, členové Spolku Lebky:

budeme vždy jeden druhého chránit a usilovat o blaho ostatních členů,

budeme si za všech okolností pomáhat,

nikdy jeden druhého nezradíme,

zůstaneme navždy věrni Spolku a jeho členům, a to i v případě, pokud by tento bod byl v rozporu se zájmy jednotlivce,

budeme vždy usilovat o společenský vliv a tohoto vlivu budeme využívat ve prospěch Spolku a jeho členů,

řadíme se k nejvyšší společenské elitě, a proto budeme k ostatním lidem přistupovat ne jako k sobě rovným, nýbrž jako ke spodině, která se nám musí klidit z cesty,

víme, že naše cesta je správná a že jednotlivec nemá žádnou hodnotu.

My jsme členové Spolku a právo je na naší straně.

Mám to vůbec říkat Malin? váhal Johan.

Už takhle má svých starostí dost. Jen by ji to zbytečně rozčililo.

Ale jedno jméno na seznamu jí určitě ukáže cestu dál.

Johan zvedl telefon a vytočil Malinino číslo.

Malin se Zekem ještě ani nevešli do služebny, když Malin znovu zazvonil telefon.

„Tady Johan. Mám pro tebe něco fakt zajímavého.“

Oranžová plechová budova kronoberské vazební věznice jako by hořela v odpoledním slunci, roztékala se, jako by chtěla propustit všechny trpící duše, které kdy ukrývala.

„Poslouchám.“

„Našel jsem seznam členů Spolku Lebky z doby, kdy v Uppsale studovala ta naše čtveřice. Je tam pár zajímavých jmen. Obzvlášť jedno.“

„Jaké?“

„To ti neřeknu, Malin. Chci nechat prostor tvému posedlému mozku. Posílám ti to e-mailem.“

Malin chce protestovat. Nemá náladu na hry, ale někdy je opravdu nejlepší složit si skládanku sama.

Naslouchej hlasům vyšetřování. Jsi jediná, kdo je slyší. Poslouchej je. Jsou tu, vždycky tu byly.

„No dobře,“ souhlasí Malin a zavěsí.

Otevře dveře policejní stanice.

Oslní ji světlo odrážející se v neproniknutelném pancéřovém skle.

Zvuk města jako by náhle zmizel, nejprve nastane jen všeobjímající ticho, potom zaslechne hlas, tiše šeptající ženský hlas, nejslabší, jaký kdy slyšela, a zároveň ten nejsilnější, jako by se všechny různé hlasy jednoho člověka spojily do jediného okamžiku, do nevyslovené věty.

Není to křičící žena, kterou slyšela předtím.

Tenhle hlas patří jiné ženě.

Je podivně rozhodný a cílevědomý, přestože Malin neslyší slova, která se jí snaží sdělit. Jako by se právě probudil, jako by se až dosud pokoušel prodrat mlhou.

Na tenhle hlas dlouho čekala.

Co říká?

Co jí šeptá?

Marie Murvallová se posadí na posteli, opře se o zeď, nohy pod sebou, ruce na kolenou.

Našla cestu zpět. Volala sama na sebe neochotným jazykem, který jí chtěl říct: „Nedělej to. Je ti líp tam, kde jsi. Bude tě to zase bolet.“

Slyšela a cítila však ozvěnu vlastního hlasu, věděla, že tam je.

Nejprve to bylo jen chrčení.

Syčení.

Ale slyšela ho.

Věděla, že musí zahnat ty hady.

Ticho. Zvuky.

„Marie, Marie. Kde jsi?“

„Tady jsem.“

Až nakonec v ozvěně vlastního hlasu znovu vznikla.

Nepochopitelné slabiky. Řeč neřeč.

Jako by se hlava, tělo, mozek a srdce potřebovaly probudit, najít důvěru a důvěrnost, jako by nevědomá slova nahradila vědomá, i když pouze na moment. Svět se kolem ní obemkl a teď z ní proudí slova. Stále dokola. Jako mantra.

„Chci mluvit s Malin Forsovou. Chci mluvit s Malin Forsovou. Musím s ní mluvit. Musím...“

Zdravotní sestra stojí mlčky před ženou, která byla tak dlouho němá a náhle promluvila.

Stiskne tlačítko na zdi.

Čeká, až se objeví lékařka.

Svět, Marie.

Co s ním budeme dělat? Vznáším se u tebe. Nevím, co chceš Malin říct, ale vím jistě, že tě ráda vyslechne. Ty a já jsme jedna bytost, Marie.

I když já jsem se jmenovala Jenny.

Možná chceš zpátky, ale tomu nevěřím. Co bys tam dělala? Sem ke mně nemusíš. Musíš ale splnit svůj úkol.

Jaká jména jsou na Malinině seznamu, Marie?

Co jí povíš? Pravdu o tom, co se ti stalo?

Asi ano, ale jistě to nevím. Možná na pravdu nikdy nedosáhneš, protože pak by se každičká vteřina tvého života stala nesnesitelnou.

Jsi statečná, Marie.

Jsi ztělesněním odvahy.

Anděl všech statečných bojujících v první linii.

Těch, kteří nikdy neohnuli záda.

Kteří tváří v tvář zlu nikdy nepřistoupili na kompromis.

Malin stojí na recepci stockholmské policejní stanice, když jí znovu zazvoní telefon.

Je půl šesté večer.

Pozná volající po hlase.

Ošetřující lékařka Marie Murvallové.

Roztomilý polský přízvuk.

„Stalo se něco neuvěřitelného,“ začne.

Malin už ví, komu patřil hlas, který před chvílí slyšela.

„Marie promluvila. Chce se s vámi setkat. To je všechno, co nám řekla.“

50.

Les kolem silnice je tichý. Jako by se sápal po autu, jako by chtěl Malin polapit, stáhnout do své tmy, jejíž jméno žádný hlas nedokáže vyslovit, do tmy nesoucí jména všech žen pohlcených nekonečným tichem.

Nebe pokrývá jednolitá šeď, na střechu auta dopadají kroupy velikosti pingpongových míčků, snaží se proniknout plechem a rozdrtit řidiče i spolujezdce. Zekeho i Malin.

Marie promluvila.

Zekeho noha na plynu. Malin připadá, že jede příliš pomalu, byla by nejradši, kdyby zmáčkl pedál až na zem.

Co má asi Marie na srdci? Pamatuje si, co se jí stalo? Kdo jí tehdy v lese tak ublížil?

Od té doby, co hovořila s Mariinou lékařkou, jede Malinin mozek na plné obrátky.

Němá žena promluvila.

Jaká síla jí vrátila řeč?

Mysli, sakra. Mysli.

Vtom si Malin vzpomene na Johanův seznam členů Spolku Lebky, který ji poslal e-mailem, a otevře ho v mobilu.

Rychle seznam přelétne očima.

Neznámá, avšak vznešeně znějící jména.

Žádní Svenssonové, Anderssonové nebo Johanssonové.

Vtom si všimne jména, které měl Johan určitě na mysli, když jí seznam posílal.

Sevře se jí žaludek a trhne sebou tak, že Zeke na okamžik spustí oči ze silnice a překvapeně se k ní otočí.

„Co je? Vypadáš, jako bys právě zahlédla ducha.“

„Sten Dinman,“ vykoktá Malin.

Zeke se zamračí. Zjevně pátrá v paměti.

Bušení krup.

Je vidět sotva na sto metrů a Zeke musí ubrat plyn. Zadní světla auta jedoucího před nimi jsou rozmazaná a pulzující.

„Bývalý ministr pro rovné příležitosti. Toho času předseda nadace Pomozte dětem. A taky jeden ze žhavých kandidátů na funkci Veřejného ochránce práv žen.“

Zeke nafoukne tváře a jeho obličej vypadá z profilu jako umrlčí lebka.

„Do prdele.“

„Jo. Do prdele.“

„Myslíš, že s tím může mít něco společného?“

„Je to možné,“ odvětí Malin. „Byl členem stejného tajného spolku jako ta čtveřice. Ve stejnou dobu. Je to jejich vrstevník. A celý ten spolek působí spíš jako sekta, ne? Jako sekta chlapů, kteří si myslí, že jim patří celý svět.“

„To ještě nemusí vůbec nic znamenat. Třeba v tom má prsty někdo úplně jiný s méně známým jménem. Pokud v tom celém ovšem ještě nějaký pátý muž figuroval.“

„Něco mi říká, že to byl on.“

„Můžeš najít jeho fotku?“

Malin otevře Google a do řádku pro vyhledávání naťuká jméno Sten Dinman. Objeví se stovky fotografií. Její pozornost upoutá zvláště jedna, na níž Dinman s úsměvem na rtech stojí s mladší blond ženou před biografem, zřejmě se chystají na premiéru nějakého filmu. V ruce pevně svírá nápadně velký kufřík z krokodýlí kůže.

Popisek: Ministr Dinman se svou sekretářkou.

Jeho tvář.

Něčím podobná Peterově.

Široké a zároveň vysoké lícní kosti, jako by snad měl sámské předky. Modré oči, zvědavý a spokojený pohled. Krátce střižené blond vlasy, které jsou na temeni o něco delší.

Jen se na mě podívejte. Jsem dost hezký a působím dost důvěryhodným dojmem na to, abych dokázal řídit celou zemi.

Šarmantní a okouzlující. Určitě pěkný děvkař, konstatuje v duchu Malin.

Něco v jeho očích ji však zarazí.

V černých zorničkách.

Zračí se v nich faleš, hra. Jako by hrál nějakou roli.

Ukáže fotografii Zekemu.

Ten na okamžik odtrhne pohled ze silnice.

„Rozený děvkař,“ pronese suše.

„Ukážu tu fotku Marii,“ rozhodne Malin. „A taky fotku Lendberga, až nám ji Conny pošle.“

Naťuká do Googlu kombinace jmen:

Sten Dinman + Fredrik Kantsten.

Sten Dinman + Emanuel Ärendsson.

Sten Dinman + Peder Stålskiöld.

A nestačí se divit.

Celá řada novinových článků. Stránky na Wikipedii.

Kantsten a Dinman jsou členy představenstva Vzdělávací asociace pracujících.

Ärendsson s Dinmanem zase společně pracovali na projektu krajského úřadu, jehož cílem bylo zkrácení čekacích lhůt na lékařskou péči.

Dinman Kantstena přizval jakožto právního experta k projektu, který zkoumal možnosti daňového zvýhodnění ekologických aut.

Stålskiöld byl na základě Dinmanova doporučení jmenován poradcem lotyšského ministerstva zemědělství.

Dinman a Ärendsson jsou členy správní rady jedné dánské farmaceutické firmy.

Není pochyb, že se ti čtyři dobře znají.

Dost dobře na to, aby si navzájem kryli záda.

Jako by Dinman byl vždy krok za někým z nich, jako plíživý stín, betonová zeď, o niž se vždy lze opřít.

Mohl Dinman Kantstena protlačit na místo okresního státního zástupce? A co za to asi chtěl na oplátku? Aby ho Kantsten kryl? Jezdil na lovy s nimi?

Malinino srdce buší jako o závod.

Běží na plné obrátky stejně jako motor auta.

Měli jsme si Dinmana všimnout už dříve? Ale jak bychom na něj mohli přijít? Neměli jsme vůči němu nejmenší podezření.

Dokonce ani Johan na jeho jméno dříve nenarazil.

Jména všech pěti mužů se společně vyskytují pouze na seznamu členů Spolku Lebky.

Malin zkusí do vyhledávače namátkou zadat jiná jména ze seznamu spolu se jmény Kantsten, Ärendsson nebo Stålskiöld. Žádný výsledek.

Spolek hanobitelů žen.

Je vás pět, že?

Co máte společně na svědomí? přemítá Malin a tělem se jí rozlije podivná únava, jako by se roky otázek bez odpovědí konečně chýlily ke konci.

Znovu se vrátí na stránku s fotografiemi Stena Dinmana.

Další filmová premiéra.

Sten Dinman a hrabě Stålskiöld. Bok po boku. S úsměvem na rtech.

Aktovka z lesklé krokodýlí kůže. Z kůže šelmy.

Co asi ukrývá?

Malin se zvedne žaludek.

Kolik vás je? Co všechno máte na svědomí? Těm ženám musel ublížit někdo z vás.

Byl to Dinman? A vy ostatní ho kryjete?

To on je tím pátým mužem? Bezuzdným stínem?

Chtěli byste v hloubi duše být jako on? Obdivujete se mu?

Malin zazvoní mobil.

Volá Conny Nygren.

„Jen vám chci oznámit, že Fredrik Kantsten není nikde k zastižení. Chtěl jsem ho dát sledovat, ale není doma ani v kanceláři a nebere telefony.“

„Může být kdekoliv,“ namítne Malin. „Třeba v posilovně nebo tak někde.“

„Nějak se mi to nechce líbit,“ povzdychne si Conny. Poté mu Malin vylíčí, co zajímavého zjistila o Stenu Dinmanovi.

Conny Nygren chvíli mlčí.

„Nějak se nám to rozrůstá,“ poznamená po chvíli. „Připadá mi to jako drak, kterému pořád přibývají nové hlavy. Ale třeba je to jen náhoda a Dinman s tím nemá nic společného. Vždyť je to bývalý ministr a v jednom kuse píše plamenné články prosazující práva žen. Přece si nemyslíte, že v tom má prsty?“

Malin se rozhodne povědět mu o Marii.

O tom, že promluvila. Vymanila se z němoty. A přeje si setkat se s Malin.

Vlastně měli Connymu zavolat hned a oznámit mu, že musejí jet do Linköpingu.

„To mě podrž,“ hvízdne Conny Nygren.

„Tohle jsem si celou dobu přála,“ poznamená Malin.

„V tom případě byste jí mohla ukázat Dinmanovu fotografii,“ navrhne Conny Nygren.

„Přesně to mám v plánu,“ přitaká Malin. „Sven nechal sledovat Stålskiölda a Ärendssona. A Kantsten se určitě někde brzy objeví.“

„Pokusím se co nejrychleji získat fotku Lendberga,“ řekne Conny Nygren. „A taky zajedu k Dinmanovi domů. Položím mu pár otázek ohledně jeho přátelství s tou vaší čtveřicí. Tím nemůžu nic zkazit. Touhle dobou už bude určitě doma.“

Fredrik Kantsten sedí ve svém mercedesu. Pohledem spočine na černém koženém sedadle spolujezdce, na němž v zeleném obalu s okraji z ošoupané kůže leží dvě lovecké pušky. Brokovnice a kulovnice.

Právě si je vyzvedl v úschovně na Östermalmu. Je čtvrt na sedm. Stihl to těsně před koncem otevírací doby.

Za deset tisíc ročně si tam může člověk zbraně legálně nechat, nemusí si kvůli nim zbytečně kupovat trezor domů. Navíc tam zbraně po lovu vždycky řádně vyčistí a promažou a také se starají o nákup munice.

Prostorný vnitřek auta voní novotou a olejem, Fredriku Kantstenovi však tento okamžik připadá nanejvýš známý, jako by ho právě dohnala jeho minulost a přelila se do přítomnosti, v níž je možné cokoli.

V nadzemních garážích u náměstí Östermalmstorg naproti tržnici panuje tma, nikdo jeho postavu v autě nevidí.

Sten Dinman nám všem pomáhal, přemítá Kantsten.

A my na oplátku zase jemu.

Vím, co se stalo. Věděl jsem to celou dobu, jen jsem si to nechtěl připustit. Byl jsem slepý. A teď, když co nevidět hrozí exploze, existuje pouze jeden způsob, jak si můžu zachránit kůži.

Kde asi je? Doma?

Nebo na své chatě na ostrově Värmdö?

Brzy to zjistím.

Ale co když mě vypátrají podle zbraní?

Přemýšlej.

Použij svůj bystrý mozek. Mozek státního zástupce.

Myšlenky si však dělají, co chtějí.

Když potom zbraně zahodím, nemůžou mi nic dokázat. Můžu tvrdit, že mi je někdo ukradl. Něco si už vymyslím.

A jestli ten zelenáč Kalder něco vyžvanil, chladně to popřu. Důkazy se dají tak snadno zpochybnit. A přiznání je vždycky možné vzít zpět. O tom vím své.

Tohle musím vyřídit sám.

Nikdo se nikdy nesmí dozvědět, co všechno jsem věděl.

Nesmí vyjít najevo, jak blízko jsem měl k absolutní tmě.

Pojedu k němu. Teď hned.

Fredrik Kantsten položí ruku na svou brokovnici.

Tou už skolil mnoho zvířat.

Teď je však na čase zabít člověka.

Síť houstne, Malin.

Změť lidí ženoucích se do všech stran, a přece tímtéž směrem.

Máš před sebou ještě hodně práce.

Musíš ukázat fotografie ženě, jež se vymanila ze své němoty.

Musíš navštívit ještě jeden dům.

Zkřížit cestu zlu.

Já budu zatím svrchu přihlížet, jak postupně odhaluješ pravdu.

Už nebudu mít strach. Už nikdy si nebudu připadat osamělá.

Spoléhám na tebe, Malin.

Spoléhám na to, že budu zase oním malým děvčátkem pobíhajícím po louce slibující svobodu, která mi však nikdy nebude náležet.

51.

Börje Svärd a Waldemar Ekenberg se ve velkém salónu zámku Sjölunda usadí do měkké pohovky značky Svenskt Tenn s barevným hadím vzorem od Josefa Franka.

Poslal je sem Sven Sjöman.

Ale nabádal je, aby si počínali opatrně.

Ärendssonovo udání na Waldemara bude těžké jen tak smést ze stolu.

Před chvílí Svenovi volal lékař, který Ärendssona prohlédl, a podivoval se, zda je opravdu možné, aby byl policista schopen takového sadismu. Modřiny na šourku, na zápěstích odřeniny po poutech.

Nakonec se to ale přece jen zamete pod koberec.

Kdo že si to dovoluje si stěžovat?

Je to sice renomovaný docent gynekologie, ale především člověk, který se přiznal, že opakovaně platil za sex. To už mu nikdo neodpáře. Zřejmě se tak zoufale snaží odpoutat pozornost od svých činů, že sáhl i k sebepoškozování. S tím také lékař souhlasil. Taková poranění by si člověk klidně mohl způsobit sám. A masochista by v tom možná dokonce mohl spatřovat potěšení.

Hrabě Stålskiöld se usadí do ošoupaného koženého křesla vedle vyhaslého krbu.

„Přihořívá, co?“ nadhodí Börje Svärd.

„Asi vám nerozumím,“ zavrtí hlavou Peder Stålskiöld, který se jinak snaží o vstřícný výraz. „Co tím myslíte?“

Hned na úvod mu řekli, co všechno vědí.

O prostitutkách. O tom, že Jenny Svartsjöová byla ve Stålskiöldově lovecké chatě. O tom, že se ve vyšetřování náhle objevilo jméno Sten Dinman a že zřejmě patří k jejich partě, že existuje fotografie, na níž je Stålskiöld spolu s Dinmanem na filmové premiéře.

Že hrabě lhal policistům do očí.

Poté Waldemar začne z jiného soudku:

„Co na to říká vaše manželka? Ví o tom?“

„Té je to fuk,“ mávne rukou Peder Stålskiöld. „O tom, že chodím za kurvama, ví už dávno. Sama si občas na cestách koupí nějakého toho gigola. Je to oboustranná domluva. Neměli byste ji do toho vůbec zatahovat.“

Peder Stålskiöld se rozhlédne po salónu.

„Vždycky jí šlo jedině o tohle. Bohatě se provdat.“

Waldemar přikývne.

„A co nám povíte o Dinmanovi?“

„Seznámili jsme se v Uppsale a od té doby se čas od času vídáme.“

„Jezdil na lovy s vámi?“ zeptá se Börje.

„Ne.“

„Nikdy? Jestli lžete, přijdeme na to. Váš kamarád Ärendsson zpívá jako ptáček,“ ušklíbne se Waldemar.

„Vím, co jste Emanuelovi udělal. A mimochodem, Victoru Johanssonovi jsem dal výpověď. Neplatil jsem ho za to, aby se vybavoval s policií. A navíc byl tak hloupý, že mi to sám vyžvanil.“

„Kdo si od vás pronajímal tu chatu?“

„Už jsem řekl. Nikdy jsem ji nikomu nepronajímal.“

Waldemar povytáhne obočí.

„Jak nám v tom případě vysvětlíte, že jste tam byl s Jenny Svartsjöovou? O ní jste nám mimochodem taky lhal. Tvrdil jste, že jste ji neznal.“

„Říkal jsem si, že vám do toho nic není. A sami víte, že si ji potom vyzvedl Lendberg. Co se dělo potom, mi není známo. Klidně mi odeberte DNA, jestli vám to pomůže. Nikdy se mi nikdo nešťoural štětičkou v puse, může to být zajímavá zkušenost.“

„A tomu máme podle váš věřit?“ namítne Börje. „Že si ji Lendberg vyzvedl? To určitě. Znásilnili a zabili jste ji vy.“

„Vy jste snad zešíleli,“ zavrtí hlavou Stålskiöld. „To je absurdní představa. Klidně prohledejte celou chatu.“

Domluvili se na nás, pomyslí si Waldemar a snaží se potlačit zlost.

Ale přece by hrabě neprovedl něco tak strašného ve vlastní chatě, přemítá a hněv pomalu odezní, jako by si ho už vybil na Ärendssonovi.

Lidé na venkově mají tenké uši a hbitá ústa.

Stejně nám ale neřekl všechno, pomyslí si Waldemar. Alespoň ne o Dinmanovi. Slíbil jsem mu, že jestli mi něco zatají, vrátím se. A to taky dodržím.

Peder Stålskiöld se v křesle narovná.

Zavře oči.

„Jezdil s vámi Dinman na lovy?“ zeptá se Börje znovu.

Peder Stålskiöld si zhluboka povzdychne, než odpoví:

„No dobře, několikrát s námi byl. Tady u mě i v Ljusdalu.“

„A užíval si to stejně jako vy?“

Stålskiöldův pohled ztvrdne, jako by si měřil čeledína nebo pachtýře žmoulajícího v ruce čepici.

„Chcete říct, jestli s těma kurvama šukal? Ne. Vůbec o ně nejevil zájem.“

„Zato vy ano?“

„No jistě. K tomu trestnému činu se klidně přiznám. Jak vysokou pokutu mám zaplatit?“

Hrabě se rozesměje nepřirozeným hlasitým smíchem, jenž se jako ozvěna nese prostornou místností. Jako by to celé byla hra, únavná hra pro dospělé, hra muže, který si nikdy s ničím nemusel dělat starosti, nikdy nenesl zodpovědnost za nikoho jiného než sám za sebe, který celý život strávil jen uspokojováním vlastních potřeb.

„Připadá vám to k smíchu?“ zasyčí Waldemar. „Mně tedy ne. Vyšetřujeme vraždu a vy jste potenciální pachatel nebo přinejmenším spolupachatel. Napomáhání zločinu je taky závažný trestný čin. Takže nám koukejte vyklopit, co víte.“

„O čem?“

„O tom, co se stalo Jenny Svartsjöové, Marii Murvallové, Jessice Karlssonové a té dívce z Lundu.“

„Nic nevím. A jak můžete vědět, že spolu ty případy vůbec souvisí?“

„Proč jste nám tajili, že s vámi na lovy jezdil i Dinman? Ptali jsme se vás, jestli s vámi býval ještě někdo čtvrtý.“

„Je to náš kamarád. A navíc veřejně známá osoba. Jeho jméno by se nemělo bezdůvodně špinit.“

Conny Nygren zaparkuje před vilou Charlottenhill na ostrově Djurgården.

Luxusní sídlo z počátku dvacátého století z červených cihel přestavěné na pět bytů o minimální rozloze dvě stě metrů čtverečních. Široká žulová schodiště vedoucí na soukromé terasy, vysoká špaletová okna jakoby odlitá z bílé oceli. Stavba působí neskutečně podmanivým, a přece odpuzujícím dojmem: Kdo jsi? Co tu chceš? Koukej odsud vypadnout, tady nemáš co pohledávat.

Štěrkové prostranství před vilou obklopují husté vzrostlé břízy svědčící o tom, že v tomhle městě vždy existovaly propastné třídní rozdíly.

Král schopný ošukat všechno, co se hýbe.

Stavící na své půdě sídla boháčů.

Tak tomu bylo od pradávna.

Mocní drží při sobě.

Connymu Nygrenovi se chce z toho nestydatého klientelismu zvracet.

Na druhou stranu jsou však obyvatelé této vily jen lidé. S chybami a nedostatky i touhou po lásce.

Sten Dinman by měl podle katastru nemovitostí bydlet v přízemním bytě se sklepem.

Conny Nygren se mu nejprve snažil dovolat do práce, avšak marně. Jelikož Dinman nebral ani mobil, rozhodl se Conny zajet přímo k němu domů.

Promluvit s ním.

Za zelenající se zahradou Conny tuší průplav ke stockholmskému přístavu, zábavní trajekty společnosti Viking Line, skály a na nich jakoby přilepené okrově zbarvené domy.

Zazvoní.

Žádná reakce.

Naťuká policejní kód a je uvnitř.

Na chodbě dlouhý koberec s modrým orientálním vzorem. Dřevěné dveře ladí s šedým mramorovým schodištěm. Cedulka se jménem Dinman.

Znovu zazvoní.

Opět žádná reakce.

Nikdo není doma.

Mám jít dovnitř? váhá.

Ano, rozhodne se nakonec. Prohlédne si dveře, jestli nepřehlédl nálepku upozorňující na alarm, žádnou však nenajde. To je divné.

Rozhodne se zariskovat. Kdyby se výstražný signál náhodou skutečně spustil, vždycky může vycouvat nebo si vymyslet nějakou výmluvu.

Zasune do zámku paklíč, nastraží uši ke schodišti, po ostatních obyvatelích domu však není ani slechu.

Dveře se s cvaknutím otevřou.

Jinak ticho.

Conny vejde do bytu.

Bílé stěny s tmavým dubovým obložením.

Designové pohovky čalouněné lesklými látkami, na stěnách současné umění. Fotografie. Nahé modelky ve snové krajině. Černobílé. Jako by byl dvoubarevný svět pochopitelnější, hezčí.

Žádné romantické krajinky.

Jídelní stůl s bílou mramorovou deskou, která musí vážit nejméně tunu. Pod ním šedě žíhaný, zřejmě neskutečně drahý koberec. Nepohodlně vypadající židle, nejspíš z Itálie.

V kapse mu zapípá mobil. Zpráva od patologa, jenž měl na starosti Lendbergovu pitvu.

Fotografie zavražděného. Rovnou ji přepošle Malin.

To je divné, že tu není alarm, pomyslí si. Vždyť je to bývalý ministr.

Náhle ho zaplaví podivný pocit.

Něco tu je.

Ženy jako u Lendberga?

Všimne si dveří vedoucích do sklepa.

Otevře je.

Pach síry.

Musí si zacpat nos a pomalu si na zápach přivyknout.

Vykročí dolů.

Letní sídlo na Värmdö zelo prázdnotou. Dokonce byly zavřené okenice.

Fredrik Kantsten se proto vrátil zpátky do centra Stockholmu. Teď trčí v zácpě na nábřeží Strandvägen a prohlíží si honosné fasády secesních domů a záliv Nybroviken s hustou řadou pohupujících se bílých jachet.

Byt ve vile Charlottenhill.

Nikdy jsem tam nebyl, ale Sten nám jednou ukazoval fotky v telefonu. Chlubil se svou sbírkou umění a novým nábytkem, který si koupil z platu předsedy nadace Pomozte dětem.

Třeba je doma.

Fredrik Kantsten raději nechce domýšlet, čeho všeho se Sten Dinman nejspíš dopustil. Občas, když se po lovu rozloučili a všichni se rozjeli domů, míval neurčitý pocit, že se Sten na místo ještě vrátil. A jednou ho viděl zabraného do hovoru s Paulem, když si Paul přijel k hraběti na chatu vyzvednout své ovečky. Bylo to už dávno a Fredrik sice neslyšel, co si povídají, vzpomínka na jejich tichá slova v něm však zůstala. Z tváří obou mužů vytušil, že mluví o něčem, s čím on, Peder ani Emanuel neměli a ani nechtěli mít nic společného.

Jejich hovor se určitě týkal žen.

Jenny Svartsjöové.

Jessicy Karlssonové.

Té bezejmenné dívky z Lundu.

Ať už se stalo cokoli, nesmí se to dostat na veřejnost, přemítá Fredrik Kantsten.

Takové špíny bych se už nikdy nezbavil.

Na sedadle spolujezdce dvě pušky.

Kouřovými okny je nikdo zvenčí nemůže vidět.

Vtom se dá kolona aut do pohybu.

Kantsten odbočí na ostrov Djurgården, mine Skandinávské muzeum a póvl před zábavním parkem Gröna Lund a před Skansenem.

Dál pokračuje podle navigace.

Vinný sklep s prázdnými regály.

Prádelna.

Televizní místnost s černou pohovkou a obří plazmovou obrazovkou.

Bílá zeď s černými dveřmi.

Sklep by měl být ale mnohem větší, pomyslí si Conny Nygren.

Zaposlouchá se, jestli něco neuslyší shora.

Ticho.

Nebo ne?

Ozývá se něco?

Ne.

Nic to nebylo.

Rychle dveře otevře.

Náhle pocítí vztek. Proč musí zrovna on stát tady ve sklepě a šťourat se v tom nejtemnějším koutě mužství?

Za dveřmi obyčejná dílna s ponkem. Na stěně pečlivě rozvěšené nářadí.

Soustruh.

Na betonové podlaze skvrny od oleje.

Slyším něco? Co to bylo?

Nic.

Pokračuj dál.

Nebuď paranoidní.

Na lavici otevřená krabice po okraj naplněná úhledně vyskládanými krabičkami s hřebíky a šrouby.

V rohu místnosti hnědý kufřík z lesklé krokodýlí kůže velikosti kabinového zavazadla.

Co taková drahá věc dělá tady v dílně?

Conny Nygren poklekne vedle kufříku.

V chabém světle, pronikajícím dovnitř okénky u stropu, se zaleskne zlatý visací zámek.

Zasune do něj paklíč.

Zámek se s tichým cvaknutím otevře.

Sakra.

Co to kurva je?

Víko plné naleštěných nožíků, ostnatý vibrátor, ponorný vařič, rychlovarná konvice, pájka, plastové lahvičky s jakousi tekutinou, elektrické kabely, hadice, skalpely, zubní vrtačka, kladivo, příruční svěrák.

Sbírka mučicích nástrojů.

Kufřík bolesti a strachu.

Hanobení a znásilnění.

Kufřík skrývající to nejhorší z nás. To, před čím není úniku. Čeho se nikdy nezbavíme.

Conny znovu nastraží uši, zdá se mu, že slyší přijíždějící auto. Zastavilo před vchodem? Nebo pokračovalo dál?

Znovu ticho.

Jak sem Dinman ženy pašoval? A jak odsud? Jeho bohatí sousedé možná nechtěli nic vidět. Zavírali před tím oči.

A míval tu vůbec nějaké ženy? Nebo si kufřík vozil s sebou?

Connyho opět zaplaví pocit, že tu není sám.

Slyšel jsem něco?

Ne. To se mi jen zdá.

Přece jsem za sebou zavřel dveře.

Vytáhne z kapsy mobil.

Musí zavolat Malin, povědět jí o svém nálezu, musí přivolat techniky, aby prohledali celý byt, sklep i kufřík.

Kupodivu je tu signál.

Malin telefon zvedne po prvním zazvonění.

Conny jí v rychlosti vysvětlí, co našel. Malin mlčky poslouchá a nakonec prohlásí, že se právě chystá za Marií, že už se nemůže dočkat, až konečně uslyší její „vysvobozený“ hlas.

Conny zavěsí.

Otočí se.

Hledí přímo do hlavně naleštěné kulovnice.

52.

Marie.

Co mi povíš? Do jakých koutů duše mi dáš nahlédnout? Do jaké tmy nebo světla?

Tvá slova jako kulky. Dobře mířené projektily určené těm, kteří musejí zemřít.

Malin otevře dveře Mariina nemocničního pokoje.

Na první pohled se tu nic nezměnilo. Dvě židle. Okno, z něhož není vidět nic kromě nebe. Jako by se nic nestalo.

To je ale jen zdání, že?

Malin si v duchu představí Dinmanův kufřík z krokodýlí kůže, který jí před chvílí popsal Conny Nygren.

Pájka.

Popáleniny na Mariiných rukou.

Kyselina.

Poleptaná ústa Jessicy Karlssonové.

Než vystoupila z auta, odeslala Malin fotografie Stena Dinmana a Paula Lendberga Saře Markelbergové.

„Ukaž je své pacientce. Zajímala by mě její reakce.“

Zeke zatím čeká ve společenské místnosti.

Malin se zhluboka nadechne a překročí práh.

Do pokoje proniká váhavé večerní světlo.

Marie sedí na židli u okna a vyhlíží na ocelově šedé nebe, jemuž odlesky z hladiny jezera dodávají zvláštní třpyt.

„Marie,“ osloví Malin pacientku a přeje si, aby se otočila. Ta však dále bez hnutí pohlíží ven z okna.

Malin si k Marii přisune židli a posadí se vedle ní.

„Jsem tu u vás. Slyšela jsem, že se mnou chcete mluvit.“

Marie se otočí.

V jejím pohledu je cosi jiného, nového a zároveň dobře známého. Něco, co patří do tohoto světa.

„Mluvte se mnou, Marie.“

Marie však mlčí, jako by jí opět došla slova, jako by nestačila na to, co chce popsat.

„Nebojte se,“ chlácholí ji Malin, která touží slyšet její hlas.

„Řekněte mi, co máte na srdci.“

Pohladí Marii po tváři a ta se neodtáhne, jen pohne ústy a mlčky na Malin pohlédne.

„Jsem tu u vás. Tak povídejte. Dám všechno zase do pořádku, slibuju.“

Vzpomene si na fotografii v mobilu, který má v kapse.

Na fotografii Stena Dinmana.

Na vlastní kůži jsi poznala nástroje z jeho kufříku, viď? pomyslí si. Jeho zlo, destilát toho nejhoršího z nás lidí.

„Mluvte se mnou, Marie.“

Prosebný tón.

Vtom Marie otevře ústa a promluví:

„Chci mluvit s Malin Forsovou.“

Její hlas.

Křehký jako orchidej. Vzdálený, a přece blízký. Plný odvahy, a přece váhavý, neznající řeč a vzduch, který je jeho nositelem.

To je ten nejkrásnější hlas, jaký jsem kdy slyšela, uvědomí si Malin. Dokonce ještě hezčí než Tovin.

Ne. To zase ne.

V obou jejich hlasech slyším čistou lásku. Stejné dobro.

Neexistující němotu.

Otevřenost, čistotu a nefalšovanost. Sen o lidech, jimiž jsme všichni mohli být.

V míse na nočním stolku pár jablek.

„To jsem já. Malin Forsová.“

„Jste tam?“

„Ano.“

„Kdo tam je?“

„Malin Forsová.“

Malin pohlédne ven z okna. Jestlipak Marie vidí hvězdy a krásu topící se v jejich světle?

„Co vidíte, Marie?“

„Vídala jsem hvězdy,“ odvětí. „Ale už zmizely. Je moc velké světlo.“

Malin vytáhne z kapsy telefon.

Ukáže Marii fotografii Paula Lendberga.

Žádná reakce.

Potom jí před očima podrží fotografii Stena Dinmana a v téže chvíli si uvědomí svou chybu.

Marie přestane dýchat.

Jako by celé její tělo odmítalo přijímat kyslík.

Jako by se jejímu vědomí podařilo překonat přirozené reflexy.

Rozum, pocit vítězství nad tou nejniternější vůlí.

Každičký sval v Mariině těle se napne. Vyrazí Malin telefon z ruky a vypukne v křik, řev. Slabiky a zvuky podobné explozi, vyhánějící světlo pryč ze světa.

Nechci to slyšet.

Nechci.

Řev jako by popíral její hlas, pomyslí si Malin.

„Odpusťte mi to,“ pošeptá.

„Odpusťte mi to,“ zakřičí.

Co je však platná omluva?

Otevřou se dveře a dovnitř vtrhne lékařka a zdravotní sestra.

V jejich očích se zračí strach a nesplnitelné přání utéct před tím strašlivým křikem.

Mariin křik pomalu odumírá a její tělo se uvolní. To, co Malin před malou chvílí viděla v jejích očích, je nenávratně pryč.

„Byl to on, že?“ pošeptá jí Malin.

„To on vám tak ublížil, viďte?

Kde to udělal?

Jak si vás našel?

Byli tam i ostatní?“

Otazníky jako kulky ze samopalu.

Marie se schoulí na židli, ze svalů jí vyprchá síla a brada klesne na prsa, oči se jí zavřou. Třeba spí, pomyslí si Malin.

„Vraťte se,“ pošeptá.

Pohladí Marii po tváři.

Po horké tváři.

Vraťte se, modlí se v duchu a všimne si, jak se Mariin pohled zakalil slzami. Řinou se jí po tvářích jako prastarý pramen.

„Vraťte se, Marie.“

Malin se sesune ze židle, padne vedle Marie na kolena a obejme její nohy.

„Vraťte se,“ prosí. „Vraťte se zpátky. Dám zase všechno do pořádku. Všechno bude dobré.“

Ruka na jejím rameni. Vlídná, avšak rozhodná.

Lékařčin hlas.

„To stačí, Malin. Musíte jít. To už stačí.“

O tři sta padesát kilometrů dál v podobném pokoji spatří jiná mladá žena fotografii Paula Lendberga a spustí obdobný křik.

Křik beze slov, který při pohledu na fotografii Stena Dinmana ještě zesílí.

Řev stejně prázdný jako ona sama, v němž existuje pouze přítomnost bez minulosti i budoucnosti. Křik obsahující vědomí všeho zla, které na tomto světě existuje, a bolesti, kterou dokáže způsobit.

Křik této ženy však neutichne.

Proniká dál do nekonečného vesmíru.

Dokud jí žena v bílém plášti nevpíchne do paže injekci a ona neupadne do spánku.

Je tu u mě Jessica.

Vidíme vás všechny, Malin. Všechny najednou.

Už ji nic nebolí a tady je před zlem v bezpečí. V našem vesmíru zlo neexistuje.

To je dobrá zpráva, nemyslíš?

Marie znovu zmizela. Ještě dál. Hlouběji. Ale to, co se nám stalo, ještě neskončilo, Malin. Musíš si pospíšit, aby nedopadla jako my.

Křičíme, kde ta žena je, ty nás však neslyšíš.

Poslední žena, Malin.

Tak už vstaň.

Musíš jít dál.

Ještě je čas. Když ji zachráníš, možná zachráníš i sama sebe. Buď však opatrná. Mysli na to, co máš teď v sobě. Už nejsi sama, Malin. Cítíš, co v tobě roste? Važ si toho.

Malin slyší hlas.

Nedokáže však rozeznat slova, která říká.

Nejraději by tu na nemocniční podlaze proležela celou noc.

Držela se Marie za nohu.

Prosila by ji a zaříkala, snažila se ji vtáhnout zpět do reality, až by nakonec usnula a už se nikdy neprobudila.

Ten hlas ji však nabádá k něčemu jinému.

Teď to cítí. To, co má uvnitř. Neodvažuje se však tomu zázraku uvěřit, zdráhá se pochopit, že by něco takového bylo možné.

U takové zkrachovalé existence, jako je ona?

U někoho tak bezvýznamného, jako je Malin Forsová?

„Vstaň,“ nabádá ji ten hlas.

Malin poslechne.

Vykročí vstříc své budoucnosti.

53.

Kdo to je?

Kdo je ten muž, který se přede mnou náhle vynořil ve sklepě?

A co je to za kufřík za ním?

Fredrik Kantsten zaparkoval před vilou Charlottenhill.

Ujistil se, že ho nikdo nevidí. Opatrně vytáhl z auta kulovnici a doběhl k domu.

Dveře byly odemčené.

Zřejmě rozbitý zámek.

A co bylo ještě podivnější: dveře Dinmanova bytu byly pootevřené.

Určitě je doma, pomyslel si.

Potěžkal v ruce pušku.

Vystřelil z ní už mnohokrát, ale nikdy ne na člověka.

Teď však nemá na vybranou.

Se Stenem se znají pětatřicet let. Ale má Sten vůbec nějaké přátele?

Ne.

Možná známé, které tu a tam popostrčí nahoru.

Nikdy však ne zadarmo. Za každou pomoc vždy vyžadoval protislužbu.

Většinou něco, co by dotyčného mohlo diskreditovat.

Mě například protlačil na místo okresního státního zástupce, ale chtěl po mně dvě věci. Nejenže jsem musel odložit ten případ znásilněné a pořezané ženy z Lundu, ještě jsem mu musel obstarat pár gramů hašiše.

Sten sice nekouří, ale chtěl mě mít v hrsti.

Je vypočítavý, a ještě se tím chlubí, přemítá Fredrik Kantsten, když kráčí bytem.

Zároveň je to ovšem ten nejvtipnější a nejšarmantnější člověk, jakého jsem kdy potkal.

Mezi sociálnědemokratickými politiky vyniká jako labuť mezi káčátky.

A v médiích je i při té nejmenší příležitosti vždy na straně slabších.

To se Fredriku Kantstenovi honilo hlavou, když s napřaženou puškou procházel z jedné místnosti do druhé.

Dinmana nikde nenašel.

Potom si však všiml dveří vedoucích do sklepa a zaslechl zespodu nějaký hlas. Že by patřil Stenovi? Ano. Ten má přesně takový sebejistý tón. Musí to být on.

Vykročil dolů po schodech.

Prošel vinným sklepem.

Vtom stanul tváří v tvář neznámému muži. Soudě podle jeho výrazu ho pořádně překvapil a vyděsil.

Kdo to může být? Lupič, nebo policajt.

Na tom nesejde, pomyslel si Fredrik Kantsten. Tady mě nikdo nesmí vidět. Musím jednat.

V duchu se mu vybavily tváře všech těch prostitutek.

Obličej Jenny Svartsjöové, kterou píchal do zadku na gauči v Pederově lovecké chatě, zatímco ostatní přihlíželi.

I tváře všech dalších, které po chvilkové rozkoši zmizely z jeho života. Namlouval si, že si sex s ním užívaly, že se nemohly nabažit jeho velkého tvrdého údu. Která žena by nesnila o tom, aby jí to udělal takový krasavec, a k tomu státní zástupce?

Měl rád, když se na něj při tom ostatní dívali. Navzájem se hecovali, stejně jako před pětatřiceti lety v Uppsale, když se zkouřili a přivedli si domů pár opilých středoškolaček.

Býval s nimi i Sten.

Tehdy v Uppsale. I na různých loveckých chatách. To on ty holky objednával. Od Paula.

Ujal se role vůdce, kterou měl zřejmě vrozenou, a my ostatní jsme ho obdivovali. Přáli jsme si být také tak vysocí, elegantní, budit takovou autoritu. Mohl si dovolit cokoli.

Jedna věc ale byla zvláštní. Nikdy nejevil zájem o ženské.

Na ty děvky, které jsme si vozili s sebou, se skoro ani nepodíval, nikdy se jich nedotkl. Jako by čekal, až na něj přijde řada jindy.

Jeho oči.

Celou tu dobu jsem to věděl.

Jen jsem to nechtěl vidět.

A ten jeho kufřík z krokodýlí kůže, který si vždycky vozil s sebou. Když se o něm někdo jen slovem zmínil nebo se zajímal, co v něm vozí, byl Sten vzteky bez sebe.

„V tom kufříku mám svoji duši,“ říkal. „A do té nikomu nic není.“

Slepota plodí zlo.

Eman. Ten úchyl. Udělal cokoli, co se mu řeklo, jen abychom ho brali s sebou.

Klidně těm děvkám lízal zadek jen proto, že mu to Peder poručil.

Kdo je sakra ten muž přede mnou?

Vtom spatřil místnost za ním, obsah kufříku a všechno mu rázem došlo. Nabyl přesvědčení, že musí zmáčknout spoušť.

„Nestřílejte,“ prosil ten muž. „Nestřílejte.“

Fredrik Kantsten však vystřelil. Zmáčkl spoušť.

Nestřílejte, opakoval si Conny Nygren stále dokola. To byla jediná myšlenka, kterou dokázal zformulovat.

Věděl, s kým má tu čest.

Tahle bytost ho pronásledovala celý život. Její tvář, tělo. Věděl, že před ní není úniku.

Neznal jméno toho člověka.

Zato jméno té bytosti ano.

Vtom se objevil plamen a pouhý zlomek vteřiny nato nastal třesk. Po něm bolest. Cosi ho zasáhlo a vymrštilo do vzduchu. Dopadl na tvrdou betonovou podlahu a na otevřený kufřík. Ostny vibrátoru se mu zaryly do ramene.

Spatřil svou matku, jak na něj volá na dětském hřišti s čerstvě vysázenými keři, které potom rostly stejně rychle jako on. Viděl svou manželku, která ho opustila kvůli jinému, lepšímu muži. Svého syna, kterého vozíval ve vlastnoručně vyrobeném dřevěném autíčku před řadovým domkem v Huddinge. Svého otce v nemocnici. Dceru pobíhající po rozkvetlé louce. Vnoučata. Inkarnaci jeho samého.

Své dospělé děti viděl stát na osamělé skále daleko na moři.

Kolem šedivý a větrný svět.

Mávaly mu na rozloučenou a šedé nebe se ještě více zatáhlo, až nastala úplná tma.

Conny Nygren si uvědomil, že zmizely i všechny zvuky, že okolní svět se proměnil.

Fredrik Kantsten vykročil k muži, který ležel jako přikovaný ke kufříku, a vyhnul se kaluži krve, která se mu řinula z prostřelené hrudi.

V žilách mu pulzoval adrenalin.

Zachvátila ho panika. Koho jsem to zabil?

Co se to ze mě stalo?

Prohledal mrtvému kapsy.

Našel peněženku.

Takže to nemůže být zloděj. Ti přece peněženky nenosí. Z kožené tmy vytáhl legitimaci.

Do prdele.

Co jsem to udělal?

Zabil jsem policajta!

Conny Nygren. Měl bych ho znát?

Teď už mě nikdy nepřestanou pronásledovat.

Mysli. Přemýšlej. Uklidni se.

Fredrik Kantsten peněženku zasunul mrtvému zpět do kapsy a vystoupal po schodech do přízemí.

Posadil se k oválnému bílému stolu v kuchyni.

Budou si myslet, že toho policajta zastřelil Sten.

Kulovnici hned zahodím, na Stena si vezmu brokovnici.

Kde jen může být?

Kam bych se na jeho místě vypařil já?

Někam, kde bych se mohl oddat tomu, čím v hloubi duše jsem.

54.

STEN DINMAN

Tady můžu být sám sebou.

Kůží naplněnou masem a poháněnou testosteronem.

V této místnosti.

Jeden můj kufřík otevřený, druhý jsem nechal doma na Djurgårdenu.

Zbožňuju ty kufříky.

Stejně jako ženská své kabelky.

Otevírají mi neskutečné možnosti. Díky nim je všechno svým způsobem přítomné, krásné a jednoduché. Nechal jsem si je vyrobit v Burlington Arcade v Londýně.

Naplnil jsem je vším, co potřebuju.

Krásnými věcičkami.

Stěny a okna této místnosti jsem pokryl širokými pruhy alobalu, podlahu lesklou igelitovou fólií, která se používá při malování. Na strop jsem umístil bodová světla.

Svět se třpytí a leskne.

Jako by nikdy nebyl krásnější.

Chci, aby se tyto okamžiky topily ve světle.

Nevím proč.

Prostě mi to tak připadá správné. Všechno je tak jasné a čisté.

Byl to spontánní nápad. Zajel jsem do stavebnin a koupil všechno, co jsem potřeboval. Ta, která tu visí na řetězu ze stropu, na mě zatím počkala. S léty jsem se zdokonalil. Už mi tak snadno neutečou. I když hra na kočku a na myš měla také něco do sebe.

Propustím je, až když navždy umlknou.

Potom už se o ně postará les.

Roztrhá jejich útroby.

A pak přijdu zase já.

Překvapuje mě, že se nikdy nevzdávají.

Ať s nimi dělám cokoli, nikdy nepřestanou doufat a prosit. Někdy, když už mi ten jejich nářek leze na nervy, jim do úst strčím hadr.

Občas ho něčím napustím.

Třeba malinovým sirupem.

Ten jim chutná.

Opijí se jeho sladkou chutí jako důvěřivé, naivní děti.

Jessice Karlssonové malinový sirup chutnal. Zato kyselina ne.

S ní to bylo jednoduché.

Pronajal jsem si ještě další chatu poblíž. A chytil jsem ji, když si ostatní užívali s tou kurvičkou. Potom, když jsme se rozloučili a rozjeli se do svých domovů, jsem se tam vrátil.

Muselo jim to dojít.

Museli vědět, že jsem to byl já.

Ale zavírali oči. Pro svůj vlastní prospěch. Člověk může věci chápat různým způsobem. A člověk, který něco ví nebo tuší, nikdy není bez viny.

Alkohol. Ten těm kurvám taky chutná.

Občas hadr napustím kyselinou a ony se snaží křičet. Oči jim nejdřív zbělají a potom zrudnou, vypadají, jako by jim snad měly vypadnout z důlků.

Ten pohled mě baví.

Na jejich pálící se ústa, když jim kyselina hladí maso.

Voní to podobně jako dobře marinované jehněčí na grilu.

Ptáte se, proč to dělám?

Proč páchám takové zlo?

Proč jsem ublížil Marii, Jenny, proč ubližuju téhle dívce připoutané ke stropu? Kde se vzaly všechny ty mrtvé, zakopané, zapomenuté, pohřešované i ty, po kterých neštěkl ani pes?

Tisíce a tisíce dalších. Patří mně i jiným mužům.

Proč jí teď v téhle třpytící se místnosti přibližuju nůž k prsům?

Proč jsem jí nohy opařil vařící vodou a pozoroval, jak se kůže odděluje od masa, zatímco ona tou svou hatmatilkou volala o pomoc?

Proč to dělám? A proč dělám ještě mnohem horší věci?

Zajímalo by tě to, že? Křičíš. Sténáš. Naříkáš.

Mě by to upřímně řečeno taky zajímalo.

Čekáte vyprávění o nešťastném dětství, o otci, který mě bil a zneužíval, o matce alkoholičce, o rozvodu, drogách a šikaně, o chudobě a beznaději?

Nic takového.

Můžu vám říct jen tohle: Prožil jsem šťastné dětství v typické švédské středostavovské rodině, v typickém švédském rodinném domku se dvěma sourozenci a rodiči, kteří měli oči jen pro sebe a nikdy se nehádali.

Domácí jahody a čerstvě nadojené mléko u babičky na vesnici.

Chleba se sádlem a horká čokoláda.

Domácí masové kuličky.

Opravdu.

Inspirovala mě až moje práce.

Obdivoval jsem tu vynalézavost.

Byl jsem svědkem epidemií zla. Viděl jsem, co dokáže udělat s lidským tělem.

Strašlivé věci.

Děsivé.

A přesto ji teď řežu do levého prsu, slyším její křik, ale nepřestanu. Vyřezávám tvar připomínající čínský znak.

Umění války.

Válka už vypukla.

A ve válce se může stát cokoli.

Jsem zlý, že?

Možná jsem ztělesněním zla. Proč ale v tom případě existuju?

A proč ty? Proč existuje zlo? Proč nikdy nevíme, jak vypadá a odkud přichází?

Svědí mě v rozkroku. Podrbu se.

Už mi zase stojí.

Jen se podívej, jak mi stojí.

Dívky i ženy nejrůznějšího věku vědí, co dokáže.

Proč se rozhodujeme nevidět zlo, které máme přímo před očima?

Zlo existuje vždy a všude, v každé bytosti.

Netrap se, že tomu nerozumíš. Není čemu rozumět. Tak to prostě je.

S tebou.

Se mnou.

Ostatní mají své slabé stránky. Já však ne.

I zlo se dá považovat za talent. A všichni máme nějaký talent. Jen málokdo ho však rozvíjí.

To je můj pohled na věc.

Nepotřebuje však zlo přece jen nějakou příčinu?

Já ne.

A přece jsem zlý.

To si alespoň myslí ta, která je tu teď se mnou. Myslela si to i Jessica, Jenny, Marie…

Tolik různých žen. Tolik bezvýznamné bolesti.

Šustění alobalu. Světlo mě řeže do očí. Strčím jí do úst hadr, to její kvílení mě už nebaví. Nejprve ho ovšem poliju obsahem jedné z lahviček. Jen ať to vidí. Jen ať si myslí: teď to bude pekelně pálit. Teď se mi rozteče jazyk. A hlasivky.

V téhle nádobce je ale bezinková šťáva.

Vařila ji moje bývalá manželka. Z vlastnoručně nasbíraných bezových květů jednoho krásného letního dne.

Dávno jsme se rozvedli. Máme dospělé děti a já jsem jim byl dobrým otcem.

Možná si myslíš, že to dělám kvůli sexu.

To ale není pravda.

Sice mě vzrušují nahá ženská těla, ale to je vedlejší. To není hlavní pohnutka.

Nejsem jako Jeffrey Dahmer, Anders Eklund nebo Marc Dutroux. Ti otroci směšně nekontrolovaného chtíče.

Mí přátelé nejsou o nic lepší než já.

Někdy se mi dokonce ani nepostaví. I když mě představa znásilnění vzrušuje. Ale existuje přece viagra. Neptejte se mě, proč to dělám. Nikdo mě nikdy nezneužíval, nejsem žádná nevinná oběť sexuálního násilí.

Vynálezce viagry by si zasloužil Nobelovu cenu.

Jenny.

Tu jsem znásilnil do díry, kterou jsem v jejím těle sám vytvořil.

Ani se mi ale nezrychlil tep. Vůbec nic to se mnou neudělalo.

Dělám to prostě jen proto, že můžu.

Viagrou mě zásobuje Emanuel. I morfiem, abych měl své oběti čím uspat.

Udělal by cokoli, jen abychom ho vzali do party.

Potřebuje někam patřit.

To já jsem takovou potřebu nikdy neměl. Proto jsem tak výkonný.

Nejsem opilý vlastní moci, když dělám ty „hrozné“ věci.

Necítím vůbec nic. Nic to pro mě neznamená.

Tehdy v Lundu jsem byl sám na lovu sluk. Taková pochoutka.

Paul mi tu holku dovezl ze Stockholmu. Byl vděčný jako pes za flák masa.

„Proč?“ ptával se mě občas, když mi je vozil. Když se s nimi vrátil poté, co ostatní odjeli.

„Proč?“

Nikdy jsem mu neodpověděl, protože na tu otázku neexistuje odpověď.

Možná bych mu mohl říct: Proč ne?

Ale my dva jsme nikdy nehráli hru na Proč a Proto.

Zato jsem mu dobře platil. A peníze byly vlastně jediná odpověď, která ho zajímala.

Za každou ženu, o kterou přišel, dostal tři sta padesát tisíc korun.

To mu místo vysvětlení stačilo.

A právě absence vysvětlení všechny tak děsí. Dokonce natolik, že oněmí, ukryjí se před vlastním životem, přestože jejich těla žijí dál. Děsí je, že mé chování postrádá logiku.

To je dokonce děsivější než bolest.

Nakonec totiž pochopí prázdnotu zla. Samy se v něm poznají.

Ticho živých je možná moje jediné vítězství.

Vytěsněné vzpomínky, popření, smrt zaživa, jakýsi antipocit zla. Dokonalé nic, které přesto rozhání okysličenou krev po těle.

Kůže naplněná masem.

Zlo prostě existuje.

Stejně jako tenhle třpytící se nůž. Bíle se lesknoucí syčící kov, který pomalu přibližuju k jejímu bodu G, jako bych vykonával nějaký tantrický rituál.

55.

Co se ti stalo tehdy v lese, Marie? Co jsi tam dělala?

Koho nebo co jsi potkala?

Všechny otázky, které Malin chtěla položit Marii během té krátké chvíle, kdy se zřejmě vrátila mezi živé.

Malin sedí toho tmavého večera doma v obývacím pokoji. Prosezené opěradlo pohovky ji dře do zad a hlavou jí víří tisíce myšlenek. Vedle ní Peter.

Právě začaly televizní zprávy o desáté.

Hned na úvod případ Jenny Svartsjöové. Novináři zjevně nějak zavětřili, že by do případu mohli být zapleteni mocní muži. Neuvádějí však žádná jména, jen konstatují, že v kauze zřejmě figurují špičky švédské společnosti.

O Stenu Dinmanovi, v jehož bytě na Djurgårdenu policie našla kufřík plný mučicích nástrojů, nepadne ani slovo.

Technici teď určitě prohledávají jeho byt a po Dinmanovi už bylo jistě vyhlášeno celostátní pátrání. K novinářům se však zpráva zatím zřejmě nedonesla.

Malin Peterovi vylíčila návštěvu u Marie.

Její pekelný křik.

Pověděla mu i o Dinmanově kufříku s mučicími nástroji.

Svěřila se mu i s tím, že Dinmanovu a Lendbergovu fotografii poslala Saře Markelbergové, která je ukázala své pacientce. Ta podle Sařiných slov křičela, jako by byla ztělesněním prapůvodního strachu, jako by spatřila tvář toho nejčistšího zla.

Malin také Peterovi vysvětlila, co všechno mohl Dinman udělat.

Ale proč se neozývá Conny?

Jediný, kdo dnes večer volal, byla Tove.

Byl to krátký telefonát plný slibů.

Malin dceru ujistila, že na zakončení školního roku přijede, že si přece nemůže nechat ujít její pěvecké vystoupení, že už se nemůže dočkat, až ji uvidí stát na pódiu, jak se dme pýchou a sebevědomím, že se těší dokonce i na večeři s Tomovými rodiči.

Zbývají necelé dva týdny.

Do té doby musí tenhle případ skončit. Tenhle sestup do nejžhavějších vrstev pekla. Do té doby musím useknout té sani všechny hlavy.

Malin se přitulí k Peterovi.

Vnímá jeho teplé tělo. Měla by mu říct, co cítí uvnitř? Co se v ní nejspíš děje? Co se klube hluboko v ní, v jejím teplém nitru?

Ne.

Nejspíš by naléhal, aby si udělala těhotenský test. Malin si vzpomene, jak stála v lékárně na náměstí Fridhemsplan a vracela test do regálu.

Peter ji obejme. Se zájmem sleduje reportáž o třech francouzských lékařích zabitých v Súdánu.

„Taky jsem přemýšlel, že bych jel na misi,“ řekne.

Malin strne.

Ještě má v živé paměti Janneho mise v Bosně a ve Rwandě. Humanitární katastrofy pro něj představovaly záminku, jak se rychle vypařit, jakmile se v jeho životě objevil nějaký problém.

„Zůstaneš tady,“ řekne Malin. „Jinak tě přivážu ke gauči,“ dodá napůl v žertu.

„Říkám, že jsem nad tím přemýšlel. Dřív. Teď už ne.“

„Proč ne?“

„Ty to víš.“

„Chci to slyšet.“

„Zůstávám tu kvůli tobě. Kvůli nám. Kvůli tomu, o co se pokoušíme.“

„Pokusíme se teď?“

Malin na okamžik zapomene, co jí tělo napovídá. Třeba se plete. Proč to nezkusit znovu?

Vstane a zatáhne Petera do ložnice.

Svlékne mu košili.

Stáhne kalhoty.

Slipy.

Cítí, jak je tvrdý a horký. Peter ji také svlékne, přetáhne jí tričko přes hlavu. Za okny ložnice je tma. Na obloze pár vlaštovek a nad nimi hvězdy. Všechny ty hvězdy, které před pár hodinami váhaly v Mariině pokoji.

Peter jí rozepne podprsenku.

Stáhne jí kalhotky a ona už nechce čekat, chce ho v sobě cítit hned. Lehne si na postel, natáhne ruce, otevře se mu, tomu, po čem touží, co si přeje.

Peter se k ní skloní a vtom se ozve zvonění Malinina mobilu. Nechala ho ležet na stole v kuchyni.

Nejradši by ho ignorovala.

To ale nejde.

Před očima jí vytane Connyho obličej.

Zavřené oči.

Lesklá bledá kůže.

„Musím to vzít,“ řekne.

„Malin!“

„Musím.“

„Do prdele, to nemůžeš pro jednou…“

Malin vstane a odstrčí ho.

Stojí nahá v kuchyni.

Na druhém konci Sven Sjöman. Smutný hlas. Ihned jí dojde, co se stalo.

„Connyho Nygrena našli zastřeleného v Dinmanově sklepě na Djurgårdenu. Soused si všiml, že byly otevřené dveře, tak se šel podívat dovnitř a našel ho tam.“

Kurva, zakleje v duchu Malin.

Vytěsní však smutek, paniku, vztek i chuť zabít prvního člověka, kterého potká, jen aby Connyho pomstila.

Vytěsní všechny pocity.

„Malin, jsi tam?“

„Jo. Přemýšlím.“

Muselo se to stát těsně poté, co jsem zavěsila. Dinman ho zřejmě překvapil, ještě než Conny stihl zavolat posily. Jeho kolegové ho nejspíš pár hodin nepostrádali. Proto se neozýval. Proto o Dinmanovi nepadlo ve zprávách ani slovo.

Do prdele!

Měla sama zavolat jeho kolegům, když jí nebral telefon.

„Vydali na Dinmana zatykač?“

„Jo, před čtvrthodinou.“

Malin Svenovi volala před pár hodinami, po návštěvě u Marie. Shrnula mu situaci, pověděla mu, co se od Connyho dozvěděla. Sven prohlásil, že zbytek už je na kolezích ze Stockholmu.

Chyba.

Měli být aktivnější.

Connymu by už ale stejně nepomohli.

„Kde může ten Dinman být?“

„To netuším,“ řekne Sven. „Kdekoli.“

„Třeba je někde blízko nás. Už tu přece vraždil.“

„Nebo někde úplně jinde.“

„A co Kantsten?“ zeptá se Malin. „Říkali o něm kolegové ze Stockholmu něco? Vím, že ho Conny nemohl sehnat.“

„Vůbec se o něm nezmínili.“

„Jakou zbraní byl Conny zastřelen?“

„Byl to těžký kalibr. Zřejmě kulovnice.“

Malin víří hlavou tisíce myšlenek. Snaží se je uspořádat, zachytit, vybavují se jí však jen tváře.

Tváře žen.

Jenny, Jessica, Marie, bezejmenná dívka z Lundu.

Tváře mužů.

Sten Dinman, Paul Lendberg, Fredrik Kantsten, Emanuel Ärendsson, Peder Stålskiöld.

Tvář mrtvého Connyho.

Lendbergovo tělo s proříznutým krkem vhozené do vody. Oddělali ho jeho kumpáni z Východu. Nebo ne?

Smrt visí ve vzduchu jako kouř.

Kdo se stane další obětí?

Malin se snaží uspořádat všechna svá tušení do jednoho celku, pochopit, jak to všechno souvisí a co Marie dělala v lese, ale nedokáže přijít na žádné rozuzlení. Ví, že tohle ještě není konec, že ta nejtemnější část je teprve čeká.

„Johan se snaží zjistit o Dinmanovi co nejvíc informací.“

„Dobře. Jedu na stanici,“ řekne Malin. „Něco nám uniká. Musím přijít na to, co.“

„Myslíš, že někde drží další ženu?“

„Nevím. Dodával mu je Lendberg.“

Ženy ve sklepě.

Deset řetězů, deset žen.

„Je to možné,“ pokračuje Malin. „Musíme vycházet z toho, že má ještě jednu.“

Svenův dech.

Plný rezignace a ospalosti.

„Abych nezapomněl, volala Karin. Už mají hotové testy Lendbergovy DNA. Neshoduje se s nálezem na Jenny Svartsjöové. Takže vrahem nebyl on. Ale možná bychom se mohli pokusit získat Dinmanovu DNA.“

„Na to teď není čas. Někde drží další ženu. Jsem si tím jistá. Ženy pro něj představují útěk před sebou samým. Nikdy s tím nepřestane.“

56.

Byl to nekonečný den, pomyslí si Malin. A ještě není za námi.

Sedí s Johanem Jakobssonem a Svenem Sjömanem u kulatého stolu v zasedací místnosti.

Ostatní členové týmu se šli domů vyspat.

Nemocnice a nájemní domy u řeky Stångån září jako svítící korály pod černým nebem, na němž si už všechny hvězdy dodaly odvahu ukázat se světu.

Temná a opuštěná budova školky.

Čistá tabule.

Teď už nepotřebují žádná jména.

Znají svou kořist.

Teď už ovšem nejde jen o vraždu prostitutky, ale i policisty. Kolegy. Tu má sice oficiálně na starost stockholmská policie, oni se jí však jen tak lehce nevzdají.

Na všech je znát únava.

Vždyť je skoro noc.

Malin rozprostřela na stůl papíry k případu Marie Murvallové. Všichni tři se jimi prohrabují.

„Vím, že se tu někde skrývá odpověď,“ prohlásí Malin.

Sven zavrtí hlavou.

„Ty jsi fakt posedlá, Malin. Víš to?“

Malin přikývne.

„Ale ta odpověď tu někde je.“

Johan si prohlíží profily lidí z Mariina okolí, záznamy desítek výslechů jejích klientů.

„Napadlo mě, jestli mi třeba nemohl uniknout nějaký její klient. Jestli si opravdu všechno zapisovala.“

„Mrknu se na to,“ navrhne Johan a ukáže na svůj počítač. „Třeba něco najdu.“

„Já se zatím zaměřím na Dinmana,“ řekne Malin.

„A já se půjdu domů vyspat,“ prohlásí Sven. „Ze Stockholmu už se neozvali, ale vlastně se jim ani nedivím. Určitě jsou v šoku ze smrti kolegy, a k tomu nadřízeného. Řekl bych, že jsou bez něj dost nahraní.“

„Budeme tomu muset přijít na kloub sami, než se stane ještě něco horšího.“

Sven přikývne.

„Jsem si jistá, že někde drží ještě jednu ženu,“ opakuje Malin. „Sice nemáme hlášené žádné pohřešované, ale už dřív si za oběti vybíral takové ženy, které nikomu nechyběly. Musíme si pospíšit.“

Naslouchej hlasům vyšetřování.

Svenova mantra.

Tou se Malin vždy řídila.

Je tu ještě jedna žena, našeptává jí ten hlas. Ještě jedna.

„Nemyslíte, že se teď spíš stará o to, jak nám upláchnout?“ namítne Johan. „To by snad bylo logičtější, ne?“

„Jeho zlo se neřídí logikou,“ konstatuje Sven.

Potom všichni tři zmlknou.

Muži.

Zbraně.

Vražda Paula Lendberga.

Lovecké chaty.

O co všechno by mohli Stålskiöld, Ärendsson a Kantsten přijít? Sice už jsou usvědčeni z kupování prostitutek, ale pokud se veřejně omluví a projeví dostatečnou lítost a pokoru, nejspíš jim to projde. Své styky s Lendbergem můžou odbýt s tím, že o jeho obchodech neměli nejmenší tušení.

Mohou tvrdit, že s Jennyinou smrtí ani s násilím na ostatních ženách nemají nic společného, což zřejmě opravdu nemají. Jen si vzájemně kryli záda a zavírali oči.

Tak mocným mužům, jako jsou oni, může projít leccos.

Avšak přátelství se sexuálním sadistou, jako je Sten Dinman? Fakt, že ho chránili? Kdyby to vyšlo najevo, znamenalo by to jejich konec. Pokud by ovšem Dinman zemřel dřív, než ho policie najde, mohla by to být jejich záchrana.

Jejich výslech by pak byl k ničemu:

„Nic jsme nevěděli.“

„Považovali jsme Stena Dinmana za počestného občana. Vůbec by nás nenapadlo ho z něčeho takového podezírat. Byli jsme přesvědčeni, že je to slušný člověk.“

Existuje spousta možností, přemítá Malin v tichu zasedací místnosti.

Connyho s největší pravděpodobností nachytal u sebe ve sklepě sám Dinman. Má licenci na několik loveckých pušek. Vražednou zbraň se však zatím nepodařilo identifikovat.

Co když to ale bylo jinak?

Co když někdo z těch tří pochopil, že musí Dinmana v zájmu vlastní budoucnosti zneškodnit, a Conny Nygren se mu náhodou připletl do cesty?

Conny.

A já jsem zrovna začínala přemýšlet, že bych mohla přejít do jeho týmu ve Stockholmu.

Malin si uvědomí, že o Connym Nygrenovi vlastně skoro nic nevěděla. Nic o jeho životě, o jeho snech.

Ärendsson.

Sven mu před hodinou volal. Zastihl ho doma.

Stejně tak i Stålskiölda. Na oba už nasadili hlídky.

Kantsten je však stále nezvěstný. Co když Connyho zastřelil on? Co když měl políčeno na Dinmana, ale Conny ho překvapil?

V tom případě bychom měli na krku hned dva vrahy.

A oba jsou nejspíš zoufalí.

Ti zatracení hajzlové, kteří si myslí, že mají právo na cokoli.

„Pokusím se o Dinmanovi zjistit něco víc,“ zopakuje Malin. „Třeba přijdu na něco, co by nám ho pomohlo vystopovat.“

„Zatím jsem nic zajímavého nenašel,“ pokrčí rameny Johan. „Ale pokračuj. Máme před sebou dlouhou noc.“ S těmi slovy vstane, vezme si laptop a vyjde z místnosti.

Malin se Svenem osamějí. Sven, zdá se, zapomněl, že chtěl jet domů.

Vtáhne břicho a zhluboka si povzdychne.

„Nikdy jsem se tak netěšil do důchodu jako teď. Cítím, že už jsem vykonal své. Na víc nemám sílu.“

Ve školce za okny se rozsvítí.

V akváriu pro děti se objeví uklízečka tmavé pleti.

„To neříkej.“

„To už nemám právo říkat si, co chci?“

Malin se usměje.

„To víš, že máš.“

„Jen co budeme mít tenhle případ z krku, zažádám o odchod do předčasného důchodu. Chtěl jsem, abys to věděla jako první.“

Bez tebe to nezvládneme, pomyslí si Malin.

Celý tým se zhroutí.

„Dneska mi doktor oznámil výsledky krevních testů,“ pokračuje Sven.

„Nic konkrétního mi neřekl, jen že mám moc vysokou hladinu krevních tuků. A taky několikanásobně zvýšený index PSA.“

„Co tím chceš říct?“

„Že mám rakovinu prostaty.“

Ne. Jen to ne, pomyslí si Malin.

„Zatím to není potvrzené. Ale na práci už nemám ani pomyšlení.“

Malin si prohlíží tvář svého učitele. Svůj vzor.

Jeho vrásky.

Rakovina.

Copak to nikdy neskončí?

„Nevím, co říct,“ hlesne.

„Je ti jasné, že po mně převezmeš velení ty,“ řekne Sven.

Není to otázka.

Spíše samozřejmost.

„Ty tu udáváš tón, Malin. Ty a tvá posedlost. Každý policajt, který vyšetřuje vraždy, musí být posedlý.“

57.

STŘEDA 25. KVĚTNA

Co vlastně víme o Stenu Dinmanovi? přemítá Malin.

Monitor se jí chvěje před očima. Kancelář jako by ztrácela obrysy, zbyla z ní jen fata morgána.

Hodiny ukazují čtvrt na jednu.

Dinman pochází z města Växjö.

Otec pracoval u správy železnic, matka na sociálním úřadě a zároveň působila jako sociálnědemokratická členka městského zastupitelstva.

Dinman po matčině vzoru už v mládí vstoupil do sociálnědemokratické strany.

Je deset let rozvedený.

Má dvě dospělé děti, které bydlí v zahraničí.

Od rozvodu žije sám.

Má za sebou strmou kariéru. Mimo jiné pomáhal psát projevy pro premiéra a sám publikoval bezpočet článků a vyjádření, působil jako náměstek ministra práce, což byl bývalý kolega jeho matky. Proslul svou angažovaností v problematice rovných příležitostí a v ženské otázce. V souvislosti s kontroverzními projevy známé feministky Gudrun Schymanové sám sebe přirovnal ke členům Tálibánu.

„Všichni muži jsou jako členové Tálibánu,“ prohlásil v reakci na jedno z jejích vystoupení.

A možná měl pravdu, pomyslí si Malin.

Dinman je také členem představenstva největší švédské pojišťovny Folksam, energetického gigantu Vattenfall a Vzdělávací asociace pracujících.

Čtyři roky byl ministrem pro rovné příležitosti a od té doby, co se k moci dostala pravice, je předsedou nadace Pomozte dětem.

Na všech fotkách mu to sluší.

Všude tentýž falešný úsměv.

Kde sakra může být? Kde se jen schovává?

Malin si promne oči. Písmena na monitoru se jí rozpíjejí před očima.

Její šťourání v životě Stena Dinmana bylo bezvýsledné.

Otevře stránky deníku Aftonbladet. Na titulní straně zpráva o Connym Nygrenovi. V bytě bývalého ministra nalezen zastřelený policista.

Ani zmínka o mučicích nástrojích. Žádná spojitost s případem Jenny Svartsjöové.

Malin připadá, jako by měla mozek zahalený mlhou.

Potřebuje se vyspat.

Třeba se všechny informace ve spánku nějak vstřebají a ráno budou dávat větší smysl.

Svenův návrh.

Teď nemá sílu na něj myslet. Navíc se to teď vůbec nehodí, jestli v ní opravdu klíčí to, co cítí.

Nedokáže si představit pracovat bez Svena, bez jeho podpory.

Ale třeba je na čase udělat další krok. Pro něj i pro mě.

Další krok? Takové klišé. Copak jsem nějaký pitomý amatérský psycholog? Potřebuju se prospat.

Svenova rakovina.

Teď nemám kapacitu to vstřebávat. Nesmím na to myslet.

Spánek.

To je další krok.

Johan Jakobsson působí nezničitelně.

Sedí u počítače a vypadá to, že má otevřeno minimálně dvacet souborů naráz.

Malin mu nahlédne přes rameno.

Johan ji zřejmě neslyšel přicházet, při zvuku jejího hlasu sebou trhne.

„Jdu se vyspat,“ oznámí mu Malin. „Už mi to nemyslí. Kdyby něco, jsem v odpočívárně.“

„Kdybych na něco přišel, vzbudím tě,“ přikývne Johan.

Malin zamíří do odpočívárny. Cestou přes kuchyňku ji do nosu udeří hořký zápach spálené kávy.

V odpočívárně nejsou okna.

Místnost není o moc přívětivější než cela.

Nebo sklep Paula Lendberga.

Malin za sebou zavře dveře, zhasne a uloží se na tvrdou válendu. Ani se nenamáhá zout si boty.

Zavře oči.

Snaží se vycítit, co se to pohybuje venku ve tmě.

Snaží se vybavit si Dinmanovu tvář.

Jeho husté blond vlasy. Nevinně modré oči. Křivý úsměv, uličnický pohled. Vtom se však jeho tvář změní v tvrdou masku s hadíma očima. Náhle stojí nahý uprostřed místnosti, jejíž stěny pokrývá alobal. Před ním na zemi v podivně pronikavé záři reflektoru zkrvavené ženské tělo.

Vtom obraz zase zmizí.

Malin ví, že se jí to nezdá.

Tohle je skutečnost.

Vidí les plný hadů.

Tváře jako žhavé koule na nebi.

Tváře mužů.

Nejraději by zase vyskočila zpátky na nohy, ale ví, že nutně potřebuje pár hodin spánku. Musí se spolehnout na to, že i zlo občas potřebuje odpočinek.

Zavře oči. Otevře. Zavře.

Vzdělávací asociace pracujících.

Sociální demokracie.

Zavře oči.

Zámek Stjärnorp.

Otevře oči.

Zavře.

Usne.

Žena na podlaze se pomalu probudí. Ze spánku ji vytrhne pronikavé světlo, které jako by jí chtělo sežehnout kůži, která jí ještě na těle zbyla.

Ústa ji svědí. Nemůže jimi dýchat ani mluvit. Ale ten hadr, který jí strčil do úst, přece jen nebyl napuštěný kyselinou.

Mám tělo?

Jako bych ho opustila. Už necítím bolest. Už neexistuje.

Ale ano.

Vrací se a já chci zpátky do spánku. Bolest je nesnesitelná, zhoršuje se s každou vteřinou, je jako rudý plamen.

Co to ve mně bylo?

Pohnu nohama.

Můžu jimi hýbat.

Ležím na zemi. Kde je on? Už ho vidím. Také leží. Spí. Slyším, jak chrápe. Místnost se stříbřitě leskne.

Vstanu.

Uteču mu.

Dokážu to.

Žena pomalu leze po zemi s rukama spoutanýma za zády, plazí se jako dvounohá ještěrka ke dveřím, aniž by věděla, co za nimi čeká. Je to však jediná možná úniková cesta.

Mine zavřený kufřík.

Dostane se až ke dveřím.

Vstane. Nohy má pokryté otevřenými ranami. Vezme za kliku.

Je odemčeno.

Venku panuje tma a zima. Chlad ji pálí na hořícím těle.

Les.

To je to jediné, co tu je. A pár zchátralých domů.

Kdo jsem? ptá se sama sebe. Co jsem? Uvědomí si, že už nezná své jméno, neví, co je za člověka. To už ztratilo význam.

Jediné, co teď něco znamená, je útěk.

O zbytek se postará později.

Vtom ho zaslechne za sebou.

Je to on?

Vzbudil se?

Jde si pro mě?

Jde sem, aby zničil poslední zbytky toho, co jsem a co už neznám?

Tělo pohybující se vpřed. Její tělo.

Do lesa, do nejtemnější hodiny noci, do neznámého ročního období.

58.

Před očima se dělají mžitky.

Hodiny na počítači ukazují pět hodin patnáct minut.

Johan Jakobsson se rozhlédne po kanceláři.

Písmena na monitoru mu splývají v jedno. Přeskakují před očima. Dostal se do registru sociálního úřadu, přelstil jejich bezpečnostní systém. Porušil zákon.

Klienti Marie Murvallové.

V souboru na monitoru. Ve složce na stole.

Johan oba dokumenty porovnává, snaží se odhalit případné rozdíly.

Uniklo Malin něco? Může být mezi Mariinými poznámkami v deskách a mezi záznamy v počítači rozdíl? Mohl se třeba nějaký papír ztratit?

Tenhle soubor Malin určitě neviděla.

Všimne si někdo, že jsem se jim naboural do systému?

Možná. A možná také ne.

To se případně vyřeší později.

Waldemar Ekenberg se uchyluje k násilí, já se zase nabourávám do počítačových systémů. Ale co naplat, když je to potřeba?

Zdá se však, že všechno souhlasí.

Johan otočí papíry na stole. Zadní stránky prázdné až na Malininy mastné otisky prstů.

Žádná další jména.

Na posledním řádku seznamu v počítači je však jedno jméno navíc.

Poslední.

Krista Överlundová, ročník 1975. Narkomanka, prostitutka.

Malin.

Víš o ní? Mluvila jsi s ní? Moc tu toho o ní sice není, ale třeba by nám to mohlo nějak pomoct.

Johan naťuká jméno do policejního registru.

Krista Överlundová. V minulosti trestaná za vloupání. Odseděla si jeden rok.

Adresa?

Podívá se do záznamů matriky. Je klidně možné, že už vůbec nežije. Vždyť kolik feťáků se dožije víc než pětatřiceti?

Krista Överlundová však žije.

V Linköpingu.

Ve čtvrti Johannelund.

Johan vstane. Jeho poslední nález mu vlil do žil novou sílu. Dojde k odpočívárně a zaklepe na dveře. Žádná odpověď. Vezme za kliku. Ve slabém světle z pootevřených dveří spatří Malin nataženou na zádech. Na nohou má boty, nahlas chrápe a vypadá, jako by potřebovala spát nejméně sto let jako Šípková Růženka a potom se probudit do lepšího světa.

Teď ale nesmí spát.

Johan rozsvítí, postaví se vedle válendy a tiše promluví:

„Malin, musíš vstávat. Něco jsem našel.“

Její spánek zřejmě nebyl tak hluboký, jak si myslel, protože Malin se okamžitě posadí a zamžourá.

„Cože? Co jsi našel?“

Benzínová pumpa s restaurací deset kilometrů jižně od Norrköpingu pod zalesněným kopcem, který půlí dálnice.

Zelené laminátové stoly, červené plastové židle, hnědá kamenná podlaha.

Bar s kuchyní, kde žena tmavé pleti se síťkou na vlasech peče klobásy. Jen pár hostů: obézní řidič kamionu, otec se synem.

Káva nejspíš stojí v termosce celou noc. Chutná spáleně a zatuchle.

Aspoň trochu zažene únavu.

Fredrik Kantsten nakonec přišel na to, kde by Dinman mohl být.

Odpovídalo by to jeho způsobu uvažování.

Jeho aroganci.

Vrátit se na místo, poblíž kterého byla nalezena jedna z jeho obětí.

Dinman mu to tam jednou ukázal, když byli na lovu u Pedera.

Chechtal se, že je to dokonalý symbol všeho, co šlo v téhle zemi do háje, a chlubil se, že využije svého vlivu, aby se dal onen prostor zase do pořádku.

Potom si to ale zřejmě rozmyslel.

Takových oblastí přece je.

V očích mu ale podivně žhnulo. Jako by s tím místem měl přece jen nějaké úmysly.

Jako by tam už v minulosti byl.

A chtěl se tam vrátit.

Fredrik Kantsten srká kávu a nasává pach smaženého masa. Hlad ale nemá.

Něco mu napovídá, že se neplete. Je Stenovi na stopě. Raději si však ani nechce představit, co právě dělá.

Ten hajzl.

Měl jsem mu v tom nějak zabránit.

Předstíral jsem, že nic nevím, netuším. Ale došlo mi, co má v tom svém kufříku z krokodýlí kůže, co se v něm skrývá.

Už brzy bude po všem.

A já začnu znovu od začátku.

Chvíli se prospal v autě. Kulovnici zahodil hluboko v lese do jezera. Nikdo ji nikdy nenajde. Teď už jen zbývá zabít Stena. Potom si budou všichni myslet, že má tu vraždu policisty na svědomí on.

Nikdo ani nehne prstem, aby hledal jiné vysvětlení.

Přeje si cítit lítost, strach z toho, čeho se nedopatřením dopustil, i z toho, co má ještě v úmyslu.

Nic takového však necítí.

Dosáhl bodu, kdy se hraje o všechno, kdy nejsou možné kompromisy, a ani v nejmenším se nestydí za to, že se snaží zachránit si vlastní kůži.

Vstane.

Musí jet dál.

Na chodbě domu v Johannelundu jsou cítit výpary z jídla.

Malin se opře o chladnou zeď.

Celé tělo ji z nevyspání bolí, svaly se brání sebemenšímu pohybu, jako by jí někdo do žil vpíchl pomalu ochromující jed.

Zazvoní u dveří. Hodiny na mobilu ukazují čtvrt na sedm.

Chodba je čerstvě vymalovaná jedovatě zelenou barvou a u stropu se táhne proužek s květinovým vzorem.

Třetí patro.

Rozbitý výtah.

Malin se pořádně zadýchala.

Dveře se otevřou a objeví se hubená žena v bílé noční košili. V jedné ruce ubalenou cigaretu, v druhé otlučený hrnek s kávou.

Bledá pleť, vystouplé lícní kosti, šedé, zapadlé, unavené oči.

Krista Överlundová vypadá starší, než ve skutečnosti je.

Povytáhne prořídlé obočí a na čele jí vyskočí tisíc vrásek. Každou z nich si zřejmě poctivě zasloužila.

Záblesk překvapení v jejích očích vystřídá pochopení a Malin se dostane pokynutí rukou, aby šla dál.

„Jste Krista Överlundová?“ zeptá se Malin a uvědomí si, že jí těch pár hodin spánku přece jen prospělo. Teď je zase schopna pracovat.

Žena přikývne.

Malá uklizená garsonka.

Starý nábytek, zřejmě z blešího trhu nebo z bazaru.

Zeleně žíhaná pohovka. Na poličce dvě stojací vlaječky. Švédska a Evropské unie.

Krista Överlundová se posadí na pohovku a pohlédne na Malin, která zůstane stát.

„Je to pěkná fuška,“ pronese.

„Co myslíte?“

„Ani se nedotknout fetu a chlastu. Vy o tom asi taky víte svoje, ne?“

Malin se posadí na neustlanou postel naproti Kristě Överlundové a pohlédne na staré zažloutlé letecké fotografie na stěně.

Přikývne.

„To máte pravdu.“

„Jsem čistá už dva roky,“ pokračuje Krista Överlundová. „Pracuju jako uklízečka v ústavu pro postižené. Tohle je můj první vlastní byt.“

Malin znovu přikývne.

„Ale není to vůbec jednoduché.“

„Zajímá vás, proč jsem tady?“

„Asi kvůli Marii, ne? Marii Murvallové.“

„Byla to vaše sociální pracovnice.“

„Víc než to. Pomáhala mi i nad rámec svojí práce, snažila se mě dát do kupy, chtěla, abych s tím svinstvem přestala. Ale já jsem tehdy byla beznadějný případ.“

„Víte, co se jí stalo?“

Krista Överlundová típne cigaretu do popelníku na podlaze a usrkne si kávy.

„Vím.“

„Co?“

„Dlouho jsem si nemohla na nic vzpomenout. Asi jsem to vytěsnila, neměla jsem sílu na to myslet. Jako by mě alkohol a drogy připravily o paměť.“

„Marie už mi nic říct nemůže, takže zbýváte jenom vy,“ řekne Malin.

„Asi před měsícem jsem za ní chtěla zajít. Dojela jsem až k nemocnici, ale nedokázala jsem jít dovnitř. Nechala jsem ji tenkrát tam v lese. S ním.“

„S kým?“

„Marie věděla, že šlapu. Občas mě sledovala, asi měla starost, aby se mi něco nestalo. Jednou za mnou jela v autě, když jsem v přístavu v Norrköpingu klofla jednoho kunšofta. Byl to fešák a zjevně za vodou. Zavezl mě do nějaké chaty. Ale byla jsem v rauši, takže si nepamatuju, kde přesně to bylo. Převlékl se do montérek a už už jsem čekala, že mě zmlátí, ale on místo toho otevřel takový kufřík z krokodýlí kůže. Neviděla jsem, co v něm je, protože v tu chvíli se tam vynořila Marie.“

Krista Överlundová se odmlčí.

Tiše se rozpláče.

Musíte být silná, pomyslí si Malin.

Položí jí ruku na rameno.

„Pokračujte, prosím,“ pobídne ji.

Krista Överlundová se narovná.

„Nakonec jsem si vzpomněla. Jednou, když jsem jako vždycky sama uklízela v ústavu, jsem cítila, jak ze mě všechno to svinstvo pomalu vyprchává, a vzpomněla jsem si.“

Malin si dřepne před Kristu Överlundovou na zem, jako by ji prosila.

„Co se tehdy stalo?“

„Marie mu zaplatila, aby mě pustil. Pamatuju si, jak na něj křičela, že jsem zfetovaná, aby mě nechal jít a vzal si radši ji. Věděla, že obě nás odejít nenechá.“

„Kdo?“

„On.“

Malin už ví kdo.

Nechá však Kristu Överlundovou vyprávět dál.

„Vzal si ty peníze, ačkoli je určitě nepotřeboval, a nechal mě jít. Sedla jsem do Mariina auta a ujela. I když jsem tušila, co udělá, jaká je to zrůda. Potřebovala jsem další dávku, takže jsem prostě odjela a na několik let to celé zahalila mlha. Až mnohem později mi došlo, co se tam v lese tehdy stalo.“

„Kde přesně to bylo?“ zeptá se Malin až příliš naléhavým hlasem, ale nedokáže si pomoct.

„Někde na sever od Stjärnorpu. Nedokážu vám to říct přesně. Ale zdálo se, že on to tam dobře zná.“

„Takže Marie se pro vás obětovala?“

Krista Överlundová přikývne.

„Víte, co jí udělal?“ zeptá se Malin.

Další přikývnutí.

„Je to ďábel. Se mnou toho moc nestihl, ale i tak mi zbyly jizvy.“

Vyhrne si rukávy a ukáže Malin popáleniny na předloktí.

A co teprve Marie? pomyslí si Malin. Ta si tam v lese prožila hotové peklo.

Ale proč? Proč?

„Víte, kdo to je?“

Krista Överlundová přikývne.

„Viděla jsem ho v televizi. Tam vypadal jako ztělesnění dobra.“

59.

Zářivé třpytivé světlo.

Sten Dinman si oblékne montérky a odhrne si z čela pramen vlasů.

Znovu ji zavěsil na řetězy a teď se dívá na její nohy bez kůže, na rány směřující ke klínu.

Usnul.

Probudil ho zvuk zabouchnutí dveří. Bylo na čase zahrát si zase na kočku a na myš.

Daleko mu neutekla.

Nepodařilo se jí uniknout. Na rozdíl od Marie, Jessicy a té ve Skåne, jejíž jméno si nepamatuje. Ani neutekla tak daleko jako Jenny nebo ta Ukrajinka, jejíž tělo hodil do jezera.

Dostihl ji asi po padesáti metrech. Jeho ruce jako větve, které se jí zapletly kolem nohou, prsty jako prastaré kořeny, jež vyvstaly ze země a povalily ji, znásilnily, silou ji připoutaly, kapradí pod nimi bylo mokré a země se hemžila hmyzem. Tiskl ji k té půdě plné havěti a smál se jejím pošetilým pokusům o útěk.

V tu chvíli byl tou nejhladovější tlamou tisícihlavé saně.

Zaryl jí prsty hluboko do ran na nohou.

Potom jí z úst vymlátil poslední zbytky zubů a viděl plazící se stonožky, hladově bzučící mouchy se zelenýma očima, které se už chystaly naklást jí do otevřeného masa jedovatá vajíčka.

„Neboj se,“ šeptal jí do ucha. „To ti nepomůže. Stejně mám víc hlav, než dokážeš spočítat.“

Když ji potom táhl lesem jako skolené mládě losa, už se nebránila.

Vzdala svůj boj.

Táhl ji po štěrkové cestě k chatě. Do tepla a do světla.

V tomhle lese se cítí jako doma. Je pyšný na svou odvahu vrátit se tak blízko místa, kde našli jeho předchozí oběť.

Znovu ji zavěsil na řetězy.

Urovnal si náčiní v kufříku.

Opět usnul, a když se probudil, stále ještě visela v řetězech. Už ho přestala bavit, omrzela ho. Už na ni není hezký pohled. Zbyla z ní jen změť ran a cárů kůže fialovožluté barvy.

Ještě však dýchá.

Sténá.

Dechu se ještě nevzdala.

Co teď s ní?

Znovu zapojí pájku do zásuvky. Postaví vodu na kávu.

Na sever od Stjärnorpu, usilovně přemýšlí Malin.

Ví, že to spolu nějak souvisí. Že to do sebe celé nějak zapadá.

A že má málo času.

Ženin křik utichl.

Malin však cítí, že stále žije.

Severně od Stjärnorpu. Co jí to jen připomíná? Co to může znamenat?

Bezcílně projíždí v autě pomalu se probouzejícím městem. Mine požární stanici, kde pracuje Janne, nádraží a pokračuje dál ke staveništi u sídliště Berga.

Napadne ji, jestli nemá zavolat Zekemu.

Johanovi.

Znovu ji přepadne ta únava.

Hledej v únavě.

Projíždí kolem starých opuštěných skladišť. V oknech cihlové přízemní budovy malé červené nápisy. Co jí ta červená barva jen připomíná?

Vtom si vzpomene.

Vzdělávací asociace pracujících.

Sten Dinman je přece v čele představenstva.

A asi deset kilometrů severně od Stjärnorpu leží jejich staré zchátralé školicí středisko.

Už dvacet let nepoužívané.

Na samotě v lese.

Jednou se tam byla podívat, když se snažila přijít na to, co se mohlo stát Marii Murvallové.

Na pasece v lese pět chat, uprostřed větší budova s přednáškovým sálem a kuchyní.

Opuštěné zchátralé budovy, kam na první pohled už řadu let nevkročila lidská noha.

Ale co když Dinman odvezl Kristu Överlundovou právě tam? A tam za nimi také přijela Marie Murvallová? Je možné, že by ušla skoro dvacet kilometrů, než ji někdo našel? A Jenny Svartsjöová patnáct kilometrů, než ji Dinman dohonil jako šílený stopařský pes? Jsou opuštěná školicí střediska i na ostatních místech, kde řádil?

To je jedno, pomyslí si Malin. Důležité je, kde se nachází teď. A že tam nejspíš drží poslední ženu. Možná si stejné místo činu zvolil proto, aby nám dokázal svou sílu a odvahu.

Vysmívá se nám?

Jsi tam, ty svině?

Malin ví, že by měla zavolat kolegům, ale neudělá to.

Místo toho si vypne telefon.

Tohle musí dokázat sama.

Nesmí se zdržet ani o vteřinu. Nesmí přijet pozdě.

Mine kruhový objezd, obchodní domy v Tornby a nájezd na dálnici. Obloha jako by se nakrucovala v hladině jezera Roxen, v dálce se nad nížinou tyčí budova kláštera Vreta Kloster.

Na prsou pod sakem cítí chladný dotyk pistole.

Nemá strach.

Konečně se stane to, co se stát musí.

Jednou rukou pustí volant a položí si ji na břicho, na bílou bavlněnou sukni.

Ví, co se tam uvnitř klube.

Teď je to blízko.

Fredrik Kantsten si asi hodinu zdříml v autě u benzínové pumpy.

Teď už jeho auto opět uhání kupředu. Poblíž obchodního domu Ikea sjede z dálnice a odbočí směrem na Vreta Kloster. Auto se řítí östgötalandskou nížinou, řidič si však nevšímá statků kolem silnice, polí a ovocných sadů, jabloní zdráhajících se vykvést.

V hlavě má jedinou myšlenku:

Je tam Sten Dinman?

Na sedadle spolujezdce položená brokovnice.

Na pažbě vyryté jeho jméno.

Hodiny na palubní desce ukazují sedm hodin.

Napadlo ho, jestli by neměl zavolat Pederovi nebo Emanuelovi, ale zavrhl to.

Teď hrají každý sám za sebe.

Dobře ví, co musí udělat.

Mine klášter Vreta Kloster. Starý kostel bíle září proti rozespalému slunci, na druhé straně silnice bílá budova školy.

Za zámkem Stjärnorp odbočí na lesní cestu vedoucí ke starému školicímu středisku.

Chci ji obejmout.

Jsi odhodlaná ji zachránit, Malin, ačkoli nevíš jistě, jestli tam skutečně je ani jestli vůbec existuje.

Ale musíš tam, viď? Musíš zničit muže, který nám tak ublížil.

Nejsem sama. Je nás spousta.

Zastřel ho, Malin.

Zavři jednou provždy tu krokodýlí tlamu.

Zabij ho.

Odstřihni ho od lidského těla.

Spal ho a kosti zahrab v lese, ať si s ním poradí stonožky a mouchy.

Pomsti nás.

Ať máme jednou provždy klid.

Za tebou jede auto, Malin.

Měj se na pozoru. Ohlédni se. Nic není zadarmo, to snad víš, ne?

Život ani smrt.

Pohlazení ani bolest.

Pospěš si, Malin. Strašně trpí. Je na cestě pryč, ale ještě ji můžeš zachránit.

Pospěš si.

Ukonči tenhle příběh. Tady a teď, v tuhle ranní hodinu.

60.

„Kde je?“

Hlas přichází z noci, ale teď je přece ráno, ne?

Johan Jakobsson usnul v odpočívárně hned poté, co Malin pověděl o Kristě Överlundové.

Teď nad ním stojí Sven Sjöman a třese s ním.

„Kde máš Malin?“

Johan rychle překlene hranici mezi snem a skutečností. Už ví, kde je, co se děje.

Posadí se.

Nervózně pohlédne na Svena. Instinkt mu napovídá, že něco není v pořádku.

„Kde je?“

Johan Svenovi poví, co zjistil o Kristě Överlundové, i to, že s ní Malin chtěla mluvit. Že se domluvili, že ostatní nebudou budit kvůli pravděpodobně bezcenné informaci.

„Nebere mi telefon,“ vysvětlí Sven.

„Nejspíš se jela domů vyspat a vypnula si mobil.“

„Víš stejně dobře jako já, že to by nikdy neudělala. Ta ženská jí musela něco říct.“

„Tak se jí zeptáme.“

„Na to možná není čas. Malin má vypnutý mobil. Třeba se dozvěděla, kde se Dinman zdržuje, a rozjela se tam. Máš tušení, kde by to mohlo být?“

„Ne.“

Johan najde v telefonním seznamu číslo Kristy Överlundové.

Vytočí ho.

Dozví se totéž co Malin.

Zavěsí. Se slovy Kristy Överlundové přijde jistota, souvislost. Johan už ví, kam má Malin namířeno.

„Určitě jede k tomu zchátralému školicímu středisku severně od Stjärnorpu.“

Sven nezaváhá.

„Jedeme,“ rozhodne. „Řeknu Zekemu. Právě přišel.“

Nezabíjej mě.

Neubližuj mi.

Copak už nemáš dost?

Visím na řetězu. Nebo se vznáším? Přibližuješ se s nějakým rozžhaveným nebo ostrým nástrojem, který jsi vytáhl z kufříku.

Už nemám sílu křičet, je mi všechno jedno. Už neexistuju.

Slyším vrzání.

To vržou dveře do prázdnoty?

Nebojím se.

Ani se nezlobím.

Už nejsem sama.

Dělej si se mnou, co chceš.

Jsem nic.

Dokonce nejsem ani zapomnění.

Stenu Dinmanovi se po tváři rozlévá úsměv.

Visí tu před ním. Její tělo se třpytí v odlescích alobalu, jako by hořelo. Chladným ohněm, ohnivým chladem.

Je na čase to ukončit.

Jít dál.

Až bude po všem, sbalím si falešný pas a zmizím na Filipíny nebo na nějaký vzdálený indonéský ostrov. Tam budu ve své činnosti nerušeně pokračovat.

Na internetu v mobilu se před chvílí dozvěděl, že u něj doma našli zastřeleného policistu.

Vím, kdo ho oddělal.

Stejný člověk mi teď jde po krku.

Jak ostrý je asi tenhle nůž? Před chvílí jsem ho nabrousil.

Její krk.

Ten jsem zatím nechal neporušený.

Na závěr celého díla. Už se těším, až její hrdlo povolí a hlava odpadne ze zavěšeného těla na zem. Tomu pohybu a zvuku se nic jiného nevyrovná.

Přejde k přenosnému CD přehrávači a zmáčkne tlačítko Play.

Místnost naplní Griegova symfonie.

Tóny a světla.

Nůž, který se už brzy zařízne do toho bělostného hrdla.

Malin odbočí na štěrkovou lesní cestu vedoucí ke starému školicímu středisku.

Auto poskakuje po výmolech.

Les kolem je čím dál hlubší.

Podobný pralesu.

Smrky a borovice natahující se k nebi.

Jejich nízké větve. Les vypadá neproniknutelně a nenasytně, jako by požíral všechna živá stvoření, která se odváží do jeho útrob.

Malin vytáhne z pouzdra pistoli a potěžká ji v ruce. Druhou svírá volant.

Přidá plyn. Vtom se před ní otevře paseka.

Oprýskané chaty rozmístěné do kruhu a uprostřed větší budova. Přesně tak si to pamatuje. Červená oloupaná barva jako by chtěla udusit všechen život, který se v domě nebo v okolním lese vyskytuje.

Před domem černý mercedes.

Malin zastaví na okraji paseky asi o tři sta metrů dál, aby nebyl slyšet motor.

Vystoupí.

Přivítá ji lehký mlžný opar vznášející se nad zemí a pach síry.

Rychle vykročí k domu. Našlapuje zlehka, opatrně, aby ji neprozradil hluk.

První chata.

Zamčené dveře. Nahlédne dovnitř oknem.

Prázdná.

Stejně tak i druhá, třetí, čtvrtá.

Hlavní budova.

Také prázdná.

Je tu někde sklep?

Ne.

Musí být v té poslední chatě, v té nejblíže k lesu.

Auto.

Nahlédne do něj.

Lesklé kožené sedačky.

Pedantsky čistý interiér.

Napadne ji zavolat na stanici a ověřit si poznávací značku, ale vlastně to není potřeba. Ví, komu auto patří.

Je v té poslední chatě?

Spí?

Zakrytými okny neproniká ven žádné světlo.

Přijde blíž.

Teď slyší hudbu.

Jako by chtěl orchestr tu dřevěnou chatu vyhodit vší silou do povětří.

Fredrik Kantsten odbočí na štěrkovou lesní cestu. Kolem stále hustší lesní porost.

Určitě je tady, pomyslí si, když kličkuje mezi děrami v cestě.

Jsem blízko.

Brzy bude po všem.

Postarám se, abych neskončil ve vězení. Obstarám si lepší budoucnost.

Jede opatrně. Nerad by tak blízko cíle naboural.

Les.

Čím dál hustší.

Jako ostnatý drát, v němž se zachytila unikající těla, navždy se na něj nabodla jako potrava pro hladové mouchy.

Nůž na bílém krku.

Visící tělo.

Žhnoucí alobal.

Žhnoucí já.

Stačí jen maličko přitlačit a je po ní. Jako když se zařezává prase.

Ale tiše.

Bezhlesně.

Bezmocně.

Rezignovaně.

Teď.

Zvednu ruku.

Udělám pohyb ve vzduchu.

Připravím se.

Teď.

Nebo ne?

Cítím na krku něco chladného a tvrdého.

To znamená, že tu ještě jsem.

Copak mě nemůže nikdo zachránit?

Zachraňte mě.

Prosím.

Malin rozkopne zamčené dveře.

Vtrhne dovnitř, do ostrého světla a burácející hudby.

Vidí ho. Stojí u ženy zavěšené na řetězu ze stropu, v ruce nůž, tiskne jí ho na krk.

Na sobě má černé montérky. Vidí jeho záda.

Co teď? bleskne Malin hlavou a cítí, jak vládu nad jejím tělem převezme adrenalin.

Zamíří na něj. V tu chvíli se muž otočí. Slyšel ji.

Rozmáchne se nožem a Malin současně zmáčkne spoušť. Hudbu přehluší výstřel. Dinman se svalí na zem, z díry na levé straně prsou mu vytryskne krev.

Zavěšená žena.

Její krk.

Tělo vypadající jako jedna obrovská rána.

Malin se k ní rozběhne.

Z krku jí teče krev. Ale nestříká. To znamená, že nestihl zasáhnout tepnu.

Malin jí položí ruku na hrudník. Nahmatá bušení srdce.

Svlékne si svetr a přimáčkne jím ránu.

Žena dýchá.

Žije.

Stihla jsem to.

U dveří otevřený kufřík z krokodýlí kůže, v jeho útrobách a na víku nablýskané nástroje. Lahvičky s tekutinou.

„Sundám tě,“ zašeptá.

„Už jsi v bezpečí. Neboj se.“

Neslyší ohlušující hudbu ani zvuk auta, které zastavilo před chatou.

Zeke za volantem. Na sedadle spolujezdce Sven Sjöman, vzadu Johan Jakobsson. Závratná rychlost. Sto osmdesát kilometrů v hodině. Mlčení. Teď nejsou slova zapotřebí.

Všichni tři myslí na Malin, na to, co se jí teď asi děje v lese.

Projedou kolem zámků Stjärnorp a Sjölunda, po levé straně třpytící se hladina jezera Roxen. Voda jako jediná úniková cesta, kdyby celý svět náhle zachvátily plameny.

Čím dál hlouběji do lesa.

Sven proti dvojnásobnému překročení povolené rychlosti nic nenamítá.

Chce už být na místě.

Musejí si pospíšit.

Musejí najít Malin, než bude pozdě.

Kdo ví, co všechno se tu v lese může stát? Do jakých hlubin je mohou zavést poslední předsmrtné pohyby tohoto případu?

Na kraji lesa bílý volkswagen.

Před velkou červenou budovou Stenův černý mercedes.

Fredrik Kantsten projede kolem prvního auta až k domu a zaparkuje vedle mercedesu.

Zdá se, že jeho příjezd nikdo nezaznamenal. Jako by tu snad ani nikdo nebyl.

On však ví, že je to jen klam.

Sten tu někde musí být.

Komu patří ten volkswagen?

To je jedno. Teď není cesty zpět.

Fredrik Kantsten vystoupí, obejde auto a vezme si brokovnici.

Dveře chaty jsou otevřené.

Vykročí k nim s namířenou puškou.

S korunami stromů si pohrává vítr a nebe se pomalu plní nízkými šedými mraky vanoucími z východu.

Z chaty zaznívá hudba.

Ze dveří vychází podivně ostré světlo.

Rozběhne se, chce Stena překvapit. Nebo je tam uvnitř ještě někdo jiný?

Překročí práh a spatří ženu sklánějící se nad bezvládným ženským tělem.

Vedle ní Stenovo tělo. Bledá tvář bez života, blond vlasy bez lesku.

Takže mě někdo předběhl. Za klečící ženou leží nahá zkrvavená žena spoutaná řetězem.

Mrtvá?

Možná.

Ale kdo je ta živá?

Vtom ji Fredrik Kantsten pozná. Chvíli mu to trvalo, ale teď už ví. Ta otravná neodbytná policajtka.

Ta musí taky pryč.

Obě musejí pryč.

Namíří na ně brokovnici.

Pod ukazováčkem chladná spoušť. Dinman je mrtvý. Třeba bych teď mohl zaujmout jeho místo?

Malin ho neslyší.

Ale vycítí ho.

Otočí se a hledí přímo do dvojité hlavně brokovnice. Když pohlédne výš, spatří tvář Fredrika Kantstena. Jeho zmatený, a přece rozhodný výraz.

Jizvy po neštovicích. Ostrý nos. Rozplizlé tváře.

Všechno se spojí do jediného okamžiku.

Malin ví, proč přišel.

Je jí jasné, že teď jde o život.

Pistole.

Leží na zemi asi metr od ní, leskne se ve světle reflektorů a odlesků alobalu.

Žádná slova.

Na ta je příliš pozdě.

Měla jsem zavolat ostatní.

Ve stejnou chvíli, kdy puška vypálí, se Malin vrhne na stranu. Přesto však pocítí ostrou bolest v podbřišku. Koutkem oka zaregistruje, jak se ženské tělo na zemi málem zachvěje pod náloží broků.

Stejně už bylo pozdě.

Nestihla jsem to.

Zradila jsem tě.

Ale ostatní nezradím. Už ani jednu ženu. Nevzdám se.

Pistole.

Tady. Natáhne se po ní. V břiše ji pálí tisíc plamenů a vidí, jak se hlaveň pušky skloní dolů, namíří přímo na ni, vidí prázdný pohled Fredrika Kantstena a stiskne spoušť.

Vystřelí.

Dvakrát.

Fredriku Kantstenovi na čele rozkvete rudý květ a Malin se chytí za břicho.

Obrysy okolního světa se rozpijí.

To je to tak zlé?

Dívá se sama na sebe shora, kolem ní tři mrtvá těla. Vidí, jak do místnosti vtrhnou Zeke a Sven Sjöman, vrhnou se k ní. Vidí sama sebe, jak jim říká, že ji trefilo jen pár broků, že bude v pořádku, jen to teď strašlivě bolí.

Z kufříku u dveří šlehají plameny. Zřejmě vzplála nějaká hořlavina v jedné z lahviček, dopadla na ni jiskra z pušky.

Ale proč se vznáším?

Proč se vidím shora, když jsem v pořádku?

Vtom pochopí proč.

Cítí, jak ji cosi opouští a pokračuje ven do věčného osamělého vesmíru obývaného obzvlášť krásnými hvězdami. Malin dopadne zpátky na zem a potom už jen křičí, musí vykřičet svůj žal nad bytostí, které nebylo dopřáno života.

Les slyší její křik.

Setřásá ho ze sebe jako vítr.

EPILOG

LUNDSBERSKÁ ŠKOLNÍ KAPLE, PÁTEK 3. ČERVNA

Malin.

Šeptem k tobě promlouváme.

Slyšíš nás?

Jsme tu u tebe. Já, Jessica a Silviana, která byla poslední ženou.

Nemohla jsi ji zachránit. Ale teď už je jí dobře, je tu s námi.

Je nás spousta.

Některé z nás ani nemají jméno, jiné jsou dávno zapomenuté.

Děkujeme za tvou oběť, Malin.

Je tu u nás, jako malé vznášející se světélko, krásný žhnoucí bod. Postaráme se o něj, to ti slibujeme.

Děkujeme za tvůj boj, za to, že ses nevzdala.

Pro tebe ještě není pozdě.

Poroď všechny děti, které jsme my nikdy mít nemohly.

Podívej se na Tove, Malin. Jen září. Podívej se na krásu svého života.

Tove.

Summertime.

Na sobě bílé šaty po kotníky, blond vlasy spletené do dvou copů.

Stojí na kraji pódia v lundsberské kapli, za ní školní sbor v bílých hábitech.

Zpívá.

And the living is easy.

Dívá se na všechny ty samolibé náfuky a oni na ni. Malin vidí jejich uznalé obdivné pohledy.

Má pocit, jako by tu v kostelní lavici pod bílou klenbou a v hořících letních slunečních paprscích povyrostla.

Roční období už přestalo váhat.

Čas útlaků pominul.

Pálící břicho.

Jediná kulka dokázala zabít to, co měla uvnitř.

Cestou do nemocnice se jí v sanitce spustilo krvácení.

Krev ho odplavila. Těch pár buněk.

Peterovi nic neřekla.

Tenhle smutek musí nést sama.

Lékař, který ji laparoskopicky operoval, se ve zdravotní kartě dočetl o nedávném vyjmutí pesaru.

Podle jeho názoru by však Malin neměla mít problém otěhotnět, jen co se jizva na děloze zahojí.

Malin pozoruje svou zpívající dceru.

Jí o dítěti také nic neřekla.

Neví ani, že se o něj s Peterem pokoušeli.

Musí člověk říkat svým dětem všechno?

Malin vypne myšlenky a soustředí se na Tove.

Zpívá opravdu nádherně. Do doby, než se odstěhovala do Lundsbergu, se o zpěv nikdy nezajímala.

Cestou ke kapli se Malin stihla seznámit s Tovinou vychovatelkou Klarou Grobergovou. Vypadá jako rozumná žena stojící nohama pevně na zemi. Na rozdíl od většiny fiflen tady.

Tove.

Světlo ve tvých vlasech.

Jakou cenu platíme za život? A jakou za lásku?

Tiše svou otázku vypustí z úst do plně obsazené kaple. Odpovědi se jí však nedostane.

Marie.

Ta bezejmenná dívka z Lundu.

Nevrátila jsem ti jméno, jak jsem slíbila.

Chceš ho zpátky? Nebo je to lepší bez něj?

Ale slib je slib.

Ačkoli některé sliby možná musejí zůstat nesplněné. Všichni umíráme s nesplněnými sliby.

Obě jste stále němé, ale zlá síla, která vám ublížila, už k vám nemůže. To dobře víte.

Katerinu Jelenu převezli do rehabilitačního ústavu v Motale. Nakonec se sama probudila.

Sven zažádal o předčasný odchod do důchodu. Malin se zatím nedozvěděla, jestli má skutečně rakovinu, nebo ne.

Vivianne Södergranová pro nedostatek důkazů odložila případ Waldemarova zneužití pravomoci a ublížení na zdraví. Nezávislý lékař dosvědčil, že si Ärendsson svá poranění klidně mohl způsobit sám nebo mohly být důsledkem nevšedních sexuálních praktik.

Odložila i vyšetřování sebevraždy Andreje Darševina a podezření na použití nepřiměřeného násilí ze strany policie. Nic takového nebylo možné dokázat. Darševin k poraněním přišel, když kladl odpor při zatýkání.

Poté, co Malin propustili z nemocnice, zajela za Marií.

Pověděla jí, že už ví, co se tehdy v lese stalo.

Poděkovala jí za odvahu a za to, že se rozhodla jít svou dobrotou příkladem.

Marie na sobě nedala znát žádnou reakci. Byla zpátky tam, kde dřív.

Malin s Peterem zajela také do Lundu.

Za tou druhou oněmělou ženou. I jí řekla totéž, co Marii, nedokázala však určit, zda žena jejím slovům rozumí, nebo je alespoň slyší.

Všichni lidé jsou vlastně tak trochu němí, přemítá Malin, zatímco doznívají poslední tóny písně. Němí před vlastním životem.

Cestou do Lundsbergu se s Peterem zastavili u Stefana.

Janne, který jel s nimi, zatím počkal v autě.

Stefan seděl na vozíku u okna. Přivítal Malin úsměvem. Za tu půlhodinu, kterou u něj seděla, však nepromluvil ani slovo.

Malin ho držela za ruku, stejně jako teď chytí za ruku Tove, která sejde z pódia a posadí se vedle ní.

„Byla jsi úžasná.“

Následuje proslov nového ředitele, asi padesátiletého, přísně působícího muže v béžovém obleku.

Hovoří o naději a výzvách nadcházejícího léta.

Malin se před kostelem pozdravila s Tomovými rodiči.

Přesně takoví pitomci, jak čekala. Nadutci ve značkových mokasínech.

Příslušníci vyšší třídy.

Stejně jako Sten Dinman. Možná nejbrutálnější sexuální deviant, jakého tahle země kdy zplodila. Vrah Jenny Svartsjöové a kdoví koho ještě.

Státní kriminálka zahájila vyšetřování pod vedením mladé linköpinské státní zástupkyně Vivianne Södergranové.

Ukázalo se, že Connyho Nygrena nezabil Dinman, ale Kantsten. Na Connyho peněžence se našly jeho otisky prstů.

Lendbergův vrah zůstává nadále neznámý, ale lze předpokládat, že ho zabili buď jeho ruští kumpáni, nebo Sten Dinman. Vyšetřování jeho vraždy ve Stockholmu nadále pokračuje.

Emanuel Ärendsson přišel o místo v Univerzitní nemocnici. Byl usvědčen z opakovaného kupování sexuálních služeb a musel zaplatit pokutu.

Stejně jako Peder Stålskiöld. O něm se Malin doslechla, že se chce odstěhovat do New Yorku, aby unikl náporu novinářů.

Média měla poslední dva týdny posvícení.

Novináři se vrhli na všechny zúčastněné jako hladové šelmy.

Takový skandál.

Takové hrůzy.

Bezpočet otázek: Jak jen mohl? Proč právě Dinman? Co ho k tomu vedlo? Byl snad ztělesněním samého ďábla? Proč?

Kaple.

K prasknutí naplněná láskou.

Malin sevře Tovinu ruku.

Dcera jí stisk oplatí.

Vtom Malin zaslechne jinou píseň stoupající ke stropu božího svatostánku. Pozdvihne oči a spatří žhavý bod poletující sem a tam nad oltářem.

Osamělé ztracené světélko zoufale hledající matku.

MONS KALLENTOFT

PÁTÉ ROČNÍ OBDOBÍ

Ze švédského originálu Den femte årstiden

vydaného nakladatelstvím Natur och Kultur ve Stockholmu roku 2011

přeložila Luisa Robovská

Redaktorka Kateřina Menclerová

Obálka s použitím fotografie Evy Lindbladové Lucie Zajíčková

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2014. První, elektronické vydání

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz