MONS KALLENTOFT

PODZIMNÍ VRAŽDA

Brno 2013

Mons Kallentoft

Höstoffer

Copyright © Mons Kallentoft, 2009

First published by Natur och Kultur, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency, Sweden

Cover design © Niklas Lindblad/mgd.nu

Cover photo © Eva Lindblad/1001bild.se

Translation © Luisa Robovská, 2012

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2012, 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-865-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-866-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-867-3 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-868-0 (Formát MobiPocket)

OBSAH

PROLOG

ČÁST 1.

PŘETRVÁVAJÍCÍ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

ČÁST 2.

DÉŠŤ Z MRAKU,

JENŽ SE NIKDY NEVRÁTÍ

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

ČÁST 3.

BEZOHLEDNOST A STRACH

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

EPILOG

Román Podzimní vražda je zcela fiktivní. Jakákoliv podoba se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

PROLOG

ÖSTERGÖTLAND, ŘÍJEN

Má ten chlapec ve filmu strach? Ten, který běží před kamerou světem bez nebe.

Přichází strach ve chvíli, kdy víme, že se nás život chystá připravit o něco důležitého?

Nebo to snad byl můj strach? Když jsem před nimi utíkal přes školní dvůr, když po mně vrhali rozžhavené ostnaté koule, hadí slova?

Bál jsem se hněvu a bezdůvodných ran. Byly mi snad souzené? Proč jsem vzbuzoval takovou zlobu?

Nejvíc ze všeho mě vždy děsila samota. To ona se skrývá za ranami, nadávkami. A přesto jsem většinu života strávil sám. Jako bych stál na opuštěném deštivém poli a čekal na někoho, kdo mi zoufale chyběl.

Nebe se letos na podzim otevřelo.

Déšť sužuje město, pole, lesy, lidi.

Pršelo už všemi způsoby, na které si mraky vzpomněly.

Přeplněná kanalizace několikrát vyvrhla své útroby. Ulice Linköpingu zaplavili mrtví brouci a utopené krysy velké jako kočky, s opuchlými, zahnívajícími bílými břichy. Postrach celého města. Háďata volající po vzduchu v touze svléct alespoň jednou jedinkrát kůži, žít hadí život až do konce.

Kdo ví, co všechno ještě podzemí vyplaví?

My lidé jsme jako psi. I ve společnosti ostatních dokážeme být sami. Náš strach je však větší než ten psí, neboť víme, že bolest má svou historii; už poznáme, když se blíží.

Krev mám plnou háďat, nepřestávají kvílet, odmítají mě nechat na pokoji.

Syčí.

Plivou. Jazyky mě šimrají zevnitř na kůži.

Svět za okny je ještě temnější než svět ve filmu přede mnou.

Dešťové kapky jako těžké sny na vzpěčující se okenní tabulce.

Co mám dělat?

Jen si vezmu zpět část toho, co mi patří.

Pamatuju si ho. Otce.

Ze všeho nejlépe si však pamatuju strach. Nikdy jsem nevěděl, kdy udeří, kdy jeho sevřená pěst vyhledá mé tělo.

V jedné ruce držíval kameru, pevně ji tiskl k pravému oku a druhou na mě posunkoval ve snaze nasměrovat mě tam či onam, v bezútěšných pokusech ovládnout skutečnost, uzpůsobit ji k obrazu svému.

Něco se vždy ztratí.

A už se nikdy nevrátí.

Teď už vím, co je to strach. Pocit, že tohle je vše, nic jiného nebylo a nebude. Nic se nezměnilo.

Záběry na promítacím plátně v obývacím pokoji. Roztřesený obraz na osmimilimetrovém filmu, vybledlém, téměř černobílém. Já, malý chlapec, neslyšný, s trhanými pohyby, jako by jen jednooká kamera dovedla zachytit můj neklid.

Na těch záběrech jsem viděl vznikat svůj život. A totéž na nich vidím teď. Bosé, studené nohy bubnující do trávy vlhké rosou a do chladného štěrku, míč vykopnutý vysoko do vzduchu, nakloněné tělo klopýtající po pískovišti.

Pak mě přemůže trpkost. Stud. Pokleslá ramena poraženého jsou jeho pravým držením těla. Dědičným.

Někdy jsem měl chuť vstoupit přímo do srdce zla. Stál jsem pod stromy u jeho domu a čekal.

Co chce ten chlapec z filmu? Co si asi myslí ve své nekonečné přítomnosti?

Že smích je život? Pronásledování?

Teď zřejmě drží kameru máma. Otec mě svírá v náruči vonící po tabáku, paže mu pokrývá šedá vlna, za ním černobílá záře vánočního stromku. Pláču. Celá má dvouletá tvářička vyzařuje zoufalství, omezil jsem se na tři pocity: smutek, paniku a ten věčný prokletý strach.

Co si ten chlapeček asi myslí? Červený obličej má celý opuchlý.

Otec mě políbí na tvář.

Měl tehdy vousy, jak kázala móda, maminka zase minisukni, ve které vypadala poněkud směšně. Už jsem opět veselý, na pár krátkých vteřin ztělesňuji radost.

Les skrývá příležitost. Na kousíčky nasekanou deštěm, šedým, jedovatým a ostrým jako šídlo. Příležitost se vzchopit, stát se člověkem, jímž mám právo být, jehož život je jen řada černobílých, krásných a zároveň odporných pohyblivých obrázků, v bílých obálkách s vůní parfému.

Vrčení a klapání projektoru, má ramena a hlava vrhají stín do rohu záběru, jako bych do něj chtěl vstoupit, opět se stát malým chlapečkem. Stát se tím, kým jsem mohl být.

Kam se poděla láska? Vůně tabáku. Přicházel jsem za tebou, tati. I přes všechny tvoje rány. Přicházel jsem k tobě, neboť jsem neznal jinou možnost.

Musí být přece možné spočinout v měkkosti jiného člověka, musí to jít.

Táta a já v parku. Upadnu a on odvrátí pohled. Máma mu namíří kameru přímo do obličeje a on se ušklíbne. Nebo se mi to jen zdá?

V jeho tváři není ani stopy po lásce.

Jen hnus.

Film skončí.

Všechno to blikání. Černá, bílá, černá, bílá, drkotavé zvuky.

Pamatuju si na toho chlapce z filmu.

Vím, čeho mohl být schopný.

A co tahle noc skrývá ve svém hnisajícím klíně. A také vím, že háďata musejí ven, ven ze mě, jejich zlé tváře je třeba zničit.

Sám sebe mohu získat zpět pouze násilím.

ČÁST 1.

PŘETRVÁVAJÍCÍ LÁSKA

1.

ČTVRTEK 23. ŘÍJNA

Pomalu, zvolna nocí.

S plynem jen opatrně, aby to nedopadlo špatně.

Chvějící se ruce na volantu, venku černo a mokro, prudký vítr žene déšť vodorovně atmosférou, velké kapky splývají s maličkými, přední sklo pokrývají černé slzy, na něž jsou stěrače krátké.

Malin Forsová cítí, jak jí buší srdce, představuje si ho, stejně černé, pulsující a bojovné jako noc za okny vozu. Projíždí lesem, chladné větve stromů se sápou po autě jako rozezlená chapadla prehistorického netvora.

Malin jednou rukou pustí volant, přibrzdí, otře si oči. Snaží se namluvit si, že to mokré na tvářích jsou jen kapky deště. Nic víc.

Nadechne se zatuchlého vzduchu v autě a zvedne se jí žaludek.

Kapky bubnující do bílé plechové střechy služebního volva. Bílé kuličky létající vzduchem. Pak zahřmí a kroupy bušící do střechy auta jsou velké jako pěst, přehluší motor, jako by na ni křičely: Tak už ses rozhodla, teď už není cesty zpět, vzdalas to, Malin Forsová!

Celá se chvěje.

Za oknem tančící obraz Janneho, Tove.

Patnáctiletá tvář Malininy dcery Tove je děsivě lesklá, její obrysy se ztrácejí v temné podzimní noci, ale když otevře ústa, zřejmě chce cosi říct, její hlas zanikne v krupobití sužujícím střechu auta.

Pak bouře náhle ztichne.

Je slyšet jen zvuk motoru, nesmělé kapky na předním skle, s takovým množstvím už si stěrače poradí.

Malin na sobě cítí promočené oblečení.

Světla dálnice vedoucí do Linköpingu. Nyní už je tuší před sebou, ty chvějící se noční majáky, přibližují se a ona přidá plyn, pomyslí si: teď už na to kašlu, chci být odsud co nejrychleji pryč. Opět se jí vybaví Janneho tvář: není v ní hněv ani smutek, jen únava, a to ji děsí.

Byl to hezký nápad, že oni, Malin, Janne a Tove, existují jeden pro druhého a musejí se s tím darem naučit žít.

Malin s Tove se loni koncem léta nastěhovaly zpátky do Janneho domu za Malmslättem. Po více než deseti letech od rozvodu se odhodlali k novému pokusu, cítili, že je to tak správné po tom šíleném horkém létě, jež Tove málem stálo život, když ji unesla vražedkyně, které byla Malin na stopě.

Loni v září seděla Malin na zahradě za domem, za týmž domem, kde už kdysi všichni bydleli, a pozorovala Tove a Janneho, jak společně plejí plevel a hrabou listí. V tu chvíli si myslela, že je možné začít znovu od začátku, vytvořit nový svět, jen když budou chtít.

Zpočátku se jim ta hra vcelku dařila. Oba zvolnili v práci, vařili rodinné večeře, jedli a zase jedli, milovali se a opět se milovali, snažili se spolu mluvit, říkat věci, které měly nějaký význam.

Pak ale nastal skutečný podzim.

Vzali Tove k dětské psycholožce v Univerzitní nemocnici. Tove se s ní však odmítla bavit, že prý není o čem: „Mami, já se nebojím. Nic se mi nestalo, vždyť jsem to přežila. Ty za to nemůžeš. Nikdo za to nemůže.“

Ale Malin věděla, že je to její vina, protože když ne její, tak čí tedy? Kdyby nepracovala u policie, nikdy by se to nestalo.

„Lidé občas dělají divné věci, mami.“

Kolikrát si jen Malin přála, aby dokázala být tak rozumná a pragmatická jako její dcera, aby se dokázala s některými věcmi vyrovnat se stejnou lehkostí. Zdá se, že Tove nic neporazí, nebo to na sobě alespoň nedává znát.

Vraky aut na zahradě. Nezašroubovaná pasta na zuby. Špatně otevřená krabice s mlékem. Slova vržená do prostoru odrážející se zpět, nevyslyšená a nezodpovězená. Porouchaný plynový kotel. Rodinné nákupy v odporných supermarketech a hypermarketech. Vina a lítost, jež je třeba vymazat a nahradit všedními činnostmi, a víra, že snad s léty zmoudřeli. Poznala tu podrážděnost, když se k ní nenápadně vkradla začátkem listopadu: pilka zařezávající se do duše, mírné, avšak kruté pohrdání lásky. Ve snech se k ní stále vracel ten malý chlapec, chtěla si o něm promluvit s Jannem, zeptat se ho, kdo to asi mohl být. Ležela vedle něj v posteli, věděla, že nespí, ochrnutý jazyk však odmítal formulovat slova.

Byt ve městě pronajala studentům. Začala zůstávat v práci až do pozdního večera, Janne si zase schválně plánoval služby v hasičárně, když ona měla volno, věděla to, ale nemohla mu to mít za zlé.

Sama se ve volném čase začala zabývat případem Marie Murvallové. Chtěla tu záhadu vyřešit, nalézt odpověď na otázku, co se přihodilo té mladé ženě, kterou našli znásilněnou a duchem nepřítomnou na silnici uprostřed lesů poblíž jezera Hultsjön a která teď, němá a nekomunikující, sedí v nemocničním pokoji ve Vadsteně.

Janneho trpělivost s jejím hněvem.

Ta ji ještě více vytáčela.

„Dělej, jak myslíš, Malin. Dělej, co musíš.“

„Máš sakra snad aspoň nějakej názor, ne?“

„Možná bys mohla doma trošku vypnout a nemyslet pořád jen na práci.“

„Ty mi nebudeš říkat, co mám nebo nemám dělat, jasný?“

Pak přišel Štědrý den, pohádali se kvůli šunce, jestli ji péct se sladkou nebo ostrou hořčicí. Janne zvolil ostrou poté, co mu Malin bezmyšlenkovitě, aniž by poslouchala jeho otázku, odpověděla, že je to jedno, a vzápětí se naštvala, že Janne neví „něco tak samozřejmého, jako že vánoční šunka se přece peče zásadně na sladko“.

Křičel na ni.

Aby se uklidnila. Aby se pokusila být alespoň trochu příjemná a normální, jinak že si může sbalit svých pár švestek a táhnout do toho zatraceného bytu. Že může jít do háje, že to byl od začátku debilní nápad, že dostal nabídku jet po Novém roce pomáhat s jednou humanitární organizací do Súdánu a že pojede, jen aby se vyhnul těm jejím náladám a dusnu, které doma dělá.

„Tohle není normální chování, Malin, uvědomuješ si to?“

Vztáhla k němu ruku, ve které držela sklenici s tequilou a colou.

„Aspoň nejsem tak zaostalá, abych zničila vánoční šunku.“

Tove seděla jen pár metrů od nich u kuchyňského stolu, ruce na červeném ubruse, vedle ní nový špíz na šunku a slavnostní červený servis, který právě koupili v obchodním domě Åhléns.

Janne zmlkl.

Malin měla chuť na něj taky něco zařvat, místo toho však pohlédla na Tove.

Modré oči měla vytřeštěné, do vzduchu vonícího svařeným vínem bázlivě vysílaly jednu jedinou otázku:

Tak tohle znamená milovat?

V tom případě mě lásky ušetřete.

Malin před sebou tuší světlejší oblohu, okraj města.

Teď večer je jen mírný provoz.

Přemýšlí, jestli má doma něco suchého na převlečení, ale dobře ví, že tam nic nenajde, možná tak v krabicích na půdě, všechno ostatní má u Janneho.

Předjede ji černé auto, ve tmě nerozezná značku, ale řidič má zřejmě naspěch, jede dvakrát rychleji než ona.

Opět se rozpršelo, za okny poletuje oranžové a žluté listí, tančí před ní zběsilý tanec jako světlušky, jež utekly z pekelného ohně, z šeptajícího ohniště, vyzývajícího zlo, aby zachvátilo město a krajinu: Jen se předveď, vylez z těch svých studených zaplavených doupat, ukaž, jak vypadá svět bez lásky.

V duchu slyší Janneho omluvy, které následovaly. Sakra.

Už nikdy takové Vánoce jako ty loňské. To si v duchu slíbila.

„Musím tam jet.“

Stejné téma otevřeli o den později, na Boží hod. Malin měla kocovinu a neměla sílu mu odporovat, cítila jen tichý vztek a smutek, že to takhle znovu dopadlo.

„Potřebují mě tam. Když odmítnu, nebudu se na sebe moct podívat do zrcadla. Potřebují moje zkušenosti s tím, jak v uprchlickém táboře co nejrychleji nainstalovat latríny. Když nepojedu, umřou tam tisíce lidí. Vidělas někdy umírat dítě na choleru, Malin? Viděla?“

V tu chvíli měla chuť dát mu facku.

Tu noc, než odjel, se naposledy pomilovali. Hrubě a bez lásky a Malin měla stejný pocit, jako když na sobě cítila tvrdé tělo Daniela Högfeldta, novináře, s kterým dřív občas spala. Škrábala Janneho do zad, kousala ho do prsou, až na jazyku cítila kovovou chuť jeho krve, on se však nebránil, zdálo se, že je rád, že dala průchod svému hněvu.

Tu noc v sobě měla jen kus masa. Tvrdého, ztopořeného masa.

Janne se za měsíc vrátil. To už byla Malin zabraná do případu Marie Murvallové, o víkendech zpovídala kolegy od motalské policie, kteří případ vyšetřovali.

Tove žila v paralelním světě. Oni dva to dopustili.

„Vůbec není doma. Všimla sis toho?“ zeptal se jí Janne jednoho dubnového večera, když měli náhodou oba volno a Tove byla zase v kině.

Malin si ničeho nevšimla, jak by také mohla, když sama byla věčně v práci?

Chystali se svolat rodinnou radu.

Dokonce mluvili i o možnosti rodinné terapie. Malin několikrát stála s telefonem v ruce a chystala se zavolat psycholožce Vivece Crafoordové, která jí kdysi nabídla bezplatná sezení.

Ale jazyk jako by byl ochromený.

Na jaře je opět pozorovala, když spolu pracovali na zahradě, otec s dcerou, sama byla přítomna pouze fyzicky, její mysl zaměstnával složitý případ vraždy ze cti.

„Jak do prdele může otec dovolit synovi, aby zabil svou sestru? Můžeš mi to vysvětlit, Janne?“

„Dneska už tu tequilu nepij.“

„Nesnáším, když mě napomínáš. Mluvíš, jako bych byla tvůj majetek.“

Linköping halí ledový déšť.

Co je vlastně tohle město zač? Jen larva plná lidských snů. Obyvatelé pátého největšího města Švédska se plahočí životem, každý sám. Dívají se na sebe. Soudí jeden druhého. Míjejí se. Snaží se mít se rádi i navzdory předsudkům. Místní lidé mají dobré úmysly, přemítá Malin, ale jen solidarita nestačí od té doby, co se existence mnoha z nich scvrkla na věčný strach ze ztráty zaměstnání a starost, aby do konce měsíce nějak vyšli z penězi, zatímco hrstka vyvolených naopak žije v nadbytku. Žijí vedle sebe, a přece ve dvou odlišných světech. Oddělují je jen tenké zeměpisné linie. Z oplocených přepychových vil je to na zchátralé balkony paneláků na sídlišti pouze pár stovek metrů.

Podzim je časem hniloby, přemítá Malin. Celý svět je prohnilý, jen čeká, až ho zahalí zima. Barvami podzimu jsou sice barvy ohně, je to však studený oheň, který mohou milovat jen chladnomilná zvířata. Krása podzimu, plamenné listí je pouhým příslibem toho, že bude ještě hůř.

Ruce na volantu se konečně přestaly třást.

Zbývá jen mokrý chlad na hubeném těle. Tělo mám ale silné, říká si v duchu Malin. Posilování je to jediné, co jsem letos neodbývala. Jsem silná a všechno zvládnu, jsem Malin Forsová.

Mine zeď Starého hřbitova.

V čelním skle vidí odraz věže katedrály, tyčí se nad ní jako středověké kopí připravené ji probodnout.

Co se dnes večer stalo?

Co jsme si řekli?

Čí zvednuté obočí, čí tón hlasu to znovu spustil?

Nemá nejmenší tušení, ví jen, že pila, sice ne moc, ale určitě příliš na to, aby řídila.

Jsem opilá? Místo alkoholu cítí jen adrenalin. Úplně střízlivá rozhodně nejsem. Ale teď večer už snad kolegové nekontrolují.

Její slova: ty svině, ubohá svině, zbabělče, utíkáš před námi. On: uklidni se, Malin, přestaň dělat scény, už nepij, už nepij sakra, nebo odsud vypadni. Uhodila jsem tě? Nebo jsem ti jen hrozila pěstí, naštvaná na všechna tvá nevyřčená slova?

Jen jsem šermovala rukou ve vzduchu, teď si vzpomínám. Parkuju před vchodem do domu v ulici Ågatan.

Hodiny kostela svatého Larse zahalené tmou ukazují tři čtvrtě na devět, na nebi obrysy několika osamělých vran.

Venku není ani noha a já nechci myslet na tenhle večer, tuhle noc. U šedé kamenné zdi kostela se kupí hromady shrabaného listí. Ve tmě se zdá, jako by rezivělo, vzdávalo se svých krásných barev a nechávalo se pozřít miliony červů vylézajících ze zaplavené země.

Ucukl jsi, Janne, uhnul jsi před mou ránou, jako bys v životě nečelil spoustě horších ran, a já jsem křičela, že odjíždím, že už se nikdy nevrátím.

V tomhle stavu nikam nepojedeš, Malin. Snažil se mi vytrhnout klíčky od auta a pak tam najednou byla i Tove, spala předtím u televize, ale teď se probudila, i ona na mě křičela: Takhle nemůžeš řídit, mami, to snad uznáš.

Uklidni se, Malin, pojď sem, pojď ke mně, a já jsem tě znovu udeřila, ale tam, kde mělo být tvé tělo, byl jen vzduch.

Předstírala jsem, že chci, abys jela se mnou, Tove, ale tys jen zavrtěla hlavou.

A tys mi už nebránil, Janne.

Jen jsi pohlédl na hodiny.

Doběhla jsem k autu.

Projela jsem tím nejčernějším podzimním počasím a teď jsem konečně dorazila až sem.

Otevřu dveře auta. Černá chapadla trhají šedočernou oblohu na kusy.

Místo svitu hvězd jen otevřené jámy plné strachu.

Mé boty na mokrém asfaltu.

Je mi pětatřicet.

Kam jsem se to vrátila?

2.

ČTVRTEK 23. ŘÍJNA, PÁTEK 24. ŘÍJNA

Strefit se klíčem do zámku.

Malin neposlouchají ruce, přestože se přestaly třást už před hodnou chvílí.

Vedle.

Trefa.

Zase vedle.

Tak je to v životě se vším.

Byt se uvolnil před týdnem, Jannemu řekla, že ho znovu pronajala dalším studentům teologie. Dnešní výbuch: nevyhnutelný, toužebně očekávaný, odsouvaný na neurčito.

Malin vejde do bytu a z blond vlasů sestříhaných na mikádo si vyklepe kapky deště. Vůně vlhka a citronového jaru. Škvírami kolem okenních rámů se do bytu vetřel podzim, rozlil se po zdech, po podlaze i po stropě.

Projede jí chlad.

Musí zesílit topení.

Jiný pocit.

Osamělost. Avšak zároveň i cosi nového.

Nábytek na svém místě.

Hodiny z Ikey v kuchyni jsou stále ještě rozbité, vteřinová ručička leží na rámu ciferníku.

Malin stojí v obývacím pokoji a chtěla by rozsvítit, nemá však sílu stisknout vypínač. Raději si na chvíli lehne na gauč, do té relativně přívětivé tmy. Do tmy, jež jí patří.

Tove.

Letos jí bylo patnáct.

Je pořád stejně posedlá knížkami. Její záliba jako by však zvážněla, jako by se hra změnila ve skutečnost a i na ní se začal projevovat zub času.

Na to jsi ještě moc mladá, Tove.

Za poslední rok vystřídala několik kluků.

Ahoj, Petere. Nazdar, Viggo.

Odvažuju se nechat jí volnost? Ale přece ji nemůžu trestat kvůli svým výčitkám svědomí. Zdá se, že je v pořádku. Malin si všimla, jak se její dceři lesknou oči, dívčí držení těla nahradily ženštější pohyby. Malininy obavy, nevyřčené: dávej si pozor, Tove, ať nedopadneš jako já, ať neotěhotníš takhle mladá.

Soustřeď se na školu.

Brzy mě čeká přednáška ve škole, uvědomí si Malin. Jen pomyšlení, jak cosi vykládá unaveným, znuděným puberťákům, ji vyčerpává, radši tu myšlenku rychle zapudí.

Lehne si na pohovku.

Mokré oblečení.

Po tequile už v těle není ani stopy.

Byt je cítit svatouškovstvím těch pobožných studentů, z kterého se jí zvedá žaludek.

Janne. Měla by se mu omluvit, ale neví, kde začít. A co Tove? Jak jen ti tohle všechno vysvětlím? Dokážeš to vůbec pochopit?

Co vlastně vím o tvém životě? Téměř nic, jen to, že tenhle byt je tvým domovem, nastěhuješ se sem zpátky, se mnou, žádná jiná možnost nepřipadá v úvahu.

Tvoje knížky u Janneho doma.

Za poslední rok jsem se tisíckrát snažila přisednout si k tobě na gauč, na postel, zeptat se tě, jak se cítíš, ale jediná slova, která jsem z tebe dostala, byla: „Jsem v pohodě,“ a pak sotva slyšitelné: „Nech mě být, mami.“

Co po tobě vlastně chci, Tove?

Tvé odpuštění? Ujištění, že je vše v pořádku?

A může to vůbec někdy být v pořádku? Ta šílená ženská tě tiskla k podlaze, krvavýma rukama ti svírala hrdlo, bývala by tě zabila.

Za všechno můžu já.

Déšť má tisíce hrůzných podob. Kapky nabírají všechny myslitelné barvy, dokonce i teď v noci, přivlastňují si měděnou barvu podzimního listí, ve světle pouličních lamp vytvářejí podivný déšť jisker podobných létajícím švábům.

Malin se v obývacím pokoji svezla na podlahu.

Vidí červené, oranžové a žluté šváby poletující vzduchem, slyší, jak melou čelistmi. Pryč s nimi. Pronásleduje je plamenometem, cítí pach spálených hmyzích mrtvolek, vyžene je ze své fantazie.

Venku je teď jen skutečnost.

Mraky.

Týdny a týdny různých odstínů šedi, na obzoru ani záblesk modři. Srážkový rekord, meteorologové mluví o potopě světa.

Ve skříňce nad mikrovlnnou troubou našla Malin lahev tequily. Věděla, že se jí ti pobožní studentíci ani nedotknou, a tak ji tam nechala, nevědomě či vědomě, na horší časy.

Pije rovnou z lahve.

Je jí jedno, jestli bude mít zítra kocovinu. Tohle je klidný podzim. Od doby, co dostali toho otce se synem, kteří společně naplánovali a provedli vraždu své dcery a sestry, je klid. Měla švédského přítele. To byl dostatečný důvod.

Svině.

Mít zítra kocovinu by dokonce mohlo být příjemné. Bude muset vyřídit všechny nepříjemnosti, zajet si k Jannemu pro věci, nemá náhodou službu, že by se mu vyhnula? Vzít s sebou Toviny věci. Promluvit si s ní o stěhování zpátky.

Jsem opilá, pomyslí si Malin. Je to tak příjemné.

3.

Mami.

Skrýváš v sobě tolik hněvu, přemítá Tove, přetáhne si peřinu přes hlavu a poslouchá déšť dopadající na střechu domu, tvrdě a horlivě, jako by do ní miliony dlouhých prstů bubnoval netrpělivý bůh.

V pokoji je cítit vůně venkova. Na podlaze koberečky sešité ze zbytků látky, podobné zploštělým hadům, pestrobarevné vzory jako krásná sada obrazů, které nikdo nikdy nedokáže interpretovat.

Vím, že si kladeš za vinu, co se mi stalo loni v létě, mami, a taky si myslíš, že v sobě to trauma pořád ještě dusím. Ale já se o tom nechci bavit s žádným psychologem, sedět v křesle a plácat nesmysly. Ale chatovala jsem o tom s jinými lidmi na trauma.com. Anglicky. Všechno se zdá jednodušší, když vidím svá nemotorná slova, to, co se stalo, svůj strach před sebou na monitoru. Slova ničí strach, mami. Těch obrazů se sice nezbavím, ale naučím se s nimi žít.

Musíš jít dál, mami. Možná si myslíš, že nevidím, jak piješ. Že neznám tvoje tajné skrýše lahví, že přes pronikavou vůni žvýkaček necítím pach alkoholu. To si opravdu myslíš, že jsem tak hloupá?

Když Malin zmizela se svým hněvem, zůstali Tove s Jannem sedět u stolu.

Janneho slova: „Doufám, že se někde nezabije. Nemám zavolat policii? Co myslíš, Tove?“

Nevěděla, co na to odpovědět. Ze všeho nejvíc si přála, aby se máma zase vrátila, vtrhla do kuchyně v rozjařené náladě, která jí tak sluší. Ale tak to bývá jen ve špatných knížkách a filmech.

„Nevím,“ řekla. „Nic nevím.“

Náhle ji rozbolelo břicho, cítila bodání pod prsy, černý tlak, který ne a ne povolit. Janne udělal obložené chleby, ujišťoval ji, že všechno bude zase v pořádku, jen co se máma uklidní.

„Nemůžeš jet za ní?“

Janne na ni pohlédl, pak jen zavrtěl hlavou. V tu chvíli se ta zlá předtucha dostala z břicha do srdce, do hlavy a do očí, až Tove musela zadržovat slzy.

„Klidně si poplakej.“ Janne si k ní přisedl a objal ji. „Mně je z toho taky smutno, nikdo to takhle nechceme.“

„Jen si klidně poplakej,“ zopakoval. „Jako já.“

Jak bych ti jen mohla pomoct, mami? Ať řeknu cokoliv, mám pocit, že mě neposloucháš, nechceš poslouchat, jako bys plavala v rozvodněné, špinavé podzimní řece a nechala se proudem unášet přímo do tmy.

Vídám tě v kuchyni, na cestě do práce, na gauči před televizí, skloněnou nad papíry o té Marii.

Kolikrát jsem se tě chtěla zeptat, jak ti je, vidím, že se trápíš, ale mám strach, aby ses nenaštvala. Jsi uzavřená do sebe, mami, a já nevím, jak k tobě proniknout.

Radši myslím na spoustu jiných věcí: na školu, knížky, kamarády, na všechno to zábavné a vzrušující, o čem vím, že teprve začíná. Na kluky.

Tove vystrčí hlavu zpod peřiny. Místnost opět existuje.

Bolest břicha a srdce však nepolevuje. Ale já jsem zvyklá, že spolu s tátou nebydlíte. Určitě se ještě budete hádat. Pochybuju totiž, že by ses sem vrátila, a taky nevím, jestli se teď chci stěhovat zpátky k tobě.

Na okenní parapet si sedla vrána. Dívá se dovnitř, na Tove. Klovne do skla, pak odletí do noci.

V pokoji je tma.

To zvládnu, pomyslí si Tove. To zvládnu.

Janne leží v posteli, noční lampičku má rozsvícenou. Čte si spis britského ministerstva obrany o výstavbě latrín. V duchu se přenese do Bosny, Rwandy a Súdánu, kde v zimě pomáhal v uprchlických táborech. Doufá, že mu vzpomínky na službu pro humanitární organizace pomohou zaplašit myšlenky na události dnešního večera a na to, co bude následovat.

Ale černobílé obrazy lidí v největší nouzi na bohem zapomenutých místech této planety zaplaší nezvaná představa Malininy tváře, rudý, ztrhaný obličej alkoholičky.

Několikrát jí to řekl do očí. Že moc pije. A ona se jen vykrucovala.

Nadávala mu, když vylil obsah jejích schovaných lahví do dřezu, křičela, že je to stejně jedno, že má deset dalších flašek, které on nikdy nenajde.

Prosil ji, aby si zašla k psychologovi, terapeutovi, ke komukoliv, hlavně aby s tím něco dělala. Dokonce mluvil i s jejím nadřízeným, Svenem Sjömanem, svěřil se mu, že Malin pije čím dál tím víc, že si toho možná v práci ještě nevšimli, prosil ho, aby zakročil, a Sven mu slíbil, že s tím něco udělá. Mluvili spolu v srpnu, ale od té doby se nic nezměnilo.

Její hněv. Na sebe samu. Určitě kvůli tomu, co se stalo Tove. Odmítá pochopit, že ona za to nemůže, že zlo je všude kolem nás, že se nám může kdykoliv připlést do cesty.

Jako by své pověstné odhodlání zaměřila špatným směrem. Jako by byla pevně rozhodnutá klesnout až na dno.

Dnes večer na mě vztáhla ruku. To dosud nikdy neudělala.

Vykopejte hlubokou jámu. Dig deep.

Pravidelné kontroly. Hubení bakterií.

Janne odhodí spis na zem. Zhasne lampičku.

Stejně to byla hloupost, přemýšlí. Myslet si, že nás jedna katastrofa může sblížit, naučit nás fungovat jako rodina. Jako by zlo mohlo být katalyzátorem dobra. Vždyť je to přesně naopak.

Pohlédne na Malininu stranu postele. Natáhne ruku, druhá polovina postele je však prázdná.

4.

Bezesné svítání.

Axel Fågelsjö se chystá vstát z koženého křesla, nejprve však prsty přejede po hladké, ošoupané opěrce a v popelníku na komodě zamáčkne cigaretu. Pak se jeho sedmdesátileté, stále ještě vitální tělo napřímí, Axel zatáhne břicho, cítí se pozoruhodně silný, jako by za dveřmi čekal nepřítel, jehož musí zneškodnit některou z loveckých zbraní, kterých má v přepychové ložnici plnou skříň.

Axel Fågelsjö zůstane stát v obývacím pokoji. Oknem shlíží na probouzející se Linköping, představuje si jeho obyvatele, všechny ty lidi s tak rozdílnými možnostmi. Ti, kteří tvrdí, že jsme si všichni rovni, nevědí, o čem mluví.

S korunami stromů v botanické zahradě si pohrává vítr, drobně prší. Průtrže mračen vyplavující z kanálů krysy už pominuly. Místní vyšší střední třída se pohoršovala nad havětí obývající podzemí města. Jako by si odmítali připustit, že žijí i pod jejich vilami. Krysy s holými ocásky a zuby ostrými jako břitva, krysy, jež budou existovat ještě dlouho po nás.

Už dlouho neprospal celou noc bez probuzení. Třikrát za noc musí vstávat na záchod a pak pět minut vymačkává těch pár kapek, které mu nedaly spát.

Ale nestěžuje si. Ví, že existují mnohem horší neduhy.

Když se v noci probudí, myslí na Bettinu. Tam, kde bývaly její obrysy, teplo a dech, je jen prázdné bílé prostěradlo. Ještě štěstí, že se té pohromy nedožila, nedočkala se toho, že přišli o rodinný zámek Skogså.

Zámek bývá takhle po ránu nejkrásnější.

V duchu si ho představuje, vidí jej před sebou.

Pískově zbarvené zdi ze sedmnáctého století tyčící se z mlhy, silnější a bytelnější než sama příroda.

Zámek Skogså. Přistavován a přestavován dle výstředních rozmarů Fågelsjöových předků.

Dokonce i teď, když oblohu zakrývá nízká oblačnost, se jeho měděná střecha leskne. Všechny ty nedočkavé oči: staré střílny i nová dělená okna. Vždy měl pocit, jako by ho ty střílny pozorovaly ze vzdálené minulosti, srovnávaly ho s jeho předchůdci. Nová okna jsou v porovnání se střílnami slepá, jako by hledala cosi, co je navždy ztraceno.

Z místa, odkud si zámek v duchu prohlíží, nedohlédne ke kapli schované za ním. Bettina však neodpočívá v rodinné hrobce, přála si, aby její popel rozptýlil v lese v severní části panství.

Slyší je.

Neklidné mrskání ryb v černém vodním příkopu, snad je ti mrtví ruští vojáci, jejich hladové zazděné duše, koušou do žáber.

Hrabě Erik Fågelsjö.

Loupeživý hrabě z doby třicetileté války, oblíbenec krále Gustava II. Adolfa, nejbrutálnější válečník, jenž prý po bitvě u Lützenu v rámci jakési čistky vlastní rukou zmrzačil a znetvořil dvacet svých vlastních mužů. Vždy jsem cítil, že mi v žilách koluje jeho krev, uvědomí si hrabě Axel Fågelsjö.

V mládí se chtěl dát k ozbrojeným silám OSN. Otec byl však proti. Jeho otec, zastánce Německa, plukovník, jenž ve třicátých letech objížděl Prusko a vtíral se do přízně černě oblečených mužů, zámecký pán, který až do samého konce války věřil v německé vítězství.

A teď?

Hrabě Erik Fågelsjö se musí v rodinné hrobce obracet hanbou. Snad už i vylezl ven z rakve, leží tam nahý a křičí bezmocí a vzteky.

Nebýt toho hejska, spratka, který se připlazil ze Stockholmu jako beznohá ještěrka, byla by tu stále ještě jedna možnost.

Axel Fågelsjö znovu pohlédne do parku. Poslední dobou se mu občas zdálo, že tam dole ve stínu stromů kdosi stojí a vzhlíží k jeho oknům.

Že by to byla Bettina?

Od té doby, co ho před třemi lety opustila, nebyl den, kdy by si s ní nepovídal.

Občas zajde do lesa, na místo, kde rozprášil její popel, prochází se tam bez ohledu na roční období, naposledy se brodil zahnívajícím, ohnivě žlutým listím, jeho hluboký hlas zněl jako ozvěna mezi stromy, jež jako by neměly kořeny a vznášely se v prostoru.

Bettino.

Jsi tam? Nikdy jsem si nemyslel, že mě opustíš. Chybíš mi a ty to víš. Nikdo, dokonce ani mé děti netuší, jak moc jsem tě miloval, pořád miluju.

Mluvíš se mnou. Nabádáš mě, abych byl silný, nedával najevo city, víš, jak to dopadá, když dá člověk najevo slabost. Axele, šeptá vítr tvým hlasem, na krku cítím tvůj dech.

Bettino.

Má krásná Dánko. Vznešená, a přece prostá. Poznal jsem tě v létě roku 1958 na statku Madsborg v Jyllandu, kam mě otec poslal na zkušenou hospodařit.

To léto jsi pracovala v kuchyni, chudá dívka z chudé rodiny. Koupali jsme se spolu v jezeře, na jehož jméno si už nevzpomínám. Pak jsem si tě odvezl domů, pamatuju si, že otec s matkou byli zpočátku proti, pak však podlehli tvému šarmu, Skogså ovládla tvá dobrá nálada.

Jak jsi jen mohla, Bettino? Jak ses opovážila podlehnout rakovině? Trápilo tě, že naše příjmy nestačily na provoz zámku? Bylo to příliš nákladné, jen údržba stála několik milionů ročně.

Cítím vinu člověka, jenž ublížil nejmilovanější bytosti.

Bolest. Věděla jsi o ní všechno a řeklas mi, že to poznání neskrývá nic moudrého.

Obrazy na zdech bytu. Tvůj výběr. Ancher, Kirkeby. Portrét zakladatele rodu Erika a všech těch úžasných bláznů a pomatenců, mých předků.

Zemřela jsi na zámku, Bettino. Byla bys zoufalá, kdybys ho musela opustit, a mně je teď před tvou duší hanba. Ačkoliv jsi jinak měla mírnou povahu, při obraně toho, co ti patřilo, jsi dovedla být pěkně tvrdá.

Nejvíc ze všeho ti záleželo na našem synovi.

Jedna z tvých posledních vět byla: „Postarej se o Fredrika. Ochraň ho. Sám to nezvládne.“

Občas jsem si říkal, jestli neposlouchal za dveřmi nemocničního pokoje. U něj člověk nikdy neví. A možná ani nechce vědět. Jistěže miluji svou dceru i svého syna. Vždy jsem však proti své vůli viděl hlavně Fredrikovy slabiny. Snažil jsem se všímat si i jeho dobrých stránek, ale nešlo to. Nenávidím se za to. Ale vždyť dokonce i pije. Příliš.

Hodiny na psací komodě odbijí šest a Axel Fågelsjö stále ještě stojí u okna obývacího pokoje. Náhle se dole v parku cosi vyloupne ze tmy, prochází mezi stromy. Postava v černém. Ta, kterou jsem tu už viděl? Nebo se mi to jen zdálo?

Axel Fågelsjö tu myšlenku zapudí.

Věděl jsem, že to je chyba, pomyslí si. A přece jsem nemohl jinak. Musel jsem Fredrika, mé prvorozené dítě, nechat, aby se staral o obchody, umožnit mu přístup ke kapitálu, když má duše po vítězství rakoviny zčernala. Nikdy netoužil bydlet na zámku, starat se o hospodářství, v dnešní době, kdy je téměř výhodnější pobírat dotace za neobdělanou půdu nebo ji pronajmout než ji sám obdělávat.

Nechtěl. Nemohl. Ale s penězi by to přece měl umět.

Vždyť vystudoval ekonomii a dostal vše, co potřeboval.

Všichni máme dobré i špatné vlastnosti, chyby i nedostatky.

Každý nemůže být dravou šelmou, mít tolik bezohledné síly, kolik jí je v tomhle světě zapotřebí. Otec se mě snažil naučit, že privilegia znamenají povinnosti, vysvětlit mi břímě vedoucího postavení ve společnosti. Svým způsobem jeho zásady už dávno neplatí. Jistěže jsem spravoval Skogså, dohlížel na jeho údržbu, v lepší společnosti jsem budil respekt, ale že bych se považoval za vůdce? To ne. Snažil jsem se, aby Fredrik a Katarina alespoň pochopili, že i privilegia něco stojí, aby nebrali majetek a postavení jako samozřejmost.

Nevím, zda se mi to podařilo.

Bettino, můžeš mi říct, jak to mám udělat, aby Katarina byla šťastná?

Ale nechoď na mě s tím, co jsme probírali už tisíckrát. V té otázce se naše názory liší, to přece víš.

Ticho, Bettino.

Mlč.

Zeptám se takhle:

Znečistilas naši krev, Bettino?

Občas mě to při pohledu na Fredrika a někdy i na Katarinu napadlo.

Zelený kabátek se mu nadouvá na břiše, už ho má pětadvacet let a nechce si kupovat nový jen proto, že se mu teď kilogramy na těle ukládají snadněji než dříve.

Věci potřebují řád, myslí si, když vejde do předsíně.

Život Fågelsjöů se za posledních pět set let příliš nezměnil. To my jsme téhle krajině, tomuhle městu vtiskli ráz.

Občas ho napadlo, že lidé z okolí vlastně jen napodobují život jeho rodiny. První splachovací záchod v Östergötlandu byl na Skogså, jeho pradědeček jako první začal pod oblek nosit vestu. Fågelsjöovi vždy udávali směr a hospodářské a politické špičky to věděly.

To už je však minulost. Letos poprvé neobdržel pozvánku na slavnostní večeři u hejtmana.

Za všechna ta léta, kdy se stalo zvykem jednou za rok pozvat nejvýznamnější osoby v kraji, mezi hosty nikdy nechyběl zástupce rodiny Fågelsjöů.

Letos však ano.

V novinách Östgöta Correspondenten viděl fotografii z linköpinského zámku.

Mezi hosty byl hrabě Douglas. Historik Dick Harrison. Ředitel zbrojovky Saab. PR ředitel Volva. Ministr. Ředitel nemocnice. Šéfredaktor Correnu. Předseda švédské sportovní asociace. Baron Adelstål.

Ale nikdo z rodu Fågelsjöů.

Axel Fågelsjö si nazuje černé holínky.

Už jdu, Bettino.

Navlékne si rukavice z jemné telecí kůže.

Pomyslí si, že to všechno nakonec nějak dopadne. V duchu slyší Bettinin hlas:

„Postarej se o Fredrika.“

Snažil jsem se. Udělal jsem vše, co bylo v mých silách, přestože teoreticky by vinna mohla být banka.

Vyjde ven z bytu.

Blednoucí vzpomínka na Bettininu tvář.

Možná jsem ho měl nechat klesnout na dno, pomyslí si Axel Fågelsjö, stiskne chladné tlačítko výtahu, sjede dolů a vyjde ven do osamělého svítání.

5.

Nic se nevyrovná zvuku motoru range roveru. Vystihují ho dvě slova: síla a elegance. Když Jerry Petersson přidá plyn, auto poslušně zareaguje. Takhle možná poslouchali v dřívějších dobách koně, když jim šlechtici, teď už dávno mrtví, tiskli ostruhy do zpocených slabin.

Dnes už tu koně nejsou.

Ani šlechta.

Ale pár koní vždycky může koupit, kdyby potkal ženu se zálibou v těch ušlechtilých zvířatech. Ženy mají koně rády. Je to sice klišé, ale stejně jako většina ostatních klišé odpovídá skutečnosti.

Nad polem se táhnou cáry mlhy, ukládají se u kraje lesa na východní hranici pozemku. Na sedadle spolujezdce sedí pes, jeho dokonalé tělo se pohupuje v rytmu jízdy, pohledem hledá za oknem něco živého, co by mohl uštvat, ulovit, skolit. Jerry Petersson mu prohrábne drsnou, vlhkou srst. Bígl páchne, jeho syrový, pronikavý pach se však sem na venkov hodí. Pojmenoval ho Howie po Howardu Hughesovi, šílenci, který žil ve třicátých letech v Hollywoodu a který je považován za zakladatele moderního letectví. Na stará kolena se z něj prý stal podivín a samotář, přestěhoval se na zámek poblíž Las Vegas.

Jerry Petersson kdysi četl jeho biografii a tehdy ho napadlo, že pokud si někdy pořídí psa, pojmenuje ho po tomto ještě větším bláznovi, než je on sám.

Pes stahuje a zase rozšiřuje nozdry, černými zorničkami hltá okolní krajinu. Panství Skogså je nejkrásnější takhle po ránu, blížící se den jako by obměkčoval zem a kamení. Na čelní sklo auta a střechu dopadá déšť. Jerry Petersson zastaví u krajnice, na zemi barvy ústřic poskakuje pár ptáků vyzobávajících žížaly ze zahnívajícího porostu a každým dnem se zvětšujících kaluží. Hromady listí připomínají potrhanou přikrývku na krásné prastaré olejomalbě. Pod ní se odehrává život. Kuklí se larvy. Brouci svádějí své bitvy. Myši plavou dešťovými stružkami vstříc dálkám, o nichž se jim ani nesnilo.

Pes znervózní, kňučí, chtěl by ven. Jerry Petersson ho uklidňuje.

„Ale no tak, neboj se, hned tě pustím.“

Krajina.

Může být jeho osudem?

Někdy, když vyrazí na obhlídku panství, se mu zdá, jako by viděl všechny lidi, kteří zanechali v jeho životě stopu. Vznášejí se mezi stromy, kameny, domy.

Jeho příchod sem byl nevyhnutelný.

Nebo snad ne?

Vzpomene si na dávnou silvestrovskou noc. Sněžilo tak hustě, že tahle ranní mlha je proti tomu průzračná jako naleštěné sklo.

Vyrůstal jen pár desítek kilometrů odtud.

V panelákovém bytě na sídlišti Berga.

Jerry Petersson na sebe pohlédne do zpětného zrcátka. Nastartuje a pokračuje v cestě.

Po dvou zatáčkách opět zastaví. Pes je čím dál tím nedočkavější. Jerry Petersson ho vypustí ven, ještě než sám vystoupí. Bígl se vyřítí na otevřené pole, zřejmě zavětřil možnou kořist. Srnku? Losa? Zajíce? Nebo snad lišku?

Jerry chvíli hledí na pole, pak vykročí na podmáčenou půdu. Boří se do bláta a pozoruje psa pobíhajícího u kraje lesa. Pes se vrhne do hlubokého příkopu, pak se opět vynoří a zmizí v hromadě listí hrající všemi barvami. Žlutá a okrová svádí boj s matným bronzovým popraškem a blyštivými plátky zlata.

Nikde ani noha, a přece se tu Jerry Petersson cítí dobře, tomuhle místu vládne smrt i nový život. Rozhraní lidského života, růženec možností.

Pročísne si odbarvené vlasy a pomyslí si, že se mu hodí k ostře řezanému nosu a tvrdým, temně modrým očím. Vrásky na čele. Vrásky obchodníka. Zasloužené.

Les na obzoru.

Smrky a borovice, křoví. Letos je hodně vysoké. Dnes má v plánu vyrazit na lov se zemědělci, jimž pronajímá půdu, pokusí se skolit losí mládě nebo alespoň pár srnek. Zabíjet se musí.

Rodina Fågelsjöů.

Co by jen dali za to, aby tu opět mohli lovit?

Pohlédne na své paže, na jasně žlutý goretexový plášť do deště značky Prada. Kapky bubnují do kapuce.

„Howie,“ zavolá na psa. „Howie, pojď sem ke mně!“

Tvrdý. Neoblomný. Jako led. Jde přes mrtvoly.

To se o něm proslýchalo v obchodních kruzích ve Stockholmu. Pro většinu lidí byl stínem. Pověstí. Námětem hovorů. Nezřídka vzbuzoval obdiv. Byl tak úspěšný, že se nemusel namáhat se sháněním klientů. Stačilo jen sedět v křesle, klienti přicházeli sami.

Jerry Petersson?

Říká se o něm, že je jednička. Výborný advokát. Prý zbohatl na nějakém obchodu s počítači. Včas prodal svůj podíl. Je to prý magnet na ženské.

Ale taky:

Dávejte si na něj pozor.

Není to náhodou společník Jochena Goldmana?

„Howie!“

Pes však nepřibíhá, zřejmě se mu nechce. Jerry ví, že ho tu klidně může nechat, že si sám najde lesem cestu k zámku. Po pár hodinách se vždycky vrátí. Ale z nějakého důvodu teď cítí potřebu psa přivolat, uzavřít s ním dohodu.

„Howie!“

Pes zřejmě zaslechl naléhavost v pánově hlase, přižene se rovnou čarou přes pole, za chvíli je u něj, skáče mu kolem nohou.

Jerry Petersson se skloní, cítí vlhkost pronikající plátěnými kalhotami, tvrdě psa poplácá, ví, že to má rád.

„Tak co, kamaráde? Doběhneš domů sám, nebo chceš jet se mnou? Vyber si. Možná bude lepší, když poběžíš sám. Člověk nikdy neví, třeba někde sjedu do příkopu.“

Pes mu olízne obličej, vzápětí se otočí a vyběhne zpět na pole, zmizí za hromadou listí v temné, dokořán otevřené bráně lesa.

Když se Jerry Petersson z náhlého popudu vydal ráno na obhlídku polností, nezdržoval se zamykáním vrat. Vzbudil se brzy a už nemohl usnout.

Ale kdo by se odvážil dovnitř? Náznak neklidu.

Jistě by se rádi vrátili.

Fredrik Fågelsjö. Ten dědek Axel.

Katarina.

Ta se mě stranila.

Zámecká dcera.

Teď je to ale můj zámek.

Pohyboval se v jejich blízkosti už dávno.

Před autem proletí vrána horečně mávající křídly, jedno křídlo má, zdá se, poraněné, snad dokonce zlomené.

Zámek je pro něj až moc velký. Měl by ho s někým sdílet. Se ženou.

Však já si nějakou najdu, až přijde čas, pomyslí si. To si ve svých čím dál tím větších obydlích říká vždycky. Je to však jen hra myšlenek. Když opravdu potřebuje ženu, není nic jednoduššího než vyrazit do baru nebo zvednout telefon a objednat si lásku s donáškou až do domu. Anebo se vždycky najde nějaká nadržená panička na konferenci. Je mu to jedno. Dělí se s nimi o přítomnost, o krátký okamžik, nemají nic společného s jeho minulostí ani budoucností, bere je čistě jako bytosti tišící chtíč. Není se zač stydět. Tak to prostě je.

Doneslo se k němu, že Skogså je na prodej.

Za šedesát pět milionů.

Prodej zprostředkovávala realitní kancelář Wrede ze Stockholmu. Zámek nikde neinzerovali, zpráva se šířila výhradně přes známé: Poblíž Linköpingu je na prodej zámek s obrovskými polnostmi. Neměl bys zájem?

Skogså.

Jestli by neměl zájem?

Šedesát pět milionů ho bolelo. Ale zase ne tolik. Za ty peníze navíc získal sedmdesát pět hektarů prvotřídního lesa a skoro stejně tolik polností. A také opuštěnou faru, kterou může kdykoliv zbourat a postavit místo ní něco nového.

Teď, tohoto krásného černého podzimního rána, kdy mu tělo naplňuje mlha, bezútěšný déšť, pocit lehkosti a vědomí, že tohle místo je mu domovem, ví, že to byla dobrá investice. K čemu jinému by byly peníze, pokud ne k vyvolání pocitů?

Když šel podepsat smlouvu do kanceláře v ulici Karlavägen, doufal, že se osobně setká s hrabětem Fågelsjöem. Asi se na něj chtěl posměšně ušklíbnout nebo si ho alespoň změřit pohledem, aby dědek pochopil, že se zmýlil, že nastaly nové časy.

Axel Fågelsjö se však ve Stockholmu neukázal.

Místo něj ho přijala jeho advokátka z Linköpingu. Mladá bruneta s kulatými tvářemi a vyšpulenými rty. Po podpisu smlouvy ji pozval na oběd do Prinsenu. Pak si to spolu rozdali u ní v kanceláři, přitiskl ji k oknu, sukni jí vyhrnul až na břicho, roztrhl černé punčocháče a pak znuděně přirážel a pozoroval rej autobusů, taxíků a lidí dole na ulici. Jako by se pohybovali po předem určených drahách. Z Královské zahrady k němu doléhal zvuk sekaček.

Říká se, že tu straší.

Prokletá duše hraběte Erika, jenž údajně zabil vlastního slabomyslného syna. Ve vodním příkopě jsou podle pověsti zazděni ruští vojáci.

Jerry Petersson tu nikdy žádného ducha neviděl, jen občas v noci slyší praskot a skučení ve zdi, cítí chlad nastřádaný za ta staletí.

Duchové.

Strašidla.

Zámek i okolní budovy už byly zchátralé, všechno nechal zrenovovat.

V uplynulém roce se cítil jako mocný stavitel.

Párkrát tu poblíž zahlédl černé auto, to si nejspíš někdo z Fågelsjöů vyrazil na nostalgickou projížďku. No co, ať si sem klidně jezdí. Ale co když je to někdo jiný? Nepochybuje, že jsou tací, kteří by se rádi dostali dovnitř.

Když vešlo ve známost, že Skogså má nového majitele, udělali s ním v Correnu rozhovor. Plácal skromné lži o splněném životním snu. Ale k čemu mu to bylo?

Ten novinář, nějaký Daniel Högfeldt, mimochodem pěkný náfuka, pořád naznačoval, že Jerry Petterson rodinu Fågelsjöů vyštval z domova, který jim patřil pět set let.

Proč všichni pořád kňouráte?

Už mě to unavuje. To, že se někdo narodí jako hrabě, přece ještě neznamená žádné doživotní záruky.

Ještě teď jím cloumá vztek, když si na ten článek vzpomene. Lituje, že dal průchod své ješitnosti, zatoužil dát na vědomí, že Jerry Petersson je zpátky a obnoví pořádek, jenž nikdy neexistoval. Namlouval si, že právě o to mu šlo.

Co se jen Fågelsjöovi natrápili místních lidí! Kolik bezzemků, čeledínů a děveček pocítilo správcův bič? To vše jen kvůli povýšenosti hrabat.

Jerry Petersson nestál o žádné zaměstnance. Na všechny potřebné práce si najal námezdní dělníky a postaral se, aby dostali dobře zaplaceno a jednalo se s nimi slušně.

Ty pověsti o vodním příkopu. Postavili ho až na začátku devatenáctého století, kdy už vodní příkopy dávno nebyly potřeba. Byl to prý rozmar jednoho z hrabat, na stavbu si vypůjčil ruské válečné zajatce, kteří v té době stavěli plavební kanál Göta. Nechal je prý kopat až do úmoru, několik jich údajně zemřelo vyčerpáním. Říká se, že jejich mrtvoly zazdili do stěn nesmyslného příkopu.

Občas je mu na zámku smutno. Poprvé v životě zatoužil po spřízněné duši. Zachtělo se mu věrné bytosti, jež by při něm stála, ať se děje co se děje, která by ho varovala před blížícím se nebezpečím. Psa navíc potřebuje k lovu.

Zdá se mu to, nebo se před ním na příjezdové cestě cosi hýbe? Howie? Že by se vrátil tak rychle? To není možné. To nemohl stihnout.

Jelen?

Srnka?

Ne.

Opět se rozprší, ale uvnitř, ve vyhřátém range roveru vonícím benzínem, je příjemně.

Pak se před ním z mlhy vynoří zámek, třípatrová kamenná šedě omítnutá budova jako by vystoupila ze země, tyčí se panovačně k šedému nebi. Záře zelených lamp, které nechal vztyčit podél vodního příkopu. Miluje jejich svit.

Stojí tam snad někdo na schodech?

Se sedláky, s nimiž má jít dnes na lov, se domluvil až na později a zatím ještě nikdy nepřijeli včas.

Přidá plyn.

Natáhne ruku na vedlejší sedadlo, aby pohladil psa, jeho teplá srst je však pryč.

Samozřejmě.

Jerry Petersson se už těší domů, zatouží po zvuku štěrku praskajícího pod koly range roveru na příjezdové cestě. Nezdá se mu to. Na schodech opravdu někdo stojí.

Mlhou rozmazané obrysy člověka. Nebo snad zvířete?

Ducha?

Pomstychtivé duše ruských vojáků?

Hrabě Erik v umrlčí kutně s kosou?

Postava je jen deset metrů od něj.

Kdo je to? Že by žena? Ty?

Zase ten člověk? Už mě unavuje.

Zastaví.

Zatroubí.

To černé na schodech mu neslyšně vykročí vstříc.

6.

Šeď.

Ranní světlo, ač šedivé, řeže do očí.

Světlo tupé jako nůž schovaný v kuchyňské zásuvce zesnulého vzdáleného příbuzného. Malin vyhlédne z okna obývacího pokoje. Husté mraky zakrývají slunce v několika vrstvách. Opuchlá kůže na opuchlém mase. Snaží se rozhlédnout kolem sebe, ale zas a znovu musí přivírat oči, dopřát neochotnému mozku trochu klidu, s pomocí tmy ztlumit jeho zběsilé třeštění.

Bezvládné tělo na parketách, topení u hlavy teplejší než včera, voda bublající hluboko v závitech.

Vedle ní téměř dopitá lahev tequily s napůl zašroubovaným uzávěrem.

Rozhlédne se po bytě.

Šeď.

Celý můj život je šedivý, napadne Malin. Jen v téhle místnosti je víc šedých odstínů, než mozek dokáže rozeznat. Od tmavé uhlové šedi pod pohovkou po téměř špinavě bílé zdi.

Kdo to sem nahlíží oknem? Čí je ten obličej v mlze? Tvář špatného svědomí. Malin pocítí nevolnost. Jak se to proboha chovám? Vztáhnout na něj ruku…

Táhne ze mě chlast. Nejraději bych si otočila obličej naruby, abych se ušetřila pohledu do zrcadla.

Dokážu vůbec vstát?

Měla bych jim zavolat, Jannemu a Tove, ale co bych jim asi tak řekla?

Že je mám ráda?

Že prší?

Že je mi to líto?

„Zachariasi! Zachariasi!“

Zekeho žena Gunilla stojí v kuchyni a volá na něj hlasem podobným siréně.

Co zase chce?

„Martin dal včera dva góly.“

Ostatní ženy nemají tak ječivý hlas.

Zacharias „Zeke“ Martinsson, kriminální inspektor linköpinské policie, s námahou vstane z postele. Tělo má z vlhkého vzduchu v místnosti nepřirozeně rozlámané. Přes černé žaluzie proniká do ložnice jen chabé světlo. To znamená, že počasí ještě pořád nestojí za nic. Ideální den na to zůstat doma, opravit, co je na domě potřeba.

Jejich syn Martin.

Podepsal smlouvu v NHL. Po úspěchu na mistrovství světa v Moskvě se s nabídkami roztrhl pytel a před půl rokem se s manželkou a novorozeným synem odstěhoval do Vancouveru.

Je z něj boháč.

A k tomu slavný.

„Tati, kdybyste potřebovali peníze, třeba na dovolenou, na novou chatu nebo na letenky, stačí říct. Linus roste jako z vody, nechcete přijet na návštěvu?“

Dvanáct tisíc.

Tolik stojí nejlevnější letenka do Vancouveru.

Pro jednoho.

S platem policisty pořádně citelný výdaj.

Je mu už osm měsíců. To se ví, že bych ho rád viděl. Ale za Martinovy peníze?

Nikdy.

Všechny ty miliony vydělané vytvářením zábavy pro upracované nevzdělané duše. Celé se to Zekemu hnusí, ta trapná, rádoby mužná hra, i to, jak si hráči, trenéři i fanoušci namlouvají, že jsou tvrdí chlapi. Ale co vlastně vědí o skutečném životě, o opravdovém nebezpečí? Uměli by mu čelit? Vědí ty ledové primadony v krátkých širokých kalhotách a chráničích, co to znamená, když jde opravdu do tuhého? Sundin, Forsberg. Všichni jsou to srabi.

„Zeke, na čtyřce ukazují ty góly. Pojď se honem podívat!“

O všechno spojené s hokejem se vždy starala Gunilla. Vozila Martina na tréninky, když její manžel nedokázal překonat svůj odpor a raději zasvětil volný čas sborovému zpěvu.

Zeke si natáhne slipy, cítí, jak mu těsně obepínají zadek a přirození. Vestoje ve tmě ložnice si rukou přejede po oholené hlavě. Dvoudenní strniště škrábe, ale ještě není tak dlouhé, aby se dnes musel holit.

Dva góly.

Můj syn.

Zeke se mimoděk usměje. Je dobrý, to se mu musí nechat. Ale že bych kvůli tomu spěchal k televizi?

Nikdy.

Nespí tu se mnou. Tahle postel je mořem zmařených příležitostí.

Karimu Akbarovi, šéfovi linköpinské policie, se zasteskne po objetí manželky. Ta tu však není, opustila ho. Ale možná je to tak lepší. Poslední dobou se k ní už ani neodvažoval přiblížit, děsil se jejího odmítání.

Byla pořád unavená.

Pracovala za dva poté, co polovina kolegů ze sociálního úřadu utekla do Norska za dvojnásobným platem a dvoutřetinovou pracovní dobou.

Něco mi uniká, říkal si často Karim. Ale co? Zevšeobecnil si ten pocit, místo aby se snažil pochopit jeho význam a možné následky. V duchu se ptal, zda je možné, aby spolu dva lidé žili celý život, aniž by si rozuměli. Ten pocit prázdnoty musí být podobný tomu, co cítil jeho otec, inženýr z Kurdistánu, když se pro něj ve Švédsku nenašla práce ani místo ve společnosti. Oběsil se na nylonové kravatě v panelákovém bytě v Sundsvallu, kde tehdy bydleli.

Karima párkrát napadlo, jestli se jeho manželka nechce rozvést. Proč ale nic neřekla? On je příliš pokrokový na to, aby si na ni dělal majetnické nároky.

Neodvažoval se tu myšlenku domyslet až do konce, konfrontovat ženu přímou otázkou.

Až se jednoho dne sbalila a odešla. Vzala jejich devítiletého syna a přestěhovala se k nějakému kolegovi do Malmö. Sakra.

Nakonec sebrala odvahu. Karim dobře ví, že měla strach a možná ještě pořád má.

Mě se ale nemusí bát.

Nikdy bych se nezachoval jako moji krajané, ten bratr a otec, které jsme nedávno usvědčili z vraždy vlastní sestry a dcery. Z takových se mi zvedá žaludek.

Rozvod.

Jen lepší slovo pro pocit osamělosti a dezorientace. Karim se mu snaží utéct, ponořit se do psaní své nové knihy o otázkách integrace z jiné perspektivy, psaní mu ale nejde od ruky. Snaží se alespoň vymýšlet zábavný program pro syna, aby měl radost, když jednou za tři týdny přijede na víkend.

Tatínkem na desetinový úvazek. Manželka zažádala o svěření syna do péče a Karim neprotestoval. S prací, kterou má, by jen těžko každý druhý týden zvládal střídavou péči. A ani prakticky by to vlastně nebylo možné, do Malmö je to čtyři sta kilometrů. Tenhle víkend je Bajran u ní a jejího nového přítele.

Když měl syn narozeniny, vzal jej Karim do Stockholmu, do krejčovství Götrich, kde mu Bajran pomáhal s výběrem nových obleků, a Karim dokonce synovi dovolil, aby mu sám vybral pár kravat.

Obleky z jemné, měkké vlny. Z kašmíru. Extravagance, kterou si policejní šéf pocházející z chudých poměrů může dovolit. Luxusní obleky a mercedes.

Karim se přikryje. Slyší kapky deště dopadající na okenní parapet a pomyslí si, že by se nejraději odstěhoval do města, do centra. Předměstí Lambohov mu příliš připomíná sídliště v Sundsvallu, kde vyrůstal.

Ale mohlo by být i hůř. Karim si vzpomene na Börjeho Svärda, jednoho z kriminalistů, na jeho nebojácné, nakroucené kníry. Vzal si neplacenou dovolenou. Jeho žena Anna, jež trpí roztroušenou sklerózou, potřebuje nepřetržitou péči, nemůže sama dýchat, nemoc zasáhla nervy ovládající svaly kolem plic.

„Zbývá jí možná půl roku,“ řekl Börje, když žádal o neplacenou dovolenou, aby se o ni mohl starat.

„Zůstaň doma, jak dlouho potřebuješ,“ odpověděl Karim. „Vždycky tě pak rádi uvidíme zpátky.“

A Malin Forsová? Ta nedopadne dobře, přemítá Karim. Ale můžu s tím něco udělat? Sice trochu moc pije, ale bůh ví, že je nepostradatelná.

Sven Sjöman, šéf vyšetřovacího oddělení kriminální policie, si představuje, že odkrývá nejniternější tajemství dřeva, jeho krásu, funkčnost i pěkný tvar, jenž se v něm skrývá.

Je to romantické až hrůza, ale pokud by řezbářství nebylo romantické, kde jinde by byla láska?

Vrčení soustruhu. Létající piliny se mu lepí na modré reklamní tričko s nápisem Dřevo — stavebniny Berga.

Sven si zřídil dílnu ve sklepě rodinné vily ve Valle, dokonce udělal i zvukovou izolaci, aby po ránu nebudil manželku. Voní to tu hoblinami, barvou, ředidlem a potem.

Obvyklá ranní hodinka v dílně je nejlepší a zároveň nejosamělejší částí celého dne.

Sven nikdy neměl samotu rád.

Dává přednost společnosti jiných lidí.

Své manželky. Přestože už toho spolu po letech moc nenamluví, říkají si jen to nejnutnější.

Společnosti kolegů.

Karima.

A Malin. Mám o tebe starost, Malin. Poslední rok ti nezávidím, přemýšlí Sven, když ze soustruhu vytahuje budoucí misku. Pak stroj vypne a vychutnává si to náhlé ticho.

Asi to nebyl dobrý nápad nastěhovat se zase zpátky k Jannemu. Ale svůj život máš v rukou jen ty, Forsová. V práci ti můžu občas ukázat cestu, ačkoliv už to skoro není potřeba.

Ale v životě?

Čím dál tím častěji z tebe cítím alkohol. Vypadáš šedě, upracovaně, smutně.

Jen aby to nebylo ještě horší. Dokonce mi volal Janne, tvůj manžel, nebo vlastně bývalý manžel, s kterým teď zase bydlíš. Prosil mě, abych zakročil.

Že prý moc piješ. Samozřejmě že jsem si toho taky všiml. Slíbil jsem mu, že něco udělám. Ale co? Mám s tebou promluvit? To by ses akorát naštvala. Vyřadit tě ze služby? Zatím pro to nebyl důvod. Nebo tě pošlu k odborníkovi? Na to jsi moc tvrdohlavá.

Kriminalisté se občas rádi napijí.

To je normální. Potřebují se trochu odreagovat, když vidí tolik hnusu.

Sven si utáhne pásek. Zatím zhubl o čtyři dírky a dvanáct kilo. Lepší krevní testy. Ale večeře nudné až hrůza.

„Obleč si tu kombinézu. Hned! Už ti to nebudu víckrát opakovat!“

Kriminální inspektor Johan Jakobsson stojí v předsíni řadového domku v Linghemu. Pětiletá holčička si spokojeně prozpěvuje, uzavřená ve vlastním světě, kam jeho slova nemají šanci proniknout.

Jak mohl proboha přistoupit na to, že zrovna tenhle víkend, kdy má konečně volný pátek, pojedou na návštěvu k tchánovi a tchyni? To poslední, co teď potřebují, je další hysterické ráno, kdy vzduchem jako ztracené kulky létají zbytečně agresivní slova.

„Oblékneš Huga? Já pomůžu Emmě.“

Jeho žena přikývne a shýbne se pro synovu modrou kombinézu.

„Už ti to nebudu opakovat!“

„To musíš být tak podrážděný?“ napomene ho manželka.

Pak to opět vypukne:

„Já jsem si nevymyslel, že dnes pojedeme do Nässjö, a k tomu takhle brzy.“

„Vždyť víš, že má táta narozeniny.“

„Jo, třiašedesáté. Myslím, že by to bez nás přežil, ne?“

Žena sevře ústa. Jeho poslední větu nehodlá komentovat. To jsem asi nemusel, pomyslí si Johan, chytí dceru za útlou, avšak silnou ručku a přitáhne ji k sobě.

„Vezmi si tu bundu.“

„Vždyť v autě bundu nepotřebuje.“

Johan dceru zase pustí.

Zavře oči.

Lituje, že nemá o víkendu pohotovost. Mohl by předstírat, že se něco stalo, anebo by se třeba opravdu něco přihodilo.

Děti. Jakmile zavře Johan oči, slyší jejich hlasy, náhle jakoby zřetelnější, veselé, plné důvěry k životu, a pomyslí si, že tisíce objetí a polibků, statisíce pochvalných slov, miliony úsměvů a ujišťování o lásce opravdu fungují. Vytvořit šťastné lidi je skutečně možné a přitom tak jednoduché, stojí to za to.

„Johane,“ osloví ho smířlivým tónem manželka. „Uklidni se, prosím tě. Můžeme tam jen odpočívat, jestli chceš.“

Na bíle vymalované špinavé zdi visí čtyři věšáky na oblečení. Prostřední je vyviklaný, div že už nespadl.

Waldemar Ekenberg otevře dveře na verandu a zhluboka potahuje z cigarety. Veranda je na závětrné straně, jinak by si tu nezapálil, stoupl by si pod digestoř v kuchyni.

Pohlédne na oblohu. Na tu kompaktní šedobílou střechu světa.

První ranní cigaretě se nic nevyrovná.

Přestože si manželka bude stěžovat, že je cítit kouřem, až se vrátí do postele.

Waldemar ani na okamžik nezaváhal, když linköpinská policie sháněla záskok za jednoho člena vyšetřovacího týmu. Když tamním kolegům loni v létě pomáhal s tím šíleným případem dvou zavražděných dívenek, zalíbilo se mu u nich.

Nechtěli ho, to mu bylo jasné, ale s ohledem na jeho zkušenosti ho nemohli odmítnout, zvlášť když všichni ostatní uchazeči byli zelenáči, kteří sotva vylezli z policejní akademie.

Forsová. Sjöman. Jakobsson. Akbar. Martinsson.

Dobrý tým. Vysoký podíl vyřešených případů. Přiměřené tření v kolektivu.

Forsová.

Má neuvěřitelné odhodlání. I když po tom, co se stalo její dceři a co se nastěhovala zpátky k tomu svému hasiči, to s ní jde z kopce.

Ale policajtka je to pořád dobrá. Vznětlivá jako málokdo. To se Waldemarovi líbí, rád lidi provokuje.

Jen ten chlast jí začíná přerůstat přes hlavu. Ani nespočítá, kolik z jeho kolegů za ta léta podlehlo démonu flašky. Nedokázal jim pomoct. Když se člověk jednou poddá chlastu, není návratu.

Jakobsson.

Děti ho ubíjejí.

My jsme děti mít nemohli, ale možná je to tak dobře.

Nemusíme se o nikoho starat, máme čas sami na sebe. V zimě jsme byli v Thajsku a krásně jsme si odpočinuli, na rozdíl od těch rodičů s dětmi, kterých byl plný hotel.

Láska dítěte. Láska k dítěti.

Člověku nemůže chybět něco, co nikdy nezažil, přemítá Waldemar a naposledy si potáhne z cigarety.

Nebo snad ano?

Malin stojí u pokladny v obchodě Seven Eleven v ulici Ågatan.

Zmoklé vlasy, kalhotky zařezávající se do třísel. Pocit stejně odporný jako počasí. Dole ve skříni objevila seprané, jako kámen tvrdé džíny a nejméně deset let starý růžový svetr. S tím dnes musí vystačit. V H&M mají ještě zavřeno a věci od Janneho si vyzvedne, až bude mít čas. Takový je plán: dojet pro věci a pro Tove, obnovit život, který žily, než svou dceru vystavila smrtelnému nebezpečí a než se znovu pokusili fungovat jako rodina.

Malin položí na pult zubní kartáček a pastu, deodorant a kávu v kelímku. Tlustý prodavač markující její nákup vypadá rozespale.

„Zápas na cizí půdě?“ usměje se.

Zápas na cizí půdě? Copak byl včera hokej?

Pak jí dojde, jak to prodavač myslí, a dostane sto chutí praštit ho do toho tlustého ksichtu. Místo toho jen tiše zavrtí hlavou.

„No vidíte, tak jsem se spletl. Ale moc jste toho nenaspala, co? Když je mi tak jako dneska vám, tak radši ani nelezu z postele.“

„Nechte si laskavě ty blbý kecy a hoďte sebou.“

Prodavač rozhodí rukama.

„To byl fór. Chtěl jsem vás jenom trochu rozveselit, to je všechno.“

Malin mu vytrhne drobné z ruky a dojde těch sto metrů zpátky k domu v dešti a bez deštníku.

Za chvíli už stojí ve sprše.

Voda je chladnější než déšť, jenž jí před chvílí dopadal na hlavu.

Snaží se zahnat to zlé v sobě.

Zmrazit to.

Nemysli na to, co se včera stalo, říká si, vypij si kafe, které sis položila na poličku v koupelně, a předstírej, že tě ty dva alvedony, co jsi našla v lékárničce, zbaví bolesti hlavy.

V hlavě jí duní.

Tove se sem přestěhuje zpátky. Možná už dnes večer.

Celý den mám službu. Ale pochybuju, že by se stalo něco, co by mi pomohlo zapomenout na tu ukrutnou bolest hlavy.

7.

Göte Lindman, jenž nedávno oslavil dvaapadesáté narozeniny, si rukou přejede po zmoklé oholené hlavě. Na zámku Skogså už kdysi byl. Bylo mu tehdy osm let, stál po boku svého otce v salónu hraběte Fågelsjöa a poslouchal, jak si hrabě diktuje podmínky budoucí spolupráce a nájemní smlouvy. Chtěli si tehdy pronajmout stavení v jihovýchodním cípu panství.

„Když pro vás pošlu, okamžitě přijdete.“

Když Göte Lindman spolu s o pár let starším Ingmarem Johanssonem prochází chodbami v prvním patře, obklopen šedivými kamennými zdmi, které co pět metrů zdobí podivný obraz, v duchu slyší slova hraběte, jejich tvrdost a panovačnost.

„Má psa,“ promluví Göte Lindman. „Ale zjevně tu není, to bychom ho museli slyšet.“

„Já vím, toho uštěkaného bígla,“ zamručí Ingmar Johansson.

Od chvíle, kdy tu byl Göte Lindman naposledy, uběhlo víc než čtyřicet let.

Jeho záležitosti s Fågelsjöovými vždycky řešila advokátní kancelář v Linköpingu. Teď už si od nich naštěstí pronajímá jen zemědělskou půdu, kousek za Bankekindem má vlastní malou usedlost, ovšem bez pozemků.

O prodeji panství se dozvěděl od advokáta. Na podmínkách pronájmu se ale díkybohu nic nezměnilo.

Nahlížejí do jedné místnosti za druhou, pod nohama místy kamennou, místy vrzající dřevěnou podlahu, stovky čtverečních metrů nevyužité plochy. Přijeli Lindmanovým černým saabem a zaparkovali na svažité příjezdové cestě vedle Peterssonova range roveru. Brána zámku byla odemčená a kontrolka alarmu zeleně blikala. Chvíli váhali, jestli jít dovnitř, nechtěli si zámeckého pána rozzlobit.

Jerry Petersson se jednoho dne zjevil na dvoře Lindmanova statku, vystoupil z range roveru, s širokým úsměvem a směšným žlutým nepromokavým pláštěm. Vítr mu cuchal husté odbarvené vlasy a Götemu Lindmanovi bylo hned jasné, že taková návštěva nevěstí nic dobrého.

„Předpokládám, že víte, kdo jsem?“ zeptal se Jerry Petersson a Göte Lindman mlčky přikývl.

„Nepozvete mě dál?“

Další přikývnutí.

O pár minut později seděli v kuchyni, popíjeli kávu, přikusovali Světlaniny buchty a Petersson mu oznámil, že na podmínkách smlouvy se nic nemění, až na jednu maličkost: pokud Petersson zavolá, že se jde na lov, Göte Lindman za jakýchkoliv okolností přijede, bez ohledu na počasí. „Když vám zavolám, tak všeho necháte a přijedete. Je to jasné?“

Ingmar Johansson nahlédne do zámecké kuchyně.

Řady měděných hrnců, dokonce i v matném ranním světle se lesknou. Celá kuchyně září novotou, stěny a podlahy obložené bílým mramorem, nablýskané ocelové přístroje, dva metry široký plynový vařič s deseti hořáky.

Pusto a prázdno.

Jerry Petersson, majitel půdy, kterou oba obhospodařují, nikde.

Včera večer jim zavolal.

„Zítra ráno v osm vás budu očekávat. Skolíme pár srnek, nějak se přemnožily.“

Hloupost. Srnek je na Skogså spíš málo. Peterssonův hlas však neskýtal prostor k námitkám. Podmínky smlouvy byly jasné.

„Říkal přece v osm?“ ujišťuje se Ingmar Johansson.

„Přesně v osm,“ přikývne Göte Lindman.

Poté, co je Petersson poctil nezvanou návštěvou, si zatelefonovali. Shodli se na tom, že to mohlo dopadnout mnohem hůř, mohl si třeba usmyslet, že ze Skogså udělá velkostatek. Když se Ingmar Johansson přímo zeptal, jaké má Petersson s půdou plány, neodpověděl, jen ho ujistil, že podmínky smlouvy se nemění, až na zmíněnou malou výjimku.

„Ať jste tu včas.“

Peterssonův panovačný hlas v telefonu.

Dnes opravdu přijeli včas.

Ale kde je Jerry Petersson?

Vysoké schody jsou kluzké, v mokrých holínkách téměř nebezpečné. Opatrně stoupají do druhého patra, volají Peterssonovo jméno, slabiky se však odrážejí od chladných stěn. Nad schodištěm, dvacet metrů nad nimi, velký skleněný lustr, jistě několik set let starý, s nejméně stovkou způli vyhořelých svíček. Větší část jedné zdi zakrývá modrý obraz, který znázorňuje muže roztírajícího opalovací krém po ženských zádech.

Celí zadýchaní vystoupají do druhého patra.

„Měl by si pořídit výtah,“ poznamená Ingmar Johansson.

„To by ho vyšlo draho,“ namítne Göte Lindman.

„Myslím, že peněz má dost.“

„Nepodíváme se do sklepa?“

„Jen to ne. Vsadím se, že tam má mučírnu. Znáš to: skřipec a osamělá židle uprostřed místnosti.“

„To bych do tebe neřekl, že máš takovou fantazii,“ ušklíbne se Göte Lindman.

Míjejí další místnosti.

„V tomhle patře bydlí,“ řekne Ingmar Johansson.

„To jsou ale divné obrazy,“ zašeptá Göte Lindman, když vejdou do místnosti, jejíž stěny zdobí velkoformátové vyobrazení Kristovy postavy ponořené ve žluté tekutině.

„Myslíš, že to jsou chcanky?“ zeptá se Ingmar Johansson.

„Jak to mám vědět?“

Z rohu na ně vykoukne velký růžovofialový plastový medvěd se zuby jako šavle, pokrytý drahokamy a s diamantovýma očima.

Obraz kambodžského zajatce v pracovním táboře jako by je chtěl vyhnat z pokoje.

Nábytek jako navržený pro vesmírnou loď: rovné linie, kombinace černé a bílé, tvary, jež jsou Götemu Lindmanovi povědomé z časopisů o bydlení, kterými občas listuje u holiče.

„To koukám, za co všechno se dají utratit podezřele nabyté peníze,“ poznamená Ingmar Johansson.

„Pane Peterssone! Pane Peterssone! Už jsme tady.“

„Můžeme vyrazit! Lov volá!“

Zastaví se a ušklíbnou se na sebe, pak nastane chladné ticho.

„Kde jen může být?“ zeptá se Göte Lindman, rozepne si zelenou nepromokavou bundu a otře pot z čela.

„To netuším. Možná venku na obhlídce? Uvnitř každopádně není, to by nás musel slyšet.“

„Ale vždyť bylo odemčeno. A taky má dole auto.“

„Stejně ho má jen proto, aby dělal dojem.“

„Neříkej mi, že bys takovou káru nechtěl.“

Před nimi věšák na ramínka, s nažehlenými bavlněnými košilemi všech myslitelných barev.

„Co si o něm vlastně myslíš?“ zeptá se Ingmar Johansson.

„O Peterssonovi?“

„O kom asi? To se ví, že o Peterssonovi.“

Ingmar Johansson pohlédne na svého společníka. Na zahořklé vrásky kolem očí a úst, na zvrásněné čelo.

Ví, že na statku dlouho bydlel sám poté, co mu před patnácti lety utekla žena. Vrátila se tehdy úplně poblázněná z nějaké konference ve Stockholmu, že prý už se to na venkově nedá vydržet.

Někdo jí zřejmě vyšukal mozek z hlavy.

Ale pak si našel tu svou Rusku.

„Co si o něm myslím?“ Göte Lindman převaluje otázku v ústech. „Smlouvy zatím nechal tak, jak jsou. Až na tu blbost s tím lovem. Co ti mám povídat?“

Ingmar Johansson přikývne.

„Znáš ho už z dřívějška?“ zeptá se Göte Lindman.

Ingmar Johansson zavrtí hlavou.

„Jako malý prý bydlel na sídlišti v Berze. Ale o jeho kšeftech nic nevím. O takové hlouposti se nestarám.“

Svítící oči obřího medvěda. Že by to opravdu byly diamanty? napadne Ingmara Johanssona.

„A najednou si usmyslel koupit tenhle zatracený zámek.“

„To musela být pro hraběte rána.“

„Dobře mu tak.“

Zastaví se v jedné z místností.

Pohlédnou na sebe.

„Slyšíš to?“ zeptá se Ingmar Johansson.

Göte Lindman přikývne.

Zvenku se ozývá umíněný štěkot psa.

Plný strachu.

„Něco ho rozrušilo,“ řekne Göte Lindman. „To je jisté.“

Mlčky dojdou k oknu.

Výhled jim ztěžuje mlha pomalu plující za oknem, srážející se na skle.

Oba sedláci stojí vedle sebe, čekají, až se ten mlžný oblak rozplyne.

Štěkot psa, znepokojivý.

Pak se jim naskytne pohled na krajinu.

Na smrkový a borový les, pole. Cár mlhy se usadil nad vodním příkopem.

„To je krása,“ řekne Johansson. „Vidíš někde toho psa?“

„Ne.“

„Chápu, že to tady hrabě miluje.“

„Ve městě se mu asi moc nelíbí, to je fakt.“

Ingmar Johansson se ušklíbne a odtrhne pohled od krajiny. Dole na uhrabané štěrkové cestě stojí range rover a saab, kterým před chvílí přijeli.

Vtom se mlha rozplyne a oni spatří psa: stojí u vodního příkopu a jeho tmavé tělo sebou trhne pokaždé, když zvedne hlavu k nebi a vyštěkne.

„Něco tam má,“ konstatuje Göte Lindman. „Třeba spadla do vody srnka nebo tak něco.“

Voda v příkopu je černá, klidná, ozářená svitem zelených lamp.

Něco tu ale nehraje. Ve vodě je cosi, co tam nepatří. Tohle není srnka.

Pes se podívá do vody, pak znovu křečovitě vyštěkne.

V černé vodě plave cosi žlutého, kulatého, neurčitého. Götemu Lindmanovi, jehož zrak se s přibývajícími léty zhoršuje, se zdá, že se to chvěje.

„Johanssone, co to tam plave? Vidíš, na co ten čokl tak štěká?“

Ingmar Johansson pohlédne dolů.

Černý had v sevření prastarých šedých kamenů. Že by na těch povídačkách o zazděných ruských vojácích opravdu něco bylo? pomyslí si.

Asi padesát metrů od nich nadnáší voda těsně pod hladinou cosi žlutého, pomalu tím pohupuje sem a tam. Tmavý obrys, přízrak, tvar. Poznává ho, instinktivně, a nejraději by odvrátil pohled.

Hlava.

Tělo skryté pod hladinou, a přece zřetelné.

Blond vlasy.

Tvář stočená na stranu.

Ústa.

Zdá se mu, že v těch ústech, jež už dávno přestaly lapat po dechu, vidí oranžové rybičky, drobný potěr.

„Proboha.“

„Panebože.“

„Proboha,“ zopakuje Ingmar Johansson a neví, jak by se měl cítit nebo reagovat, jen si přeje, aby ten pes už konečně přestal štěkat. Ví však, že ho ten štěkot bude pronásledovat až do konce života.

8.

Něco ve mně ustrnulo, znehybnělo.

Navždy se zastavilo.

Zato kolem mě se teď vše pohybuje. Už nemusím dýchat, stejně jako kdysi dávno, když to všechno začalo a já se vznášel, plaval v tobě, mami, všude kolem bylo teplo a tma a štěstí, až na ten rámus a vzteklé rány, které mi vyháněly rozum z hlavy, to málo rozumu, jež jsem měl.

Tady však není teplo.

Ale ani zima.

Slyším psa. Howie. To jsi ty, poznávám tvůj štěkot, přestože přichází z nekonečné dálky.

Jsi tak neklidný, jako by ses něčeho bál, ale co může vlastně pes vědět o strachu?

Mami, to tys mě o strachu naučila vše. O strachu ukrytém v bolesti. Jsem ti teď blíž? Zdá se mi, že ano.

Voda je studená jako ty těžké kroupy, které se letos na podzim sypaly z nebes.

Snažím se otočit, podívat se vzhůru, ale mé tělo přestalo existovat a já se marně snažím vzpomenout, co mě sem přivedlo. Jediné, co si pamatuju, jsi ty, mami, houpavý rytmus tvého těla, podobný houpání vody v příkopu.

Jak dlouho tu budu ležet?

Je tu bezohlednost, v níž se zrcadlím, má mou tvář, ostře řezané rysy, nosní dírky, děsivé, když se stáhnou.

Pýcha.

Jsem pyšný?

Nebo už ty časy pominuly?

Můžu se tu vznášet tisíce let, na hladině chladné vody, vládnout tomuto panství, a je to tak dobře.

Srnky a zajíci budou vyhubeni.

Lidé opustí teplo a bezpečí domovů.

Zrodí se nové dny.

A já tomu budu přihlížet.

Budu pánem všeho.

Budu se na sebe dívat, jak tu ležím, na chlapce, jímž jsem byl.

Musím to udělat, přestože mám strach. Teď už to můžu přiznat. Děsí mě oči toho chlapce, světlo, jež mu otevírá svět, v záchvěvech podobných zoufalému štěkotu psa bez pána.

9.

LINKÖPING A OKOLÍ, LÉTO 1969

Svět existuje jen díky očím. Když je člověk zavře, nastane prázdno. Jsou mu čtyři roky, když si uvědomí své oči, ty obří podivné kulaté věci v dokonalé vzdálenosti ve stejně dokonale tvarované hlavě. Jerry zjistí, čeho jsou ty oči schopny, jejich jiskření dokáže ty nejpozoruhodnější zázraky. A nejlepší na tom jsou učitelky v mateřské školce. Dělají, co mu na očích vidí.

Ještě žije v konkrétním světě. Netuší, že právě teď dopadají na tropické lesy tuny chemikálií s názvy agent orange a napalm, neví nic o lidech krčících se v dírách pod zemí, čekajících, až se hořící želé zavrtá do země a zničí je.

Pro něj je ještě teplo teplem a zima zimou. Černé měděné okapové roury na hrubém červeném dřevě jsou tak horké, že ho pálí do prstů, nebolí ho to ale, je to příjemné, vzbuzuje to v něm současně pocit bezpečí i strachu. Teplo v něm vyvolá strach, že všechno jednou skončí.

V tomhle životě se toho tolik děje.

Auta a vlaky v pohybu. Troubící lodě na řece Stångån.

Chlapec leží v trávě u babičky na zahradě, naplňuje ho tučná vůně chlorofylu, tráva mu barví kolena do zelena. Večer, když zaútočí komáři, postaví táta na trávu jasně žlutou vaničku na koupání, voda ho hřeje a vzduch chladí a pak náhle běží vedle té řvoucí příšery polykající trávu, která tak pronikavě smrdí, a táta je celý zpocený, když s ní jezdí sem a tam. Nože natahující se mu po prstech na nohou, černá díra chrlící kraťounká stébla trávy. Tohle už není hra. Táta vidí strach v jeho očích, ale je neúprosný, otočí tu příšeru a pronásleduje ho po zahradě, křičí: „Uříznu ti nohy, uříznu ti nohy,“ a chlapec běží dolů k lesu, nejraději by běžel tak dlouho, dokud zvuk sekačky nadobro neumlkne.

Ale v kuchyni, u maminky a babičky, moc jeho očí funguje a on pochopí, že buchty je nejlepší sníst brzy, dřív než do těsta pronikne chuť plísně z podlahy.

Otec se vrací domů z práce.

S cinkajícími igelitovými taškami. To pak chce maminka klidně sedět. Vždycky když otec přinese ty cinkající tašky, je jí líp a babičce taky a všichni mají najednou radost, přestože jejich radost není opravdová.

Pak slunce zmizí: teplo a černě natřenou měď nahradí kovová vůně chladného schodiště, pískovištěm se kutálejí třpytivé skleněné koule hrající všemi barvami, padají do díry, kdosi jim však stojí v cestě. Jiný chlapec.

Zmiz odsud. Nemáš tu co dělat. Jerryho ruka se vymrští do vzduchu a dopadne přesně tam, kam chce — na kořen nosu. Vytryskne krev, chlapec křičí a Jerry také: „Náplast!“ Nekřičí: „On si začal!“ K takové lži by se Jerry nesnížil.

V jeho konkrétním světě existuje mrtvá kočka v odpadkovém koši na hřišti u houpaček. Jednou jí přinesl smetanu.

Ve dvoupokojovém bytě se vznášejí pocity, otázky, které slýchá: „Víš, že bydlíme v Berze? A že táta pracuje v Saabu? Montuje letadla, co lítaj rychlejc než slova?“ Poznává ten smích, je chladný. Sedí na oranžovohnědém gauči, na němž mu každý večer rozestýlají, a z lahví, které přinesli v igelitové tašce, si nalévají pití. Jejich hovor je čím dál hlasitější, vzduch sladší a příjemnější, sledují černobílé lidi na obrazovce a máma tentokrát výjimečně dokáže vstát, vzlétne z pohovky a tančí. Oba tančí, ale jen tehdy, když pijí alkohol. A jemu se líbí, když maminka tančí. Pak ho ale otec začne pronásledovat, změní se v sekačku, snaží se ho dohnat, bije ho do holení a do paží, chlapci jsou čtyři roky, plíží se ven odemčenými dveřmi bytu, ven. Do světa plného života čekajícího na dobytí: kočka bude pohřbena, houpačka se rozletí až k nebi, kdosi bude řídit auta a vlaky, lidé už nebudou ležet v bolestech v kalužích zvratků, nikdo ho nebude pronásledovat.

Proto křičí.

Rozbíjí.

Maluje křídami po zdech.

Ukradne sirky a zapálí svět, dřevěná loď hořící v písku, city, jež nedokáže pojmenovat, snad ani nemají jméno, vznášejí se v plamenech, doutnající trup lodi na opuštěném pískovém dně obklopeném dřevěnými rámy.

Otcova rezignovanost. Chlapcovo tělo naražené na topení pod oknem, když na něj otec v opilosti upadne.

Matčiny vyčerpané pohledy.

Stále nová bolest.

Nic nepřetrvává.

Nic neztuhlo ve formě.

Možná proto je vše nemožné.

Chlapec bdící v noci v posteli. Toho srpnového večera se poprvé ozve podzimní chlad.

Už teď ví, že existuje i jiný svět, ale nemyslí na něj, na to ho příliš zaměstnává konkrétní skutečnost.

Když sní o tom, že zabije svého otce, nemá žádné postranní úmysly. Představuje si, jak ho zabíjí paprsky svých obrovských očí. Umlčí tu sekačku. Její nože už se mu nikdy nebudou natahovat po patách.

10.

Sotva znatelné vlnky pohupují hlavou a oko, stejně černé jako voda, jako by na Malin Forsovou mrkalo.

V černé vodě září žlutá pláštěnka.

Bušení v hlavě.

Pes štěkající u auta na kraji lesa. Štěkot podobný tichým, vzdáleným výstřelům z děla ukrytého v tlakovém hrnci.

Když přijeli, stál pes u vodního příkopu a štěkal jako pominutý. Nechal se pak sice odvést k autu, štěkat však nepřestal.

Třeštící hlava.

Co to oko asi vidí? A co vidělo naposledy? Houpavé pohyby hlavy obklopené malými podlouhlými rybičkami a bolest hlavy vlastní: dvě věci, které Malininu dni dají šílený řád a logiku.

Zámek Skogså. Malin mnohokrát projížděla kolem odbočky z hlavní silnice, u zámku však nikdy nebyla, neměla důvod sjíždět do lesa, mezi pole. Viděla ho ale na fotografiích v publikaci o švédských zámcích a usedlostech, kterou jednou objevila v knihovně rodičů v bytě u Infekčního parku. Ten kamenný barák bude určitě prošpikovaný povýšeností, a přece vyzařuje jakousi střídmost. Rovné linie, minimum ozdobných prvků, pokora před dramaty, jež se tu během staletí odehrávala.

Malin sedí v podřepu u vodního příkopu. Velké, hladce otesané kameny se prudce svažují do vody, na hladině se odráží svit zelených lamp. Kolem těla krouží rybky, stovky rybiček, ne o mnoho větších než potěr a černějších než voda.

Černou goretexovou bundu má zapnutou až ke krku, na hlavě kapuci, pod bundou tři svetry, a přece jí je zima. Těžké dešťové kapky buší do nepromokavé látky.

Bundu jí půjčil Zeke, měl ji v autě jako náhradní. Neodpustil si komentář k jejímu prastarému svetru, prý jestli je to poslední model z Armády spásy. Při pohledu na džíny se ušklíbl: „Slyšel jsem, že východoevropský styl bude hitem letošní sezóny.“

O tom, že pro ni přijel k bytu ve městě, však nepadlo ani slovo, i když se musel v duchu ptát, co tam dělá.

Chlad projasňující hlavu.

Zostřující se pohled. Malin se může konečně soustředit na mrtvé tělo vznášející se na hladině, na blond vlasy, otevřené oko.

Zeke vedle ní.

Rozespalý, tázavý pohled.

„Jak ho odtamtud sakra vylovíme?“

„Budeme muset zavolat hasičům, ať nám sem pošlou pár potápěčů.“

Hlášení o nálezu mrtvoly přijali ve spojovatelně policejní stanice ve čtvrt na devět. Jen co Malin vylezla ze sprchy a uslyšela zvonění telefonu, hned věděla, že se něco stalo. Vyzvánění bylo nezaměnitelně naléhavé, jako by telefon měl vědomí a libovolně měnil tón s ohledem na situaci.

Zekeho hlas: „Volali nám nějací dva sedláci. Na zámku Skogså našli zavražděného chlapa.“

Malin se rychle oblékla a za chvíli už oba seděli v autě ujíždějícím směrem na jižní výpadovku.

Zeke cosi utrousil o jejím dechu a ztrhaném obličeji, jestli prý včera pila, ona však odpověděla, že si večer dala jen malou sklenku tequily, a žertovně opáčila, že Zeke má obdivuhodně vyvinutý čich.

Na místo dorazili jako první. Když zaparkovali u kraje lesa, otevřela se před nimi velká vrata a přivítali je dva zemědělci: Johansson a Lindman.

Počkali tam, kde jim přikázali. Zeke s Malin vstoupili na dvůr a odvedli psa, opatrně, aniž by se čehokoliv dotýkali. Johansson s Lindmanem jim vysvětlili, že byli s Jerrym Peterssonem dohodnuti, že dnes půjdou na lov, ale ve smluvenou dobu ho nemohli nikde najít. Pak ho objevili. Tedy jeho tělo. Ve vodním příkopě.

„Aspoň si myslíme, že je to on,“ řekl Ingmar Johansson.

„Určitě je to on,“ ujišťoval je Göte Lindman. „Poznám ten jeho plášť.“

Tělo ve vodě.

Jerry Petersson.

Špičkový advokát. Podnikatel. Poněkud podezřelý odborník na obchodní právo, jenž ve Stockholmu přišel k velkým penězům a před nedávnem, když se mu naskytla příležitost, koupil tenhle zámek a odstěhoval se zpátky do rodného kraje. Malin s ním četla rozhovor v Correnu.

Tedy pokud je to on.

Třeštící hlava. Štěkot psa. Dvě policejní auta parkující u kraje lesa. Podezření na násilnou smrt rovná se plné nasazení.

Jerry Petersson.

Kdo jiný by to byl? Malin zavře oči, cítí pulsující bolest hlavy, zdá se jí, že slyší dešťové kapky dopadající na neviditelné tělo, šepot nesrozumitelných slov snažící se učinit svět pochopitelným, aby bylo možné jej obejmout a vzít za svůj. Slova však zmizí, než se jí podaří je zachytit.

Potápěči přijeli za půl hodiny. Červené výjezdní vozidlo teď stojí ve svahu na druhé straně vodního příkopu spolu se Zekeho autem, modrým mercedesem Karin Johannisonové ze Státní kriminálně-technické laboratoře a červeným volvem patřícím Svenu Sjömanovi. Peterssonův range rover a saab, kterým přijeli ti zemědělci, stojí na dvoře. Přibývá také aut novinářů. Postávají v hloučku vyzbrojeni velkými i menšími fotoaparáty, blesky jako vystřižené z ohromné bouřky. Pokřikují na policisty, kteří je však ignorují.

Tuší skandál, palcové titulky. Dobře prodejný příběh uspokojující lidskou posedlost smrtí a násilím z bezpečné vzdálenosti.

Připadám si jako ve špatné detektivce, pomyslí si Malin. Skutečnost napodobuje fikci.

Nikdo z policistů ani potápěčů nevyjel až nahoru na nádvoří.

Nechtějí zničit stopy kol a bot, případné známky zápasu, cokoliv, co by tu Karin Johannisonová mohla najít. Karin obchází range rover, pořizuje snímky, vrtí hlavou, z čela si stírá kapky deště. Dokonce i ve žluté pláštěnce vypadá oslnivě. Jako vždy.

Když přijela, pokynula Zekemu na pozdrav a on si přitáhl tmavě modrou pláštěnku blíž k tělu.

Příliš dlouhé pokynutí, všimla si Malin. Za ním se skrývá něco, o čem raději nechce mít ani tušení. Právě se jí zjevila pravda. Kocovina jí jako už tolikrát předtím odhalila novou perspektivu.

Útlum doprovázený prozřením.

Ale co já vlastně vím? Třeba si to celé jen namlouvám.

Mezi hasiči žádné známé tváře.

Díky bohu. Zato oni bezpochyby vědí, kdo je, vědí o ní všechno.

Nemysli na to. Nemysli na včerejšek.

Radši děkuj bohu za tenhle případ. Soustřeď se na tu oběť ve vodním příkopu, zjisti, kdo to byl a jak se tam ocitl. Malin pozoruje potápěče. V černých neoprenových oblecích a žlutých potápěčských brýlích se spouštějí na laně z mostu, jejich těla pomalu čeří černou hladinu.

K Malin a Zekemu se teď připojila Karin.

Prší téměř vodorovně, déšť bije do očí a dvě stě metrů od nich, u kraje lesa, se táhnou cáry mlhy.

„Opatrně,“ zavolá Karin, když se potápěči přiblíží k tělu. „Hlavně opatrně.“ Kolem těla připevní popruhy, třetímu hasiči stojícímu na mostě ukážou vztyčený palec a za okamžik se ozve bzučení elektrického navijáku. Tělo se pomalu zdvihá do vzduchu, opatrně přidržováno potápěči šlapajícími vodu.

„To je tedy ráno,“ poznamená Zeke.

Přikročí k nim Sven Sjöman v zelené pláštěnce. „Co si o tom myslíte?“

„Sotva tam asi skočil dobrovolně,“ odvětí Malin. „Anebo spadl. Dospělí chlapi do vody moc často nepadají, pokud tedy nejsou namol, nedostanou infarkt nebo tak něco.“

„Peterssonovi bylo kolem pětačtyřiceti. To je na infarkt ještě dost brzy.“

„Určitě mu do té vody někdo pomohl.“

„Vypadá to tak. Ale jistě to budeme vědět, až ho prohlédne Karin.“

Malin přikývne.

„Pokud je to Petersson a byl opravdu zavražděn, pak je to toužebný sen každého novináře.“

„Opatrně,“ zavolá Karin, když se tělo za bzučení navijáku zdvihne nad hladinu a zůstane viset ve vzduchu. Ze žluté pláštěnky, hnědých kalhot a vysokých černých kožených bot crčí voda. Červená voda.

Žlutý plášť je na mnoha místech proděravělý a skrz několik větších trhlin Malin spatří bodné rány. Krev mísící se s deštěm. Krvavý déšť, pomyslí si. Jedno je jisté, sám jsi tam nespadl.

Z úst oběti padají malé stříbřité rybičky, zmítají se jako opuštěná nemluvňata na zpáteční cestě do bezpečného objetí vody.

Černé vytřeštěné oko pozorující déšť a tenký závoj mlhy nad příkopem. Druhé oko zavřené. Vypadáš překvapeně, napadne Malin. Ale jsi to opravdu ty?

Že vypadám překvapeně?

To sotva.

Už mě neobklopuje voda.

Pryč jsou i vzpomínky na tebe, mami, visím tu a zírám do vody, na zámek, na ty neznámé lidi.

Vidím a slyším Howieho, rozštěkal se teď ještě víc. Vidí ty díry v mém těle? Vím, že jich je hodně, já ale necítím bolest, jen vítr.

Kdo jsou ti lidé?

Co mi chtějí?

Že by ti ruští vojáci z pověstí?

Pomalu mě táhnou vzhůru, slyším bzučení a točím se kolem dokola, ale hlava se mi ani nezamotá. Pak mě pomalu spouštějí na most, mé ztuhlé, zkrvavené tělo přidržuje pár silných rukou.

Čvachtavý zvuk, když se dotknu země.

Zůstanu ležet na zádech.

Pod tělem černý igelit. Jak to můžu vědět, když nic nevidím ani necítím?

Ale tak to teď prostě asi je.

Všichni ti lidé u příkopu. Dívají se na mě.

Co jsou zač?

Mám mnoho tušení, ale zdráhám se uvěřit, že by to byla pravda, že se to nakonec opravdu stalo. To odmítám akceptovat. Ale vzpírat se tomu zřejmě nemá smysl. Pokud se to skutečně stalo, zbývá ještě vyřešit spoustu záhad.

Zvuk sekaček umlkl.

Tvář ženy přede mnou. Hezká.

Další žena.

Ta by snad také mohla být hezká, ale vypadá, že by potřebovala půl roku jen spát, má vyhaslé oči, bez života.

Povídají si o mně. Já ale nechci slyšet jejich slova, zatím ještě ne.

„Je to on,“ řekne Karin, která se společně s Malin sklání nad tělem na mostě. „Poznávám ho z fotek z Correnu a z Kalleho časopisů o ekonomice.“

„Můžeme požádat ty sedláky, aby ho identifikovali,“ navrhne Malin. „Ale asi to nebude potřeba, já ho taky poznávám.“

Johansson s Lindmanem čekají v policejním voze. Až tohle skončí, vyslechnou je.

„Kromě těch bodných ran má ještě velkou modřinu na krku,“ řekne Karin. „S největší pravděpodobností byl smrtící zbraní nůž. Vše nasvědčuje hrubému fyzickému násilí, pachatel zřejmě jednal v afektu. Ty rány si každopádně nepřivodil sám, to je jasné. Ale tady už toho moc nezmůžu, musíme ho odvézt na pitevnu. A z půdy asi nic nezjistím, déšť smyl všechny stopy. Jedině že by se na štěrku našly stopy krve, ale o tom silně pochybuju.“

Před chvílí dorazila sanitka.

Za volantem Stiglund, Janneho starý kamarád. Zvesela Malin pozdravil a ptal se, jak se má Janne.

„Dobře,“ odvětila Malin jednoslovně.

Opět pohlédne na mrtvolu. Na otevřené, téměř magicky modré oko lezoucí z důlku, a náhle se jí udělá špatně, nejradši by vstala a utekla odsud, místo toho však vzhlédne k Zekemu.

„Co myslíš?“

„Někdo ho v zuřivosti pobodal, praštil do zátylku a shodil do příkopu. Anebo naopak.“

„Zahájíme oficiální vyšetřování vraždy,“ rozhodne Sven.

Zuřivost, přemýšlí Malin. Včera jsem na Janneho vztáhla ruku. Do prdele. Měla jsem takový vztek. Co by se stalo, kdybych měla v ruce nůž? Na to radši vůbec nemyslet. Řekni:

„Prohledáme auto a zem okolo, celý zámek i ostatní budovy. Budeme hledat jakékoliv stopy nebo známky zápasu. A taky vražednou zbraň, nejspíš nůž, kámen nebo tak něco.“

„Dobře,“ přikývne Sven. „Ale nejdřív zburcujeme všechny síly a svoláme úvodní poradu. Vyslechneme ty dva, co ho našli. Zavolám ostatním. Karin, můžete na zámku vyčlenit jednu místnost, kterou bychom mohli použít?“

Karin přikývne.

Na okraji lesa se objeví auto.

Modro-bílé. Další novináři, tentokrát z Correnu.

Všechno hezky popořadě, říká si v duchu Malin a cítí, jak se jí stahuje žaludek, chce se jí zvracet.

Malin kráčí štěrkovou cestou směrem ke vchodu do zámku a myslí na stovky lidí, kteří tudy za ta staletí prošli. S pocity strachu či hrdosti, únavy či rozjaření, jež může vyvolat jen značný majetek.

Jejich duchové jako by byli svázáni s krajinou, přízraky, jež nechtějí opustit zem.

Před chvílí zatlačila Jerrymu Peterssonovi oko.

Chtěla mu dopřát klid, aby se nemusel na svět dívat tím chladným mrtvolným pohledem. Stačí, že se tak díváme my, živí. Zkoumavě hleděla na jeho křečovitě stažený obličej, odhalené rány ve vypracovaném těle. Co jsi byl zač? ptala se v duchu. Jaký musí člověk být, aby se ocitl tam, kde ty? Jak jsi tohle všechno získal? A kdo na tebe měl takový vztek, že tě bodal do břicha jako pominutý?

Malin obešla zámek, za ním objevila kapli, dveře však byly zamčené. Dovnitř alespoň nahlédla, uprostřed osmihranné místnosti si všimla vyvýšeného místa z kamene, zřejmě rodinného hrobu Fågelsjöových. Ze zdí na ni zíraly desítky ikon, zlato obklopující postavu Krista a vzdorující podzimní šedi, hlásající poselství, že krása je možná.

Na druhé straně zámku dvě červené traktorové sekačky značky Stiga, tiché, jako by už dosloužily, jako by snad ani neměly nože.

Malin vstoupí na zámecké schodiště a zhluboka se nadechne ranního vzduchu.

I přes nevolnost se jí zmocní pocit veselí.

Stydí se za něj a napadne ji, že člověk se může stydět za všechny své pocity. Připravil tě snad o život stud, Jerry? Za co ses styděl? Anebo se člověk musí zbavit studu, aby mu mohl patřit zámek?

Na stropě vstupní haly obrovský lustr, podivně opuštěný v tom rozlehlém prostoru. Jako by čekal, až bude opět moci vydávat své světlo. Na stěně obraz: Muž a žena, opalovací krém na zádech. Láska? Snad. Potlačované násilí? Bezpochyby.

Jedno je jisté: Ten obraz určitě stál celé jmění.

Mumlání.

Otázky.

Nemyslete si, že vám na ně odpovím.

Za co byste jinak byli placení, kdybych vám všechno řekl?

Cvakání fotoaparátu.

Zvěčňování věčnosti.

Nemůžu se pohnout. A přece jsem viděl, jak si Malin Forsová před chvílí prohlížela mou sbírku ikon.

Možná to bude ještě zábava. Pohraju si se spravedlností jako tolikrát předtím.

Ale jak? Tělo mám celé proděravělé.

Něco mi tu nehraje. Něco tu nehraje.

Pomoc.

Pomoz mi.

Malin Forsová.

Tenhle strach nepoznávám, je úplně nový.

Jen ty mě odsud můžeš dostat, že, Malin?

Jen ty můžeš umlčet ten strach, před kterým se tak zoufale snažím utéct.

Ty před ním také utíkáš, nemám pravdu?

11.

Na stěně v knihovně visí velká černobílá fotografie houpací sítě se siluetami lidí. Jako by ze snímku utekli, zanechali na něm pouhé stíny.

Malin sice netuší, jak se jmenuje autor fotografie, vypadá to ale na pořádně drahé umělecké dílo.

Strop je nejméně deset metrů vysoký.

Karin Johannisonová prošla místnost spolu se dvěma kolegy, nenašli nic, co by stálo za pozornost, a tak teď knihovnu používají jako zasedací místnost.

Stěny obložené tmavým dřevem, prázdná, na zakázku dělaná knihovna, jež se dřív jistě pyšnila ohromným množstvím kožených vazeb. Jací autoři tu asi byli? Rousseau? To sotva. Shakespeare? Bezpochyby.

Sven Sjöman se usadil do bílého čalouněného křesla uprostřed místnosti. Vypadá unaveně a pohuble, napadne Malin. Ale jestli Sven vypadá unaveně, jak potom asi vypadám já?

Zeke zaujal místo na hranaté moderní židli na druhé straně úzkého kovového stolu. Sundal si bundu, na oholené hlavě mu zůstalo pár kapek deště. Waldemar Ekenberg, který před malou chvílí dorazil, se posadil na pohovku. Páchne kouřem a oči má ve sporém osvětlení knihovny ještě tmavší než obvykle, nohy se mu ztrácejí pod příliš širokými hnědými kalhotami z gabardénu.

„Sedni si, Malin.“ Sven ukáže na pohovku vedle Waldemara. „A sundej si tu mokrou bundu.“

Sundej si bundu? Copak je mi pět let?

„To dá snad rozum, že si sundám bundu,“ odsekne Malin. Svena její podrážděná reakce zaskočí:

„Tak jsem to nemyslel.“

Malin si svlékne bundu a sedne si vedle Waldemara. Zápach kouře dodá její nevolnosti nové rozměry.

„Máme tu brutální vraždu Jerryho Peterssona,“ zahájí poradu Sven. „To prozatím bude pracovní verze, dokud nám Karin nesdělí přesnou příčinu úmrtí. Zahajuji tímto první, narychlo svolanou poradu vyšetřovacího týmu.“

Ostatní jsou potichu.

Cítí naléhavost a soustředění typické pro začátek každého vyšetřování vraždy, vědí, že si musejí pospíšit, postupovat co nejrychleji, jsou si vědomi toho, že s každým dnem pravděpodobnost objasnění případu klesá.

Sven pokračuje: „Nechal jsem si zjistit základní fakta: Jerry Petersson se narodil v roce 1965 a podle našich informací má jen jednoho blízkého příbuzného — otce, který žije v ålerydském domově důchodců. Už jsme za ním poslali kněze a psychologa. My ho vyslechneme později, až tu zprávu trochu stráví. Je už starý.“

Göte Lindman a Ingmar Johansson před chvílí identifikovali tělo Jerryho Peterssona. Ani jeden z nich nezaváhal, oba byli podivuhodně klidní.

„Napadá vás, kde začneme?“ zeptá se Sven.

Hlas má upřímný, otázku zřejmě myslí vážně, Malin však ví, že ještě neskončil.

„Takže,“ pokračuje Sven. „Co víme o Jerrym Peterssonovi?“

„Advokát, původně z Linköpingu,“ odvětí Zeke. „Studoval v Lundu, pak se přestěhoval do Stockholmu, kde vydělal pěkný balík. Když se mu naskytla příležitost koupit od rodiny Fågelsjöových tenhle zámek, vrátil se zpátky do rodného kraje. Ten článek v Correnu naznačoval, že se rodina dostala do finančních potíží a museli zámek prodat. Autor článku také dělal narážky na to, že některé Peterssonovy kšefty nebyly úplně košer.“

„Taky jsem to četla,“ vloží se do hovoru Malin. Pamatuje si, že článek napsal Daniel Högfeldt. „Musel mít spoustu peněz. A dovedu si představit, jak asi Fågelsjöovým bylo. Vždyť jim ten zámek patřil skoro pět set let.“

Fågelsjöovi. Jeden z nejznámějších šlechtických rodů v kraji. Rodina, jejíž jméno všichni znají, aniž by vlastně věděli proč.

„Fågelsjöovy taky vyslechneme,“ řekne Sven. „Zjistěte, koho z rodiny by se to mohlo týkat.“

„Pokud vím, naživu je jen starý pán a jeho dvě děti, myslím, že syn a dcera,“ odpoví Zeke.

„Jak to víš?“ nechápe Malin.

„Taky z novin. Když hrabě slavil sedmdesátiny, otiskli tehdy portrét celé rodiny.“

„Jak se jmenují ty děti?“

„Tak to už nevím.“

„To hravě zjistíme,“ podotkne Waldemar.

„Domluvte se mezi sebou, jak si rozdělíte výslechy,“ rozhodne Sven. „Hlavně ať je to rychle. Já zatím zařídím, aby někdo obešel sousedy a taky aby místní média uveřejnila výzvu, že hledáme každého, kdo si za poslední den a noc v okolí všiml něčeho zvláštního.“

„Jestli byl opravdu tak bohatý,“ poznamená Malin, „tak taky mohlo jít o loupežnou vraždu. Třeba se někdo doslechl, že zámek má nového majitele, a rozhodl se toho využít.“

„To je možné,“ odvětí Sven. „Brána byla otevřená. Ale podle toho, co jsme zatím viděli, se zdá, že nic nechybí. V kapse měl peněženku. Navíc ty bodné rány do břicha svědčí o afektu, který u loupežných přepadení nebývá moc obvyklý.“

„Máš pravdu. Na loupežnou vraždu to nevypadá. Bude za tím něco jiného,“ souhlasí Malin.

„A co jeho obchodní vztahy?“ zeptá se Zeke. „Pokud je to s těmi pochybnými kšefty pravda, mohly na něj mít spadeno stovky lidí.“

„To je zatím naše nejdůležitější stopa,“ přikývne Sven. „Prohledáme celý zámek. Budou nás zajímat obchodní spisy. Do jakých špinavých kšeftů byl zapletený? Co bývalí kolegové? A jeho firma? Nevyšel mu třeba nějaký obchod? To všechno musíme zjistit. Waldemare, dávám to za úkol tobě a Jakobssonovi. Začněte tím, že prohledáte celý zámek a shromáždíte všechny důležité papíry. Jen co tu skončí technici. Taky musíme zjistit, jestli měl sepsanou závěť. Zajímalo by mě, kdo tohle všechno zdědí.“

„Jakobsson má dneska volno,“ namítne Waldemar.

„Tak mu zavolej,“ přikáže Sven. „Malin a Zeke, vy zatím vyslechnete ty dva, co ho našli.“

Nejprve přišel na řadu Ingmar Johansson.

Sedlák srkající kávu na druhé straně stolu v zámecké kuchyni, rukou si tu a tam přejede po blond vlasech, vypráví, jak byl zpočátku nervózní, když se dozvěděl, že zámek změní majitele, ale že po setkání s Peterssonem se uklidnil.

„Smlouvy nijak neměnil.“

„Vůbec nijak?“

„Vlastně jen s jednou malou výjimkou.“

„Výjimkou?“

„Chtěl, abychom s ním občas zašli na lov.“

„A to vám nevadilo?“

„Proč by mi to mělo vadit? Můžu být jenom rád, když se mi tu nepřemnoží škodná.“

„Jak často byly ty hony?“

„Vždycky, když zavolal.“

„Ale jak často?“

„To nám neřekl. Včera se ozval po dlouhé době.“

„Nevšiml jste si cestou sem ničeho divného?“ zeptá se Malin, přestože se na totéž už jednou ptala. Chce z Ingmara Johanssona vytáhnout pravdu pomocí opakování.

„Ne. Přijel jsem s Lindmanem. Peterssonův range rover stál na příjezdové cestě. Předpokládali jsme, že je doma, chvíli jsme na něj čekali venku. Když dlouho nešel, vydali jsme se ho hledat.“

„Žádné jiné auto jste tu neviděli?“

„Ne.“

„A brána byla otevřená?“

„Na to už jste se ptali. Ano. Jak jinak bychom se dostali dovnitř? Takovou bránu násilím jen tak neotevřete.“

„A nebyl jste tu dnes náhodou už dřív?“ zeptá se Zeke. „Nebo dokonce v noci?“

„Co bych tu prosím vás dělal?“

Tvář Ingmara Johanssona jako by se scvrkla, stáhne rty, pohled má nedůvěřivý.

„Zeptejte se mojí starý, jestli mi nevěříte. Celý večer jsme koukali na televizi a pak jsme si šli lehnout. Ráno mi dělala snídani.“

„Víte o Jerrym Peterssonovi ještě něco, co by nás snad mohlo zajímat?“ zeptá se Malin.

„Vůbec nic.“

„Něco o jeho obchodech?“

„Ne.“

„Bydlel sám?“

„Myslím, že jo. Neměl žádné zaměstnance. Najímal si lidi od hodiny.“

Ingmar Johansson jim věnuje příkrý pohled, jako by říkal: To už by snad stačilo. Svoje už jsem vám řekl.

„Můžete jít,“ řekne Malin unaveným hlasem. „Ale buďte k zastižení, kdybychom měli další otázky.“

„Dám vám na sebe telefon,“ odvětí Ingmar Johansson a vstane.

Göte Lindman vypadá na pozadí bílých kachlíků zámecké kuchyně osaměle, pomyslí si Malin.

Samotář, který zřejmě nejradši tráví čas ve stodole nebo se svými zvířaty, pokud ovšem nějaká má. O své družce Světlaně se vyjadřoval spíše jako o kusu nábytku než jako o životní partnerce.

Řekl jim totéž co Ingmar Johansson. Že je Jerry Petersson zavolal na lov, což bylo nepsanou částí smlouvy, ale jemu to prý nevadilo, vždyť na lov se stejně chodí na podzim, když už je po žních.

„Působil na mě dojmem férového chlapa.“

Göte Lindman tu větu vysloví se zvláštním důrazem a pokračuje:

„Mrzí mě, že dopadl takhle. Určitě bychom spolu jinak dobře vycházeli. To Fågelsjö byl proti němu pěkný prevít.“

„Kterého máte na mysli?“ zeptá se Zeke.

„Já jsem přišel do styku jen se starým pánem.“

„Jak to myslíte, že byl prevít?“

„Lezl mi na nervy způsob, jakým jednal s lidmi, jak dával člověku najevo svou nadřazenost.“

Göte Lindman umlkne, zavrtí hlavou a oči mu zahalí náhlý závan strachu.

„Jak přesně vám to dával najevo?“ zeptá se Malin.

„Třeba najednou prudce zdražil nájem,“ odvětí Lindman rychle.

Malin přikývne.

Moderní šlechta. Stejní utlačovatelé jako vždy, stejně utlačovaní sedláci, totéž ponížení.

I když je pravda, že někteří lidé mají tendenci nenávidět jakékoliv autority.

„Víte něco o Peterssonovi?“

„Jen to, že je původem z Linköpingu a že ve Stockholmu přišel k velkým penězům.“

„Víte jak?“

Lindman pokrčí rameny: „To netuším.“

„Bydlel tu sám?“

„Jenom se psem, pokud vím. Co s tím čoklem teď bude?“

„My se o něj postaráme,“ odpoví Malin a uvědomí si, že nemá ponětí, co si počít se psem, který ještě stále štěká dole u auta.

Následují otázky a odpovědi, zda si cestou sem nevšimli něčeho neobvyklého, jestli nepotkali nějaké auto, jestli když přijeli, stál range rover na příjezdové cestě, zda nemá tušení, kdo to mohl udělat, a co dělal on sám dnes v noci.

„Nemám ponětí, kdo to mohl být.“

„Byl jsem celou noc doma. Zeptejte se Světlany.“

„Snad si nemyslíte, že to mám na svědomí já? To bych vám snad nevolal, no ne?“

„Ne,“ odvětí Malin. „Nemyslíme si, že byste měl něco společného s vraždou Jerryho Peterssona, ale přesto se vás musíme zeptat. To je naše práce, mít co nejvíce dveří otevřených a zavírat je postupně.“

Malin se Zekem osaměli v zámecké kuchyni.

Bíle obložené zdi připomínají jatka nebo márnici, mlha na kraji lesa a na polích se podobá kouři ze střelného prachu na bojišti ze sedmnáctého století.

Krev a křik.

Useknuté údy.

Pod nohama hniloba a slizké houby.

Křik bezrukých lidí, kouř plný síry z doutnající slámy. Beznohé bytosti, děti s useknutýma ušima.

Jako ty, které Janne viděl ve Rwandě.

„Proč myslíš, že bylo otevřeno?“ zeptá se Malin. „Vždyť jen ty obrazy musejí stát miliony.“

„Třeba viděl někoho přijíždět a šel mu naproti. To by bylo logické, ne?“

„Nebo si vyšel na procházku a zapomněl za sebou zamknout.“

„Anebo patřil k tomu typu lidí, co nemají rádi nudu, a schválně pokoušel osud.“

„A co když tu nebydlel sám? Třeba tady byl ještě někdo.“

„Žena?“

„Možná. Zdá se mi divné, že by v tomhle domě hrůzy někdo bydlel sám.“

„Ale všichni to říkají. Třeba měl samotu rád.“

„Slyšíš toho psa?“ zeptá se Zeke.

„Ne. Přestal štěkat. Měli bychom mu dát napít.“

Zeke přikývne.

„Co s ním vůbec budeme dělat?“

„Odvezeme ho do útulku.“

„Anebo k Börjemu. O jednoho psa víc nebo míň.“

„Myslíš, že by mu to nevadilo?“

Börjeho žena Anna. Napojená na dýchací přístroj v nejvkusněji zařízeném domě, jaký kdy Malin viděla. Dobrá duše ve špatném těle.

Vzpomene si na svůj byt. Jen tahle kuchyně je třikrát větší.

„Musíme toho o Peterssonovi zjistit víc,“ řekne Malin a myslí si: Tápeme v podzimní tmě. Jedno je však jisté. Dokázal to, co já ne. Dostal se pryč z tohohle zatraceného města. Ale proč se sem proboha vracel? Jaké vnitřní hlasy ho sem vábily?

„Co myslíš, že byl zač?“ zeptá se Malin.

Zeke pokrčí rameny. Malin se v duchu ptá, jaké mohl mít muž jako Jerry Petersson sny a touhy. Jaké měl asi radosti a strasti?

12.

Co by tě zajímalo, Malin Forsová?

Všechno ti povím, stačí, když budeš pozorně poslouchat. Vím, že naslouchání neslyšným hlasům, tichému mumlání vědomí a snad i pravdy ti vždycky šlo.

Nejsem tvrdý.

Nikdy jsem nebyl, a přece jsem v tvrdost věřil, věděl jsem, za co všechno jí vděčím. Jistě, učinila mě osamělým, já jsem si však namlouval, že jsem si samotu vybral.

Nikoho nepotřebuju. Nedokážu s nikým žít. Nebojím se samoty.

To vše jsem si myslel.

Bouchnutí dveří od auta.

Před chvílí mi kdosi před očima zapnul zip, na vteřinu vše potemnělo, pak se mi však svět opět otevřel. Jednoduchý a krásný, jak jsem ho dosud nikdy nespatřil, a má víra v tvrdost mi náhle připadala pomýlená.

Mýlím se, napadlo mě. Mýlíš se, Jerry Peterssone.

Nevím, kam mě to vezou, a najednou sám sebe proklínám, ležím v tom černém igelitu na pryčně a natřásám se na štěrkové cestě vedoucí k lesu.

Jsem tady uvnitř.

V tom chladném černém pytli.

A zároveň jsem i nahoře na nebi, shlížím dolů na zámek, na Malin Forsovou a Zachariase Martinssona, kteří celí schoulení scházejí po příjezdové cestě k autu a k Howiemu, který už přestal štěkat, jazyk má vyplazený žízní.

Vidím i starého Fågelsjöa v jeho bytě.

Kam mají všichni ti lidé namířeno?

I to mohu vidět, když chci.

Já se však přenesu do jiných vesmírů, vidím sám sebe, cosi mě unáší pryč, stále stejně, a přece jinak, tělo na nosítkách, bolest, kterou už necítím.

13.

LINKÖPING, ČTVRŤ BERGA, 1972 A POZDĚJI

Chlapce bolest jako vždy překvapí. Když se sanitka z neznámého důvodu nakloní a on narazí holenní kostí zpevněnou provizorní dlahou do okraje nosítek, uvědomí si svou paměť, bez které by se někdy raději obešel. Paměť mu v tu chvíli působí větší bolest, než jakou dosud zakusil, jako by tato nová bolest byla součtem všech těch dřívějších, a on náhle chápe svou matku, otec pro něj však zůstává nepochopitelným, bolest jeho duše je nedostižná.

Rodiče do sanitky nepustili a on ve tváři pána sedícího vedle něj vidí odraz vlastního strachu. Je na něj hodný, hladí ho po vlasech a opakuje, že všechno dobře dopadne. Toho červnového dne byla zahájena první konference OSN o otázkách životního prostředí a v jihovýchodní Asii stále ještě pršely bomby.

U nich v paneláku není výtah. Bydlí ve druhém patře a on ví, jak těžko se mamince chodí do schodů, má bolesti, jež nikdy nepomíjejí, neví ale, že kolena jí navždy znehybnělo revma, ani že doktory v okresní nemocnici prosila o zvýšení dávek kortizonu, oni jí však odmítli vyhovět: „Musíte to vydržet. My vám pomoct nemůžeme.“

Únava jí brání v jakékoliv činnosti, od chvíle, kdy ho babička vyzvedne ze školy, dokud táta nepřijde domů z montovny.

Chlapec balancuje na úzkém zábradlí balkonu, hraje si na provazochodce. Záhon růží pět metrů pod ním vypadá měkce, červená a růžová barva vynikají na pozadí oprýskaných paneláků z padesátých let, na pozadí neudržovaných trávníků, kde dopoledne lehávají odpočívající dělníci, popíjejí pivo a z ruky do ruky, od úst k ústům si posílají lahev vodky.

Ničeho se nebojí.

Kdo se bojí, spadne.

Matka na něj zavolá z kuchyně, příliš unavená na to vstát ze židle, kterou si s námahou dostrkala k vařiči s hrncem s hrachovou polévkou, koprovou omáčkou nebo snad zelnými závitky. V hlase má strach i vztek:

„Slez z toho zábradlí! Vždyť se zabiješ!“

Ale chlapec ví, že se nezabije, nespadne.

„Řeknu to na tebe tatínkovi, jen počkej, jak tě seřeže.“

Tatínek mu ale nikdy nenařeže. Když je opilý, Jerry mu uteče, a za střízliva se s ním zavře v ložnici a pošeptá mu, aby křičel, jako by byl bit, že to bude jejich tajemství.

Dole na pískovišti sedí dvě děti, na jediné houpačce, která je ještě funkční, se houpe Jojjeova starší sestra. Všichni tři upírají pohled vzhůru, k chlapci balancujícímu na zábradlí. V očích však nemají strach, jen jistotu, že to dokáže.

Pak ale zazvoní telefon. Jerry se k němu jako vždy chce rozběhnout a v tu chvíli zapomene, že stojí na zábradlí, horní polovina těla se nakloní na jednu a vzápětí na druhou stranu, napadne ho, že to asi volá babička, zapomněla mu říct, aby s ní jel o víkendu na chalupu, a v tu ránu mu tenké železné zábradlí zmizí pod nohama. Slyší jen křik matky a Jojjeovy sestry, vidí okolní domy a modrou oblohu časného léta a pak se mu do těla zaříznou růže, ucítí náraz do nohy a palčivou bolest, snaží se pohnout, noha ho však neposlouchá.

Následky: Noha zasádrovaná až po koleno. Mamince zvýší dávky kortizonu, aby se o něj mohla postarat. Táta vytáhne ze sklepa kočárek, a když jdou na nákup do konzumu, lidé se na něj dívají jako na mimino.

Poté, co mu sundají sádru, běhá rychleji než kdy předtím.

Teď už ví, co znamenají ty igelitové tašky. Když se doma objeví, drží se co nejdál, otcova zahořklá slova ho zasahují čím dál méně. Nechává si sto kroků odstup, a přece občas zatouží po otcově náruči, ačkoliv ví, že ho může sevřít jako vlčí tlama, že jeho prsty dokážou být stejně tvrdé jako nože sekačky, jeho slova stejně ostrá: „Jsi budižkničemu.“

Poslední prázdninový týden dělali v družině testy.

Zapamatovat si, co chybí na obrázku. Přiřadit k sobě dvojice předmětů. V ten den Jerry poznal, co to znamená být dobrý, jaký obdiv to dokáže vzbudit v lidech, kteří si od něj dosud nic neslibovali. Jeho oči, ta obří kukadla, jsou ještě stále neporazitelné, dosáhnou všeho, co si zamane.

Paní učitelka si všimla jeho výsledků. První školní den ho hlasem plným očekávání vyvolala, pak si však přečetla, kde bydlí, a nadšení vystřídalo zklamání. Nadané dítě z Bergy, to nevěstí nic dobrého.

Jerry počítal ze všech nejrychleji.

Psal nejlépe.

Znal nejvíc slov. Hlásil se, i když nikdo jiný neznal odpověď. Záhy si však všiml, že se paní učitelce hnusí, a nechápal proč. Neviděl své špinavé ruce. Černé uši. Příliš dlouhé, rozcuchané vlasy. Děravý svetr. Místo toho na ni dělal oči a pak, třetí rok se cosi zlomilo. Paní učitelka se stala jeho spojencem, pochopila, co v něm je a čím by mohl být.

Večery trávil venku. Potají se plížil domů a doufal, že otec už bude spát.

Začal dělat to, po čem snad ty večery, kdy se dost napil, toužil jeho otec, ale nikdy k tomu nesebral odvahu:

Bil ty, kteří se mu připletli do cesty. Jednou, když se maminka a babička s vypětím sil dobelhaly na třídní schůzky, dokonce udeřil i ředitele.

Přesto ho nechali ve stejné třídě.

Výjimečný talent, vyjádřila se paní učitelka.

Pral se, když se nikdo nedíval.

Vybíjel ze sebe všechny ty bezejmenné city, s nimiž si nevěděl rady a před nimiž na sídlišti, ve stísněném bytě, na školním dvoře ani v rozličných babiččiných obydlích nebylo úniku, rychlé nohy nervózně bubnovaly do země, ptaly se, k čemu tenhle svět vlastně je.

14.

Sanitka s provrtaným tělem vzdalující se směrem k lesu, pomalu a opatrně, aby nevzbudila nebo snad nepopudila nebožtíka. Štěkající pes skákající na okénko auta.

Malin stojí na kopci před zámkem, pozoruje zelená světla pohupující se ve větru, barvy lesa halící šedivý den. Tlející hromady listí jako haldy složeného papíru pomalovaného křiklavými barvami, dílo dětí ze školky, jíž hrozí zrušení.

Na ten podivný výjev z výšky shlíží stromy, jejich chladné koruny mávají nebožtíkovi na rozloučenou, jejich větve podobné rukám rozkýval vítr.

Malin si v duchu klade tytéž otázky jako vždy na začátku vyšetřování. Ví, že stejné otázky si kladou i její kolegové.

Jak tohle vyřešíme?

Co se tu stalo?

Co byl zač ten Jerry Petersson? Odpověď na otázku, odkud se bere násilí, se vždy skrývá v životě zavražděného. V jeho smrti. Jaké následky měl Peterssonův návrat do rodného kraje? Přistěhoval se sem víc než před rokem, pohyby zla však někdy mohou být pomalé.

Náhle jako by se před ní les rozevřel, stromy se rozestoupily, v temných mezerách mezi nimi bezpočet postav bez obrysů.

Slyší jejich šepot, jako by všechny ty postavy hovořily stejným hlasem, šeptaly tatáž slova:

Budu se tu vznášet ještě tisíc let. Já zde budu vládnout.

Zachraň mě, křičí ten hlas vzápětí. Vím, že nemám čisté svědomí, ale proboha tě prosím, zachraň mě, dopřej mi odpuštění.

Pak se hlas opět uklidní, šeptá: Proč jsem byl takový, jaký jsem byl?

Světle žlutá háďata plazící se Malin pod nohama. Zadupe, chce je zaplašit, ona však nezmizí.

Zamrká.

Háďata i postavy jsou pryč.

Zbude jen ponurý šedivý podzimní les a štěrk pod nohama.

Co to bylo? Copak jsem blázen? Malin však nemá starost o své duševní zdraví, nejspíš je toho na ni jen moc. A moc bylo včera i alkoholu. Uvědomí si, že tu před pouhými pár hodinami kdosi brutálně ubodal člověka.

Zabil.

Zavraždil.

Zapne si mobil, který si po příjezdu na místo činu vypnula.

Dva zmeškané hovory, oba od Tove, žádné nové zprávy. Měla bych jí zavolat. To je to nejmenší, co bych měla udělat.

Pes už se uklidnil, zřejmě se uložil na zadní sedadlo auta.

„Malin! Malin!“

Hlas Daniela Högfeldta. Volá na ni od volantu služebního auta.

Nejraději by mu ukázala vztyčený prostředníček, ale ovládne se a zamává mu.

„Malin, máš pro mě něco?“

Hlas plný energie.

„Na to zapomeň, Danieli,“ zavolá na něj.

„Zavraždili ho, viď? Byl to opravdu Petersson?“

„Všechno se včas dozvíš. Karim Akbar určitě svolá tiskovou konferenci.“

„Ale no tak, Malin.“

Malin zavrtí hlavou a on jí věnuje vřelý, vlídný úsměv, přesně takový, jaký teď potřebuje.

To je to na mně tak vidět?

Daniel byl autorem toho článku o Jerrym Peterssonovi. Třeba o něm něco ví. Vyptávat se ho ale nebudu, to bych prozradila víc, než chci.

Malin automaticky předpokládala, že její návrat k Jannemu bude znamenat konec jejich milostných schůzek. Až do onoho večera, kdy v policejní posilovně potila krev, její tělo se přesto ne a ne zklidnit a on jí zavolal, zrovna když chtěla nasednout do auta a jet domů.

„Můžeš přijít?“

O deset minut později ležela nahá v jeho posteli v ulici Linnégatan. Neřekli si ani slovo. Tentokrát ne. Ani příště a přespříště.

Jejich těla si vší silou brala to, po čem toužila, oba křičeli, a když se jejich pohledy setkaly, jako by se v duchu ptali, co se to s nimi sakra děje. Co to děláme? Copak jsme se zbláznili?

Daniel Högfeldt si všimne, jak vypadá Malin ztrhaně, nechybí moc a její sex appeal bude ten tam.

Snažil se, aby v něm viděla něco víc než jen tělo, ale to je asi nemožné. Nejspíš si o něm nemyslí nic dobrého, má za to, že se z ní snaží jen mámit informace o případech, i když on se ve skutečnosti pokouší k ní přiblížit.

Nastěhovala se zpátky k bývalému manželovi. Ale zdá se, že jim to moc neklape. Proč by se mnou jinak šukala jako šílená?

Evidentně se trápí. Kdybych na to ale přivedl řeč, beze slova by se otočila na podpatku, udělala by cokoliv, aby se o tom nemusela bavit.

Blíží se k ní ten její plešatý kolega, Zeke.

Daniel se opře o opěradlo autosedačky a zavře oči, připravuje se na roli drsného reportéra, alespoň z ostatních policistů musí něco vyrazit.

Zeke s Malin dojdou k autu, pes na zadním sedadle si jich všimne, vstane. Zavrtí kupírovaným pahýlem, který má místo ocasu, a vrhne žíznivý pohled na misku s vodou, kterou mu Zeke přinesl. Když však otevřou zadní dveře auta, pes se stáhne. Lehne si na podlahu za sedadlem řidiče a vyčkává. Zeke před něj položí misku s vodou, je slyšet hlasité chlemtání.

„Vezmeme ho k Börjemu,“ řekne Malin.

„Tak jo,“ přikývne Zeke.

Malin zaujme místo na sedadle spolujezdce. Řízení dnes přenechá Zekemu.

Psí kňučení.

Danielovo nahé tělo.

Co to se mnou sakra je? ptá se v duchu Malin.

Červeně natřený srub u silnice vedoucí k zámku, nedaleko odbočky na Linköping. Okolní les se rozevřel, stavení obklopuje pole ze všeho nejvíc připomínající zahradu. Zastavili se tu cestou do města, něco Malin říkalo, že by si s obyvateli domku měli promluvit sami, nenechávat to na strážnících.

„Pes to bez nás chvilku vydrží.“

Malinina pěst napřažená ke dveřím.

Než však zasáhne cíl, dveře se otevřou.

Malin ucouvne. Zeke se vrhne k zemi. Před nimi hlaveň brokovnice, na jejím opačném konci malá šedovlasá stařenka.

„Kdo jste a co tu chcete?“ zaskřehotá chraplavým hlasem.

Malin ještě o krok couvne, koutkem oka vidí, jak Zeke sahá po pistoli.

„Jen klid,“ snaží se ji uchlácholit Malin. „Jsme od policie. Hned vám ukážu služební průkaz.“

Stařena na ni pohlédne.

Zdá se, že ji poznává.

Skloní pušku k zemi.

„Znám vás z televize. Tak pojďte dál. Za tu brokovnici se vám omlouvám, ale znáte to, člověk nikdy neví, co na něj venku číhá.“

Pes v autě se opět rozštěkal.

„Odložte si. Dáte si kávu? Sice je poledne, ale k obědu tu nic nemám.“

Stará paní, jež se představila jako Linnea Sjöstedtová, před nimi kráčí do kuchyně.

Má vznešené, čiperné pohyby, napadne Malin a z pouhého pomyšlení na oběd se jí udělá nevolno.

Stařena si odloží pušku na starodávný stůl. Žlutozelený, zřejmě doma tkaný koberec. Starý sporák značky Husqvarna. Na zdi ozdobné talíře.

Vůně stáří, nakyslá, a přece vcelku příjemná, nutkavý pocit, že ať děláme co děláme, čas je neúprosný.

„Posaďte se.“

Zdá se, že stará paní už na příhodu s puškou dávno zapomněla, Malin však stále ještě cítí v žilách adrenalin a Zeke je celý promočený, jak se vrhl na mokrou trávu. Linnea Sjöstedtová postaví na sporák starou konvici na kávu, z kredence vyndá modré květované hrnečky.

„To nemůžete, takhle mířit na lidi,“ pokárá ji Zeke.

„Vždyť vám říkám, že člověk nikdy neví, co na něj venku číhá.“

Tvrdé, dřevěné, nepohodlné židle.

„Co tím chcete říct?“ zeptá se Malin.

„Zlo je nevyzpytatelné. Něco se asi stát muselo, když jste tady.“

„Máte pravdu. Nový majitel panství, Jerry Petersson, byl nalezen mrtvý.“

Linnea Sjöstedtová přikývne.

„Zavražděný?“

„S největší pravděpodobností,“ přikývne Zeke.

„To mě nepřekvapuje,“ poznamená stará paní, když jim nalévá kávu.

„Ke kávě ale nic nemám, po sladkém tloustnu.“

„Nás by zajímalo, jestli jste si dnes v noci nebo ráno nevšimla něčeho zvláštního. Nebo jestli jste tu poslední dobou nezaregistrovala něco podezřelého.“

„Ráno jsem viděla Johanssona a Lindmana. Jeli na zámek. Mohlo být asi tak půl osmé.“

Malin přikývne.

„Ještě něco?“

Lokne si kávy.

Nepřekapávaná.

Silná, až se jí zježí chlupy.

„Když je člověk tak starý jako já,“ pokračuje Linnea Sjöstedtová, „tak se mu občas stává, že nedokáže odlišit skutečnost od snu. Johanssona a Lindmana jsem opravdu viděla, na to vezmu jed, to bylo až poté, co jsem si vypila první kávu. Ale tím, co jsem viděla předtím, si tak jistá nejsem.“

„A co jste viděla předtím, paní Sjöstedtová?“

Malin se snaží o vážný tón. Jako by sny skutečně existovaly.

„Myslím, že jsem tudy za svítání viděla projíždět černé auto. Jelo k zámku. Ale ruku do ohně bych za to nedala. Občas se mi zdá, že jsem vzhůru, takže to taky mohl být sen.“

„Říkáte černé auto?“

Linnea Sjöstedtová přikývne.

„A značka?“

„Mohlo to být kombi. Každopádně bylo velké. Na značku se mě ale neptejte, v tom já se nevyznám.“

„Ten dům patří k zámku?“ zeptá se Malin.

„Ale kdepak, chraň bůh. Otec ho od Fågelsjöových koupil už v padesátých letech a já se sem nastěhovala, když zemřel. Už to bude dvacet let.“

„A co Petersson? Co o něm víte?“

„Jednou se tu u mě stavil. Milý mladík, i když jsem slyšela, že vždycky tak milý nebyl. Leccos se povídalo o jeho kšeftech s tím Goldmanem.“

„S Goldmanem?“

„S Jochenem Goldmanem přece. To je ten, co ve Stockholmu zpronevěřil stovky milionů a pak pláchnul do ciziny. Na internetu psali, že prý spolu měli firmu. Copak nečtete noviny? Ten Goldman je prý pěkný prevít.“

„Prevít?“

Linnea Sjöstedtová jen zavrtí hlavou.

To je ale trapas, pomyslí si Malin, osmdesátiletá babička nás bude poučovat o aktuálním dění. Vzpomíná si, že Goldmanovo jméno figurovalo v tom článku o Jerrym Peterssonovi, přestože se v něm psalo spíš o současnosti, o Peterssonových plánech se zámkem a o tom, že Fågelsjöovy údajně vyštval z jejich domova.

Jistěže si pamatuje jméno Jochen Goldman. S pomocí jakéhosi francouzského hraběte vytuneloval jednu velkou firmu a deset let se ukrýval v zahraničí. Vyšly o něm stovky článků a on sám napsal o svém životě na útěku dvě knihy. Teď už jsou jeho trestné činy promlčené.

Jak to, že si na to nikdo z nich na poradě nevzpomněl?

Vyšetřovací mozky se nejspíš teprve probouzejí z dřímot, zahalené mlhou stejně jako podzim.

Malin se podrážděně zeptá:

„Co jste dělala dnes v noci a ráno?“

„Snad si, paní inspektorko, nemyslíte, že bych s úmrtím pana Peterssona měla něco společného?“

„Nemyslím si vůbec nic. Jen mi laskavě odpovězte na otázku.“

„Přijela jsem domů kolem čtvrté ráno. Městským taxíkem, takže si to klidně můžete ověřit. Byla jsem celou noc u svého milence Antona. Bydlí ve Valle. Můžu vám na něj dát číslo, jestli si to přejete.“

„Děkujeme,“ řekne Zeke. „To zatím nebude nutné. Nevzpomenete si náhodou na něco jiného, co by nám mohlo pomoct?“

Stařena přimhouří oči.

Už už otvírá ústa, jako by měla něco na jazyku, nakonec si to však rozmyslí.

Zeke se chystá otočit klíčkem v zapalování. Před malou chvílí pohladil po hlavě psa. Mluvil k němu, podařilo se mu ho uklidnit tak, že se znovu uložil na podlahu. Zdálo se, že nemá nejmenší chuť pozorovat okolní lesy a louky.

Mám zpomalený mozek, pomyslí si Malin.

Volá po dalším přísunu alkoholu.

Goldman.

Jeden z největších podvodníků ve švédské historii. Dokázal se skrývat tak dlouho, dokud nebyly jeho činy promlčeny. A s takovým člověkem Petersson podnikal. Čeká je spousta práce, v zámku našli celé stohy papírů. Když jde o vyšetřování vraždy, nemusejí čekat na povolení správce pozůstalosti, mohou si vzít, co chtějí. Pokud se Petersson stýkal s Goldmanem, bůh ví, s kým vším ještě.

Malin přelétne pohledem pole zahalená mlhou, lesy, silnici. Tisíce prolínajících se odstínů šedi. Vítr žene nad šedočernou půdou těžké listí podobné měděným plíškům, poletuje sem a tam jako kovové hvězdy na příliš nízkém nebi. O kousek dál na náspu leží hromady listí rudého jako krev vytékající z těla Jerryho Peterssona.

Musí zavolat Tove.

Malin se snaží ukotvit pohled, nedokáže ho však uklidnit. Zpětné zrcátko. Nechce vidět svou tvář, hnusí se jí ty opuchlé rysy i příčina toho, jak vypadá, bojí se hanby, jež se jí zračí ve tvářích, na čele, v každičkém záhybu obličeje. Auto jako by se kolem ní semklo. Špatně se jí dýchá. Nejraději by vyskočila ven. Tove. Janne. Dokážete mi vůbec někdy odpustit?

Do prdele.

Potřebuju panáka. Pořádně velkého. Teď hned. Tekoucí pot. Vím, co všechno bych měla udělat, ale nezvládnu ani zlomek z toho.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se Zeke.

„Naprosto,“ odsekne Malin. Donutí se vrátit se duchem k tomu bohem seslanému případu.

Černé auto ve snu? Že by Lindmanovo? Nebo snad Johanssonovo? Proč ale?

Jochen Goldman.

Rodina Fågelsjöových.

Všichni ti nenasytní.

Koho z nich je asi nejhorší si znepřátelit?

15.

Pouhé pomyšlení na všechny ty papíry Johana Jakobssona irituje. Kolik šanonů už nanosili dovnitř? Dvě stě? Tři sta?

Bledě modrou košili má od toho stěhování celou umazanou.

Rozhlédne se po zasedací místnosti v samém srdci policejní stanice. Chuť boloňské omáčky od oběda mu stoupá do krku.

Prostor bez oken s šedobílými omyvatelnými tapetami a regály teď přeměnili na strategickou místnost.

Dva pevné disky.

Úspěšná kariéra vtěsnaná do zatuchlé policejní místnosti. To není zrovna povzbudivé. Ale Johan je za tenhle případ vděčný. Ještě ani nedojeli do Nässjö, když mu zavolal Sven Sjöman, aby mu sdělil, co se stalo, a požádal ho o pomoc.

„Dobře. Dej mi hodinku nebo dvě.“

Manželka byla bez sebe vzteky a on jí to nemohl mít za zlé. Se sebezapřením ho odvezla zpátky do Linköpingu a pak se znovu vydala na cestu do Nässjö, tentokrát sama s dětmi.

Dokonce i ty papíry, které na ně teď čekají, jsou stokrát zábavnější než představa víkendu stráveného s tchyní a tchánem. Do všeho se pletou, obzvlášť do jejich rodinného života.

Kéž by se každý staral sám o sebe.

To by se hned žilo lépe.

Šanony plné papírů i dokumenty na pevných discích jsou však jistě plné příkladů lidí strkajících nos do cizích věcí. Jakou špínu tam asi najdou? A k jaké špíně to teprve povede? Je také možné, že nenajdou zhola nic. Na pochybné pověsti ještě není nic trestného.

Šanony jsou označené letopočty, v některých případech i jmény.

Zatím jich zběžně prolistovali jen pár. Zdá se, že Jerry Petersson si potrpěl na pořádek, každičký dokument je na svém místě. Což ovšem ještě neznamená, že budou mít s Waldemarem méně práce, jen snad bude o něco jednodušší.

Jména na šanonech.

Neznámá, až na jedno: Goldman. Stín podvodníka, spíše fiktivní postava než skutečný člověk. Malin před chvilkou volala, aby se na něj zaměřili. Šanony s jeho jménem vyskládali před sebe na stůl, je jich aspoň třicet a čiší z nich chamtivost.

Malinin hlas. Drsný, jak to dokáže zavinit jen alkohol. A taky unavený, smutný. Poslední dobou je čím dál ztrhanější, Johan už se jí několikrát chtěl zeptat, jestli je v pořádku, ale Malin není zrovna typ, který by rád vykládal o svých citových stavech.

Dveře se prudce otevřou.

Vejde Waldemar obtěžkán dvěma papírovými krabicemi.

Šanony, papíry, pevné disky.

Jsem za tuhle práci vděčný, pomyslí si Johan, ale pro Waldemara je určitě za trest, a možná má dokonce pravdu. Sven chce mít toho šílence s pochybnou pověstí pěkně pod kontrolou. Historky, jež o něm kolují, zřejmě nelžou. Johan byl několikrát svědkem, jak se Waldemar uchýlil k násilí, jen aby získal informace. Jednou dokonce jednomu podezřelému tiskl na krk pistoli ve snaze vymáčknout z něj pravdu, nebo spíš to, co za pravdu pokládal. Násilí někdy funguje, to je pravda. Ale jen krátkodobě. V konečném důsledku samo sebe pohltí.

Waldemar hodí krabice do rohu místnosti.

Narovná záda.

S námahou oddychuje, brblá cosi o tom, že potřebuje cigáro, a sedne si ke stolu. Čalouněné opěradlo nepohodlného křesla se skloní pod jeho vahou.

„To bude tedy zábava.“

„Když budeme mít štěstí, ostatní na něco přijdou a my ani nestihneme začít,“ snaží se ho povzbudit Johan.

Vzpomene si, jak před čtyřmi lety vyklízel byt po rodičích, otec zemřel jen pár měsíců po matce. Hrabal se v jejich papírech, jako by cosi hledal, až si proti své vůli uvědomil, že hledá peníze, tajnou vkladní knížku nebo výhru v loterii — jediný způsob, jak by jeho rodiče mohli přijít k větším penězům.

Nic nenašel. A sám se za sebe styděl.

„Myslíš?“ zeptá se nedůvěřivě Waldemar.

„Ne.“

„Co když byl ten Petersson pěknej hajzl? Mohl mít třeba kontakty s podsvětím. Co kdybych to trochu prozkoumal?“

„Nejdřív se zaměříme na ty papíry,“ odvětí Johan unaveně.

Waldemar vytáhne z kapsy krabičku cigaret, napřáhne ji k Johanovi.

„Dáš si? Nebude ti doufám vadit, když si zapálím, že ne?“

Místnost zaplaví dusivý kouř.

V celé budově se nesmí kouřit, Johan mu však nedokáže říct ne. Nechce v očích toho drsňáka vypadat jako poseroutka se slabými plícemi.

Proč mi vlastně záleží na jeho názoru? přemítá.

Roztržitě listuje šanonem. Z technického oddělení jim půjčili monitory a klávesnice, aby mohli prohlédnout Peterssonovy pevné disky.

Kde začít?

Nemám ponětí. Waldemar jako by mu četl myšlenky:

„Tohle v životě nemůžeme stihnout. Někdo nám s tím musí pomoct. Navíc už předem vidím tu spoustu ekonomických údajů a čísel, kterým rozumím jako koza petrželi. Ty se v tom vyznáš?“

Johan zavrtí hlavou:

„Moc ne.“

„Budeme muset požádat o posilu z hospodářské kriminálky.“

„Nejdřív ze všeho bychom se ale měli podívat na internet. Třeba tam najdeme něco podezřelého, jako jsou ostatně ty jeho kšefty s Goldmanem.“

Waldemarovi upadne na zem černá složka. Sprostě zakleje, sehne se pro ni a položí ji na nejvyšší polici regálu.

Papíry, papíry a zase papíry, myslí si Johan.

Kolik jen obchodní právník vyprodukuje papírů!

Byl to zločinec? Člověk s čistým štítem asi nemá známé, jako je Goldman. Nebo snad ano?

Celých 1 278 989. Tolik výsledků hledání ukáže Google, když zadají jméno Jerry Petersson. Tisíc z nich se možná týká jejich Jerryho Peterssona. Na pár místech se objeví i jméno jeho stockholmské firmy: Advokátní kancelář Jerry Petersson, a. s.

Johan zběžně prohlédl poslední výroční zprávy. Zdá se, že Petersson pracoval sám, neměl žádné zaměstnance, dokonce ani sekretářku. Pod výročními zprávami jsou podepsáni účetní, s nimiž se možná ani nikdy osobně nesetkal. Za minulý rok žádná zpráva, jen doklad o přerušení činnosti. Zakládací listina nové firmy s názvem Rom Productions spravující Skogså. Podle prvního zběžného úsudku a Johanových omezených znalostí účetnictví nic podezřelého.

Těch výsledků hledání je ale požehnaně, přemítá Johan a snaží se nevnímat Waldemarův nakyslý dech páchnoucí kávou a kouřem.

Přesunuli se k Johanovu pracovnímu stolu v open space kanceláři, cela plná papírů jim připadala příliš stísněná.

Mnoho výsledků hledání se zřejmě týká jakéhosi sedmnáctiletého golfisty z Arbogy.

V některých dalších odkazech figuruje Goldmanovo jméno. Články v ekonomických novinách a časopisech: Dagens Industri, Veckans Affärer, v hospodářské příloze SvD. Zdá se, že Petersson působil jako Goldmanův zástupce, prostředník při kontaktu s úřady a médii, když se Goldman skrýval v zahraničí.

Pár dalších odkazů souvisí s jeho obchody. Nejde však o žádné skandální historky, jen o nudné, zdánlivě obyčejné podnikání.

Pak objeví Peterssonovo jméno v článku o počítačové firmě, kterou v roce 2002 koupil Microsoft. Petersson byl podle všeho jedním ze spolumajitelů a za prodej inkasoval téměř dvě stě padesát milionů korun.

Johan hvízdne.

Waldemar si povzdychne:

„To mě podrž.“

Jako právník zřejmě také nevydělával špatně, ale na tomhle kšeftu nehorázně zbohatl.

Pročítají fakta o prodeji firmy.

Nikde žádné nesrovnalosti. Zdá se, že všechno proběhlo v naprostém pořádku. Nic podezřelého, jen spousta šťastných novopečených multimilionářů.

Pak opět narazí na Goldmanovo jméno.

Podle jednoho článku z letošního roku, kdy byly jeho zločiny promlčeny, pobývá na Tenerife. Vedle textu je fotografie muže podobného obtloustlé ropuše. Má tmavé vlasy a sluneční brýle a stojí u kormidla velké sportovní plachetnice v přístavu zalitém sluncem.

„Tím asi začneme, co?“ navrhne Johan.

„Souhlas,“ přikývne Waldemar. „Ale myslím, že bychom se taky měli poptat v podsvětí.“

Sven Sjöman přechází pracovnou sem a tam. Ve chvílích, jako je tato, mu skoro chybí velké břicho, s kterým se mu tak dobře přemýšlelo. Pod béžovou košilí a hnědým sakem po něm zbylo jen prázdné místo.

U Svenova stolu stojí Karim Akbar. Před chvílí volal do Stockholmu a zažádal o posilu z útvaru pro odhalování hospodářské kriminality.

Za dvacet minut začíná tisková konference.

A právě dostali předběžnou zprávu od Karin Johannisonové.

Pitva Jerryho Peterssona prokázala, že příčinou smrti byl úder tupým předmětem, snad kamenem, do zátylku. Bodné rány do trupu, celkem čtyřicet, pravděpodobně následovaly až po Peterssonově smrti nebo po ztrátě vědomí.

V plicích neměl vodu, takže je jisté, že do příkopu někdo hodil až mrtvé tělo. Soudě podle jeho stavu nastala smrt mezi čtvrtou a půl sedmou hodinou ráno. Ve vodě tedy ležel maximálně čtyři hodiny. Není pochyb, že jde o vraždu. Pachatelem mohl být stejně tak muž jako žena, bodné rány jsou sice hluboké, ne však natolik, aby je nemohla způsobit žena. Soudě podle jejich umístění a směru byl pachatel pravák.

Technické ohledání Peterssonova auta ještě neskončilo, ohledání místa před vchodem do zámku však nepřineslo nic. Všechny případné důkazy smyl déšť.

Uvnitř zámku nalezli tisíce otisků prstů. Mnohé z nich byly možná i desítky let staré, avšak nikde žádné známky trestného činu. Majetek byl zdá se nedotčen, nic tedy nenasvědčuje loupežné vraždě. Zámecká kaple a okolní budovy jsou také čisté.

Právě probíhá vypouštění vodního příkopu, od něhož si slibují nález vražedné zbraně. Potápěčům komplikovaly práci nánosy bahna, museli proto přistoupit k úplnému vypuštění. Sven nejprve váhal, dělal mu starost osud ryb, nakonec se ale smířil s tím, že je budou muset obětovat.

„Co řekneme novinářům?“ zeptá se Karim.

„Řekni jim pravdu. Ale vynechej detaily,“ poradí mu Sven.

„A co ta souvislost s Goldmanem?“

„Na to už stejně přišli. Corren to publikoval. Jsou tu taky z televize. A můžeme čekat ještě větší nápor, bude z toho pěkné pozdvižení.“

Svenovi se vybaví Malinin obličej. Ráno vypadala ztrhanější než kdy předtím, starší o deset let. Měla rudý opuchlý obličej jako po propité noci. Stalo se snad něco? Něco s Tove? Sven ví, že si Malin vyčítá, co se stalo loni v létě ve Finspångu. Nebo se pohádala s Jannem? Zdá se, že jim to moc neklape.

„Sakra,“ uleví si Sven. „Proč mám pocit, že to je jenom začátek průšvihu?“

16.

Börje Svärd stojí v dešti na zahradě v Tornhagenu, na sobě sytě modrou pláštěnku. Malin vidí z auta jeho napřaženou ruku, klacek letící mezi jabloněmi směrem k velkému, červeně natřenému kotci pro psy. Srst jeho dvou krásných ovčáků se vlhce leskne, běží za klackem, přetahují se o něj, při hře obnažují ostré zuby.

Börjeho urostlá postava, povislé navoskované kníry.

Zeke zaparkuje před brankou za modrým lékařským autem. Bígl na zadním sedadle vyskočí, neštěká, jen plný očekávání pozoruje psy na zahradě.

Börje je zahlédne. Zamává jim, ale zůstane stát na místě.

Malý, přízemní, udržovaný dům. Börjeho manželka Anna by nikdy nepřipustila, aby zpustl, přestože je tak slabá, že už ani nedokáže sama dýchat. Nemoc jí zničila nervy vedoucí k plicím a její dny se neúprosně chýlí ke konci, přestože jí je teprve padesát let.

Malin se Zekem nechají Peterssonova psa v autě. Když otevřou branku, ovčáci se k nim vrhnou, ne však ostražitě, nýbrž nadšeně, vítají nové návštěvníky, očichávají je a olizují, pak se opět rozběhnou zpátky do zahrady, aniž by si všimli bígla na zadním sedadle.

Zeke s Malin dojdou až k Börjemu. Ten je uvítá stiskem mokré ruky.

„Jak to zvládáte?“ zeptá se Zeke.

Börje zavrtí hlavou, pohlédne k domu.

„Nikomu bych to nepřál.“

„To je to tak zlé?“ zeptá se účastně Malin.

„Teď jsou u ní sestřičky. Chodí sem čtyřikrát denně, jinak to zvládáme sami.“

„Myslíš, že by nás chtěla vidět?“

„Ne,“ odvětí Börje. „Už skoro nechce vidět ani mě. Co to máte v autě za psa? Ten asi nebude tvůj, co, Forsová?“

Malin mu vysvětlí, co se stalo, čí je to pes a že si mysleli, že by se o něj Börje zatím mohl postarat, dokud nenajdou nějakého Peterssonova příbuzného nebo někoho, kdo by si ho chtěl nechat.

Börje se rozzáří. Úsměv pomalu prolomí nánosy únavy a předčasného smutku.

„Fenka?“

„Ne, pes.“

„Tak to nebude problém,“ řekne Börje a vykročí k autu. O pár minut později stojí tentýž pes v pozoru vedle Börjeho, očicháván jeho ovčáky.

„Vypadá to, že je tu jako doma,“ poznamená Malin. „Jak jednoduché.“

„Můžete se klidně vrátit do práce, já se o něj postarám. Jak se vlastně jmenuje?“

„To netušíme. Můžeš mu říkat třeba Jerry.“

„To bude chudák úplně zmatený.“

„Tak my vyrazíme,“ řekne Zeke.

Börje přikývne.

„Jste hodní, že jste se tu stavili.“

„Držte se,“ řekne Malin a vykročí k autu.

Telefon zazvoní přesně ve čtvrt na tři. Malin se Zekem právě parkují u bývalého autobusového nádraží, které vystřídalo parkoviště obklopené domy všech možných stylů. Ošklivé baráky s šedivými plechovými fasádami ze šedesátých let, udržované činžáky z přelomu století, za nimi v botanické zahradě holé, černé stromy podobné kostlivcům.

Kousek odsud mají byt Malinini rodiče. Vlhký, temný byt je už několik let prázdný. Velký, ale ne přepychový. Proč už ho dávno neprodali? Aby se máma mohla na Tenerife chlubit kamarádkám, že mají byt v centru města? Vzpomínky na rodiče časem vybledly, pomyslí si Malin, když sahá po telefonu. Matčiny úzké tváře a špičatý nos, tátovy vrásky kolem úst a podivně hladké čelo.

Jejich tichá láska. Vzájemná dohoda. Jako moje a Janneho? Láska zapomenutá hluboko v našich vzpomínkách, v místnosti, jejíž dveře jsme se stále ještě neodhodlali zavřít.

Kytky, o nichž se domnívají, že jsou pořád naživu.

Dávno uschly.

Nežije už ani jedna, ale co by taky čekali, když nebyli doma víc než dva roky.

Z kapsy goretexové bundy vyloví mobil.

Na displeji Tovino číslo.

Co jí řeknu? Bude smutná, nebo vyděšená?

Jak s ní mám mluvit, aby to Zekemu nedošlo?

Všechno pochopí. Na to mě zná moc dobře.

„Ahoj, Tove. Viděla jsem, žes mi volala.“

Na druhé straně telefonu ticho.

„Vím, že to včera skončilo nešťastně a taky jsem ti měla zavolat zpátky, ale máme tu naléhavý případ, měla jsem plno práce. Máš tam tátu?“

Uhodila jsem ho, pomyslí si Malin. Vztáhla jsem na něj ruku.

„Jsem ve škole,“ konečně promluví Tove. V jejím tónu není smutek ani strach, spíš hněv. „Jestli chceš mluvit s tátou, tak mu snad můžeš zavolat sama.“

„No jasně, ty jsi ve škole. Máš pravdu, kdybych s ním chtěla mluvit, můžu mu zavolat sama. Ale co kdybys večer přišla ke mně? Udělala bych večeři. Co ty na to?“

Tove si povzdychne.

„Pojedu k tátovi.“

„K tátovi? Aha.“

„Jo.“

Opět mlčení. Jako by se chtěla na něco zeptat, ale na co?

„Jak chceš, Tove,“ řekne Malin a ví, že přesně tohle nesmí říkat, měla by říct něco jako: Všechno bude zase dobré, vyzvednu tě ze školy, chci tě pořádně obejmout, slibuju, že se polepším, jak ti je, moje milovaná holčičko?

„Jak ti je, mami?“

„Jak mi je?“

„To máš jedno. Musím končit, začíná mi hodina.“

„Tak dobře. Zavoláme si později. Pusu.“

Déšť bubnující do střechy.

Zekeho soucitný pohled. Všechno je mu jasné, úplně všechno.

„Takže ty zase bydlíš ve městě? Tušil jsem to, když jsem tě ráno vyzvedával.“

„Jsem ráda, že jsem zase doma.“

„Nebuď na sebe tak tvrdá, Malin. Jsme jen lidi.“

Tove ukončí hovor a sleduje spolužáky spěchající školní chodbou. Pod vysokým stropem, v tmavém světle deštivého světa dopadajícím dovnitř klenutými okny vypadají jejich postavy menší, bezbranné.

Čert aby vzal mámu.

Mohla mi aspoň zavolat zpátky. Tove marně doufala, že by se máma dnes večer mohla vrátit domů. V břiše a srdci už jí zase roste zlá, nekonečně velká předtucha. Mluvila tak úsečně, jako by chtěla mít ten hovor co nejrychleji za sebou, ani se nezeptala, jak mi je. Proč jsem jí vlastně volala? Nejspíš ji nezajímá nic jiného než chlast.

Ale já vím, proč jsem jí volala.

Chci, aby se vrátila domů. Aby se zase s tátou objímali v kuchyni.

Už na to nemysli, Tove.

Ťukne si mobilem do hlavy.

Nemysli na to.

O dvacet metrů dál obstoupili tři velcí kluci malého obtloustlého chlapce. Tove ví, kdo to je. Iráčan, který neumí pořádně švédsky a kterého tak rádi šikanují. Hnusní zbabělci.

Nejradši by vstala a okřikla je, ať ho nechají na pokoji. Oni jsou ale velcí, mnohem větší než ona.

Máma zněla zklamaně, když jí Tove řekla, že dnes pojede k tátovi. Tove doufala, že ji to přiměje taky přijet, přestože dobře ví, že takhle to ve světě dospělých nefunguje, tam je všechno mnohem složitější.

Teď ho uhodili.

Jmenuje se Abbas.

Tove položí sešit a propisku na zem před skříňku. Protáhne se hloučkem dětí směrem k uzurpátorům. Největšího z nich strčí do zad a křikne: „Na někoho stejně velkého si netroufnete, co, vy srabi?“ Všimne si, že Abbas brečí a síla jejího křiku ty idioty zřejmě překvapí, vyděsí. „Vypadněte odsud,“ křičí a oni na ni civí doširoka otevřenýma očima, jako by snad byla nějaké nebezpečné zvíře. Pak náhle pochopí, proč se jí bojí. Vědí, co se jí stalo loni ve Finspångu, co si prožila, to proto z ní mají respekt.

Srabi, pomyslí si. Pak obejme Abbase, má malé, měkké tělo a Tove si představuje, že drží v náručí mámu, utěšuje ji svým objetím a šeptá jí, že všechno bude zase jako dřív, odteď už bude dobře.

Byt Axela Fågelsjöa v ulici Drottninggatan je přepychový. Řečeno jazykem realitních makléřů vhodný pro náročnou klientelu. V porovnání se zámkem je však jen zlomkem přepychu.

Zdi obložené dřevem, orientální vlněné koberce, z jejichž důmyslných vzorů Malin opět rozbolí hlava. Ručně tkané, jistě drahé, něco jiného než levné koberce, které její rodiče koupili na aukci. Kožená křesla s patinou se lesknou ve světle křišťálového lustru a víceramenných svícnů.

Muž sedící před nimi.

V koženém křesle, v pravé ruce téměř dokouřenou cigaretu.

Musí mu být něco přes sedmdesát, pomyslí si Malin. A je to pravák. Je téměř dokonalým ztělesněním autority. Malin se snaží zachovat klid, nepřejít hned do obrany jako obvykle, když stane tváří v tvář lidem stojícím na společenském žebříčku výš, než kdy bude stát ona.

Je to stále živé.

Socialistům se v téhle zemi možná na chvíli podařilo vytvořit zdání rovnoprávnosti, vždy však mělo jen tenkou, průhlednou, falešnou slupku.

Mezi dřevěnými panely u okna visí portréty hrabat Fågelsjöových, předků starého pána. Mocní muži s pronikavýma očima. Mnozí z nich jsou vyobrazeni jako válečníci. Vyzařuje z nich přesvědčení o vlastní nadřazenosti. Anebo je to jen můj předsudek? přemýšlí Malin.

Jedno je však jisté: dokonce i v roce 2008 se švédská společnost dělí na panstvo a plebs. Možná dokonce víc než kdy předtím, díky modré politice snažící se vytvořit zdání sociální rovnosti, falešnou iluzi, že chudí jsou bohatí.

Tvrdí, že jsme si všichni rovní. Že se máme stejně dobře. A opakují to jako mantru, stále dokola, až se z ní stane pravda, přestože díky jejich politice jsou tučná konta vyvolené menšiny čím dál tučnější, navzdory finanční krizi.

Celou společnost halí závoj lži, přemítá v duchu Malin.

A pod ním bují pocit podvedení, zapření, odmítání.

Tak to asi cítím, pomyslí si Malin. Mám podvědomý pocit, že po mně někteří šlapou.

Přirozený neklid.

Chybějí-li některým lidem slova a ucho schopné naslouchat, rodí se v nich násilí.

Tisíckrát jsem toho byla svědkem.

Malin znovu pohlédne na portréty v salónu a pak na obtloustlého hraběte s rudými tvářemi a sebejistým, namyšleným úsměvem.

Zbohatlíci, jako byl Petersson. Rody bohaté po několik generací, jako jsou Fågelsjöovi. Je mezi nimi vůbec nějaký rozdíl? Jak vlastně mohou v moderní společnosti přetrvávat dědičná privilegia?

„To je od vás laskavé, že jste nás přijal.“ Malin se narovná v neskutečně pohodlném koženém křesle.

Axel Fågelsjö zamáčkne cigaretu a usměje se. Jeho úsměv je upřímný, nefalšovaný, pomyslí si Malin, ale se svým jměním si trochu blahosklonnosti zřejmě může dovolit.

„To je přece samozřejmé. Chápu, proč jste tady, slyšel jsem v rádiu, co se stalo Peterssonovi. Bylo jen otázkou času, kdy přijdete.“

Zeke vedle Malin je celý napjatý, i na něj zřejmě působí přítomnost a sebejistota starého hraběte.

„Máme důvod se domnívat, že pan Petersson byl zavražděn, což pochopitelně vyvolává řadu otázek,“ řekne Zeke.

„Tak prosím, jsem vám k službám.“

Axel Fågelsjö se předkloní, jako by chtěl dát najevo zájem.

„Ze všeho nejdříve se vás musím zeptat, co jste dělal dnes v noci a ráno.“

„Včera večer jsem byl na návštěvě u své dcery Katariny. Pozvala mě na čaj. Domů jsem šel kolem desáté hodiny.“

„A pak?“

„Jak už jsem řekl, byl jsem doma.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„Od smrti své ženy žiju sám.“

„Proslýchá se, že vaše rodina měla finanční potíže. Že proto jste museli zámek prodat.“

„Kdo vám to, prosím vás, nakukal?“

Pohled Axela Fågelsjöa je náhle plný hněvu, Malin se však zdá, jako by jej pouze předstíral. Nemá smysl zastírat něco, co stejně všichni vědí.

„To vám nemohu říct,“ odvětí Zeke.

„To jsou jen povídačky. V Correnu psali samé hlouposti. Zámek jsme prodali, protože dozrál čas, jako rodinné sídlo už dosloužil. Časy se mění a s nimi i životní styl. Fredrik pracuje v bance a Katarina se zabývá uměním. Zemědělství je nezajímá.“

Lžete, myslí si Malin a vzpomene si na svůj telefonát s Tove. Udělá se jí špatně. Mluvila se svou dcerou neosobním tónem, jako by šlo o pracovní hovor, neměla sílu proniknout hlouběji, říct věci, které říct měla. Co to s tebou sakra je, Forsová? Jak se k ní můžeš takhle chovat?

„Takže za tím nebyly žádné neshody?“ zeptá se. „Nebo problémy?“

Axel Fågelsjö její otázku ignoruje a pokračuje:

„V souvislosti s prodejem jsem se s Peterssonem osobně nesetkal, o to se postarali moji advokáti. Ale působil na mě dojmem zbohatlíka, který si usmyslel, že chce stůj co stůj bydlet na zámku. Řekl bych, že neměl ani tušení, kolik práce to obnáší.“

„Byl pro vás prodej výhodný?“

„To vám nemohu říct.“

Axel Fågelsjö se usměje a Malin si není jistá, jestli ironicky nenapodobuje Zekeho slova.

„Není mi jasné, jak cena zámku souvisí s vyšetřováním vraždy.“

Malin přikývne. Pokud by to bylo důležité, prodejní cenu mohou vždycky zjistit.

„Nechal jste Skogså přepsat na syna?“

„Ne, majitelem jsem byl já.“

„Muselo to pro vás být těžké,“ řekne Malin. „Vždyť tam vaši předci bydleli několik staletí.“

„Prostě už bylo na čase, paní inspektorko. Nic víc.“

„A co vaše děti? Jich se prodej nijak nedotkl?“

„Vůbec ne. Myslím, že jsou rádi za ty peníze. Snažil jsem se, aby na zámku zůstali, oni ale nechtěli.“

„Aby tam zůstali?“

„Ano, aby převzali hospodářství do vlastních rukou. Je ale zajímaly jiné věci.“

„A s tímhle bytem jste spokojený?“ zeptá se Zeke a rozhlédne se po prostorném salónu.

„Ano. Bydlím tu už přes rok. Vlastně jsem tu natolik spokojený, že bych už byl rád o samotě, pokud ovšem nemáte další otázky.“

„Co máte za auto?“

„Auta mám dvě. Černý mercedes a červenou toyotu.“

„To je pro tuto chvíli všechno,“ řekne Zeke a vstane. „Nevíte, kde bychom našli vaše děti?“

„Předpokládám, že máte jejich telefonní čísla, tak jim zavolejte. Já nevím, kde se zdržují.“

V předsíni si Malin všimne páru černých holínek, na nichž ještě nezaschlo bláto.

„Vy jste byl v lese?“ zeptá se hraběte, jenž je doprovodil ke dveřím.

„To ne, jen dole v botanické zahradě. V lese teď asi bude hrozný marast.“

Jen co se zavřou dveře, přejde Axel Fågelsjö do servírovací chodby vedle kuchyně.

Zvedne telefon. Vytočí číslo, které si s námahou vryl do paměti.

Čeká.

V hlavě si připravuje instrukce, musí být důrazné a jednoznačné, aby je jeho děti pochopily.

Pomyslí si: Bettino, přál bych si, abys tu teď byla se mnou a pomohla mi tohle přestát.

„V nejlepším možném světě,“ řekne Zeke cestou k autu.

„Cože?“

„Žije nebo aspoň chce žít v nejlepším možném světě.“

„O tom prodeji lže, to je jasné. Ale proč? Vypadá to, že jejich finanční problémy jsou obecně známé. Vždyť to dokonce psali i v Correnu.“

Zeke přikývne.

„Všimla sis, jak zatnul pěsti, když jsem se ho na to zeptal? Vypadal, že se jen stěží ovládá.“

„Jo, všimla,“ odvětí Malin, zatímco otvírá dveře u spolujezdce, a vzpomene si na svůj pocit, že Axel Fågelsjö vztek jen hrál. Proč asi?

„Budeme se v tom muset ještě trochu pošťourat,“ řekne Zeke a pohlédne na Malin. Vypadá, že by každou chvíli mohla usnout nebo řvát samou touhou po alkoholu.

Budu si muset promluvit se Svenem, pomyslí si. Malin je totálně v háji.

„Doufejme, že Ekenberg s Johanem už začali. Když budeme mít štěstí, něco vyšťourají.“

„A Karim si teď nejspíš užívá záře blesků,“ dodá Zeke.

17.

Reportéři chrlí jednu útočnou otázku za druhou. Karim Akbar si užívá záři blesků a mozek mu pracuje na plné obrátky.

„Ano, byl zavražděn. Příčinou smrti byl úder tupým předmětem do hlavy. Měl také četné bodné rány.“

„Ne, vražednou zbraň se nám dosud nepodařilo zajistit. Ani nůž.“

„Potápěči právě prohledávají dno vodního příkopu.“ Karim lže, dobře ví, že potápěči práci už dávno vzdali. „Je možné, že budeme muset přistoupit k vypuštění celého příkopu.“ Všechna voda je ve skutečnosti už vypuštěná. Jeho drobné hrátky s pravdou jsou vlastně pošetilé, novináři si současný stav věcí mohou kdykoliv ověřit, Karim si však nedokáže pomoct: jen ať ty hyeny vidí, kdo je tu pánem.

„V tuto chvíli nemáme žádného podezřelého. Zatím pracujeme bez jakýchkoliv závěrů.“

Před ním hlouček šedivých reportérů, většina z nich v poněkud ošuntělém oblečení, jak káže novinářská móda. Výjimkou je pouze Daniel Högfeldt. Ten má pěknou koženou bundu a nažehlenou černou košili.

Karim už za ta léta zvládá zároveň odpovídat na otázky a přitom myslet na něco jiného.

Znamená to snad, že je na čase skončit?

Když vaši práci zastane autopilot?

Když začnete vážné věci brát jako hru?

Představí si sám sebe v roli uhlazeného, zkušeného tiskového mluvčího Bílého domu. Vybírá novináře, jenž smí položit další otázku, a vyhýbavě na ni odpovídá, přičemž nenápadně zavádí řeč tam, kam sám chce.

„Máte pravdu. Je dost dobře možné, že Jerry Petersson měl hodně nepřátel. Musíme pátrat i v minulosti.“

„A co Goldman? Mluvili jste…“

„Zatím neděláme žádné ukvapené závěry. Ale žádáme o pomoc veřejnost. Pokud si snad někdo z vás dnes v noci všiml čehokoliv zvláštního…“

Waldemar Ekenberg se sklání nad stolem zavaleným papíry. Pročítá jeden ze šanonů věnovaný Jochenu Goldmanovi. Na druhé straně stolu, vedle technika zapojujícího monitor, sedí celý schlíplý Johan Jakobsson.

„Tady je nějaká adresa a telefonní číslo,“ vzhlédne Waldemar. „Vistamar 34. Jsou u toho iniciály J. G.“

„To by měl být Jochen Goldman, ne?“

„Ty poznámky jsou zřejmě z letošního roku.“

„A kromě té adresy?“

„Kromě adresy jsou tu ještě nějaká čísla a název firmy.“

„Co to je za předvolbu?“

„Třicet čtyři.“

„To by mohlo být Tenerife, ne? Aspoň mám dojem, že to je španělská předvolba. Mám tam zkusit zavolat?“

„Proč ne? Stejně si s ním chceme promluvit.“

Johan se opře o opěradlo židle, natáhne se po telefonu, vytočí číslo.

Natočí sluchátko k Waldemarovi.

„Nikdo to nebere, ale aspoň víme, že to číslo existuje. A nemá hlasovou schránku.“

„A co jsi čekal? Zkusíme to později.“

„Na Tenerife přece bydlí Malinini rodiče,“ podotkne Johan.

„Tam teď musí být pěkné vedro.“

„Možná bychom to měli nechat na Malin, ať tam zavolá.“

„To jako proč? Jenom proto, že má na Tenerife rodiče?“

Johan zavrtí hlavou.

„To ne, ale za tu dobu už ji přece taky trochu znáš, ne? Víš, jak některé věci prožívá, mohla by na nás být naštvaná. Takovýmhle souhrám náhod ona přikládá velký význam.“

„Vůbec bych se nedivil, kdyby věřila i na duchy,“ ušklíbne se Waldemar.

„Ale stejně to radši nech na ní. Pokud to tedy vůbec je Goldmanův telefon.“

Waldemar zaklapne šanon.

„Já z těch čísel stejně nic nevyčtu. Kdy že má dorazit ten kluk ze Stockholmu?“

Posila, zatím neznámá, má přijet zítra ranním vlakem.

„Už zítra,“ odvětí Johan.

Waldemar přikývne.

Banka Östgöta na rohu ulic Storgatan a S:t Larsgatan.

Co by kamenem dohodil k Malininu bytu v ulici Ågatan. Těžko byste však hledali dva rozdílnější domy. Zatímco Malin bydlí v pozdně funkcionalistickém činžáku z šedesátých let s nízkými stropy a plastovými lištami, banka Östgöta sídlí v okázalé secesní budově z neomítnutých cihel s impozantními interiéry.

Déšť je však ke všem domům spravedlivý, pomyslí si Malin, když otevře těžké dveře a vstoupí do prostorného foyer obloženého naleštěným mramorem a s nejméně deset metrů vysokým stropem. Vlevo od pokladen chráněných tlustým pancéřovým sklem najdou recepci.

Pokoušeli se dovolat Fredriku Fågelsjöovi na mobil, nikdo to však nebral.

„Zajedeme za ním do banky,“ navrhla Malin cestou od Axela Fågelsjöa a teď si nevrlá zrzavá recepční v Malinině věku prohlíží její služební průkaz.

„Máte pravdu, pan Fågelsjö tu pracuje.“

„Můžeme s ním mluvit?“

„Ne.“

„Ne? Upozorňujeme vás, že jde o naléhavou policejní záležitost. Je pan Fågelsjö…“

„Jdete pozdě,“ řekne recepční odměřeně a triumfálně zároveň.

„Chcete říct, že už odešel?“ zeptá se Zeke.

„V pátek vždycky končí kolem třetí. A co mu vlastně chcete?“

Do toho ti nic není, pomyslí si v duchu Malin. Řekne: „Víte, kde bychom ho našli?“

„Být vámi, zkusila bych to v hotelu Ekoxen. V pátek po práci tam obvykle chodívá do baru.“

„Na pivo?“

„Spíš na koňak,“ usměje se recepční.

„Můžete nám říct, jak vypadá? Abychom ho snáz poznali.“

„Vezměte si tohle. Je na zadní straně na skupinové fotce zaměstnanců.“

O vteřinu později drží Malin v ruce výroční zprávu banky. Lakovaný tmavě modrý papír jako by jí chtěl vypálit díru do dlaně.

Ekoxen.

Bílá budova jednoho z nejpřepychovějších hotelů ve městě, možná dokonce toho nejpřepychovějšího, připomíná kostku cukru a stojí mezi koupalištěm Tinnerbäcksbadet a botanickou zahradou. Hotelový bar s klavírem a výhledem na koupaliště je jedním z nejoblíbenějších podniků ve městě. Nic pro mě, pomyslí si Malin. Taková snobárna.

Mrholením slibujícím další déšť jedou pomalu k hotelu. Malin si prohlíží fotku Fredrika Fågelsjöa. Soudě podle ní je mu něco přes čtyřicet let. Úzký obličej, výrazný rovný nos a bázlivé zelené oči. Štíhlá postava, na rozdíl od jeho otce, a modré, zřejmě nové sako. Nahrbená záda, jako by se něčeho bál, v celém jeho vzezření je cosi vyhýbavého, připomínajícího pronásledovanou kořist.

Zeke zajede před vchod do hotelu a zpomalí. Malin si ve zpětném zrcátku všimne, jak se otevřou postranní dveře a kdosi vyjde ven.

Fredrik Fågelsjö.

Že by to byl on? Páteční koňak už má vypitý?

„Myslím, že Fågelsjö právě vyšel ven.“

U postranního vchodu parkuje černé volvo. Než stačí Malin se Zekem zareagovat, usedne muž, o němž se domnívají, že je to Fredrik Fågelsjö, za volant a rozjede se opačným směrem.

„Sakra,“ řekne Malin. „Dělej, otoč to.“

Zeke prudce stočí volant, vtom se však v protisměru vynoří nákladní auto a on musí zabrzdit.

„Kurva.“

„Ještě mu zkusím zavolat.“

Nákladní auto zacouvá a Zeke stočí vůz do protisměru, sešlápne plyn až na podlahu a vyrazí vpřed směrem k ulici Hamngatan. Předjedou pomalu jedoucí bílý volkswagen.

„Nebere to,“ řekne Malin, když dojedou na křižovatku. „Tamhle je,“ ukáže vzápětí před sebe. „Stojí na semaforu před McDonaldem.“

„Zastavím vedle něj,“ řekne Zeke a přidá plyn. „Zamávej na něj, jako že s ním chceme mluvit.“

Jen žádné houkání a výstražná světla, říká si v duchu Malin. Jen vedle něj zastavíme a naznačíme mu, aby na nás počkal, všechno pěkně podle pravidel. Vždyť na něj nic nemáme, chceme mu jen položit pár otázek.

Zeke se stihne zařadit vedle auta, jež zřejmě patří Fredriku Fågelsjöovi, ještě než se rozsvítí zelená. McDonald’s je v pátek odpoledne plný hladových puberťáků. Kolem lidé spěchající přes náměstí Trädgårdstorget, vzdorující sílícímu dešti.

Zeke zatroubí a Malin ukáže Fredriku Fågelsjöovi přes okénko svou legitimaci.

Není pochyb, že je to on. Pohlédne na Malin, pak na její průkaz, a když mu posunkem naznačí, aby odbočil k McDonaldu, zatváří se vyděšeně.

Souhlasně přikývne, pak však upře pohled dopředu a jakoby celou svou vahou sešlápne plyn, volvo vystřelí vpřed ve stejném okamžiku, kdy se na semaforu rozsvítí oranžová, odbočí na ulici Drottninggatan a uhání vpřed.

Do prdele, stihne si pomyslet Malin a vykřikne: „Ujíždí! Ten hajzl nám chce ujet!“

Zeke strhne volant stranou a pověsí se za Fredrika Fågelsjöa. Malin zatím stáhne okénko a na střechu auta připevní výstražný majáček s houkačkou.

„Co teď, sakra?“ křičí Zeke. „Zavolej centrálu! Ať nám pošlou posily, jestli tedy nějaké máme.“

Malin sedí tiše, nechává Zekeho, aby se soustředil na zběsilou jízdu. Fredrik Fågelsjö projede nejméně stokilometrovou rychlostí kolem oranžového domu, bývalého sídla Národní banky, a dál kolem starého obchodu s barvami až ke kruhovému objezdu.

Co to má sakra znamenat? přemýšlí Malin. Jsi snad opravdu vrah a zpanikařil jsi? Proč před námi ujíždíš jako šílený?

Sto metrů před sebou zahlédne Malin pár chodců, kteří uskočí stranou, když volvo projede křižovatku na červenou. Cítí, jak ji zaplavuje adrenalin, do vysílačky křičí instrukce:

„Hlásím pokus o útěk. Pronásledujeme černé… cestou k bergskému kruhovému objezdu…všechna auta, která máte k dispozici…“

Zeke jede rychlostí sto deset kilometrů a kličkuje mezi auty, která se ocitla mezi nimi a Fredrikem Fågelsjöem. Malin se svět před očima mění na divoké čáry a barvy a znovu pocítí nutkavou nevolnost. Hlava jí třeští, bolest i nevolnost však vzápětí přehluší adrenalin, přítomnost se náhle zdá jasná a zřetelná.

„Zahýbá u Ikey, směrem na Vreta Kloster,“ křičí Malin. Vzteklý řev motoru vytváří spolu se sirénou podivně vzrušující symfonii.

Fågelsjö projede kolem ohyzdné budovy obchodního domu Ikea, auto sebou zmítá na silnici, jako by byl jeho řidič opilý.

Co když je opravdu opilý? napadne Malin. Vždyť jsme ho viděli vycházet z baru. Znovu pocítí záchvat nevolnosti, chce se jí zvracet, pak však opět zvítězí adrenalin.

Zeke jednou rukou pustí volant a stiskne na rádiu tlačítko „play“. Autem se rozezní německý sborový zpěv, úryvek z jakési Wagnerovy opery.

„Co to sakra děláš?“ křikne na něj Malin.

„Takhle se mi řídí líp,“ ušklíbne se Zeke.

Fredrik Fågelsjö má štěstí, na dalším semaforu stihne zelenou a pak už ho čeká jen kruhový objezd u nájezdu na dálnici. Minou poslední paneláky v Skäggetorpu a ocitnou se na venkově, kolem opuštěná pole a malé usedlosti krčící se ve větru.

Přes všechny zpívající hlasy sotva slyší hlas z centrály:

„Fredrik Fågelsjö bydlí kousek od Ledbergu. Možná má namířeno domů.“

Nabírá náskok, pomyslí si Malin. „Šlápni na to,“ křičí. Je možné, že bychom opravdu byli tak blízko? Že by Jerryho Peterssona opravdu zabil on? Proto před námi prchá?

Dožene je další policejní auto, posila, a Zeke jim posunkem naznačí, aby se zařadili za ně. U křižovatky poblíž Ledbergu dostane Fågelsjö smyk, podaří se mu však udržet auto na silnici, stále rychleji se řítí k hloučku domů obklopenému několika stromy přibližně dva kilometry od jezera Roxen.

Zekeho zpocené čelo a Malinin přerývaný dech, z pouzdra na prsou vytáhne pistoli. Před nimi skupinka domů. Za nimi velká žlutá zděná vila, přepychová. Po sto metrech Fredrik Fågelsjö prudce odbočí do aleje, Zeke s Malin za ním. Sedmdesát metrů před nimi zastaví poblíž staré červené stodoly obklopené holými keři a javory. Fågelsjö vyskočí z auta a vrhne se přes zahradu do stodoly.

Zeke zastaví za jeho autem, policisté za nimi tak tak stihnou zabrzdit. Malin vypne hudbu a sirénu, náhle zavládne podivné ticho. Vysílačkou dává pokyny: „Vystupte a kryjte nám záda. Jdeme dovnitř.“

Pod nohama skřípající štěrk a čvachtající bláto. Déšť nabírající na síle. Za nimi vila v italském stylu, zřejmě patřící Fredriku Fågelsjöovi. Dva uniformovaní policisté vytáhnou pistole a postaví se za dveře auta, připraveni střílet, pokud by se cokoliv zvrtlo.

Zeke po Malinině boku, oba se zbraněmi v ruce. Malin kopnutím rozrazí dveře do stodoly a zavolá:

„Fredriku Fågelsjö, víme, že jste tu. Vyjděte ven. Chceme si s vámi jen promluvit.“

Ticho.

Z budovy páchnoucí hnojem se neozývá ani hlásek.

Jestli nám teď utečeš, bude to největší hloupost, jakou můžeš udělat, pomyslí si Malin. Kam bys asi tak utekl? Pak si vzpomene na Goldmana. Ten se dokázal skrývat celých deset let. Ty jsi ale tady uvnitř, viď? Čekáš na nás. Co když jsi ozbrojený? Takoví jako ty mívají minimálně loveckou pušku. Číháš tu na nás se zbraní v ruce?

Vnitřní monolog pomáhá Malin lépe se soustředit, držet na uzdě strach. Tak do toho, Malin, pusť se dovnitř, do tmy. Ať už tam na tebe čeká cokoliv.

„Jdu první,“ řekne Zeke a Malin pocítí vděčnost. Když jde do tuhého, Zeke nikdy nezklame.

Vejde dovnitř. Malin je mu v patách. Černo a tma, zápach čerstvého prasečího hnoje a vyschlého, neidentifikovatelného zvířecího trusu. Zadním oknem proniká dovnitř světlo, za ním je zřejmě pole. Zeke se rozběhne k oknu, Malin za ním.

„Kurva,“ vykřikne Zeke. „Určitě nám utekl.“

Vrhnou se k otevřeným dveřím.

Asi sto metrů před sebou spatří v mlze a dešti Fredrika Fågelsjöa prchajícího polem k lesu, na sobě má hnědé kalhoty a zřejmě zelený voskovaný kabát. Klopýtne a upadne na mokrou zem, ale vstane a běží dál kolem stromu, na němž ještě zůstalo listí.

„Stůjte,“ zavolá na něj Malin. „Stůjte, nebo střelím!“

To by samozřejmě neudělala. Na Fredrika Fågelsjöa nic nemají a pouhý útěk před policií ještě zdaleka neopravňuje k použití zbraně. Z Fredrika Fågelsjöa jako by však náhle vyprchal všechen vzduch. Zastaví se, pomalu se otočí, zdvihne prázdné ruce a pohlédne na Malin a Zekeho, kteří se k němu pomalu blíží s namířenými zbraněmi.

Zapotácí se.

Vždyť je úplně namol, uvědomí si Malin a zavolá na něj: „Lehnout. Na zem!“

Fredrik Fågelsjö leží na břiše v mazlavém blátě, Malin mu sepne ruce za zády želízky. Zelený kabát značky Barbour má celý ušpiněný.

Táhne z něj alkohol, ale mlčí. S ústy přitisknutými k zemi se mu možná špatně mluví.

„Co to prosím vás mělo znamenat?“ zeptá se Malin, Fredrik Fågelsjö však neodpoví.

18.

„Co to sakra bylo?“

Zekemu se mírně chvějí ruce svírající volant. Na cestě zpět do Linköpingu projíždějí kolem bílých paneláků v Skäggetorpu a mlékárny v Tornby. Minou reportážní auto Correnu. Za volantem Daniel Högfeldt? Jsou neúnavní, jako supi.

„To nevím,“ odvětí Malin. Příliv adrenalinu už odezněl a vrátila se bolest hlavy doprovázená úzkostí. Evidentně opilého Fredrika Fågelsjöa usadili na zadní sedadlo hlídkového vozu. Malin je ráda, že nejede v autě s nimi, ona i Zeke se potřebují uklidnit.

Auto regionální televize Östnytt.

„Je možné,“ pokračuje Malin, „že s tím má něco společného, a proto nám chtěl utéct. A pak mu na tom poli v dešti došlo, že je to marné.“

„Anebo byl jenom opilý a zpanikařil,“ řekne Zeke.

„Uvidíme při výslechu. Ale je docela dobře možné, že máme vraha,“ odpoví Malin, v duchu se jí to však nezdá, přece to nemůže být tak jednoduché. Nebo snad ano?

Malin zazvoní telefon, na displeji číslo Svena Sjömana.

„Slyšel jsem, co se stalo,“ řekne Sven. „Nějak se mi nechce věřit, že by to byl opravdu on? Co myslíš?“

„Je to možné. Vyslechneme ho, jen co se vrátíme na stanici.“

„O to se postarají Johan s Waldemarem. Vy zatím najděte Katarinu Fågelsjöovou a zmáčkněte ji, dokud jsou zprávy o jejím bratrovi ještě horké.“

Malin se v první chvíli chce ohradit. Pak se však uklidní. Jestli z Fredrika Fågelsjöa někdo něco dostane, pak je to Waldemar Ekenberg.

Když opilého hraběte postavili na nohy a vedli přes pole k autu, neřekl ani slovo. Mlčel i poté, co ho posadili na zadní sedadlo.

„Tak dobře,“ odvětí Malin. „Ještě něco?“

„Jinak nic moc nového. Johan s Waldemarem volali pár lidem, jejichž jména a firmy objevili v Peterssonových papírech. Nic zajímavého.“

„A co nějaká milenka?“

„Zdá se, že žádnou neměl,“ odvětí Sven.

Katarina Fågelsjöová zvedla telefon hned napoprvé a byla ochotná se s nimi sejít. Malin se Zekem teď v mlhavém odpoledním světle mlčky jedou silnicí Brokindsleden a snaží se trochu vzpamatovat, vrátit se do normálu.

Minou vilovou čtvrť Hjulsbro.

V Malinině učebnici občanské nauky byl název Hjulsbro zmiňován ve stejném odstavci jako Connecticut, tady však nebydlí žádná smetánka, spíše vyšší střední třída.

Vily lékařů namačkané na sobě, navenek nenápadné domky z katalogu, uvnitř však určitě prostorné a velkolepě zařízené. Jedna z nejdražších a nejprestižnějších čtvrtí města, a přece ubohá v porovnání se stockholmským Djursholmem nebo göteborským Örgrytem.

Malin náhle pochopí všechny, kdo z maloměsta utíkají do velkoměst, do světa větších hloubek a výšek, než jim kdy může nabídnout obyčejný švédský zapadákov, ať už je jak chce namyšlený.

Stockholm.

Tam s Tove bydlela, když studovala na policejní akademii. V pronajaté garsonce v Tranebergu. Jediné, co si z té doby pamatuje, je věčné učení, vyzvedávání Tove ze školky a shánění hlídání na inzerát. Zpravidla nakonec vždycky sehnala jen nespolehlivé a předražené puberťačky. Stockholm neměl svobodné matce bez peněz co nabídnout. Celé město jí připadalo uzavřené, jako by žádné jeho možnosti a tajemství nikdy nemohly být její, jako by se jí hlavní město vysmívalo.

Pro Jerryho Peterssona to muselo být přesně naopak.

Malin už několikrát nabízeli práci ve Stockholmu, naposledy loni v létě, na oddělení pro vyšetřování násilné kriminality. Sám šéf oddělení, nějaký Kornman, jí osobně zavolal, že prý slyšel o její práci a jestli by neměla chuť rozšířit své působiště.

Malin si pomyslela, že nejspíš mají nedostatek žen.

V té době žila svůj vysněný život s Jannem a Tove, ještě předtím, než bylo všechno v háji, a nabídku odmítla.

Teď se za to proklíná. Třeba by byl nový začátek přesně tím, co teď potřebuje. Anebo by ji velkoměsto zničilo? Maloměsto ji ale taky ubíjí.

Hrající rádio.

Přemluvila Zekeho, aby se pro jednou vzdal sborového zpěvu a přistoupil na poslech obyčejného komerčního rádia s popovou hudbou a upovídanými moderátory.

Právě doznívají tóny písničky „Torn blue foam couch“ od Grand Archives a ozve se chraplavý hlas Malininy kamarádky, moderátorky Helen Anemanové.

Řeč je o jejich oběti.

O Jerrym Peterssonovi, jehož smrti zřejmě nikdo nelituje, ani k němu nechová žádné hluboké city. Někde ale musí existovat člověk, který tě oplakává, pomyslí si Malin, a mým úkolem je tomu člověku objasnit, co se stalo. Možná tvému otci, s ním si stejně dříve nebo později budeme muset promluvit. Sourozence jsi, pokud víme, žádné neměl a matka ti umřela. Nebo snad někde existuje žena, které jsi nebyl lhostejný, či snad dítě? Ale vlastní děti jsi prý neměl.

„Opustil nás jeden z nejbohatších obyvatel tohohle města,“ řekne Helen. „Úspěšný podnikatel, který se prý kamarádil se zločinci. Každopádně zajímavý člověk, i když poněkud záhadný. Vloni od známé šlechtické rodiny Fågelsjöových koupil zámek Skogså. Petersson možná nebyl zrovna svatý, ale takovýhle osud si přece jen nezasloužil, co říkáte? Jestli o Jerrym Peterssonovi něco víte, zavolejte nám sem do studia.“

Písnička od Madonny.

„American pie.“

Zeke si pobrukuje do rytmu. Třeba mu ta písnička připomíná Martina ve Vancouveru? Nebo jeho vnuka? Anebo ji snad nacvičují se sborem?

Minuli Hjulsbro.

Nechali za sebou dusivé maloměšťáctví.

Zeke přidá plyn, auto poslušně zrychlí. Odbočí z hlavní silnice.

Před nimi landerydské golfové hřiště. Obří nafukovací hala ukrývající odpaliště.

Uprostřed podzimního pekla golfový ráj, kde místo vody prší golfové míčky.

19.

Golfové míčky sviští pod střechou z železných trámů v hale dlouhé několik set metrů, dopadají na umělý trávník, odrážejí se do výšky.

Třináct odpališť.

Zvuk nárazu holí do míčku podobný pohlavku.

Kyblík s padesáti míčky za dvě stě korun. Členům golfového klubu taková částka zřejmě nečiní nejmenší problém.

Patovací hole.

Dřevěné hole.

Jerryho Peterssona zabil úder tupým předmětem do hlavy. Golfová hůl to ale nejspíš nebyla, přemítá Malin, když zezadu kráčejí ke štíhlé, vysoké postavě Katariny Fågelsjöové.

„Jsem na třináctce. Hned u vchodu.“

Nepřekvapilo ji, že s ní chtějí mluvit. Věděla, co se stalo, i když o poslední eskapádě svého bratra se zřejmě ještě doslechnout nemohla.

Agresivní údery, jadrná slova, míčky odrážející se od stěn, hluk připomínající plavecký bazén, podobně zatuchlý, vlhký pach, avšak bez chlóru.

Jak tu proboha může někdo dobrovolně trávit odpoledne? pomyslí si Malin, když pozoruje Katarinu Fågelsjöovou při odpalu. Má lehké, elegantní pohyby. Vyzařuje z ní vrozená síla a sebedůvěra typická pro představitele vyšších vrstev, vštípená již při prvním pohledu na tento svět.

Katarina Fågelsjöová se napřáhne a pak nenuceně uvolní ramena, hůl opíše elegantní oblouk a zasáhne míček na týčku zapíchnutém v umělém trávníku.

Ta má určitě nízký hendikep, pomyslí si Malin. A taky je pravačka.

Katarina Fågelsjöová zřejmě vycítila jejich přítomnost.

Otočí se a pohlédne na ně, vykročí jim vstříc.

Napřáhne ruku a Malin si pomyslí, že kdysi zřejmě bývala krásná: má ostrý nos jako její bratr, jemné lícní kosti, ale na čele trochu moc vrásek a v hustých blond vlasech po ramena příliš šedin.

Zatrpklé vrásky, nespokojené rýhy kolem úzkých rtů. Smutné oči plné podivné touhy.

Nejprve podá ruku Malin, pak Zekemu.

Oni jí na oplátku ukážou služební průkazy.

Malin si pomyslí, že Katarina Fågelsjöová může být nanejvýš o pět let starší než ona. Třeba chodila na stejné gymnázium jako já? Nebo jako Jerry Petersson? Pokud ji ovšem rodiče neposlali do internátní školy v Sigtuně nebo Lundsbergu.

„Nebude vám vadit, když zůstaneme tady?“ zeptá se Katarina Fågelsjöová a opře hůl o zem. „Nebo si chcete sednout támhle do restaurace?“

„Klidně zůstaneme tady,“ přikývne Malin. „Předpokládám, že asi víte, o čem s vámi chceme mluvit.“

„O Jerrym Peterssonovi. To mi došlo.“

„Ano, a taky o vašem panu bratrovi, který se nám dnes pokusil utéct.“

Katarina Fågelsjöová otevře ústa a zdvihne obočí, vzápětí se však ovládne.

„O co že se pokusil?“

Malin jí stručně shrne události dnešního odpoledne, jak se jim její bratr snažil ujet, když si s ním chtěli promluvit, a vyprávění uzavře konstatováním, že ho teď vyslýchají jejich kolegové.

„Říkáte, že jste ho viděli vycházet z Ekoxenu?“ zeptá se Katarina Fågelsjöová oznamovacím tónem. „Tak to se určitě bál, že mu dáte dýchnout. Už jednou byl přistižen opilý za volantem, asi před třemi lety, když se vracel z nějakého večírku. Podruhé by mu nejspíš hrozilo vězení.“

Jízda v opilosti. Alkohol za volantem. Já jsem riskovala včera, pomyslí si Malin, ale rychle tu myšlenku zapudí, odrazí ji jako golfový míček.

„Předvedli jsme ho na stanici,“ řekne Zeke. „Máte pravdu, byl opilý.“

„Ale co když se nám snažil ujet, protože má něco společného s vraždou Jerryho Peterssona?“ zeptá se Malin a doufá, že přímá otázka vyprovokuje nějakou reakci.

„Chcete říct, že můj bratr je vrah? To je nesmysl.“

Golfové míčky svištící vzduchem připomínají Malin střelnici, zvuk kulek mířících do terče.

Obličej Katariny Fågelsjöové je naprosto bez výrazu v očekávání další otázky. Malin při pohledu na ni pocítí únavu. Blíží se pátá hodina, a přestože ví, že musejí pokračovat ve vyšetřování, zatouží jet domů, vlézt do sprchy, a pak?

Litovat se.

Strašně moc.

Tekutou lítostí.

Bolest hlavy už odezněla, tělo však volá po dalším přísunu alkoholu, úzkost je jako železná pěst svírající srdce. Čeká mě ještě fůra nepříjemností. Jak to sakra všechno zvládnu?

A k tomu ještě tahle ženská, sebejistá, nafoukaná, a přece svým způsobem milá. Tomu se nejspíš říká sociální inteligence.

„Takže vy nevěříte, že by váš bratr mohl někoho zabít?“ zeptá se Zeke.

„Můj bratr je neškodný. Možná ne úplně ve všech ohledech, ale rozhodně to není žádný násilník.“

„Můžete nám o něm něco říct?“

„To asi nejlépe zvládne on sám.“

Katarina Fågelsjöová vyndá z bagu golfovou hůl. Pohledem ji sjede odshora dolů.

„Tak já přejdu rovnou k věci,“ ujme se slova Malin a v duchu si poroučí: Teď se soustřeď na Katarinu Fågelsjöovou.

„Co jste dělala dnes v noci?“

„Včera večer u mě byl na návštěvě otec. Pozvala jsem ho na čaj.“

„A potom? Říkal, že odešel kolem desáté.“

Katarina Fågelsjöová si odkašle.

„Potom jsem jela ke svému milenci, primáři Janu Andergrenovi. Může mi dosvědčit, že jsem u něj byla až do rána.“

Nadiktuje jim telefonní číslo, Zeke si ho uloží do mobilu.

„Mám slabost pro bílé pláště,“ usměje se Katarina Fågelsjöová. „Ale abyste věděli, není to žádná vážná známost. Viděli jsme se jen párkrát a nehodlám v tom dlouho pokračovat.“

„Proč ne?“ zeptá se Malin a Katarina Fågelsjöová se zatváří překvapeně, jako by chtěla říct: Co je vám do toho?

„Vy neznáte pravidlo číslo jedna? Pět schůzek a dost, jinak si můžete začít namlouvat, že je to láska.“

To je toho, že šukáš s doktorem, myslí si v duchu Malin. Jen se moc nenakrucuj, na to teď fakt nemám náladu.

„Znala jste Peterssona?“ zeptá se Zeke.

„Vůbec ne,“ odpoví Katarina váhavě, pak pokračuje o něco jistějším hlasem: „O prodej zámku se staral Fredrik s otcem. Proč se ptáte?“

„A vám nevadilo, že zámek prodali?“ pokračuje Malin.

„Ne. Časy se mění. Musíme jít dál.“

Mluvíte úplně jako váš otec, pomyslí si Malin. Nakázal vám snad, co máte říkat?

„Vy jste tam nechtěla žít?“

„Takové úmysly jsem nikdy neměla.“

Míčky svištící vzduchem.

Jako bezúčelné projektily.

Takový snobský sport, myslí si Malin. Katarina Fågelsjöová si upraví pásek u modrých kalhot, uhladí límec růžového trička a vrátí hůl zpět do bagu.

„Doneslo se k nám, že vás k prodeji donutily finanční problémy. Je to pravda?“

„Podívejte se, paní inspektorko, náš rod je starý téměř půl tisíciletí. Neradi hovoříme o penězích, ale nikdy, pamatujte si, nikdy jsme neměli finanční problémy.“

„Můžu se zeptat, jakou máte práci?“ vloží se do hovoru Zeke.

„Žádnou. Od rozvodu si jen užívám života. Dříve jsem se věnovala umění.“

„Umění?“

„Měla jsem galerii s uměním devatenáctého století. Hlavně regionální malíře, jako je Krouthén, ale i dražší autory. Říká vám něco jméno Eugène Jansson? Na něho jsem se specializovala, a také na dánské malířky národního romantismu.“

Malin se Zekem svorně zavrtí hlavou.

„Znala jste Jerryho Peterssona z dřívějška?“ zeptá se Zeke.

„Ne.“

„Jak dlouho jste rozvedená?“ položí další otázku Malin.

„Deset let.“

„Máte děti?“

Pohled Katariny Fågelsjöové potemní, jako by se opět v duchu ptala, co je jim do toho.

„Ne,“ odpoví.

„Pan Petersson byl stejně starý jako vy,“ pokračuje Malin. „Neznali jste se třeba ze střední školy?“

Katarina Fågelsjöová upře pohled k odpališti.

„Chodili jsme oba na Katedrální gymnázium. Když jsem nastoupila do prvního ročníku, on chodil do třetího, společně s mým bratrem.“

Malin se Zekem si vymění pohled.

„Pamatuju se na něj,“ pokračuje Katarina Fågelsjöová s pohledem stále odvráceným k odpališti. „Ale nepřátelili jsme se. Ačkoliv jsme se určitě setkali na nějakém večírku, to bylo nevyhnutelné.“

To máte pravdu, pomyslí si Malin. Na střední škole se cesty všech chtě nechtě křížily. Studenti se mohli potkat na stejném večírku, neznamenalo to však o nic víc, než když se dnes dva neznámí lidé setkají jeden večer v témže baru.

„A s kým jste se přátelila?“ zeptá se Zeke.

„Hlavně s dívkami.“

„Takže s Jerrym Peterssonem jste se nestýkala?“

Katarina Fågelsjöová na ně pohlédne, očima jako by jí prolétl záblesk smutku.

„Jak už jsem řekla.“

„My jsme vás slyšeli,“ řekne Malin.

Úzké rty Katariny Fågelsjöové se ještě více stáhnou.

„A teď Jerry Petersson trůní na našem zámku jako nějaký Gatsby. Brzy nejspíš také začne pořádat velkolepé večírky.“

V jejím pohledu i hlase je náhle znát zoufalství.

„Možná tam trůnil,“ poznamená Malin. „Teď ale leží v márnici ve Státní kriminálně-technické laboratoři.“

Katarina Fågelsjöová se od nich opět odvrátí, na týčko položí míček a vší silou ho odpálí, trochu moc doprava.

„Jaké máte auto?“ zeptá se Zeke, když na ně opět pohlédne.

„To je moje věc,“ odvětí Katarina Fågelsjöová. „Nechci být nezdvořilá, ale do toho vám nic není.“

„Zapište si laskavě za uši, že dokud nenajdeme vraha Jerryho Peterssona, bude nás zajímat i ten nejmenší chloupek na vašem zadku.“

Katarina Fågelsjöová se usměje:

„Ale no tak, paní inspektorko, mírněte se. Hlavně klid. Mám červenou toyotu, pokud je to tak důležité.“

Malin se otočí.

Vyjde ven z toho golfového pekla. Slyší Zekeho, jak děkuje Katarině Fågelsjöové za její čas. Díky bohu se neomlouvá za její chování.

„Buďte na mého bratra hodní,“ zavolá za nimi Katarina Fågelsjöová. „Neublížil by ani mouše.“

„Vím, že si na tyhle typy nepotrpíš, ale fakt by ses mohla ovládat. Takhle přece nemůžeš jednat s lidmi. I když je ti mizerně.“

Zeke jí promlouvá do duše, zatímco vyjíždí z parkoviště landerydského golfového klubu. Za stmívání a nepřetržitého deště je Linköping ještě nehostinnější než jindy. Malin se zdá, že na okraji lesa zahlédla plazící se a syčící háďata, která jako by se chtěla navzájem pozřít.

„Náhodou jsem v pohodě,“ ohradí se Malin.

Pak dodá: „Vždyť víš, jak tyhle nafrněné paničky nesnáším.“

Je jí jasné, že hněvem jen zakrývá svou nejistotu, na to člověk nemusí být psycholog. Zastydí se a doufá, že si Zeke nevšiml jejích planoucích tváří.

„Něco nám tají, stejně jako její otec,“ řekne Zeke. „A možná i bratr.“

„To každopádně,“ přikývne Malin. „Třeba jsou hrátky s pravdou jejich rodinné hobby.“

„Anebo nám prostě jen chtějí zkomplikovat práci.“

Opět míjejí hjulsbroské vily, na druhé straně silnice bílé činžáky s pavlačemi. Prší téměř vodorovně, jako by se vítr a déšť snažily spojit ty dva vzdálené světy.

„Uvidíme, co nám Fredrik Fågelsjö řekne při výslechu. Johan s Waldemarem jsou teď asi v nejlepším, tedy pokud už Fågelsjö trochu vystřízlivěl.“

20.

Hodinové ručičky neslyšně tikající na zdi výslechové místnosti v suterénu linköpinské policejní stanice ukazují 18.01.

Šedočerné zdi pokryté rýhovanou zvukotěsnou izolací. Halogenové osvětlení vytváří světelné kužely nad čtyřmi židlemi, které jsou přišroubované k podlaze kolem oválného kovového stolu. Židle nechali zapustit do podlahy teprve nedávno, příliš často se stávalo, že s nimi podezřelí zoufalí ze své tísnivé situace mlátili o zeď.

Na zdi zrcadlo, z vnější strany průhledné, z pozorovatelny za ním mají Sven Sjöman a Karim Akbar přehled o průběhu výslechu.

Johan Jakobsson si pohledem změří Fredrika Fågelsjöa sedícího na opačné straně stolu. Krevní zkouška prokázala téměř promile alkoholu, zdá se však, že rychle vystřízlivěl. Jeho pohled je jasný a obezřetný. Vedle Johana sedí Waldemar Ekenberg, snaží se uvelebit na nepohodlné židli. Fredrik Fågelsjö v modrém saku a žluté košili, po pravé ruce jeho advokát, elegantní muž jménem Karl Ehrenstierna, s nímž už Johan měl tu čest u pár výslechů, které nikdy nic nepřinesly. Uvidíme, jestli tě tentokrát dokážeme přelstít, říká si v duchu Johan.

Stiskne tlačítko nahrávání na černém diktafonu uprostřed stolu.

„Výslech Fredrika Fågelsjöa v souvislosti s vraždou Jerryho Peterssona. Vyslýchaný se dopustil několika trestných činů. Pátek dvacátého čtvrtého října, 18.04.“

Fredrik Fågelsjö dosud téměř nepromluvil. Když se ho ptali, zda si u výslechu přeje advokáta, jen přikývl a řekl Ehrenstiernovo jméno. Telefonní číslo jim nesdělil, zřejmě předpokládal, že ho znají. Pak požádal, aby mu umožnili zavolat jeho ženě Christině, a Sven neměl žádný důvod mu to odepřít. Mají na něj sice celou řadu méně závažných prohřešků, avšak v případě vraždy Jerryho Peterssona je Fredrik Fågelsjö pouze jedním z mnoha jmen. Na domovní prohlídku to zdaleka nestačí, ale zabavili mu alespoň auto, které teď prohlížejí technici.

„Začneme tím, co se dnes stalo,“ zahájí výslech Johan. „Proč jste ujel policistům, kteří vám dávali znamení, abyste zastavil?“

Fredrik Fågelsjö nervózně pohlédne na svého advokáta, jako by se ptal, jak to udělat, aby měl situaci pod kontrolou a nechytil se do pasti. Advokát mu pokyne, aby odpověděl na otázku.

„Dostal jsem strach,“ odpoví Fredrik Fågelsjö a z horního rtu si setře pár kapek potu. „Věděl jsem, že mám něco vypito. Bál jsem se, aby mě znovu nechytili za jízdu v opilosti, abych nestrávil celý podzim ve vězení. Prostě jsem zpanikařil, úplně jsem ztratil rozum. A pak, když už jsem začal ujíždět, jako by nebylo cesty zpět. Vím, že to ode mě byla strašná hloupost. Chtěl bych se za to omluvit.“

„Řekl bych, že jedna zasraná omluva nebude stačit,“ utrousí Waldemar.

„Taková slova si vyprošuji,“ ohradí se Ehrenstierna, Waldemar se s přemáháním ovládne a pokračuje:

„Ohrozil jste život nevinných lidí. Dopustil jste se trestných činů řízení pod vlivem alkoholu, maření úředního výkonu, ohrožení bezpečnosti provozu a nejméně deseti dalších přestupků. Jste alkoholik?“

Advokát protentokrát mlčí.

„Možná byste se nám měl k něčemu přiznat,“ pokračuje Waldemar.

„Nebudu vám to dělat těžší,“ odpoví Fredrik Fågelsjö. „Ale alkoholik nejsem, to ne. I když přiznávám, že se občas rád napiju. Ale ukažte mi někoho, kdo ne. Prostě jsem zpanikařil. Přiznávám, že jsem řídil opilý. Ale proto tu snad nesedím, ne?“

„Ne,“ odvětí Waldemar a nakloní se přes stůl.

„Hlavním důvodem tohoto výslechu je vražda Jerryho Peterssona.“

„Neujel jste náhodou proto, že jste se bál, že vás chceme zadržet v souvislosti s tou vraždou?“ vloží se do výslechu Johan.

„Důvod svého počínání při vaší snaze o jeho zadržení vám pan Fågelsjö již vysvětlil,“ řekne Ehrenstierna.

„Já jsem ani nevěděl, že Peterssona někdo zavraždil,“ dodá Fågelsjö. „Řekl mi to teprve před chvílí můj advokát.“

Ehrenstierna souhlasně přikývne.

Pak se náhle pohled Fredrika Fågelsjöa změní, a než ho Ehrenstierna stačí zarazit, rozpovídá se.

„Řeknu vám to takhle: Ten kašpar je konečně mrtvý. Dokonce zavražděný. To je dobrá zpráva.“

Tělo Fredrika Fågelsjöa, před okamžikem unavené, jako by se znovu probudilo k životu, každičký sval se napne.

Jak ubohé, pomyslí si Johan a naznačí Waldemarovi pohledem, aby na něj přitlačil.

Ehrenstierna položí Fredriku Fågelsjöovi ruku na rameno:

„Uklidněte se, Fredriku.“

„Takže jste si přál jeho smrt?“ zeptá se Waldemar.

„Na tuto otázku nebude můj klient odpovídat.“

„Nebojte se,“ chlácholí ho Johan. „My to s vámi myslíme dobře. Jestli s tou vraždou nemáte nic společného, potřebujeme to vědět, a pokud ano, uděláme, co bude v našich silách, abychom vám to ulehčili. Ale sám musíte uznat, že ten váš úprk působil divně. Chcete nám něco říct, viďte?“

„Na tuto otázku můj klient také nebude odpovídat. Už vám vysvětlil, proč…“

„Co jste dělal dnes v noci?“ skočí mu do řeči Waldemar.

„Byl jsem doma s manželkou.“

„Opravdu?“

„Může vám to dosvědčit?“ doplní ho Johan.

„Samozřejmě,“ odvětí Ehrenstierna. „Pan Fågelsjö byl se ženou doma ve vile v Ledbergu, kam jste ho dnes pronásledovali.“

„Takže jste náhodou nebyl na Skogså?“ doráží dál Waldemar.

Na druhé straně stolu ticho.

„Říká se, že za prodejem zámku stály finanční problémy. Je to pravda?“ zeptá se Johan.

„Už jsem měl toho baráku plné zuby,“ odvětí Fredrik Fågelsjö. „Bylo na čase ho prodat. Otec je příliš starý a já tam bydlet nechci. A sestra ostatně taky ne.“

„Takže nám nechcete nic říct? Třeba něco o nepovedených obchodech? Nebo o nenávisti k tomu kašparovi Jerrymu Peterssonovi? Kterému jste tak přál smrt?“

Waldemarův podrážděný hlas metající slova přes stůl jako kulky.

„Byl to zbohatlík nejhoršího kalibru,“ řekne Fredrik Fågelsjö. „Lidé, jako je on, nikdy nepochopí hodnotu takového panství. I když nám dobře zaplatil. Ale jestli si myslíte, že v tom mám prsty, tak vám přeju hodně štěstí. Dokažte mi to. Jak už jsem řekl: dostal jsem strach a zpanikařil, to je všechno. Jsem připraven přijmout trest.“

„Znal jste Peterssona z dřívějška?“

„Jen od vidění. Chodili jsme spolu do školy, na Katedrální gymnázium. Ale nestýkali jsme se, nepohybovali jsme se, abych tak řekl, ve stejných kruzích. Možná jsme někdy byli na stejném večírku, to ano. Přece jen to byl malý svět.“

„Takže jste s ním neměl nic společného? Tehdy ani později?“

„Jen při prodeji zámku. Ale ani tehdy jsem se s ním nesetkal osobně.“

„To mě překvapuje, že jste chodili na stejnou školu,“ poznamená Waldemar. „Já jsem myslel, že takoví jako vy studují v Sigtuně nebo v Landsbergu.“

„Chcete říct Lundsbergu,“ opraví ho Ehrenstierna. „Na Lundsberg jsem chodil já. Máte snad nějaké další otázky týkající se vzdělání mého klienta?“

Waldemar prudce vstane a probodne Fredrika Fågelsjöa pohledem.

„Řekni nám všechno, co víš, ty hajzle. Vsadím se, že nám tajíš spoustu leváren.“

Fredrik Fågelsjö i jeho advokát sebou vyděšeně trhnou.

„Zajel jsi na Skogså, viď? Chtěl jsi dát Peterssonovi přes hubu za to, že vám sebral majetek, co? Přestal ses ovládat a bodnul jsi ho, a pak znovu a znovu. Přiznej se,“ křičí Waldemar. „Přiznej se, kurva!“

Dveře se otevřou a dovnitř vtrhne Karim, vypne diktafon a společně s Johanem uklidňuje Waldemara, zatímco Sven oznámí Fredriku Fågelsjöovi, že na něj státní zástupce uvalil vazbu pro podezření z řízení pod vlivem alkoholu a ze závažného ohrožení bezpečnosti silničního provozu.

Advokát chvíli protestuje, avšak pouze naoko, dobře ví, že už je rozhodnuto a že on s tím teď nic nenadělá.

Tvář Fredrika Fågelsjöa je mi záhadou, říká si Johan, když uniformovaný policista vyvádí hraběte z místnosti.

Ušlechtilý, avšak vyhýbavý výraz. Strach v očích vystřídala nadřazenost. Dobře ví, že na něj nic nemáme, myslí si Johan. To ale ještě neznamená, že je nevinný. Odteď je naším hlavním podezřelým.

Malin vysadí Zekeho před jeho dřevěným rodinným domkem natřeným na červeno.

„Dneska si vezmi auto ty,“ řekl jí Zeke. „Ale koukej řídit opatrně.“

Zabouchne za sebou dveře, ne naštvaně, spíš unaveně.

Černé střešní tašky jako nedobrovolná kůže pod bubnujícími kapkami deště.

V kuchyni se svítí.

Zítra je sobota, oni však můžou na volno zapomenout, s čerstvou vraždou na krku to nepřichází v úvahu.

Sven Sjöman svolal už na osmou hodinu ranní poradu. Policejní asistentka Aronssonová vyslechla Fågelsjöovu manželku Christinu. Dosvědčila, že její manžel byl celou noc doma, a tvrdila, že prý určitě jen zpanikařil, když ho chtěli zastavit, občas se trochu napije, to ano, ale alkoholik není.

Malin nechá puštěný motor, uvažuje, jak se prokouše dnešním večerem, co si sakra počít s tolika zbývajícími hodinami?

Cítí se úplně vyčerpaná. Události včerejšího večera se jí zdají neskutečné, jako by se staly před tisíci lety, pokud vůbec.

Zařadí jedničku.

Když se rozjíždí, otevřou se vchodové dveře a Zeke vyběhne do deště. Kapky ho téměř hladí po oholené hlavě, příjemné to ale asi není, soudě podle jeho výrazu.

Malin stáhne okénko.

„Gunilla se ptá, jestli nechceš zůstat na večeři.“

„Gunilla, jo?“

„Nedělej fóry, Malin. Pojď dál. Teplé jídlo ti udělá dobře.“

„Někdy jindy, Zeke. Pozdravuj Gunillu a že jí děkuju.“

Gunilla? Neříkej, že bys teď nebyl radši s Karin Johannisonovou, napadne Malin.

„Pojď se s námi najíst,“ trvá na svém Zeke. „Je to rozkaz. Nebo chceš být fakt dneska večer sama?“

Malin mu věnuje unavený úsměv.

„Ty mi nebudeš rozkazovat.“

Rozjede se se staženým okénkem, ve zpětném zrcátku vidí Zekeho postavu v dešti, pár rezavých podzimních listů lesknoucích se ve světle zadních reflektorů.

Když přijede do města, je venku tma. Zatracená tma. To byl ale den. Vražda. Brutální. Šílená honička. Ta bába s puškou. Ale aspoň neměla čas myslet na nic jiného. Občas miluje všechen ten lidský hnus, který tohle město dokáže zplodit.

Oblečení.

Potřebuju oblečení.

Možná bych si pro ně mohla zajet k Jannemu. To by mě ale třeba přemlouval, abych tam zůstala, Tove by se na mě dívala tím svým prosebným pohledem a já bych tam nakonec taky chtěla zůstat.

Malin zahlédne odraz svého obličeje ve zpětném zrcátku a raději ho stočí stranou. Najednou jí dojde, co udělala: opustila muže, kterého miluje, uhodila ho, svou jedinou dceru vystavila smrtelnému nebezpečí, a místo aby jí pak byla oporou, ponořila se do vlastních problémů, podlehla svému nejhoršímu já, lásce k opojení, ke světu měkkému jako bavlna, v němž nic neexistuje. Malin si uvědomuje své provinění a stydí se tak, až jí stud paralyzuje dech a celé tělo a zachce se jí rozjet se do domu v Malmslättu, místo toho však vyrazí do Tornby, zaparkuje v rohu parkoviště před Ikeou a vystoupí.

Stojí venku v dešti a prohlíží si okolní tmu. Je to tu anonymní a opuštěné, sem nedosáhnou světla nákupního centra.

Zamíří ke vchodu. Nejradši by zavolala Tove a poprosila ji, aby jí pomohla, poradila s výběrem oblečení. To ale nejde. Vždyť proto jsem tady, protože jsem všechno zkazila tak, že už mi není pomoci.

Prochází obchodem H&M, z věšáků strhává kalhotky, ponožky a podprsenky, svetry, kalhoty a jednu pletenou vestu. Bez zkoušení jde k pokladně, jen rychle zkontrolovala velikosti. Poslední, co by teď chtěla vidět, je vlastní opuchlé tělo v životní velikosti, oči plné studu.

Klesne na lavičku na chodbě nákupního centra. Naproti ní je výloha knihkupectví plná příruček pro osobní rozvoj.

Tajemství vnitřního bohatství. Umění sebedůvěry. Buďte úspěšným partnerem.

Už abych byla pryč, pomyslí si a opět ji zachvátí nevolnost.

Před vchodem do trafiky ji praští do očí titulní stránky bulvárních deníků Expressen a Aftonbladet:

Podnikatel zavražděný na zámku.

Mrtvola miliardáře ve vodním příkopě.

Který se asi prodává lépe? Ten druhý?

O půl hodiny později sedí na barové stoličce U Hamleta.

V odlehlém rohu, a přece na doslech starých alkoholiků a vtipálků, místních štamgastů.

Pohled jí zastřely dvě rychlé tequily, hrany světa se náhle zdají měkké a příjemné jako vata, rytmus srdce je smířlivější, shovívavější.

Pivo.

Hřejivá pálenka.

Veselí lidé.

Malin se rozhlédne kolem. Lidé užívající si společnosti.

Mami, tati, proč jste neměli víc dětí?

Ty jsi jich určitě chtěl víc, tati. A co ty, mami? Tobě jsem stála v cestě, viď? Tohle sis myslela? Chtěla jsi to dotáhnout dál než na obyčejnou úřednici v Saabu?

Vždycky jsem si přála bratra. Sakra.

Tove, taky bys chtěla bratříčka?

„Ještě jednu,“ zavolá Malin. „Dvojitou. A pivo, ať to mám čím spláchnout.“

„To víte, že jo, Malin,“ odvětí barman. „Dnes večer dostanete všechno, co si přejete.“

Co vlastně chci? přemýšlí Fredrik Fågelsjö, když se uloží na pryčnu ve vazební cele a pohltí ho tma. Rukou přejede po poškrábané zdi.

A věděl jsem to vůbec někdy?

Před hodinou podruhé zavolal manželce.

Ani tentokrát nebyla naštvaná, nedožadovala se vysvětlení, řekla jen: „Chybíš nám. Brzy se vrať domů.“

Děti spaly, Christina je chtěla vzbudit, on ji však zarazil: „Nech je spát, stejně bych jim musel lhát, kde jsem.“

Pětiletá Victoria.

Tříletý Leopold.

Když se přikryje erární dekou, aby zaplašil vlhký chlad suterénní cely, vzpomene si na teplo jejich tělíček.

Zasteskne se mu po nich, i po Christině. Přeje si vědět, co chce. Už se však nebojí. Sám neví, proč neodpověděl na otázky těch policistů, proč mlčel a lhal, jak si přál otec. Jako by mu lež byla vrozená. Že byl ale pěkně sprostý, ten policajt. Při odpolední honičce dnes poprvé cítil, že se snaží vzít život do vlastních rukou, vnímal ten opojný proud adrenalinu a strachu.

Fredrik Fågelsjö se zhluboka nadechne.

Komu mám vlastně co dokazovat? Ty jsi, otče, Christinu přijal jen se sebezapřením, přestože je z tak vzdělané rodiny.

Bůh ví, jaká příkoří jsi způsobil Katarině.

Fredrik Fågelsjö zavře oči.

Představí si svou ženu, leží v jejich manželské posteli ve vile Italia, objímá děti.

Nebude to jednoduché, pomyslí si Fredrik Fågelsjö, ale už nedopustím, aby se mezi nás dva někdo stavěl.

Co mi to jen říká ten barman, přemýšlí Malin, zatímco se snaží udržet na barové stoličce, nechce spadnout a spustit z očí lahve na osvětlených poličkách na zdi.

Šum baru za zády. Je opilá, ale s nikým tu nepromluvila ani slovo.

Kdosi jí poklepe na rameno.

Otočí se. Nikdo nikde, v zrcadle nad lahvemi jen její obličej.

„Jako by mi někdo klepal na rameno,“ řekne barmanovi a ten se usměje.

„To se vám jen zdálo, Malin. Nikdo tam není.“

Ona to však cítí znovu, zrcadlo je prázdné, a přece se otočí a nahlas řekne:

„Vyser se na to.“

V opojení jako by se šum hlasů spojil v jeden, úplně jako tam v lese u Skogså.

„Můžu si dělat, co chci,“ řekne ten hlas.

„Jak jsem se dostal do toho příkopu? Zjisti to,“ pokračuje. „Komu jsem tak ublížil?“

„Jdi do prdele,“ zašeptá Malin. „Nech mě na pokoji.“

„Stýská se ti po Tove?“ zeptá se ten hlas.

„Tove mohla umřít,“ křičí Malin. „Slyšíš? Je to moje chyba.“ Nevšimne si, že lidé v baru zmlkli a překvapeně na ni civí, když mluví do prázdna.

Nové poklepání na záda.

Otočí se.

„Neměla byste už jít domů, Malin?“ pošeptá jí barman.

Malin zavrtí hlavou.

„Jsem v pohodě. Nalijte mi ještě jednu. Dvojitou. Prosím.“

21.

SOBOTA 25. ŘÍJNA

Malininým tělem otřese lehká rána.

Tělo, pokud ho vůbec ještě má, je opuchlé, každičký sval a kloub bolavý. Co se mi to proboha stalo s hlavou?

Zdá se mi to?

Jsem pořád ještě Malin? Pár metrů před očima malé kulaté planetky. Proč vypadají jako úchytky na komodě v předsíni?

Postel, na níž ležím, je tvrdá, a přece se mi chce spát, tak strašně spát.

Nechci se probudit. Ale jak může být sakra ta postel tak tvrdá?

Prostěradlo mi drásá tvář, modré a drsné jako koberec, to kulaté nade mnou vypadá jako lustr v předsíni. Vůně tiskařské černi a bolest. Světlo bodající do očí. Co se to se mnou děje?

Jen spi, Malin.

Vykašli se na dnešní den.

Malin pomalu zaostří pohled a uvědomí si, že leží na podlaze v předsíni. Včera byla nejspíš tak namol, že ani nedošla do postele, usnula přímo za dveřmi.

Co mě to před chvílí praštilo do hlavy?

Na zemi vedle ní noviny. Svenska Dagbladet. Zřejmě víkendové předplatné, ti pobožní studenti nejspíš zapomněli změnit adresu. Anebo se pošťák spletl.

Malin se s námahou posadí. Igelitovou tašku s oblečením odstrčí stranou. Je s podivem, že ji včera večer nezapomněla v hospodě.

Zavražděný milionář.

Upjatá grafika seriózního deníku.

Malin se sune směrem ke kuchyni, pohlédne na hodiny z Ikey. Půl osmé. Vzhůru do služby. Když sebou hodím, ještě stihnu ranní poradu.

Vstane a zavrávorá, tak tak že zase neupadne, neomdlí. Na tohle existuje jen jeden lék. Lahev tequily stojí na podlaze v obývacím pokoji, kam ji předevčírem odložila. Sáhne po ní, polkne sedm velkých doušků a za pár vteřin cítí, jak bolest a nevolnost mizí.

Do sprchy. Vyčistit zuby, vypláchnout ústa mentolovou ústní vodou. Hotovo. Honem na ranní poradu.

Natáhne si džíny a červené tričko s dlouhým rukávem, které si včera koupila. Ty zatracené kalhoty ne a ne dopnout, břicho má celé opuchlé. V červeném tričku vypadá její obličej ještě oteklejší, jako rajče nasáklé vodou.

Zavolá si taxíka. Služební auto včera zaparkovala před barem, dnes si prostě budou muset vzít jiné.

Cestou do práce si na zadním sedadle čte noviny, které teď nejspíš postrádají její bývalí nájemníci.

O jejich případu.

O advokátu Jerrym Peterssonovi a jeho vraždě, o kšeftech s Goldmanem a jeho pochybné pověsti. O penězích, spoustě peněz.

Nic, co by sami nevěděli.

Troubení klaksonu. Déšť hustě dopadající na kapotu.

Fungující tělo.

Odloží noviny vedle sebe na sedadlo.

Když dojedou k odbočce u bývalých kasáren, kde teď kromě policie sídlí ještě několik úřadů, požádá řidiče, aby jí zastavil.

„Klidně vás zavezu až na stanici,“ řekne. „Jste přece od policie, ne? Znám vás z televize.“

„Vystoupím si tady.“

Přece jen mi ještě záleží na tom, co si o mně kolegové myslí, napadne Malin, když za sebou zabouchne dveře taxíku.

V dešti před budovou policejní stanice čeká hlouček reportérů. Nechybí ani Daniel Högfeldt. Dokonce i v tomhle počasí pod psa z něj čiší energie.

Malin to vezme zadním vchodem přes městský soud. Když prochází kolem dřevěných dveří soudních sálů, jako by slyšela několik výstřelů. Uvědomí si však, že jejich zvuk existuje jen v její hlavě, a ani nemá sílu zamýšlet se proč.

„Představuji vám Lovisu Segerbergovou, naši novou posilu z hospodářské kriminálky ve Stockholmu.“ Sven Sjöman položí ruku na rameno hezké, asi třicetileté, civilně oblečené blondýně. „Pomůže nám s Peterssonovými papíry. Kromě policejní akademie vystudovala také ekonomii. Buďte tak hodní a představte se.“

Zeke, Johan Jakobsson, Waldemar Ekenberg i Malin jeden po druhém řeknou své jméno a přivítají Lovisu ve vyšetřovacím týmu.

„Posaďte se,“ pokyne Sven Lovise. Ta si sedne na volnou židli vedle Malin a obdaří ji důvěrným úsměvem „mezi námi ženami“, který Malin neopětuje. Dobře si však všimne jejího oblečení: moderního černého svetru na zavazování pod prsy a pěkně padnoucích černých vlněných kalhot. Lovisin vzhled vyzařuje cosi nefalšovaně stockholmského a Malin si náhle v obyčejných džínsech a levném červeném tričku připadá beznadějně nemoderní.

„Tak si shrneme situaci,“ pokračuje Sven. „Máme tu druhý den vyšetřování. Víte, že ve vazbě máme jednoho podezřelého, Fredrika Fågelsjöa. Ale začneme pěkně popořádku. Takže co víme o vraždě Jerryho Peterssona?“

Hodiny na zdi výslechové místnosti ukazují 8.15.

Úvodní formality a zdvořilosti zabraly pouhých pět minut. Díky bohu za Lovisu, říká si v duchu Malin. Vždyť my nerozumíme ani obyčejné účetní uzávěrce.

Sven se nabídne, že sepíše časový harmonogram posledního dne v životě Jerryho Peterssona. Pak pokračuje:

„Ohledání místa činu bohužel nic konkrétního nepřineslo. To ten zatracený déšť, na zemi nenechal ani stopu krve. Potápěči prohledali dno příkopu, ale nůž ani jinou potencionální vražednou zbraň nenašli. Tudíž jsme přikročili k vypuštění příkopu, což bylo také bezvýsledné. Z technického nám už přišla zpráva o ohledání Peterssonova auta. Nic. Loupežnou vraždu ale můžeme vyloučit, na tom jsme se shodli.

Ze zámku se, zdá se, nic neztratilo, ani nic nenasvědčuje tomu, že by ho někdo prohledával. Petersson měl v kapse peněženku značky Prada s více než třemi tisíci v hotovosti. Abych nezapomněl, technici právě prohledávají Fågelsjöovo volvo.“

„Černé volvo,“ dodá Zeke.

Ryby, pomyslí si Malin. Co bude s těmi rybami? Po vypuštění příkopu nemají kam uniknout a já jsem jedna z nich, umírám na vzduchu stejně jako ony.

„Říkáš Prada?“ zeptá se Waldemar.

„Jo, Karin se o tom zmínila ve zprávě,“ řekne Sven.

Pak se otočí k Malin:

„Peterssona našli ti dva sedláci, co s ním prý měli jít na lov. Lindman a Johansson. Co jste se od nich dozvěděli?“

Malin se zhluboka nadechne.

V ústech stále ještě cítí chuť tequily. Dala by si víc, místo toho však shrne výsledek výslechů.

„Jsou podezřelí?“ zeptá se Sven, když Malin domluví.

„Ne,“ zavrtí Malin hlavou. „Ale zatím to necháme otevřené. Na nájemní smlouvě jsou přece jen existenčně závislí. Musíme zkontrolovat, jestli souhlasí to, co nám řekli. Pokud bylo jakkoliv ohroženo jejich živobytí, mohl se jeden z nich přestat ovládat.“

Sven přikývne:

„Prohlédněte ty papíry.“

„Brána prý byla otevřená,“ dodá Malin. „A alarm vypnutý.“

Zeke pokračuje: „Což by mohlo znamenat, že Petersson vyšel ven ve spěchu, měl v úmyslu se zase rychle vrátit.“

Waldemar si odfrkne:

„Chcete říct, že svého vraha znal? Že ho šel ven pozdravit? Nebo ho dokonce sám pozval?“

„Možné je všechno,“ odpoví Zeke. „Ale na nějaké závěry je ještě moc brzy. Mohl jít třeba ven, aby si připravil věci na lov, a buď za sebou zapomněl zamknout, nebo schválně nechal odemčeno. Třeba ho nebavilo pořád zamykat. Anebo rád riskoval, pokoušel osud.“

„Co o něm vlastně víme?“ ujme se znovu slova Sven.

Petersson.

Jerry.

Jeho obličej, když ho vyzvedli z příkopu, ústa plná ryb, jedno oko otevřené, tázavé. Malin si představí, jak asi jeho obličej vypadal zaživa, v prostředí, kde byl jako doma, v některé ze stockholmských restaurací, jako je Riche, Sturehof nebo Prinsen. Podniky, do nichž Malin v době svých stockholmských studií nikdy nezavítala. Nejspíš se podobal těm frajerům v nažehlených košilích, které vídala, když párkrát omylem zabloudila na ulici Biblioteksgatan nebo nábřeží Strandvägen. Teprve teď ji napadne, že Jerry Petersson byl nejspíš nezvykle hezký, možná dokonce neodolatelný.

Třeba to byl povýšený hajzl.

Snad.

Ale jak velký hajzl?

Násilí. Malin už byla mnohokrát svědkem, jak ho někteří svým počínáním přitahují. Občas ji bezděky napadlo, že určití lidé si násilí zaslouží, že je jen důsledkem jejich činů.

Ale je to skutečně tak? Může být násilí zasloužené? Jistěže ne.

„Johane.“

Svenův hlas ji vrátí zpět na poradu, vyslechne si Johanovo shrnutí toho, co zatím vědí o Jerrym Peterssonovi. Úspěšný obchodní advokát působící ve Stockholmu, který pohádkově zbohatl na rizikové investici do IT firmy a mimo jiné zastupoval Jochena Goldmana, jenž zpronevěřil ohromné jmění. Dětství prožil na sídlišti Berga, před nedávnem koupil od Fågelsjöových zámek Skogså. Svobodný, bezdětný, alespoň pokud je známo, jediným blízkým příbuzným je jeho otec, kterého včera o smrti syna informovali kolegové. O osobnosti Jerryho Peterssona toho zatím moc nevědí. Johan s Waldemarem také včera obvolali osoby, jejichž jména našli v Peterssonových papírech, mimo jiné i jeho stockholmského účetního. Všichni používali slova jako korektní, brilantní a podle slov jedné z žen byl Petersson „pořádnej fešák“.

„Zbývá nám ještě projít tisíce papírů,“ ukončí svou promluvu Johan. „Třeba tam najdeme potenciální motiv vraždy. Zatím jsme se ale zaměřili na Goldmana. Někde jsme začít museli.“

„Já bych se mohla mrknout na ten milionový obchod a na nájemní smlouvy,“ nabídne se Lovisa. „To by mělo jít rychle.“ Vysloví to s profesionální sebejistotou a Malin si pomyslí, že pokud má pracovat s Waldemarem, bude se jí sebedůvěra hodit.

„Taky jsme našli jedno španělské telefonní číslo, na Tenerife. Myslíme si, že je Goldmanovo,“ řekne Johan. „Zkoušel jsem tam včera volat, ale nikdo to nebral. Mysleli jsme si, že bys to mohla zkusit ty, Malin.“

Waldemar dodá:

„Říkali jsme si, že by ses toho mohla ujmout, když máš k Tenerife osobní vztah.“

Malin nejprve pocítí vztek. Jen proto, že na Tenerife bydlí její rodiče, snad přece ještě nemusí volat Jochenu Goldmanovi. Pak se však vztek rozplyne a ona si pomyslí, že Johan s Waldemarem mají pravdu. Vlastně by to měla brát jako projev uznání ke své práci, intuici, citu a víře, že věci občas pojí neviditelná pouta.

Pachové stopy bez pachu.

Neviditelné obrazy.

Neslyšné zvuky.

Máma, táta — Tenerife.

Goldman — Tenerife.

Sice to spolu nesouvisí, ale mohlo by to něco znamenat.

„Dobře. Zavolám tam po poradě,“ řekne Malin.

„A co dědictví?“ zeptá se Sven. „Víme, kdo po něm bude dědit?“

„Zatím ne. Ale pokud se nenajde závěť, tak jeho otec,“ řekne Johan.

Zeke vylíčí, co se včera dozvěděli od Axela a Katariny Fågelsjöových. Že Katarina má alibi, jeden škrobený doktor z Univerzitní nemocnice jí dosvědčil, že byla v noci u něj doma. Axel Fågelsjö má alibi jen do deseti hodin večer.

Oba svorně popírají, že by na drbech o finančních nesnázích jejich rodiny bylo něco pravdy. Sice se zdá, že zbohatlíkem, jako byl Petersson, pohrdali, ale zřejmě k němu nechovali žádnou větší zášť, ani ho neznali z dřívějška, přestože chodil na stejné gymnázium jako oba sourozenci.

„A pak tu máme Fredrika Fågelsjöa,“ řekne Malin. „Nejdramatičtějšího aktéra včerejších událostí.“

Zeke jim vylíčí automobilovou honičku. Johan zase následný výslech. Fredrik Fågelsjö tvrdí, že zpanikařil, protože byl opilý.

„Je ve vazbě,“ řekne Sven. „Za ty hlouposti, co vyváděl, si ho tam můžeme nechat týden. Znovu ho vyslechneme. Přitlačíme na něj s tou vraždou, i když tu sedí kvůli něčemu úplně jinému. Pokusíme se s ním promluvit bez přítomnosti advokáta. Myslím, že nám neřekl všechno. A upřímně řečeno si nejsem jistý, jestli nám o důvodu svého útěku náhodou nelže. Působí slabě a zároveň tak silně. Ale přece jen je podezřelé, jak se snažil utéct, nemyslíte? Každopádně je to v tuhle chvíli náš hlavní podezřelý.“

„Taky si posvítíme na jeho finanční situaci,“ pokračuje Sven. „Dál pátrejte po příčině prodeje zámku, jestli se Fågelsjöovi třeba neocitli na mizině. Segerbergová, můžete se na to podívat? Taky projdeme archiv, jestli tam na Fågelsjöovy něco nebude. Na Peterssonovi už se pracuje.“

Lovisa se usměje: „Dokud tomu nepřijdeme na kloub, můžu pro mě za mě pracovat i dvacet hodin denně. Stejně v tomhle městě jinak nemám co dělat.“

V Lovisině tónu není ani stopy po ironii a její horlivost připomene Malin samu sebe zamlada. Obdivuje to nasazení, ale zároveň by Lovisu nejraději varovala: když si nedáš pozor, pohltí tahle práce tvou duši. Je tisíckrát jednodušší zabývat se neštěstím jiných než svým vlastním, stokrát jednodušší ukrývat se ve tmě než čelit vlastnímu světlu.

„A co elektronická korespondence Fågelsjöových?“ zeptá se Johan. „A výpis hovorů? Nezažádáme o něj?“

„Na to je zatím brzy,“ odvětí Sven. „To bychom na ně museli mít něco konkrétnějšího. Prozatím se zaměříme hlavně na Peterssona. A co vlastně jeho příbuzní? To opravdu kromě otce nikoho neměl?“

„Vypadá to, že ne,“ odvětí Johan. „Alespoň podle výpisu z matriky.“

„A co nějaká přítelkyně?“ zeptá se Malin. „Přece tam nemohl bydlet úplně sám. Nebo alespoň bývalá přítelkyně? Kamarádi? Většina zavražděných svého vraha dobře zná. Neměl nějaké milenky?“

„Nic takového jsme zatím nezjistili,“ zavrtí hlavou Johan.

„Ani se nám nikdo neozval,“ řekne Sven. „Víš sama, jak je těžké proniknout pod povrch lidských příběhů.“

„A co když za šukání platil?“ prohlásí Waldemar a Malin má nejprve chuť požádat ho o trochu úcty, pak ji však napadne, že má možná pravdu. V tom případě můžou zapomenout na to, že by se jim někdo ozval. Ukažte mi šlapku, která by se dobrovolně hlásila na policii, v téhle zemi, kde je prostituce ošetřena tak absurdními zákony. Leckterý muž, který si za sex platí, by mohl mít na každém prstu deset ženských. A přece dá přednost jednoduchosti sexu bez očekávání a bez lásky.

„Lidé, s kterými jsme mluvili, ho znali jen z profesní stránky. Zdá se, že si své soukromí dobře chránil,“ podotkne Johan.

Samotář, pomyslí si Malin. Sebestředný samotář na největším östergötlandském zámku. Ale nikdo přece nechce být sám. Nebo snad ano?

„Nebyl ženatý,“ pokračuje Sven. „Je možné, že byl gay?“

„To nevíme,“ odvětí Malin. „Vyslechli jsme už jeho otce?“ zeptá se potom. „Ten by třeba mohl něco vědět. O Peterssonově sexualitě i o jiných věcech.“

„Ne,“ zavrtí hlavou Sven. „Zatím jsme mu jen sdělili tu smutnou zprávu. Malin a Zeke, vezměte si to na starosti, jen co zavoláte tomu Goldmanovi.“

„Tak brzy?“ namítne Zeke. „Včera mu umřel syn.“

„Nemáme času nazbyt.“

Malin souhlasně přikývne.

S odporem si představí nadcházející návštěvu. Pokud něco den po opici špatně snáší, pak je to zápach plen a katetrů.

Ålerydský domov důchodců.

Konečná stanice. Peterssonův otec možná dokonce leží na oddělení pro dementní.

„A co dál?“

Svenův energický hlas.

„Malin? Ještě něco?“

Pohledem jako by říkal, že ví, jakou má kocovinu, avšak nepřipustí, aby to mělo vliv na její práci.

Malin zavrtí hlavou.

„Mluvili jsme s nějakou Linneou Sjöstedtovou,“ řekne nakonec Zeke. „To je jedna stará paní, která bydlí na statku poblíž Skogså. Přivítala nás s puškou.“

„Cože?“ Sven se zatváří překvapeně a Malin si všimne, že Waldemar zadržuje smích.

„Nejspíš se nás bála. Že prý člověk nikdy neví, co na něj venku číhá. V tom má ostatně pravdu.“

„Pak se ale rychle uklidnila,“ pokračuje Malin. „K ránu prý viděla od zámku přijíždět tmavé auto. Alespoň si to myslí. Nebyla si jistá, jestli se jí to náhodou nezdálo.“

„Nezdálo?“

„Jo, prý jí občas dělá problémy odlišit sen od skutečnosti.“

Sven zavrtí hlavou.

„Co to bylo za značku?“

„To nevěděla.“

„Budeme to vést v patrnosti. Čím jezdí Axel Fågelsjö?“

„Tmavě modrým jaguárem,“ odvětí Malin.

Tmavé auto.

Mohl to být Axel Fågelsjö. Anebo Johansson s Lindmanem, pomyslí si Malin. Či někdo jiný? Katarina nebo Fredrik? Co když má Katarina Fågelsjöová jiné auto? Nebo snad někdo z Peterssonovy minulosti?

Goldman?

„Nevolal nám někdo?“

Waldemarův hlas plný naděje.

Sven zavrtí hlavou.

„Musíme hledat dál. Doufejme, že nám veřejnost napoví, teď když Karim uveřejnil tu výzvu o pomoc.“

„Corren to dneska rozjel ve velkém,“ řekne Johan. „A celostátní noviny taky. Vražda, automobilová honička, zatčení Fredrika Fågelsjöa.“

„Něco, co bychom nevěděli?“ zeptá se Sven.

Johan zavrtí hlavou.

„Určitě nám někdo z jeho obchodních partnerů dá nějaký tip,“ vloží se do hovoru Lovisa. „I když třeba jen anonymní.“

„Pokud měl opravdu tak pochybnou pověst, mohl mít kontakty s místním podsvětím,“ poznamená Waldemar. „Nemám se trochu poptat?“

„Ty se chceš prostě vyhnout té hromadě papírů,“ usměje se Sven. Vzápětí však zvážní: „Ale to je teď naše priorita, jasné?“

Waldemar přikývne.

„Malin,“ pokračuje Sven. „Zavolej tomu Goldmanovi. Schválně, co nám řekne, pokud to tedy je jeho číslo.“

Malin zavře oči.

Fredrik Fågelsjö na útěku.

Tělo na hladině vodního příkopu. Kdo ho tam hodil? Fredrik Fågelsjö? Možná, a možná také ne.

Svým způsobem navždy zůstane v té černé vodě.

Společně s desítkami, snad i stovkami dalších duší připoutaných ke kamenům a času, vězících ve vlastním neštěstí. Osudy, jimž se nelze vyhnout ani se s nimi smířit.

Osamělost se táhne historií lidstva jako červená nit, přemítá Malin, tvoří základní kámen všech našich příběhů.

22.

Tenerife.

Zní to jako báseň, Malinina pracovní verze básně.

Spálené hory, dřímající sopky, věčný sluneční svit nad skupinkami domů. Vítr pohrávající si s palmami, vyrovnané řady lehátek na špinavých plážích, hladiny bazénů vrhající odlesky na zmutovaná mateřská znaménka. Rakovina deroucí se pod kůži, pronikající dál do krevního oběhu. Za pár měsíců učiní konec snům o věčném životě plném slunce.

Tak nějak asi vypadá pokřivená představa o ráji Malininých rodičů.

Byt, dle mínění její matky příliš malý. Snad proto byla všechna jejich dosavadní pozvání tak neupřímná, falešná? Protože jí připadá, že ten rajský příbytek není dostatečně reprezentativní?

Nebo chce prostě jen mít klid? Už od chvíle, kdy jsem porozuměla významu těch slov, jsem cítila, že se mi vyhýbáš, stahuješ se do sebe. Proč, mami? Aby ses nemusela dívat na svůj obraz jako v zrcadle? Tak to snad bývá, když děti dospějí, ale ne, když jim jsou čtyři roky, jako tehdy byly mně.

Měly bychom si vůbec co říct? přemítá Malin, zatímco surfuje po internetu a pročítá články o Jochenu Goldmanovi.

Na několika místech je nazýván největším podvodníkem v historii Švédska. Stále ještě není jasné, ke kolika stovkám milionů si přišel vytunelováním firmy Finera Finans. Když se to provalilo, uchýlil se za hranice, pryč z blahobytu stockholmské vilové čtvrti Lidingö.

Jako by se policii i Interpolu jen vysmíval.

Byl prý spatřen na Punta del Este v Uruguayi.

A také ve Švýcarsku.

Ve Vietnamu.

V Jakartě. V Surabaji.

Vždy o krok napřed před policií, jako by ho ve skutečnosti zatknout ani nechtěli. Anebo snad měl v policejních řadách své informátory?

Advokátem a prostředníkem v kontaktu se švédskými úřady i médii mu byl Jerry Petersson. Během deseti let skrývání v zahraničí vydal Goldman dvě knihy. Jednu o vytunelování firmy, v níž dokonce tvrdil, že měl na podvod plné právo, druhou o životě na útěku, v níž soudě dle recenzí sám sebe stylizoval do role kapitalistického Jamese Bonda.

K tomu máš tedy daleko, pomyslí si Malin.

Před tím slavným stomilionovým podvodem si odseděl tři roky za zpronevěru, čelil ale i obviněním z vyhrožování, ublížení na zdraví a vydírání.

Fotografie z exilu.

Kulatý obličej, ostrý nos, dozadu sčesané vlasy, živé hnědé oči, na krku dlouhé blond kudrliny. V pozadí snímků obvykle luxusní jachta či nablýskané sportovní auto značky Königsegg.

Poté, co bylo trestní stíhání promlčeno, se zjevil na Tenerife. Reportáž na webových stránkách deníku Dagens Industri ilustruje fotografie usměvavého, opáleného muže u bazénu s černým obložením a výhledem na moře a hory. Za ním zářivě bílá vila.

Matčin sen.

Takhle nějak vypadá.

Bíle omítnutý beton, sklo, pečlivě udržované záhonky, oblý čalouněný nábytek skýtající zapomnění na všechno odříkání a trpkost.

Malin se zarazí u starého článku z ekonomického týdeníku Veckans Affärer obsahujícího neurčité náznaky, že se snad Goldman zbavoval nepohodlných lidí. Několik jeho obchodních partnerů prý beze stopy zmizelo. Článek končí konstatováním, že jde pravděpodobně jen o pomluvy, kvůli nimž mýtus jménem Jochen Goldman žije vlastním životem.

Malin vytáhne papírek s telefonním číslem. Kývne na Zekeho na druhé straně stolu.

„Jdu na to. To jsem zvědavá, jestli ten přízrak opravdu existuje.“

Waldemar Ekenberg bubnuje prsty do psacího stolu ve stísněné zasedací místnosti. Pohrává si s mobilem, a aniž by se nejprve zeptal Lovisy Segerbergové, zapálí si cigaretu. Lovisa to však nijak nekomentuje, je zabraná do jakéhosi dokumentu, který našla v jednom z černých šanonů.

„Copak? Jsi nějak nervózní,“ poznamená Johan Jakobsson.

„Ani ne,“ zavrtí Waldemar hlavou. „Jenom mi došly cigára.“

„Tak si zajdi dolů do soudní kantýny.“

„Ta má v sobotu zavřeno. A navíc jsem si všiml, že v Lucullusu mají ve slevě celý karton. Zvládnete to tu čtvrt hodiny beze mě?“

Johan se usměje.

„To to fakt nemůžeš vydržet? Teď je každá ruka dobrá.“

„Víš, že bych se bez cigaret zbláznil.“

„Tak od někoho jednu vyžebrej.“

„Je tu nedýchatelno.“

„A nebude to náhodou tím, že tu kouříš?“ ozve se Lovisa.

„Tak padej, ale hoď sebou,“ vyzve ho nakonec Johan. „Ale žádný blbosti, jasný? Hlavně žádný blbosti.“

„Vždyť si jen skočím pro cigára,“ ušklíbne se Waldemar.

Španělské číslo má napoprvé obsazeno, na druhý pokus se však po čtyřech zazvoněních ozve nosový, poněkud chraplavý hlas.

„Jochen. Kdo volá?“

Hlas z Tenerife. Slunce, moře, příjemný vánek. Ne jako tady, neutuchající déšť.

„Tady je Malin Forsová, kriminální inspektorka linköpinské policie. Ráda bych vám položila pár otázek.“

Ticho.

Už už si Malin myslí, že Jochen Goldman telefon položí, ale on si odkašle a pobaveně řekne:

„O styk s úřady se stará můj advokát. Může vás kontaktovat?“

Hra na kočku a myš. Stýská se ti po ní, viď?

„Kvůli vašemu advokátovi Jerrymu Peterssonovi vám právě…“

„Já vím, co se Jerrymu stalo,“ přeruší ji Jochen Goldman. „Čtu noviny, Malin.“

A zřejmě máš i dobré kontakty, pomyslí si Malin.

„Takže víte, proč vám volám?“

„Jsem jedno velké ucho.“

„Kde jste byl v noci ze čtvrtka na pátek?“

Jochen Goldman se zasměje. Malin ví, jak je ta otázka banální, ale musí ji položit, takže je nejlepší odbýt to hned.

„Kde bych měl být? Tady na Tenerife samozřejmě. Může mi to dosvědčit asi deset lidí. Snad si nemyslíte, že bych s tou vraždou měl něco společného?“

„Zatím si nemyslíme vůbec nic.“

„Nebo jako chcete říct, že jsme se nepohodli a já jsem na něj poslal komando, abych se mu pomstil? Snad chápete, že to zní trochu směšně.“

„To jste řekl vy.“

Opět ticho.

Polichoť mu, pomyslí si Malin. Lichotky oslabují ostražitost.

„Mimochodem, máte pěkný dům.“

Další ticho. Jako by se Jochen Goldman rozhlížel po zahradě, pohledem přelétl bazén i moře. Malin napadne, jestli si její lichotku nevyloží jako hrozbu.

„Nestěžuju si. Nechcete se přijet podívat? Zaplavat si u mě v bazénu? Slyšel jsem, že ráda plavete.“

„Takže vy víte, kdo jsem?“

„Viděl jsem vaše jméno v novinách a o zbytek se postaral Google. Kromě toho všichni rádi plavou, ne? V plavkách vám to určitě moc sluší.“

Jeho hlas. Malin cítí, jak do ní proniká stále hlouběji. Další otázka:

„Takže jste s Jerrym Peterssonem neměl žádné nevyřízené účty?“

„Ne. Abyste věděla, řadu let byl jediným člověkem, který mi pomáhal, byl na mé straně. Samo sebou za to dostal štědře zaplaceno, ale přesto jsem cítil, že je na něj spolehnutí. Považuji ho, chci říct, považoval jsem ho za jednoho ze svých nejlepších přátel.“

„A kdy přestal být vaším přítelem? Teď, nebo už dřív?“

„Co myslíte, Malin? Teď. Až teď.“

„V tom případě vám přeju upřímnou soustrast. Přijedete na pohřeb?“

„Kdy bude?“

„Zatím nebylo stanoveno datum.“

„Jerry byl sice můj přítel, ale mám na práci jiné věci než oplakávat staré přátele. Myslím, že člověk se má dívat dopředu, ne dozadu.“

„Znáte někoho, kdo by mu chtěl uškodit? Nebo víte něco, co bychom také měli vědět?“

„Já se starám sám o sebe,“ řekne Jochen Goldman. Vzápětí dodá: „Ještě něco?“

„Ne,“ odvětí Malin a ve sluchátku nastane ticho. Nad hlavou se jí rozbliká zářivka, jako by pomocí morseovky šifrovala vzkaz z minulosti.

Jeden z tvých nejlepších přátel, Jochene?

Co ty víš o přátelství a důvěře?

Nic.

Ale co o nich vím já?

Moc ne, to uznávám, ale jedno vím a věděl jsem, už když jsme se poprvé setkali:

Nechtěl bych ti být na ráně, kdyby tě někdo zradil.

Od první chvíle mě k tobě cosi táhlo. Zastupoval jsem tě, když tě zažalovali za ublížení na zdraví, jeden ze spolumajitelů advokátní kanceláře tehdy dostal infarkt a případ svěřili mně. Záhy jsem zjistil, že mi tvá společnost dělá dobře, obdivoval jsem tvou smělost, drzost, jako bys každému, kdo ti stál v cestě, ukazoval prostředníček, bez ohledu na to, kdo to byl.

Ale že bychom byli přátelé?

To snad nemyslíš vážně.

V poslední době jsi byl patrně jediný člověk, který mi naháněl strach.

Na přátelství jsme si ani jeden nepotrpěli, považovali jsme ho za zženštilé.

Tvá bezohlednost. Kontakty.

Byli jsme oba stejně chytří. A přece jsi mě možná nakonec přechytračil. Nebo snad já tebe? Možná to přece jen byl jakýsi podivný druh přátelství: dva lidé navzájem požírající své duše, mající se před sebou na pozoru, užívající si úspěchu toho druhého a pokládající ho i za svůj vlastní úspěch. Možná to byla ta nejneobvyklejší forma přátelství, rovnocenného, a proto tak křehkého. Proč vlastně na něčem lpět, když nemáte co ztratit?

Dva muži.

Naše cesty se střetly, setkání nám bylo souzeno. Spojovalo nás odhodlání, že našim cílům nesmí nikdo a nic stát v cestě.

Ty jsi však byl hloupější a zároveň odvážnější, Jochene, já zase bohatší. Co mi to ale bylo platné? Stejně jsem ti záviděl tvou tvrdost, jež mě občas děsila.

Vidím tvé opálené tělo na chromovaném lehátku u bazénu s černou chlorovanou vodou.

Vidím i Malin Forsovou, sedí u svého psacího stolu.

Hlavu v dlaních, říká si, jak asi přežije dnešní den. Pak si vzpomene na mě, na mou tvář pod vodní hladinou, teď už vím, že byla mrtvá. Ten pohled na nepříčetným násilím zohyzděné tělo, jež na laně vyzvedli do vzduchu, jí nedopřává klidu. Ale aspoň má o čem přemýšlet, proto je pro ni ta představa tak neodolatelná.

Násilí se jí příčí, doufá však, že by jí mohlo napovědět, kdo je.

Proto mě potřebuje. Tuší to.

Nebo to možná ví až moc dobře. Jako já vím, co tušil ten malý chlapec, když ho paprsky slunce stojícího vysoko na nebi bodaly do očí.

23.

LINKÖPING, JARO 1974 A POZDĚJI

Chlapci, kterému leží u nohou školní dvůr ånestadské školy, pulsuje v očích světlo.

Sociálnědemokratická vláda minulý týden snížila věk odchodu do důchodu na šedesát pět let. Vesmírná sonda Mariner 10 se před pár měsíci přiblížila k Merkuru a země tak získala fotografie této osamělé planety.

Teď a tady, na školním dvoře, se bujné koruny bříz pohupují v ostře nabroušených slunečních paprscích a chlapec se žene za míčem. Jednou nohou ho zastaví, otočí se a nabere tu koženou kouli špičkou boty, míč vyletí směrem k plotu, kde už na něj čeká Jesper. Pak se však stane, co se stát nemělo, míč zasáhne Jespera do nosu a krev, která mu o pár vteřin později vytryskne z nosních dírek, má sytě rudou barvu, tmavší než cihly nízkých školních budov.

Paní učitelka to uvidí a s křikem se vrhne k chlapci, popadne ho za rameno a třese s ním, ještě než začne utěšovat plačícího Jespera. Je vzteky bez sebe, křičí mu do ucha: „Viděla jsem tě, Jerry, všechno jsem viděla, abys věděl. To jsi udělal schválně,“ a táhne ho pryč. Chlapec si pomyslí, že to sice schválně neudělal, ale možná přece jen měl. Dveře třídy se za ním zavřou a on má na cosi čekat. Na co?

Jesper.

Doktorský synáček z vilové čtvrti Wimanshäll. Jeho táta je prý takový ten doktor, co řeže do lidí.

Jerry dobře ví, že ke spolužákům z vilových čtvrtí se učitelky chovají jinak než k němu a ostatním dětem ze sídliště.

Pochopil to z maličkostí, o nichž si dospělí myslí, že je devítileté dítě nevnímá, jako například kdo bude zpívat sólo na slavnostním zakončení školního roku, u koho se předpokládá, že schválně ubližuje, komu se při hodinách dostává víc pozornosti a pochvalných slov.

Když na konci školního roku v tělocvičně zpívá dívenka doprovázená dvěma chlapci na příčnou flétnu, ani jednoho z nich Jerry nezná ze sídliště. Všichni kromě něj jsou oblečeni v bílém, na všechny ostatní se přišli podívat rodiče, jen na něj ne.

Jerry však nepociťuje samotu ani hanbu, už pochopil, že stud, přestože to slovo ještě nechápe, nemá smysl.

Je jiný než jeho rodiče.

Nebo snad ne? Když tam stojí v druhé řadě, na čáře namalované na podlaze — trestné linii v házené — a očekává se od něj, že bude zpívat lidem, kteří jsou mu ukradení, není v tu chvíli tak trochu jako jeho rodiče?

Copak si všichni nepřejí, aby byl stejný jako oni?

Možná přece jen mířil tomu blbečkovi Jesperovi na nos.

Vychutnával si pohled na krev stříkající z jeho nosu, jako by mu ho uřízli sekačkou.

V tu chvíli ví o světě jen tolik, že mu jednou bude ležet u nohou.

Celé léto se sám potlouká na sídlišti. A další léto, a další.

Maminka už to s ním dávno vzdala.

Dostala alergii na kortizon, který do ní doktoři cpali proti bolestem kloubů, ustrnula v naříkavé, vyčerpávající bolesti, jež ženu, kterou kdysi bývala, degradovala na pouhý součet němého hněvu. Babička prodělala mrtvici, chalupu prodali, tátu propustili ze Saabu a on ještě týž podzim propil celé odstupné. Jeho znalosti jim teď, když výrobu pomalu, ale jistě přeorientovali na Viggeny, byly k ničemu. Mohl sice dostat práci v kantýně nebo jako uklízeč, ale copak nebylo lepší sbalit peníze a postavit se k budoucnosti čelem?

Jako zahradník je spokojený. Má rád svou zelenou sekačku s příjemně odpruženým sedadlem. S chlapy v parku si rozumí, neodsuzují ho, svoje lidi nikdy neodsuzují.

Chlapec už se těší, až skončí letní prázdniny a on zase začne chodit na fotbal. Na hřišti jsou si všichni rovni. Tam je králem on. Tu a tam může trochu přitlačit, koho by zajímalo, že ten malý nafoukanec ze Stureforsu spadne tak nešikovně, že si zlomí ruku?

Tady má kamarády. Tak například Rasmuse, syna ředitele prodeje v čokoládovně Cloetta, jehož rodina se nedávno přistěhovala ze Stockholmu. Jednou večer je u nich doma na návštěvě, zrovna když Rasmusův tatínek pozval na večeři pár obchodních přátel. Otec Rasmuse poprosí, aby hostům ukázal, jak zvládne udělat čtyřicet kliků naráz, a někdo navrhne, aby kluci soutěžili. Za chvíli oba leží na parketách v obývacím pokoji a vzpírají se na rukou nahoru dolů a Jerry pokračuje ještě dlouho poté, co Rasmus vyčerpáním padne na podlahu a publikum křičí: „To stačí, už dost, vyhrál jsi, mladý muži!“

Pamatuje si, jak Rasmusův tatínek řekl: „Rasmusovi to ve škole moc nejde, zato Jerrymu to prý pálí.“ Pak pošlou Rasmuse spát a Jerryho domů, je mu jedenáct let a toho chladného podzimního večera stojí před wimanshällskou vilou a pozoruje chvějící se hvězdnou oblohu.

Jde domů. Okna paneláků jako zavřené oči, jejich těla jako černé siluety na černém nebi.

Matka spí v ložnici.

Otec na zelené pohovce v obývacím pokoji.

Vedle něj krabice od pizzy a napůl vypitá lahev vodky Explorer. V bytě to páchne špínou.

To ale není moje špína, myslí si chlapec, když si zaleze k mamince do postele a cítí teplo jejího spícího těla.

24.

Když Waldemar Ekenberg zaparkuje před zchátralou budovou autoservisu v samém srdci průmyslové čtvrti Tornby, je čtvrt na dvanáct.

Konečně na chvilku přestalo pršet. Nízké mraky jako by téměř olizovaly oprýskané plechové střechy, z nichž se odlupují pláty červenohnědé barvy třepetající se ve větru.

Nad velkými černými garážovými vraty chybí nápis, Waldemar však ví, co se za nimi skrývá: autoservis, ve kterém nikdy neopravili jediné auto. Celé je to jen zástěrka praní špinavých peněz vydělaných rozličnými druhy trestné činnosti. Hlava celého podniku, muž jménem Brutus Karlsson, je ale pěkně mazaný, takže se jim ho nikdy nepodařilo usvědčit z ničeho víc než tu a tam z nějakého toho ublížení na zdraví.

Waldemar vystoupí z auta.

Klidně přejde k vratům a zatluče na ně. Slyší blížící se kroky.

Člověk jako Brutus se teď Waldemarovi hodí, může z něj vytáhnout cenné informace.

V minulosti už Waldemarovi párkrát napověděl, když vyšetřovali některého z jeho konkurentů. Zlodějská čest a solidarita Brutuse Karlssona se vztahuje jen na ty, kdo patří do jeho party.

„Otevři,“ zavolá Waldemar. „Otevři ta vrata!“

Brutus mě určitě pozná po hlase, pomyslí si a vtom zaslechne cvaknutí, vrata se otevřou.

„To seš ty?“ zeptá se Brutus Karlsson. „Co tu sakra chceš?“

Na sobě má džíny a koženou bundu, není moc vysoký, zato má pořádně široká ramena. Waldemar dobře ví, že pro ránu nejde daleko. Má na svědomí několik těžkých ublížení na zdraví. Mimo jiné prý rozdrtil páteř jednomu Polákovi.

Brutus Karlsson má široký obličej a nad kořenem nosu se mu táhne jizva podivně kontrastující s kudrnatými blond vlasy.

„Můžu dál?“

Spíše rozkaz než otázka.

Ve špinavé garáži stojí tři muži východoevropského vzezření v teplákových soupravách značky Adidas. Nevypadají, že by byli pro společnost zrovna přínosem.

Waldemar vstoupí do garáže.

Vrata se za ním zavřou.

Uprostřed místnosti stůl, kolem něj šest židlí, u zdi ponk s nářadím. Chybí tu však pach oleje a benzínu, jediné, co Waldemar cítí, je vlhkost.

Usoudí, že bude nejlepší přejít rovnou k věci.

„Jerry Petersson,“ spustí. „Říká vám to něco?“

Brutus Karlsson mu věnuje dlouhý pohled.

„Kdo to má kurva jako bejt?“

„Ty víš dobře, kdo to je,“ řekne Waldemar a přistoupí o krok blíž.

Ti tři, zřejmě Rusové, ho obstoupí, jejich pohledy potemní a Waldemar vidí, jak jeden z nich zatnul pěsti.

„Co si to dovoluješ, fízle? To si jako myslíš, že si sem můžeš jen tak vtrhnout a vyptávat se na ňákýho zasranýho Connyho, nebo co?“

„Jerryho. Jerryho Peterssona.“

„Já vím, kdo to je. Myslíš, že nečtu noviny, nebo co?“

„No a?“

„Jaký no a?“

Waldemar přiskočí k Brutusi Karlssonovi a jednou rukou ho pevně chytí za čelisti.

„Přestaň dělat blbýho, ty hajzle. Víš, jestli měl Jerry Petersson nějaký kšefty s podsvětím?“

Rusové zřejmě čekají, až jim dá Brutus Karlsson znamení. Waldemar vytáhne druhou rukou z pouzdra pod sakem pistoli.

„Jen klid, hlavně klid,“ mumlá Brutus Karlsson. „Jedno ti řeknu jistě. Petersson neměl s mejma lidma nic společnýho. To bych vo tom musel něco vědět. A pusť mě, do prdele.“

Waldemar uvolní sevření, o krok ucouvne a zastrčí pistoli zpátky pod sako. Ve chvíli, kdy zapne pouzdro, si však uvědomí svou chybu. Jeden z Rusů se na něj vrhne a povalí ho na chladnou betonovou podlahu. Všichni tři ho pevně drží na zemi, dech jim pronikavě páchne česnekem a jediné, co Waldemar vidí, jsou jejich zarostlé tváře.

A zjizvený obličej Brutuse Karlssona.

„Kdo si kurva myslíš, že seš? Jen tak si sem napochodovat a ještě bejt drzej! Vědí vůbec tvoji parťáci, že seš tady?“

Waldemar cítí, jak se mu břicho sevře strachy. Nikdo neví, kam ve skutečnosti šel, může se mu stát cokoliv.

„Jasně že to vědí. Jestli se do hodiny nevrátím, máte je tady.“

Brutus Karlsson pokývne hlavou a Waldemar je náhle volný.

„Vstaň,“ přikáže mu Brutus Karlsson.

O pár vteřin později stojí Waldemar před ním, Rusové v kruhu kolem.

Brutusova ruka se vymrští do vzduchu, Waldemar instinktivně uhne, ale rána ho přesto zasáhne do tváře. Následuje další, tentokrát nad levé oko.

„Co si to sakra dovolujete?“ křičí Waldemar. „To vás přijde draho.“

„Tak hele,“ řekne Brutus Karlsson. „Vím toho na tebe dost. Dám dohromady aspoň deset chlapů, který jsi ve službě zmlátil, a půjdou proti tobě svědčit.“

Dvě rychlé rány.

Palčivá bolest. Waldemar si odplivne, cítí, že odsud musí pryč, nutně potřebuje cigaretu.

„Padej vodsud, ty svině,“ procedí Brutus Karlsson. Waldemar uslyší zvuk otevírajících se vrat a napadne ho, jestli už náhodou není na čase jít do důchodu.

Malin se Zekem nejprve zajeli pro auto na parkoviště před barem U Hamleta a teď stojí na chodbě v ålerydském domově důchodců. Čekají, až pečovatelky vymění Åkemu Peterssonovi plenu.

Zeke se zdržel komentáře o tom, kde Malin včera nechala auto, a ona mu za to byla vděčná. Poslední, po čem teď touží, je výchovné kázání.

Z místnosti se tu a tam ozve slabé zasténání, ale žádný bolestivý nářek ani slova hněvu. Zdi chodby jsou bílé s růžovými kytičkami. Hodiny s bílým ciferníkem a černými ručičkami ukazují 14.20. Malin cítí, jak se jí v žaludku neklidně převaluje pizza, kterou si před chvílí dala v pizzerii Conya. Mastnota však alespoň trochu tiší kocovinu a ona už si stejně nemůže připadat hůř. Musím cvičit, pomyslí si. Vypotit ten hnus.

Zeke se naštěstí nevracel k tomu, s čím se mu včera svěřila, tedy že znovu odešla od Janneho.

Zápach domova důchodců.

Směs čpavku, saponátu, levné voňavky, výkalů a pachu vydávaného pomalu umírajícími starci.

Na konci chodby sedí v kolečkovém křesle muž, nepřítomným pohledem pozoruje déšť za oknem. Před chvílí přestalo pršet, ale jen na okamžik. Je vůbec možné, aby tolik pršelo?

Dveře se otevřou a mladá blond ošetřovatelka jim pokyne, aby šli dovnitř. Na posteli se vztyčeným opěradlem sedí hubený muž s ostře řezanými rysy a Malin si všimne, že je podobný svému mrtvému synovi. Jaké by to asi bylo, kdyby mi umřela Tove? Kdybych loni v létě nepřijela do toho bytu ve Finspångu včas?

To by byl konec.

Ve vodnatých očích alkoholika však není smutek, jen osamělost. Pravou ruku má křečovitě zaťatou, zřejmě po mrtvici. Co když nedokáže mluvit nebo rozlišit sen od skutečnosti? Co bychom si počali?

Jedno oko, pravé, vypadá jako slepé, trůní v důlku jako rozbitý fotoaparát, z něhož všechny snímky vycházejí černé.

„Pojďte dál,“ vyzve je Åke Petersson, když i druhá sestřička opustí pokoj. Jeden koutek úst má povislý, ale zdá se, že na jeho řeč to nemá vliv.

„Posaďte se,“ pokyne jim k ošoupané zelené pohovce.

Hnědé závěsy drží podzim za okny.

Pohovka je nepohodlná a Malin si všimne několika zarámovaných fotografií na nočním stolku: žena, mladá a krásná, pak starší, oči znavené životem.

„To je Eva. Měla revma. V pětačtyřiceti ji zabila alergická reakce na kortizon. Spolykala všechen, který jsme měli doma, nejspíš doufala, že už alergie pominula.“

Jerry.

Tvá matka. Tak takhle tedy zemřela. Kolik ti tehdy mohlo být let?

Deset? Patnáct?

„Tenkrát jsem přestal pít,“ řekne Åke Petersson. Zdá se, jako by jim chtěl vypovědět celý svůj životní příběh, jako by se mu ulevilo, že si ho chce konečně někdo poslechnout.

„Vzpamatoval jsem se. Dal jsem výpověď v parku a přihlásil se na rekvalifikační počítačový kurz. Vkládal jsem data do systému.“

„Upřímnou soustrast,“ popřeje mu Zeke.

„Chtěli jsme s návštěvou ještě počkat,“ dodá Malin. „Ale…“

„To je v pořádku. Byl to sice můj syn, ale neviděl jsem ho přes pětadvacet let.“

„Pohádali jste se?“ zeptá se Malin.

„Ne, dokonce ani to ne. Prostě se mnou jenom nechtěl mít nic společného. Nikdy jsem nepochopil proč. Vždyť jsem přestal pít, když mu bylo šestnáct.“

Ublížil jste mu? ptá se v duchu Malin. Proto se od vás odvrátil?

„Připouštím, že jsem možná nebyl ten nejlepší táta na světě. Ale nikdy jsem na něj nevztáhl ruku. Prostě jen myslím, že se chtěl vymanit ze všeho, co jsem pro něj symbolizoval. Mám dojem, že to cítil už jako malý kluk. Byl jednoduše lepší než já.“

„Jaký byl jako dítě?“ zeptá se Malin.

„Naprosto nezvladatelný. Divoch, pořád se rval, ale známky nosil dobré, to jo. Bydleli jsme na sídlišti Berga a on chodil do ånestadské školy, kam tehdy chodily hlavně děti doktorů. On byl ale chytřejší než ony.“

„Jaký jste měli vztah?“

Slova proudí z Åkeho Peterssona bez zábran.

„Když byl ještě malý, hodně jsem pracoval. Až moc. To víte, letecký průmysl tenkrát zažíval boom.“

Starý muž se otočí a natáhne se pro sklenici na stolku, brčkem se napije průhledné tekutiny.

„Víte, jestli měl nějaké nepřátele?“

Zekeho hlas je přívětivý, plný očekávání.

„Nevěděl jsem o něm nic víc než to, co jsem se dočetl v novinách.“

„Víte, proč koupil Skogså? Proč se chtěl vrátit do Linköpingu?“

„To nevím. Když jsem se to dozvěděl, několikrát jsem mu zkoušel volat, ale on mi to vždycky položil, když zjistil, že jsem to já.“

„A nepamatujete si na něco zvláštního z doby, kdy jste ještě byli v kontaktu?“

Starý muž se zamyslí, zorničky se mu stáhnou, pak zavrtí hlavou:

„Ne. Byl sice vždycky svůj, byl hodně slyšet, ale nic zvláštního si nepamatuju. Vlastně jsem toho o jeho životě věděl málo už tehdy, ještě než se odstěhoval do Lundu. Nesvěřoval se mi.“

„Opravdu si na nic zvláštního nepamatujete?“ naléhá Malin. „Zkuste si vzpomenout.“

Starý muž zavře oči, mlčí.

„Je možné, že byl homosexuál?“

Åkeho Peterssona ta otázka nijak nepohorší.

„To těžko. Pokud si dobře pamatuju, odjakživa na něj letěly holky. Když chodil na střední, pořád mu po večerech telefonovaly.“

„Jaký tehdy byl, konkrétně?“

„To nevím. Vlastně už v té době se ode mě odvrátil.“

„Takže se odstěhoval do Lundu?“

„Ano. Od té doby už se mi neozval.“

„A předtím?“

Åke Petersson na Malininu otázku neodpoví, místo toho prohlásí:

„Jerryho jsem oplakal už dávno. Věděl jsem, že se nikdy nevrátí, takže jsem si smutek vybral s předstihem. Teď, když je mrtvý, už nic necítím. Divné, viďte? Zavraždili mi syna a jediné city, na které se zmůžu, jsou pětadvacet let staré.“

Malin cítí, že její marinovaný mozek nedokáže udržet myšlenky pohromadě, utíkají na Tenerife, k rodičům na balkoně zalitém sluncem, který zná jen z fotografií.

Vybaví se jí vzpomínky, jak jako malá holčička chodila po domě a hledala maminku, která tam nebyla, ptala se tatínka, kde je, ten však neodpovídal, nebo snad ano?

To je ale zvláštní, přemítá Malin. Vždycky jsem si myslela, že mi matka byla nablízku, i když byla tak vzdálená. Ale že by doma nebyla vůbec?

Tove.

Jsi tak daleko. Malin se zvedne žaludek, ale podaří se jí včas potlačit dávicí reflex.

Přinutí se vrátit myšlenkami zpět do přítomnosti, pohlédne na jednu ze zdí pokoje.

Police plná knih. Beletrie, klasika, kterou Tove tak hltá a na niž Malin nemá sílu.

„Začal jsem číst až pozdě,“ řekne Åke Petersson. „Potřeboval jsem v něco věřit.“

Tati!

Tati, táto!

K čemu bys mi byl? Abych na tebe mohl vztáhnout ruku?

Víš dobře, proč maminka spolykala všechen ten kortizon, víš, že tělesná bolest nakonec přešla v utrpení duševní.

Z té zelené pohovky ses vyhrabal jen kvůli sobě, ne kvůli mně. Ale proč? Abys mohl programovat ten nejjednodušší kód, jediný, který tvůj vypitý mozek zvládl.

Vidím tě, sedíš na posteli, ochrnutá polovina těla po mrtvici jako by byla fyzickým ztělesněním němoty, která vždy charakterizovala tvou stranu mého příbuzenstva, ty mlčenlivé, nepodnikavé muže.

Snažil ses mě kontaktovat. A já jsem ti vždycky položil telefon.

Vždyť bychom si neměli co říct.

Nebo sis představoval, že za tebou budu o Vánocích jezdit, že budeme u tebe v panelákovém bytě slavnostně večeřet vánoční párky, masové kuličky, zapékané brambory, nakládané sledě?

Nakonec jsi to vzdal.

Některé dveře musíme zavřít, abychom mohli otevřít jiné. Tak to je a vždycky bude. A přece: existuje něco víc vzrušujícího, než jsou zamčené dveře?

Když jsem se vrátil zpátky do rodného kraje a koupil zámek, doufal jsem, že se ozveš. Mohl jsem pro tebe poslat taxík, pochlubit se svým novým domovem.

Doufal jsem, že přijde ještě někdo.

Když vysvětluješ sestřičce, jak vyhrnout závěsy, abys viděl ven na déšť, čiší z tebe cosi smutného. Jsi tak zdvořilý, až podlézavý. Podlézavost jsi dovedl k dokonalosti.

Vyhlížíš ven z okna.

Jedno oko slepé.

Zamrkáš.

Jako bys viděl něco, co jsi nikdy dřív neviděl.

Vidíš snad mě, tati?

25.

Telefon v třesoucí se ruce. Obývací pokoj halí tma, jako by snad mohla zahnat Malininu nervozitu.

Bojím se zavolat vlastní dceři. Uběhly jen dva dny a já jsem nervózní, když jí mám zatelefonovat. Je to vůbec možné?

Třetí zazvonění. Pak praskot. Fragment hlasu.

„Tove? Jsi to ty?“

„Mami!“

„Špatně tě slyším, nějak to zlobí.“

„Já tě slyším dobře.“

„Počkej, jdu k oknu, tam je lepší signál.“

„Tak jo, mami, čekám.“

„Je to lepší?“

„Jo, teď už tě slyším.“

„Nechceš přijít večer ke mně?“

„Vždyť už je večer, mami. Jsem u táty.“

„Takže nepřijdeš?“

„Už je pozdě.“

„Tak zítra?“

„Na zítřek jsem se domluvila s Filippou. Jdeme do kina. Ale možná bych pak u tebe mohla přespat.“

„Tak jo, snad budu doma. Asi jsi v novinách četla o tom muži, co ho našli na Skogså. Je možné, že se zdržím v práci. Ale ty to tady zvládneš sama, ne? Možná bych si taky zajela pro nějaké oblečení a věci k tátovi.“

„Tak si ještě zavoláme zítra, mami.“

Tove položí telefon a Malin pohlédne ven z okna na déšť podobný biči, jenž jako by z kostela naproti vyháněl boha.

Tove.

Malin cítí, že mezi tím, co by měla udělat, a tím, co ve skutečnosti dělá, zeje hluboká propast. Nejraději by znovu vytočila Tovino číslo, jen aby slyšela její hlas, pokusila se jí vysvětlit, proč je taková, jaká je, chová se, jak se chová, ale copak to sama ví?

Zdálo se, že Tove chtěla hovor rychle skončit, nijak nereagovala, když se Malin zmínila, že by si zítra možná zajela pro oblečení.

Proč?

Myslí si snad, že se tam vrátím?

Je to možné?

Nebo už mě má plné zuby? Straní se mě, aby sama sebe ochránila?

V odtokovém kanálku před domem plavou opuchlá krysí těla, lesklá, pokrytá stříbřitými kapičkami, s bílými zuby zářícími do tmy.

Odkud se všechny ty krysy berou? přemítá Malin. Z podzemní jeskyně, v níž se snažíme ukrýt všechna svá lidská selhání?

Pak si opět vzpomene na telefonát s Tove, přemýšlí, proč se člověk nemůže přimět mluvit o tom, co je pro něj důležité, přestože ví, že tím ničí svůj svět. Hovor matky s dcerou plný mlčení. Podobné mlčení zažívá a zažívala i se svou matkou.

Po zbytek dne Malin se Zekem nic nového nezjistili. Na dnešní tiskové konferenci Karim těm hyenám vůbec nic neřekl. Zato Lovisa Segerbergová, Johan Jakobsson a Waldemar Ekenberg zažili v zatuchlé zasedací místnosti úspěšný den.

Lovisa jakýmsi pro Malin záhadným způsobem přišla na to, co přimělo Fågelsjöovy prodat rodinné sídlo, na to, že za celou záležitostí stály finanční problémy.

Celý vyšetřovací tým včetně Svena Sjömana a Karima Akbara se tísnil v malé místnosti bez oken zavalené papíry a šanony.

Blížila se čtvrtá hodina a Waldemar během dne přišel k podivným modřinám v obličeji, na které se nikdo z nich raději neodvážil vyptávat. Jedno oko měl oteklé, tmavomodré, tvář bledě fialovou.

„Vrazil jsem do sloupu, když jsem si šel pro cigára,“ okomentoval to Waldemar, ale všichni dobře věděli, že to není pravda. Malin si poněkud škodolibě pomyslela, že snad konečně ochutnal trochu své vlastní hořké medicíny.

Waldemar vypadal unaveně. Znechuceně prohlásil:

„Po dvou dnech mám tohohle pohřebiště papírů plné zuby.“

Ostatní se zasmáli jeho výrazu.

Pohřebiště papírů.

Policejní peklo na zemi.

Malin kolegům vylíčila svůj telefonát s Goldmanem a to, jak ho, zdá se, pobavil. Pak se Zekem shrnuli návštěvu Peterssonova otce.

Když se slova chopila Lovisa, všichni zvážněli.

„Získala jsem informace o předloňských transakcích Fredrika Fågelsjöa v bance Östgöta. Obchodoval s opcemi a hodně přitom riskoval.“

„Což znamená?“ zeptal se Zeke a Malin byla ráda, že tu otázku nemusela položit sama.

„To znamená, že přišel o spoustu peněz. O mnohem víc, než do obchodu sám vložil. A pozor, den po prodeji Skogså byly všechny dluhy anulovány.“

„Takže chcete říct, že prodali zámek, aby mohli splatit dluhy?“ zeptal se Karim.

Lovisa přikývla:

„Zřejmě ano.“

„To asi starý Fågelsjö neměl ze syna radost,“ poznamenala Malin.

„To nejspíš ne,“ souhlasila Lovisa. „Nenašla jsem pro to zatím přímý důkaz, ale zdá se, že Fredrik Fågelsjö měl plnou moc disponovat rodinným majetkem.“

„Vždyť pracuje v bance,“ poznamenal Sven. „Tam si mohl provozovat soukromé obchody, jak se mu zlíbilo.“

„Není to náhodou v rozporu s etickým kodexem?“ zeptal se Waldemar.

„Jen pokud je člověk sám makléř.“

„Kdežto on je poradce,“ podotkl Zeke. „To si pamatuju z výroční zprávy.“

„Teď už každopádně víme, že rodina Fågelsjöových měla opravdu finanční problémy, že to nebyly jen pomluvy,“ konstatoval Sven. „To vrhá podezření na Fredrika Fågelsjöa. Měl dobrý důvod ke vzteku, nebo spíš k nepříčetnosti, když vina za ztrátu rodinného majetku ležela na něm. Je možné, že si svůj vztek vylil na Peterssonovi. Zeptáme se ho na to zítra ráno u výslechu. Ale řekl bych, že nemá smysl se na toto téma dál vyptávat ostatních členů rodiny. Zřejmě zatajovali pravdu, jen aby uchránili své dobré jméno. Radši počkáme, dokud nebudeme mít něco konkrétnějšího. Já vím, všichni máme pocit, že nám spoustu věcí tají, ale teď se prostě musíme snažit přijít jejich tajemstvím na kloub jinak. Pokud toho budeme mít v ruce víc, mohly by být případné další výslechy mnohem účinnější. A třeba nám něco prozradí i Fredrik Fågelsjö. Uvidíme, jestli tam dole v cele trochu nevyměkl.“

Malin si představila Fredrika Fågelsjöa schouleného na pryčně, osamělého tak, jak může být osamělý jen vrah.

Ale sama tomu nevěřila.

Sven pokračoval:

„Zjistili jste něco dalšího?“

„Ne,“ odvětil Waldemar a Lovisa s Johanem svorně zavrtěli hlavou.

„Dál prověřujeme nájemní smlouvy na zemědělskou půdu a ten jeho milionový obchod,“ dodala Lovisa. „A taky další možné obchodní vztahy a dědictví. Zdá se, že Petersson nezanechal žádnou závěť.“

„Dobrá práce,“ pochválil je Karim a Malin si všimla, že z něj rozvod vysál všechnu sílu, věděla, jak moc se mu stýská po ženě a po synovi, jak se snaží najít východisko ze všednosti, skulinku, kterou by mohl uniknout.

Malin se posadí na pohovku v obývacím pokoji.

Přemáhá se, přesně jako se asi musel přemáhat Åke Petersson. Udělala by nejlíp, kdyby zbytek tequily vylila do dřezu, ale nemůže se k tomu přimět.

Nikdy neví, kdy se jí bude hodit. Třeba právě teď?

Měla jsem Tove zaplatit taxíka. Kterákoliv jiná máma by udělala všechno pro to, aby se viděla se svou dcerou.

Jen já ne.

Nechala jsem náš hovor vyšumět do prázdna, byla jsem příliš zbabělá.

Jaký měla Tove hlas? Zklamaný? Osamělý? Neutrální? Plný odstupu? Nechtělo se jí sem.

Propadla jsem strachu? přemítá Malin. Pochopila jsem už, že tě nemohu zachraňovat do nekonečna, Tove?

Vím, že můžeš umřít, milovaná holčičko.

To jsem pochopila loni v létě.

Snad proto se tě neodvažuju milovat, starat se o tebe, protože se tak strašně bojím té bolesti? Jen co na ni pomyslím, mám chuť zničit své vědomí.

Co jsem to za člověka, když neunesu ani tu geneticky nejsamozřejmější lásku? Tove, chápu, že mě nenávidíš.

Měla jsem si promluvit s Jannem. Zeptat se ho, jestli si můžu přijet pro věci.

Ze všeho, co má Malin u něj doma, jí teď nejvíc chybí papíry o případu Marie Murvallové. Touží je mít u sebe, rozložit je po podlaze a snažit se vnutit skutečnosti systém, vytvořit vzorec, strukturu, jež by vysvětlovala veškeré záhady a v níž by všechny náznaky vypadaly tak samozřejmé jako řešení hádanky. Řešení, které by snad vysvětlilo i Malinino vlastní počínání.

Ale asi je lepší, že tam ty papíry zůstaly.

Stejně by to byl beznadějný pokus.

Jerry Petersson.

Jerry.

Panelákový byt v Berze, možná ne větší než ten můj, nebo snad ještě menší. Bil tě. Nemám pravdu? Když se napil? Nebo ti jen naháněl strach? Uhodila jsem Janneho. Je to totéž? Ne. Vztáhnout ruku na dítě je něco jiného, že? A co tvá matka? Byla otupělá z prášků proti bolesti? Vzala si kortizon, aby s tím utrpením skoncovala? Tys to všechno viděl, nebylo to tiché drama jako u nás doma ve stureforské vile s němými rodiči. Všechna slova, jež měla být vyřčena, zůstala nevyslovena, máma se mi vyhýbala, aniž bych si to uvědomovala, tolik jsem toužila po její náruči, která však nikdy nebyla otevřená. K násilí někdy není zapotřebí ran.

Oba jsme se přestěhovali do Stockholmu, Jerry, ale tvá hnací síla byla zřejmě silnější, cílenější než ta moje. Ty ses pral, já mlátím v posilovně do pytle s pískem. A piju. Ale vlastně je to skoro jedno a totéž.

Přetrhal jsi vazby s otcem. Mé loučení s otcem bylo dlouhé a bolestné, s matkou jsem se loučit ani nemusela, už v době mého dospívání mezi námi zela propast.

Nebo snad dřív? Odvrátila se ode mě už v dětství?

Malin už má těch myšlenek dost, raději tedy zapne televizi. Večerní zprávy se chýlí ke konci a ona neví, jestli komentovali její případ, ale určitě o něm alespoň informovali. V závěrečném souhrnu zpráv zahlédne snímky ze soudní budovy kdesi v USA, fotografii jakéhosi odpůrce interrupcí, který zastřelil lékaře, jenž na své klinice prováděl potraty.

Malin televizi zase vypne.

Časný večer.

Celé tělo ji svrbí, lehne si do postele, avšak jediná barva, kterou vidí, když zavře oči, je tmavě hnědý, neuvěřitelně lákavý odstín tequily.

Raději tedy oči opět otevře.

Fredrik Fågelsjö.

Tvář plná strachu. Tělo přikryté dekou na pryčně ve vazební cele. Dostal jsi jen strach? Nebo jsi opravdu podlehl zuřivosti a zabil Jerryho Peterssona?

Pokud tvoje zpackané obchody stály rodinu její sídlo, musel tebou otec pohrdat, možná tě dokonce nenáviděl. Tvá sestra Katarina možná cítila totéž, ale přece jen je to tvá sestra. Malin cítí, jak se jí břicho stáhne slabou, a přece bolestnou touhou po sourozenci.

A pak se uprostřed rodinného skandálu náhle zjeví Jerry Petersson. O rok později ho najdou mrtvého ve vodním příkopu, který prý obývají neklidné ruské duše.

Jochen Goldman. Údajná zmizení lidí. Vraždy.

Bezohlednost a neúspěchy.

Malin opět zavře oči.

Čeká na spánek, cítí, jak se její vědomí stahuje do sebe a vnější svět se stává jen jedním z mnoha elektrických světel, orientačních bodů jejích vzpomínek.

Vítr za oknem pomalu slábne, mění se v praskot a ona slyší čísi šepot, v duchu se ptá, co jí asi chce. Je to tentýž hlas, který jsem slyšela v lese? A včera U Hamleta?

Postavy se jí však zdráhají zjevit, v hraničním stavu mezi bděním a spánkem si Malin uvědomí, že se ten hlas nebo snad hlasy bojí svého osudu a setkání s vlastní bolestí.

V počínajícím snu se náhle vynoří sekačka na trávu, dívá se na ni zespodu, vidí její nože.

Není to sekačka na ruční pohon, jakou měl její otec, nýbrž červený traktůrek značky Stiga, jenž po trávě zvlhlé rosou pronásleduje pár špinavých nohou. Nože olizují chlapci paty, jakýsi hlas křičí: „Sežeru ti nohy, rozsekám ty špinavé hnáty na kusy.“

Sen je černobílý, ale nože sekačky červené, hluk motoru a výpary benzínu tlumí myšlenky. Pak se chlapec náhle zastaví a sekačka mu přejede nohy. Malin by se mu chtěla podívat do tváře, je však stále odvrácená.

Hoch se rozběhne, místo nohou krvavé pahýly, odrazí se a vznese se do výšky, pryč ze snu.

26.

NEDĚLE 26. ŘÍJNA

Malin se dnes v noci zdálo o člověku, jehož život byl omyl. Ne snad, že by se narodil jako nechtěné dítě, ale celá jeho existence byl prostě jen jeden velký omyl. Nepamatuje si jeho tvář, dokonce ani ten sen, ale příběh toho člověka jí ještě otřásá jako sotva znatelné zemětřesení. Malin stojí před pultem s čerstvým pečivem v cukrárně Filbyter. Už i tady mají otevřeno také v neděli, nejspíš aby mohli konkurovat kavárnám v nákupním centru Tornby.

Prázdná lednička. Ranní hlad. Nákupy zatím omezila jen na nejnutnější drogerii a oblečení.

Čeká na Zekeho, měl by tu být každou chvíli. Rychle se nasnídají a vyrazí na ranní poradu. Co naplat, že je neděle. Když mají na stole tak velký případ, víkendy musí jít stranou.

Od nálezu zavražděného Peterssona uběhly pouhé dva dny. Dokud je vyšetřování teprve na začátku, mohou na jakékoliv volno zapomenout.

Malin ví, že by teď volno potřebovala. Měla by něco podniknout s Tove, třeba jít plavat, to je jedno. Nebo si konečně dojet pro ty zatracené věci, promluvit si s Jannem, společně poobědvat nedělní steak se smetanovou omáčkou.

Mohlo by to být fajn.

Nebo ne?

Celý život jí náhle připadá jako výsměch. Přála by si, aby jí Janne alespoň zavolal a vynadal jí, ale neudělal dokonce ani to. Mám mu zavolat já? přemítá Malin. Vynadat mu, že mi nezavolal, aby mi vyčinil? Dožadovat se vysvětlení, proč mi nevyčítá, že kašlu na Tove? Nejspíš si ale domyslel, že dneska musím do práce, té vraždy jsou plné noviny.

Malin se posadí do horního patra kavárny, na tácu před sebou tři housky se sýrem a velký hrnek kávy. Naskytne se jí výhled na opuštěné náměstí s nápisy na obchodech blednoucími v průhledném a klidném dešti. Sílu čelit dnešnímu dni našlo jen pár holubů hledajících potravu.

Stihla sníst teprve jednu housku, když na schodech zahlédne Zekeho vyholenou hlavu. Usmívá se a už zdálky volá:

„Dneska vypadáš mnohem líp. Ten svetr ti sluší.“

„Drž hubu,“ odbude ho Malin a Zeke se ušklíbne:

„Vždyť víš, že to s tebou myslím dobře. A ten svetr je fakt hezký.“

Malin si uhladí bledě modrý pulovr, který si koupila v H&M. Třeba Zeke tu lichotku opravdu myslí vážně. V tom červeném triku musela včera vypadat jako bachyně.

Zeke přišel s prázdnýma rukama a ona se ho zrovna chce zeptat, jestli si něco nedá, když vtom jí zazvoní telefon. Na displeji Svenovo číslo. Jeho naléhavý hlas:

„Malin, volal nám nějaký chlap, prý Peterssonův advokát. Rád by se s námi sešel. Vypadá to, že nám chce něco důležitého říct.“

Zekeho tázavý výraz.

„Chceš říct, že advokát má advokáta?“ zeptá se Malin.

„Měl, Malin, měl. Na tom není nic divného.“

„A kde ho najdeme?“

„Jmenuje se Max Persson a má kancelář v ulici Hamngatan číslo dvanáct, kousek od náměstí Trädgårdstorget.“

„Myslíš, že v neděli ráno bude v práci?“

„Ano, čeká tam na vás.“

„A co výslech Fredrika Fågelsjöa?“

„Ten si vezmu na starost já. Bez advokáta. Narafičím to jako přátelský rozhovor u něj v cele.“

„Tak dobře, za tím advokátem hned zajedeme. Jsme v cukrárně Filbyter, stavili jsme se tu na snídani. Na ranní poradu se dnes vykašleme.“

„Jo, od včerejška stejně není nic moc nového.“

„Nic moc, nebo nic?“ zeptá se Malin.

„Vlastně vůbec nic. Kromě toho advokáta se nám nikdo neozval.“

„Tak to jsem zvědavá, co nám svěří za tajemství.“

„Doufejme, že něco zajímavého.“

„Právě naše tajemství z nás dělají lidi,“ řekne Malin. „Tak to přece vždycky říkáš, Svene, ne?“

Sven se zasměje a položí telefon.

Kancelář Maxe Perssona se nachází v posledním patře cihlového domu z padesátých let. Z místnosti se vychází na terasu, na níž pár zapomenutých dřevěných židlí svádí nerovný boj s deštěm a větrem. Jejich barva jako by se v tom podzimním nečase rozpouštěla.

Malin se Zekem se usadili do červených křesílek. Max Persson na protější straně obřího stolu se skleněnou deskou, zabořený v kancelářské židli.

Na podlaze růžový orientální koberec.

Na zdech obrazy křiklavých barev, siluety namalované zřejmě stříkací pistolí. Muž za psacím stolem je asi stejně starý, jako byl Jerry Petersson. Na sobě má šedý lesklý oblek, jehož lacinost ještě podtrhuje růžová kravata a bledě modrá košile.

Max Persson působí samolibě.

Advokátský šašek, pomyslí si Malin.

Ale hezký, to se musí nechat.

Výrazné rysy, široké lícní kosti.

„Takže vy jste byl advokát pana Peterssona?“ zeptá se Zeke.

„To tak úplně ne. Jen jsem Jerrymu pomáhal se smlouvami, když kupoval Skogså. To víte, tak velkou koupi provází spousta papírování.“

„Takže jste nebyl jeho advokát?“

„Rozhodně ne.“

Malin náhle pochopí, že Max Persson má na srdci něco důvěrného a nepřeje si, aby byl Jerry Petersson pokládán za jeho bývalého klienta, nejspíš proto, aby ho nikdo nemohl obvinit z porušení závazku mlčenlivosti.

„Říkal jste Jerrymu?“ zeptá se Malin. „Mám to chápat tak, že jste byli přátelé?“

„Přátelé ne, jen bývalí spolužáci. Studovali jsme spolu v Lundu a já se pak přestěhoval sem do Linköpingu, do jeho rodného města.“

„A teď byste nám rád něco řekl?“ zeptá se Malin.

Max Persson přikývne a dá se do řeči:

„Jak už jsem říkal, pomáhal jsem Jerrymu s koupí Skogså. Byl jsem samozřejmě i na prohlídce nemovitosti, při té příležitosti jsem se také setkal s Axelem Fågelsjöem i jeho dětmi a musím říct, že mi připadalo, že jim je prodej pěkně proti srsti. Přímo nic neřekli, to ne, ale prostě jsem měl pocit, že zámek prodávají se sebezapřením. Ale proč, to se mě neptejte.“

„Slyšel jste něco o jejich údajných finančních problémech?“ zeptá se Malin. „Nezmínil se třeba pan Fågelsjö o něčem takovém?“

„To ne. Ale prostě mi připadalo, že zámek prodávají proti své vůli. A ten dojem ještě umocnilo to, co se stalo minulý týden.“

Max Persson se dramaticky odmlčí.

„A dál?“ pobídne ho netrpělivě Malin.

„Na začátku minulého týdne mi zavolal Axel Fågelsjö s tím, že by chtěl zámek i všechny přilehlé polnosti odkoupit zpátky. Nabízel o dvacet milionů víc, než byla kupní cena. Přetlumočil jsem tu nabídku Jerrymu, ale ten se tomu od srdce zasmál a ať prý tomu dědkovi vyřídím, že jeho nabídku nepřijímá.“

Lži.

Rodinný majetek, který ve skutečnosti nikdo nechtěl prodat. Útěk před policií. Spekulace s opcemi. Že prý bylo na čase zámek prodat, jít s dobou. Ani náhodou.

Malin má hlavu plnou myšlenek, vzpomene si na Axela Fågelsjöa, na jeho statnou postavu a přepychový byt.

Třeba by se měli víc soustředit na otce než na syna. Kdo ví, čeho je ten starý pán schopen?

„Jak na tu zprávu reagoval pan Fågelsjö?“

„Byl vzteky bez sebe, až jsem se bál, že ho trefí šlak. V telefonu to znělo, jako by snad něco rozbíjel.“

Malin pohlédne na Zekeho, ten přikývne.

„Víte o Jerrym Peterssonovi něco, co bychom měli vědět?“

„Nebyli jsme moc v kontaktu,“ odvětí Max Persson. „Ani od té doby, co se sem přestěhoval. Víte, Jerry byl samotář. To jsem ostatně poznal už za studií v Lundu. Byl neuvěřitelně chytrý, nad učením trávil pětkrát méně času než my ostatní, a přece byl jednička. Nepotřeboval ostatní lidi tak jako většina z nás. Netoužil po lásce, stýkal se jen s lidmi, z kterých mohl mít užitek. Jako třeba se mnou.“

„Nepodařilo se nám najít žádné jeho přátele nebo známé,“ řekne Malin.

„A taky žádné nenajdete,“ odvětí Max Persson. „Přátelství nebylo nic pro Jerryho.“

Malin se Zekem stojí ve dveřích domu, v němž má Max Persson kancelář. Venku pořádně lije, kapky bubnují do země jako záplava kobylek ničících vše, co jim přijde do cesty.

Venku ani noha.

Město ochromené podzimem.

„Hrabě Fågelsjö musel mít hrozný vztek,“ řekne Zeke.

„Miluje ten zámek,“ přikývne Malin.

„A chtěl ho stůj co stůj dostat zpátky.“

„Ale Jerry Petersson se mu jen vysmál.“

„Měl toho dědka v hrsti,“ dodá Zeke.

„A jeho syn zase zámek prohrál,“ řekne Malin. „Třeba to chtěl všechno napravit. Kdyby byl Petersson venku ze hry, možná by mohli zámek koupit zpátky. Ale kde tak najednou přišli k takovým penězům? Zavolám Svenovi, třeba ještě nestihl vyslechnout mladého Fågelsjöa.“

Dveře vazební cely se otevřou.

Fredrik Fågelsjö sedí na posteli, v ruce hrnek kávy, na klíně rozložené noviny Svenska Dagbladet.

„Můžu na chvilku dál?“ zeptá se Sven Sjöman. Všimne si, že Fredrik Fågelsjö má pokleslá ramena, jako by je dolů táhla neviditelná síla, pod očima se mu za tu chvíli ve vazbě udělaly vrásky, oči jako by žadonily o alkohol. Takhle občas vypadají Malininy oči. Musím na tebe opatrně, říká si v duchu Sven.

„Ehrenstierna tu není.“

„Chtěl bych se vás jen zeptat na pár věcí,“ řekne Sven. „Můžu dál?“

„Tak dobře.“

Fredrik Fågelsjö vypadá rezignovaně.

Sven se posadí vedle něj na vypolstrovanou pryčnu. Ze záchodu z nerezové oceli k němu doléhá pach moči.

„Spousta našich lidí má taky problémy s pitím,“ začne Sven. „Nemáte se za co stydět.“

„Já ale žádný problém nemám,“ ohradí se Fredrik Fågelsjö.

„Já vím, že nemáte, chtěl jsem jen říct, že tu na vás nikdo nebude koukat skrz prsty.“

„To jste mě uklidnil.“

„Víme o vašich spekulacích s opcemi,“ řekne náhle Sven.

Fredrik Fågelsjö neodpoví.

Sven se rozhlédne po cele. Člověku tu musí být smutno.

„Máte děti. A ženu. Stýská se vám po nich?“

„Jistě že se mi stýská. Ale zakázali jste mi návštěvy.“

„My ne. To státní zástupce. Jste spolu šťastní?“

„Ano, máme se rádi.“

„To rád slyším. Já jsem s manželkou už pětatřicet let a pořád si užíváme každý společně strávený den.“

„Dostal jsem strach. Zpanikařil jsem,“ řekne Fredrik Fågelsjö. „Bál jsem se, že bych musel strávit celý podzim ve vězení. Že bych musel být sám, bez dětí. Chápete?“

Sven přikývne a posune se o něco blíž k Fredriku Fågelsjöovi.

„A co váš otec? Ten asi musel šílet, když se dozvěděl o vašich obchodech, ne?“

„On byl vždycky tak trochu šílený,“ usměje se Fredrik Fågelsjö. „Ale máte pravdu, pořádně zuřil.“

„A nám jste přitom tvrdili, že už bylo na čase zámek prodat.“

„Když pocházíte z takové rodiny jako já, uděláte všechno pro to, abyste uchránil rodinné jméno.“

„Říkáte všechno? To znamená, že jste toho rána zajel na Skogså a pomstil se Jerrymu Peterssonovi za to, že vás připravil o rodinné sídlo? Je to tak? Ujišťuji vás, že přiznáním se vám uleví.“

„To snad ani nebudu komentovat,“ řekne Fredrik Fågelsjö. Pak si s poněkud afektovaným gestem urovná noviny na klíně. „A teď mě laskavě omluvte.“

„Víme, že jste se minulý týden pokusili zámek koupit zpátky.“

Fredrik Fågelsjö vzhlédne, ve tváři překvapený výraz.

Sven přikývne.

„Všechno víme. Kde jste na to vzali peníze? Pokud jsem to dobře pochopil, připravil jste rodinu o veškerý majetek, a ještě se zadlužil.“

„Ty peníze jsme dostali,“ odpoví Fredrik Fågelsjö. „Ale mně nepřísluší vysvětlovat vám to.“

„Jak chcete,“ pokrčí rameny Sven. „Víme, že Petersson se nabídce vašeho otce vysmál. Chtěl jste otci dokázat svou sílu a zase všechno napravit? Dovedu si představit, že musí být těžké mít takového otce. Chtěl jste mu ukázat, co svedete? Proto jste zabil Jerryho Peterssona? Nemám pravdu? Uleví se vám, když…“

Fredrik Fågelsjö vyskočí z pryčny, mrští novinami o zeď a vykřikne:

„Já jsem nic neudělal! Nic jsem neudělal, slyšíte?“

27.

Nájemní byty.

Na nástěnce ve vestibulu domu si Malin všimne cedule s logem nájemního družstva Stångåstaden.

Minule ji nezaregistrovala. Automaticky předpokládala, že člověk jako Axel Fågelsjö bydlí ve vlastním.

K sehnání bytu v ulici Drottninggatan s výhledem na botanickou zahradu je asi zapotřebí dobrých konexí. Ale stejně. Axel Fågelsjö je tedy pouhý nájemník, stejně jako já.

Výtah je rozbitý, do čtvrtého patra musejí vystoupat po schodech.

Malin sotva popadá dech.

Zvedá se mi žaludek. Ale když je člověku špatně tak často jako mně, stane se nevolnost přirozeným stavem. Dobře ví, proč její tělo protestuje, alkohol působí stejně jako kterákoliv jiná droga, tělo se dožaduje stále vyšších dávek, ozývá se, hlasitě protestuje, když tok blahodárného moku vyschne. Organismus považuje abstinenci za urážku.

Pití jako únik před realitou.

Malinin dech je hluboký a přerývaný, schody se jí rozostří před očima, proto raději soustředí myšlenky na rodinu Fågelsjöových.

K prodeji zámku je donutily problémy.

Není pravda, že už bylo na čase.

Jen se snažili zachovat si tvář.

A pak se ho náhle snažili koupit zpět.

Za co asi? Před chvílí volal Sven, prý ale tuhle informaci z Fredrika Fågelsjöa nedostal. Petersson se nabídce starého hraběte jen vysmál.

Co si počít v takovém případě?

Nechat syna, aby Peterssona zabil? Aby mohli zámek odkoupit zpět z pozůstalosti, za jakoukoliv cenu? Nebo ho nechtěli zabít, ale pak se to zvrtlo? Přestali se ovládat?

Malin pohlédne na Zekeho. Supí do schodů v nepromokavé bundě, která se leskne kapkami deště, a vypadá zamyšleně. Malin ví, že Zeke uvažuje stejně jako ona, na to je dost chytrý. Za okny chodby přívaly deště, velké a malé kapky splývají v jednolitou hmotu, která se vzápětí rozbíjí o asfalt.

Jsou opravdu otec a syn Fågelsjöovi vrazi? Malin o tom pochybuje.

Před dveřmi Fågelsjöova bytu se zastaví.

Zeke pokyne hlavou: „To jsem zvědav, co nám řekne.“

Malin zazvoní. Zpoza masivních dřevěných dveří k nim doléhá tikot hodin a kroky. Tuší, že se ke kukátku ve dveřích přiblíží oko a vzápětí zmizí.

Malin znovu zazvoní.

Dvakrát, třikrát. Uběhne pět, deset minut.

„Ten nám neotevře,“ řekne Zeke a otočí se.

Axel Fågelsjö se posadí do koženého křesla, pozoruje oheň praskající v krbu, který mu příjemně hřeje nohy.

Policie. Jsou tu zas.

Jestlipak už vědí o důvodech prodeje zámku? O Fredrikově pošetilosti? Nebo snad dokonce i o pokusu odkoupit zámek zpět? Určitě, myslí si Axel Fågelsjö. A navíc jsou tak hloupí, že z toho vyvozují ty nejbanálnější závěry.

Ale pravda občas bývá banální, často úplně nejbanálnější. Jako před rokem, když mu Fredrik řekl, co provedl. Seděl jsem tehdy v tomhle křesle, i když to bylo ještě na zámku, a svému synovi bych v tu chvíli byl nejraději utrhl hlavu. Plazil se přede mnou a vzlykal jako nějaký ubohý hmyz. Neměl jsem jinou možnost než vzít opět věci do svých rukou.

Bettino, udělal jsem, co jsem musel, co jsem ti slíbil.

Viděl jsem svůj odraz v zrcadle a portréty na zdi, pohrdání v očích předků a lásku ve tvé tváři. Našeho syna jsem zachránil. A přece jsem se nemohl zbavit toho pocitu:

Ty nejsi můj syn. Nemůžeš být.

Přes měsíc jsme spolu nepromluvili. Pak jsem si Fredrika zavolal a on se přede mnou znovu plazil a vzlykal, opíral se o rámy dveří jako nějaké zbabělé zvíře.

Pohrdání a hanba.

I pro tyto city je v lásce místo. Ale pokud bychom nedrželi při sobě, kdo potom?

Tvé matce na smrtelné posteli jsem slíbil, že tě budu milovat, postarám se o tebe, o vás. Slyšel jsi nás tehdy? Poslouchal jsi tu noc, pro ni poslední, potají za dveřmi nemocničního pokoje? Na to jediné jsem neměl dost sil, Bettino. Na tvou nemoc, to prokleté trápení, tvé nelidské utrpení. Spoléhal jsem na tebe, Fredriku, a to se mi vymstilo. A jako by toho nebylo dost, teď jsi navíc řídil opilý a ještě ses snažil ujet před policií. Zbytečně jsi na nás upoutal pozornost. Měl jsi zastavit jako každý rozumný člověk a pokorně přijmout ten směšný trest. Ale jen si tam poseď a pociť důsledky svých činů.

Nepoznávám se v tvých dětech, mých vnoučatech. Že by za to mohla jejich matka, tvá manželka? Nikdy mě neměla v lásce, ačkoliv jsem se snažil být k ní vlídný.

Fredriku.

Možná by bývalo bylo lepší, kdybys byl slaboduchý.

Před chvílí tu byli policisté. Ta silná inteligentní upracovaná žena s tím zjevně neodbytným mužem. Ale já jsem jim neotevřel. Jestli se ode mě chtějí dozvědět něco víc, musí mě k tomu donutit všemi dostupnými prostředky.

Fredrik a Katarina.

Děláte si, co chcete, viďte? Že je to tak, Bettino?

Co se teď asi bude dít? I kdyby Fredrik těm policistům všechno řekl, co s těmi informacemi budou dělat? Sice se zdá, že jsou chytřejší než ty, milovaný i nenáviděný synu, ale k čemu jim to bude?

Katarina.

O tu si nemusím dělat starosti. Poslouchá mě na slovo. Vždycky mě poslouchala, je to ten typ.

Axel Fågelsjö vstane. Přejde k oknu s výhledem do botanické zahrady. Stojí tam dole někdo, pod těmi chladnými větvemi stromů?

A pozoruje mě… Nebo mě jen klamou oči?

Fredrik Fågelsjö nechal poslat pro Svena Sjömana.

Požádal ho, aby se zase posadil na pryčnu v cele, a rezignovaným hlasem řekl:

„Nemusíte mi věřit, ale s vraždou Jerryho Peterssona nemám nic společného. Myslím, že nikdo z naší rodiny. Ale řeknu vám, jak to bylo.“

Fredrik Fågelsjö se nadechne a pokračuje:

„Otce matčina smrt vzala, upadl do deprese. Proto mi dal přístup k rodinnému majetku, abych spravoval běžné záležitosti. To bylo ostatně logické, protože pracuju v bance a vyznám se ve financích.“

Fredrik Fågelsjö umlkne, jako by své sdílnosti náhle litoval.

„Jakou pozici máte v bance?“ zeptá se Sven. „Jste poradce, že?“

„Ano, starám se o firemní obchody. Často si nás najímají, když malé místní firmy mění majitele. Mám na starosti financování takových obchodů.“

„Baví vás to?“

„Možná to není moje vysněná práce,“ připustí Fredrik. „Ale na Linköping je to slušné. Kde jsem to skončil? Už vím. Otec se po smrti matky zhroutil a dal mi plnou moc, abych se staral o běžné záležitosti, dokud mu nebude lépe.“

„A vy jste zatím začal obchodovat s opcemi?“

„Ano,“ přikývne Fredrik Fågelsjö a opře se o stěnu cely. Pak se rozhovoří o tom, jak zámek chátral, o relativně špatných investicích svého otce, o matčině smrti, o tom, jak sám začal spekulovat s opcemi a jak se jeho obchody rozjely, když získal přístup k rodinnému jmění, o tom, že to všechno myslel jen dobře.

Hlas Fredrika Fågelsjöa zeslábne a Sven už si myslí, že se každou chvíli rozpláče, nakonec se mu však podaří slzy zadržet.

„Takže otci nakonec nezbylo nic jiného než v těch správných kruzích rozhlásit, že Skogså je na prodej, a právě tehdy se tu objevil Petersson. Ze všech lidí právě on. Než byl obchod uzavřen, byli jsme na pokraji bankrotu. Zachránily nás jen naše kontakty v bance.“

„Banka se za vás nezaručila?“

„Ne, vystupoval jsem jako soukromá osoba. Jednoduše se to ututlalo. A otec prodal Skogså, aby mě uchránil před bankrotem. Když maminka umírala, slíbil jí, že se o mě a o Katarinu postará, ať se děje co se děje. A své slovo dodržel.“

„Muselo to pro něj být těžké,“ řekne Sven.

„To také bylo,“ přikývne Fredrik Fågelsjö. „A pro mě také. Všechno jsem to dělal jen kvůli otci. Možná to zní divně, ale je to tak. A pro otce je Skogså vším.“

„A co pak? Snažili jste se zámek získat zpátky?“ zeptá se Sven.

„Ano.“

„Jak? A za co?“

„Zdědili jsme hodně peněz. Z dánské větve naší rodiny. Jedna stará hraběnka, úspěšná průmyslová magnátka, po sobě zanechala dědictví, které vystačilo i na slušnou sumu pro nás. Jenže Petersson se otcově nabídce jen vysmál.“

„Vy jste se s ním setkal?“

Fredrik Fågelsjö chvíli váhá, než odpoví.

„Budu k vám upřímný. Byl jsem za ním ten večer předtím, než ho našli zavražděného. Pozval mě dál, ale naši nabídku rezolutně odmítl. V mém bývalém dětském pokoji mi nabídl sklenku koňaku. Měl tak arogantní úsměv, že bych ho v tu chvíli byl nejradši uškrtil, ale neudělal jsem to.“

Fredrik Fågelsjö se odmlčí a sepne ruce v klíně.

„Lituju toho, že jsem to neudělal,“ dodá potom.

„Chcete říct, že jste ho chtěl zabít?“ zeptá se Sven.

„Ano,“ odvětí Fredrik Fågelsjö. „Měl jsem to udělat. Ale člověk málokdy dělá to, co by měl, nemyslíte?“

„Jakým autem jste tam jel?“

„Černým volvem. Tím, které jste mi zabavili.“

„Vaše paní říkala, že jste byl ten večer doma.“

„Chtěla mě chránit. To je snad přirozené, že člověk chrání své blízké, ne?“

Co je správné?

Váhání. Mezi námi je velký rozdíl, Fredriku Fågelsjö. Já jsem na rozdíl od tebe nikdy neváhal.

Jste tak samolibí.

K čemu jsou vlastně lidé jako vy? Jen zneužíváte zvyklostí tohoto světa, myslíte si, že vaše tradice a peníze za vás vyřeší všechny problémy, ale nechápete, jaké to je, mít tu největší moc: moc odmítnout peníze, ať je částka jakkoliv vysoká.

Byla to nádhera, moct se nabídce toho dědka vysmát. Užíval jsem si tu chvíli, když jsem ti v tvém bývalém domově nabízel koňak.

Ale copak vy jste se ke mně chovali lépe? A k sobě navzájem? Jaké myslíte, že to je, mít v duši čtyřicet otevřených ran?

To ty jsi za mnou toho rána přišel, Fredriku? Když vyprávíš svůj příběh, působíš jako ustrašený slaboch. Copak nemáš ani špetku důstojnosti?

Tvé polohlasné mumlání.

Tomu policistovi bylo skoro trapně, ale ty sis toho ani nevšiml.

Chtěl jsi otci dokázat, že dovedeš vydělat peníze. Že s pomocí počítače dokážeš to, čím tví předci vynikali na bojišti.

A co ty, Malin? Co bys měla udělat ty?

28.

Měla bych zavolat Tove.

Jsem přece její máma, říká si Malin.

Třeba by mohla přijít dnes večer.

Je už dávno po obědě, když Zeke s Malin projdou otočnými dveřmi policejní stanice.

V open space kanceláři je v neděli prázdno, za okny déšť jako nekonečná zeď.

Vím, že jí musím zavolat, ale měla jsem teď několik hodin vypnutý telefon. A táhne mě to dolů do posilovny.

Jak je možné, že tě nechám takhle se mi vzdálit, Tove? Těch prvních deset měsíců po katastrofě ve Finspångu to nešlo. Nejspíš ti připadalo, že jsem na tobě přisátá jako klíště. Proč? Snažila jsem se tě chránit, nebo jen potlačit svůj strach? Pocit viny?

Malin se posadí k psacímu stolu a zapne počítač. Zeke udělá totéž. Netrvá dlouho a přijde k nim Sven Sjöman. Poví jim, co se právě dozvěděl od Fredrika Fågelsjöa.

„Myslíš, že to má na svědomí?“ zeptá se Malin.

„Kdoví,“ pokrčí rameny Sven. „Třeba se pohádali a zabil ho v afektu, neplánovaně.“

Malin si všimne pochybnosti v jeho očích. Co když Fredrik Fågelsjö není ten, kterého hledají? Svena už to určitě taky napadlo. Ale stejně ví, že dokud se neprokáže opak, bude Fredrik Fågelsjö nadále hlavním podezřelým.

„Pokud ho ale zavraždil ve čtvrtek večer, tak to časově nesouhlasí,“ namítne Malin. „Karin říkala, že tělo plavalo ve vodě jen pár hodin, maximálně čtyři. A mrtvý byl nanejvýš pět hodin, což znamená, že zemřel až po čtvrté hodině ráno. Ve Fågelsjöově autě se také nenašly žádné stopy krve, přitom pachatel určitě musel být celý zakrvácený. Některé kamínky v jeho pneumatikách jsou sice identické se štěrkem na příjezdové cestě k zámku, ale to by vysvětlovalo jeho doznání, že tam byl večer předtím. S tou vraždou nemusí mít nic společného. Pokud nám ovšem nelže.“

„Myslíte, že se tam ráno vrátil?“ zeptá se Zeke.

„To nevím, ale alibi mu dosvědčila manželka a tu nemůžeme nutit, aby proti němu vypovídala. Třeba chce jen chránit svou rodinu,“ řekne Malin.

„Mám takový dojem, že Fredrik Fågelsjö mluví pravdu,“ pokračuje Sven. „Ale člověk nikdy neví. Třeba tam jel ráno znovu. To tmavé auto, které paní Sjöstedtová viděla, mohlo být jeho. I když byla trochu dezorientovaná, časově i prostorově.“

„Kdo ví, co všechno má ten chlap na svědomí,“ poznamená Zeke.

„Možná chtěl jen obměkčit otce,“ přikývne Sven. „Zdá se, že z něj má respekt. Když na něj přijde řeč, jako by úplně zapomněl na svoji rodinu.“

„A co domovní prohlídka?“ navrhne Zeke. „Ta by nám leccos usnadnila.“

Sven zavrtí hlavou.

„To teď vůbec nepřipadá v úvahu. Nemáme proti němu žádné důkazy a Ehrenstierna by to okamžitě zatrhl. I kdyby povolili prohlídku na základě těch trestných činů, kvůli kterým je ve vazbě, stejně bychom nemohli případné důkazy použít v případu vraždy.“

„A co Katarina Fågelsjöová?“ zeptá se Zeke.

„Tu klidně vyslechneme hned,“ odvětí Malin. „Přijde mi to jako logický další krok.“

Slyší svá slova, jež pro ni znamenají další práci, přestože by už nejraději byla dole v posilovně a rozmlátila ten pytel s pískem na kusy.

„Máme její adresu?“

„Ano,“ přikývne Sven.

Malin si zapne mobil.

Žádné nové zprávy.

Vytočí Tovino číslo, ale ihned se spustí záznamník.

Kde jsi? ptá se v duchu Malin. Viď, že se ti nic nestalo, Tove? V duchu vidí tu zrůdu sklánějící se nad její dcerou a sama si teď připadá jako zrůda.

Kde můžeš být, Tove?

„Tove, tady je máma. Kde jsi? Víš, že mám o tebe starost. Zavolej mi, hned jak si poslechneš tuhle zprávu.“

Tove se nechává obklopit tmou kinosálu. Vedle ní Filippa, obě můžou oči nechat na Bradu Pittovi. Tove má ráda tyhle naivní filmy, v nichž se všichni v jednom kuse líbají a objímají, jsou zamilovaní a chovají se k sobě hezky. U knih je to něco jiného, nejradši čte ty, které ostatní považují za příliš náročné.

Snaží se zaplašit myšlenky na mámu.

Nechce se jí myslet na to, že se k nim nejspíš nevrátí, ani na to, k čemu se ona sama rozhodla.

Jak jí to jen řeknu? Bude smutná a naštvaná. Co když provede nějakou hloupost? Ale táta má pravdu, že u ní teď bydlet nemůžu, aspoň dokud nebude mít pití pod kontrolou.

Myslí na to, co má dnes táta v plánu. Nemohl by s tím ještě počkat?

Úsměv Brada Pitta.

Jeho bílé zuby.

Tove by se nejradši ponořila do té bělosti a zahnala všechny úzkostné pocity. Přála by si, aby na světě existovalo jen dobro.

Waldemar Ekenberg si jednou rukou přejede po stále se zvětšujících modřinách, druhou položí Lovise Segerbergové na rameno, pořádně je zmáčkne a ušklíbne se:

„Vsadím se, že máš na těle i měkčí místa. Co, Segerbergová?“

Lovisa by nejradši vstala a zařvala na toho burana se zjevně podprůměrnou sociální inteligencí, aby si laskavě odpustil svoje sexistické komentáře, ale na to zná tyhle typy až příliš dobře. Šovinisti všech věkových kategorií, kteří si nikdy neodpustí ty nejbizarnější urážlivé poznámky o svých kolegyních.

Jednou si na podobnou příhodu stěžovala své nadřízené, ale ta jen pokrčila rameny:

„Když se tak pěkná ženská jako ty dá k policii, musí sem tam s nějakou poznámkou počítat. Zkus to brát jako kompliment.“

Lovise se však při vší dobré vůli nedaří považovat Waldemarovu ruku na rameni za kompliment. Beze slova se vymaní ze sevření a položí papíry, které drží v náručí, na stůl.

Spolu s Waldemarem a Johanem Jakobssonem strávili celý den v pohřebišti papírů. Zatím se prokousali jen zlomkem dokumentů.

Ale jedno mohou říct jistě: nájemní smlouvy na zemědělskou půdu jsou v naprostém pořádku a ten obchod, kterým Petersson vydělal miliony, také vypadá poctivě. Dostal svůj podíl, nic víc, nic míň. Byl v té záležitosti jen investorem, ne advokátem, takže ho nikdo nemůže vinit ze střetu zájmů. Zatím ale nenašli závěť. Johan dnes zavolal dalším dvaceti lidem, na jejichž jména narazil v papírech: od Peterssonových kolegů právníků až po truhláře, elektrikáře a jiné řemeslníky, kteří pracovali na Skogså. Všechno bezvýsledně. Zdá se, že Petersson měl své záležitosti v pořádku.

Hodiny na žluté omyvatelné tapetě ukazují 14.25.

Lovisa pohlédne na Johana, tiššího a o poznání sympatičtějšího z jejích dvou nových kolegů. Schopný a nekonfliktní.

Což o to, Waldemar je také schopný, to je vidět. Na obědě v kantýně Státní kriminálně-technické laboratoře si Lovisa všimla, že se k němu kolegové chovají s respektem, který si policisté obvykle šetří pro ty, kteří ve službě opravdu něco dokázali.

„Ty hodiny se nějak táhnou,“ povzdychne si Waldemar a posadí se k monitoru s úhledně vyrovnanými složkami obsahujícími dokumenty z Peterssonova pevného disku.

„Už mi to vůbec nemyslí,“ přisadí si Johan. „Tolik zatracených papírů.“

„Jediné, co by podle mě mohlo mít přímou souvislost s naším případem, je firma, kterou měl Jerry Petersson s Jochenem Goldmanem,“ řekne Lovisa. „Vydělávali na knihách a honorářích za rozhovory, které Goldman na útěku poskytl. Ta firma fungovala podezřele špatně. Buď si peníze ulívali jinam, nebo nebyla obchodní značka Jochen Goldman dostatečně výnosná.“

„Dostatečně výnosná,“ ušklíbne se Waldemar. „Ženská, ty mluvíš jako teplouš.“

„Řekneme to ostatním na poradě,“ poznamená Johan.

„Jo, ta bude zítra ráno,“ dodá Waldemar a Lovisa si pomyslí, že na papírování se nikdo nemůže hodit méně než on.

Katarina Fågelsjöová sedí v tmavomodrých džínech a růžovém tričku s límečkem na pohovce z obchodu Svenskt Tenn s potahem od návrháře Josefa Franka. Na bledě modrém pozadí přemoudřelí černí hadi v listí křiklavých podzimních barev.

Ta pohovka musela být pěkně drahá, říká si v duchu Malin. Alespoň podle mých měřítek. Uvědomuje si, jak se do této místnosti vůbec nehodí, jak levně asi vypadají její džíny z H&M a vlněný svetr, jak vulgárně nejspíš působí její sportovní ponožky, jak v porovnání s Katarinou Fågelsjöovou vypadá nepěstěně. Nejradši by se schoulila ke zdi, ale to přece nejde. Nízké sebevědomí tedy bude muset maskovat strohostí.

Na úzkém dřevěném stolku tři šálky kávy, kterých se zatím ani jeden z nich nedotkl. Obývací pokoj voní citronovým saponátem a jakýmsi drahým známým parfémem, na jehož jméno si Malin ne a ne vzpomenout. Obrazy na stěnách. Klasické, vypadající stejně kvalitně jako ty u Jerryho Peterssona. Podél okna několik portrétů žen, které v křehkém světle vypadají, jako by na něco čekaly. Malin obzvlášť zaujme jeden z nich znázorňující ženu v modrých šatech hledící z okna na moře zahalené mlhou.

Všimne si signatury: Anna Ancherová.

Za velkými okny obývacího pokoje zvolna plyne řeka Stångån, kapky deště tvoří na hladině malé, rychle mizející krátery. Za řekou u silnice vedoucí na Tannerfors se tyčí prostorné vily. Ale tahle strana řeky se obecně považuje za lepší adresu.

Zdá se, že Katarina Fågelsjöová bydlí v této velké funkcionalistické vile ze třicátých let sama. Dnes je v přívětivější náladě než při minulém setkání na odpališti.

„Jen se ptejte,“ vyzve je s úsměvem. „Odpovím vám, jak nejlépe budu umět.“

„Věděla jste, že se váš otec pokusil koupit zámek zpátky?“ zeptá se Zeke.

„Ano. Ale nadšená jsem z toho nebyla.“

„Proč ne?“

„Pro mě to byla uzavřená kapitola. I bez zámku máme vše, co potřebujeme. Ale samozřejmě jsem mu v tom nemohla bránit. Jerry… Jerry Petersson byl právoplatným majitelem zámku. To je všechno.“

„A co váš bratr?“ zeptá se Malin. Připadá jí, jako by Katarina Fågelsjöová sváděla jakýsi vnitřní boj. Když jí bude klást otevřené otázky, třeba jim Katarina bezděky odhalí nějaké tajemství.

„Ten asi stál o zámek taky.“

„Zlobila jste se na něj kvůli jeho obchodům?“

„Vy o nich víte?“

Katarina Fågelsjöová předstírá překvapení.

„Od mého otce to pochopitelně byla chyba, dát bratrovi přístup k rodinnému kapitálu. Nikdy to nebyl žádný génius. Ale že bych se na něj zlobila? To ne. Předpokládám, že o tom dánském dědictví už asi taky víte.“

Malin přikývne.

„Jen si nemyslete, že jsme Peterssona chtěli odklidit z cesty. Jediné, co mezi námi stálo, byl Skogså.“

Malin si všimne, že Zekeho pohled zabloudil ven z okna. Ráda by věděla, na co asi myslí. Na Karin Johannisonovou? Možná, a možná také ne. Vždyť jsi ženatý, Zeke. Ale co ti zrovna já můžu vyčítat? Pojí nás tajemství, Zeke.

„To všechno jste nám mohla říct už tehdy na golfovém hřišti,“ poznamená Malin.

„Chcete říct na odpališti,“ opraví ji Katarina Fågelsjöová a pokrčí rameny.

„Proč myslíte, že se nám váš bratr pokusil ujet?“

„Byl opilý. Za mřížemi by nevydržel ani měsíc. Je — abych tak řekla — trochu strašpytel.“

„Bydlíte tu sama?“ zeptá se Malin.

„Ano, už od rozvodu.“

„Děti nemáte?“

„Ne, skoro bych řekla bohudík.“

„A co ten váš milenec, primář? Ten tu s vámi nebydlí?“

„Co je vám do toho?“

„Omlouvám se,“ řekne Malin. „Do toho nám samozřejmě nic není.“

„To nemá s láskou nic společného,“ pokračuje přece jen Katarina Fågelsjöová. „Je to jen skvělý sex. Ještě párkrát a ukončím to. Něco takového žena občas potřebuje, no ne?“

Textová zpráva od Tove.

Vidím, že jsi volala. Byla jsem v kině.

Už si vzpomínám.

Vždyť říkala, že půjde do kina.

Co jí na to mám odpovědět?

Napíše: Díky za zprávu.

Žádné: Přijdeš večer?

Zeke řídí. Odveze ji domů.

Dnes večer nemá na společnost náladu, sotva vydrží sama se sebou.

Sukně.

Svetry.

Sandály.

Běžecké boty.

Fotoalba.

Celý Malinin život na jedné velké hromadě v předsíni.

Tašky a krabice s oblečením, botami, knížkami, vše pečlivě vyskládané. Když Malin došlo, co to před ní je, bylo jí do pláče. Klesla na zem v předsíni vedle té hromady, ale nepodařilo se jí vymáčknout ani slzičku.

Moje věci. Důkaz o nesmyslnosti mého já.

Janne jí všechno sbalil a odvezl sem, odemkl si náhradním klíčem, který u něj nechala, a pak ho vhodil dovnitř otvorem pro poštu. Chtěla si pro své věci dojet sama.

Představovala si, že Janne s Tove budou doma a budou naléhat, aby se s nimi navečeřela, pozvou ji k prostřenému stolu na horký guláš, který by zmírnil chlad a ponurost, utišil žízeň i pocit dezorientace.

Místo toho je celý její život na jedné hromadě v tomhle zatraceném malém, studeném, vlhkém, osamělém bytě.

Pomáhala mu Tove? Spikli se proti mně? Ale co jiného jsem mohla čekat? Vždyť jsem ho uhodila. A navíc před Tove. Jak se to proboha chovám? Nejsem o nic lepší než ti dva, kteří zabili svou dceru a sestru.

Tove, Janne, tak strašně mi chybíte. Stesk je tak velký, že překračuje všechny hranice, a vy mizíte, nahradí vás cosi jiného.

Proč tu ale není Tove? Kde jsi? Kde máš věci? Asi bys to všechno najednou nepobrala, viď?

Malin se opře zády o dveře.

V ruce lahev tequily, ale nepřihne si. Místo toho vyhrabe z jedné tašky šanony s případem Marie Murvallové.

Pustí se do čtení.

V duchu vidí Marii Murvallovou: sedí na podlaze stejně jako Malin, jen v jiném pokoji. Osamělá, uzavřená, odříznutá od lidí, umrtvená k nicotnosti, snad vyděšená za hranicí toho, čemu se obvykle říká strach.

Malin v duchu nejméně posté probírá všechna fakta.

Co se v tom lese tehdy stalo, Marie?

Co jsi tam dělala?

Kdo je schopen někomu tak ublížit? Odkud se bere takové zlo? A odkud se vzaly ty živoucí ostré větve, které tě roztrhaly zevnitř? Ti električtí pavouci? Štěnice s ostře nabroušenými zuby, jež ti drásaly nohy?

Zlo je jako rozbouřená řeka ženoucí se z kopce, strhávající s sebou nánosy bahna v neodpustitelné podzimní bouři. Řeka smrti a násilí ničící vše živé, co jí přijde do cesty, zanechávající za sebou opuštěnou krajinu a závěje prachu. A my, ti přeživší, se požíráme navzájem, abychom se zachránili.

Probuzený hněv.

Malin vstane, šanony a věci nechá ležet v předsíni. Vejde do Tovina pokoje. Nepovlečená postel. Náhle zatouží po tom, aby tam Tove opět ležela, a rozpláče se, když si uvědomí, že dceřina postel zůstane navždy prázdná, že už ji možná nikdy neponese spící z pohovky před televizí do postele, že dítě, kterým Tove ještě donedávna byla, nahradil mladý, ale už dospělý člověk hodnotící své okolí, snažící se uniknout vrozené bolesti. Člověk, který už nesní sen o nevinnosti.

V Malinině snu splývá vlhkost, tma a zima v jedno. Společně tvoří černé světlo, jež ve svém středu skrývá tajemství.

Poznal jsem lásku, řekne jakýsi hlas. Hledej v lásce. Uhodil jsem, řekne druhý hlas. Hledej v ranách, řekne třetí hlas ve snu. Sekačkou rozsekaná háďata zmítající se před očima, plazící se z kanálů do ulic, jejichž jména Malin zná.

Pak hlasy umlknou, zmrzačená háďata zmizí.

29.

Malin.

Jsi součástí tohoto domu, myslí si Janne, když stojí v kuchyni, popíjí studené mléko a přikusuje chléb se salámem.

Venku panuje noc plná všech démonů, s nimiž se v životě setkal.

Malin, říká si v duchu Janne. Je mi tu bez tebe strašně smutno, ale mezi těmihle starými dřevěnými zdmi pro nás oba není místo. Postel s přehozem, který háčkovala moje matka, je pro nás příliš úzká.

Pach vlhkosti a klíčící plísně šířící se nocí jako neslyšní komáři přenášející malárii.

Němá.

Jako neslyšné zvíře. Taková je naše láska. Taková jsi ty, Malin, a já už to nevydržím.

Vždycky jsi mi vyčítala, že utíkám, a měla jsi pravdu, to uznávám. Místo vlastních problémů jsem řešil problémy těch, kteří mě potřebovali: ve Rwandě, v Bosně a naposledy letos v zimě na hranicích Etiopie a Súdánu.

Minulý týden mi znovu volali z humanitární organizace, ale já jsem účast na další misi odmítl. Už jsem toho pro svět udělal dost. Teď je na čase zůstat a čelit vlastnímu životu.

Zato ty se teď nedokážeš postavit svým problémům, Malin, a dokud se nerozhodneš hledat řešení sama v sobě, nemůžu ti pomoct. Dokonce ani Tove ne. Nikdo to nedokáže.

Je konec, Malin. Čert vem tu ránu. I to, že u toho byla Tove. Ona se s tím vyrovná. Je silnější než my. Chytřejší. O ránu tu teď nejde.

Zůstanu tady, ve svém domě, a ty jsi a vždycky budeš vítanou návštěvou, ale bydlet už tu nemůžeš. Je na čase přetnout okovy této lásky a tiché měkké touhy, do níž jsme se na tak dlouho zapletli.

Co čeká za naší láskou?

Nevím, Malin. A to mi skýtá naději a zároveň mě to děsí.

Tove.

Vždyť z nás musí být úplně zmatená.

Chceš, abych ti zavolal, viď? Třeba jen proto, abych ti vynadal. Samotnou by tě nikdy nenapadlo zavolat. Na to jsi příliš hrdá, ale ty si to nejspíš ani neuvědomuješ. Už si nebudeme volat. Ale slibuju, že na tebe dohlédnu, jak jen budu moci, ačkoliv teď, když ses zřejmě rozhodla následovat stopu do tmy, toho moc nezmůžu.

Dnes jsem volal tvému šéfovi, Svenovi. Pověděl jsem mu, že ses odstěhovala a že o tebe mám starost. Říkal, že si asi neuvědomil, jak moc jsi poslední dobou pila, a že by tě možná mohl vyslat na krátkou služební cestu, abys přišla na jiné myšlenky. To mi připadalo jako dobrý nápad. Mě stejně neposlechneš, jen se naštveš, že se ti snažím pomoct. Svenovi jsem řekl, že je mezi námi definitivní konec, bylo snazší to říct jemu než tobě, tobě bych to asi naplno říct nedokázal.

A víš, co mi na to řekl, Malin?

„Slibuju, že na ni dohlédnu. Spolehněte se na mě,“ řekl. A jemu člověk s důvěrou svěří to nejcennější, co má.

Že jsi na mě vztáhla ruku, s tím se vyrovnám. I s bolestí a zármutkem. Ale nikdy nezapomenu na Tovin zmatený pohled. Potřebuje teď bezpečí, Malin, musí uvěřit, že je tenhle svět dobrý a myslí to s námi dobře, protože i když je silná, je naší povinností ušetřit ji zla, vštípit jí důvěru v dobro. To je teď hlavní.

Úplně vidím tvůj posměšný výraz.

Ale člověk přece nepotřebuje sám něčemu věřit, aby víru předal někomu jinému.

Kolik jsem jen probděl nocí, zbrocený potem v propocené posteli, když se mi zdálo o násilí, které si lidé navzájem působí? Takových nocí byly tisíce, Malin, a přece mě ještě neopustila víra v dobro.

Ale poznám, kdy je na čase jít dál.

Kdy hrozí, že tma noci ovládne celý svět, pohltí vše.

Proto jsem tě dnes vystěhoval, Malin. Věděl jsem, že nebudeš doma. Sám jsem ty krabice vynosil do schodů, přikryl je svou bundou, aby cestou z auta nezmokly.

Abys pochopila to, co ti nedokážu říct.

Tati! Tati!

Tove ví, že křičí ze spaní. Tenhle sen se vrací čím dál častěji a ostatní lidé na chatu se jí snažili vysvětlit, že se ho nesmí bát, musí ho akceptovat, vidět v něm příležitost naučit se vyrovnat s událostmi loňského léta.

Postava v masce sklánějící se nad jejím tělem, spoutaným, nehybným.

Hlasy rodičů, blízko, a přece možná příliš daleko, blížící se tma a násilí, touha po tom, aby to všechno už skončilo a mohlo začít znovu, od začátku.

Snažila se pochopit jednání té ženy, jež se ji snažila zabít, odkud se bral její hněv a zlo, a když to pochopila, strach zmizel a ona se naučila ten sen akceptovat.

Tati! Tati!

A on přijde, zachrání ji z té hluboké, propastné tmy, společně s mámou. Pokoj zaplaví světlo, a kdyby křik ve snu přesáhl její rty, táta by doběhl těch deset metrů k její posteli. Vzbudil by ji, zachránil by ji před strachem.

Mami.

Ty jsi v tom snu taky.

Váháš.

Vypadá to, že tě něco bolí.

Jak ti můžu pomoct? Vidím, jak se trápíš, možná tvému trápení dokonce i rozumím. Myslíš si, že jsi mě navždy ztratila? Proto se ode mě odvracíš?

Protože ses stala sama sobě bolestí?

Strachem?

Karim Akbar vstane z postele a otevře okno, aby vyvětral v prázdné tmavé ložnici, kde cítí jen svůj vlastní pach. Všechny ostatní pachy z domu zmizely. Vila z osmdesátých let působí tak suše a racionálně jako víno, jež špatně dozrálo a nakonec v něm převládly kyselé chutě.

Je hranatá, syrová.

Přemýšlel o tom, že by ji prodal a koupil si byt v centru, ale zatím na to neměl sílu.

Manželka je pryč.

V Malmö. U nového přítele, kterého potkala na školení pro sociální pracovníky ve Växjö.

Syna vzala s sebou.

Když mu to oznámila, měl Karim pocit, že ji snad zabije, ale ona byla natolik chytrá, že mu to řekla na obědě v restauraci. Už když ho na ten oběd zvala, tušil, co přijde.

Potkala ho prý před dvěma lety. Toho svého kolegu, typického spořádaného Švéda.

Karim se ve své kariéře ocitl na rozcestí.

Dnes mu volali z personální agentury obsazující nejvyšší manažerské posty.

Prý o něj projevil zájem imigrační úřad v Norrköpingu, nabízejí mu křeslo prvního náměstka ředitele. On však váhá.

Chci si opravdu vzít na svědomí posílání uprchlíků zpátky do pozemského pekla?

Stejně je nejspíš zajímá jen moje snědá tvář, přistěhovalecký původ, kterým by znejistěli kritické novináře.

Ale změnu bych potřeboval jako sůl.

Náš případ.

Jerry Petersson. Fågelsjö. Goldman.

Všichni ti svárliví privilegovaní lidé, kteří nedokážou žít v míru ve svém nevkusném blahobytu. Ale co když je původcem násilí někdo jiný? Že by ti zemědělci? Kdo ví, jak moc nenáviděli majitele půdy, kterou obdělávali. Sociální rozdíly vždy dříve nebo později vyústí v násilí. To přece známe z historie.

Nebo to mohl být někdo z dědiců? Pokud tedy vůbec najdeme závěť. Možné je všechno.

Hanba.

Ta souvisí se vším.

Dle názoru mnohých jiných Kurdů se Karimova manželka dopustila toho nejhoršího hříchu a on by ji měl zabít.

To mu také napověděl jeho instinkt.

Jako první reakci.

Sám sobě to přizná. Ale z toho otce se synem, kteří nedávno kvůli cti zabili vlastní dceru a sestru, se mu zvedá žaludek.

Takový primitiv nejsem, říká si Karim.

Držel se zpátky, vzdal to, tehdy v té restauraci, nechal ji odejít i se synem, bez diskuzí a smlouvání jí dal částku, kterou si řekla za svůj podíl na domě. Namlouval si, že takhle si to přál, být velkorysý a štědrý navzdory zradě.

Karim přejde k oknu a všimne si, že přestalo pršet.

Ale na jak dlouho?

Zavolá jméno své ženy. Syna.

Své bývalé ženy.

Pomyslí si, že jakákoliv láska je lepší než samota.

Lovisa Segerbergová se převaluje v hotelové posteli a nemůže usnout. Zdi hotelu Du Nord jsou tak tenké, že cítí, jak dovnitř zvenčí proniká vlhkost a chlad, slyší supění nákladního vlaku kolem jen pár set metrů vzdáleného nádraží.

Tma. Ale zase ne taková, aby nemohla spát.

Na podlaze linoleum, pod Lovisou tenká matrace z Ikey, oprýskaná koupelna bez vany, jen se sprchou. Já si ale nestěžuju, myslí si. V jedenáct hodin telefonovala Patrikovi. Byl ještě vzhůru a pracoval, vyptával se na jejich případ, ona však neměla sílu mu o něm vyprávět. Řekla jen, že se jí stýská a neví, jak dlouho ji tady v Linköpingu ještě budou potřebovat.

Hezky se vyspi, miláčku.

Cítí ho u sebe v pokoji, stejně jako ho cítila první společně strávenou noc. Vyzařovalo z něj teplo, vnímal ji v každém okamžiku. V létě se budou brát. Čeká je krásný dlouhý společný život. Oni dva si to nepokazí jako ostatní. Jako Malin, alespoň podle toho, co se proslýchá na stanici. Dnes z ní táhl chlast a měla pěknou kocovinu, to bylo vidět, ale nikomu to zřejmě nevadilo nebo to alespoň nikdo nekomentoval. Ale co já vím, co se vlastně odehrává za oponou?

To jsou ale kolegové, přemítá Lovisa. Waldemar. Cvok a sexista. Ale v zásadě neškodný. Sven Sjöman. Šéf, o jakém sní všichni policisti.

Lovisa se zadívá do stropu a v duchu se ptá:

Patriku, kde jsi, když nejsme spolu? Kde je teď tvé tělo?

Zeke dnes vstával sám.

Za okny vily je ještě tma, stromy a keře na zahradě vypadají jako ohořelé kostry jakýchsi prehistorických živočichů.

Srká kávu.

Myslí na Malin.

Ten poslední rok se na ní podepsal.

Musí na ni dohlédnout, ale víc toho nezmůže. Jediné, co pro ni může udělat, je zásobovat ji žvýkačkami, aby ostatní necítili, jak to z ní táhne. A nepouštět ji za volant. Představí si ji, jak sedí sama v opuštěném bytě, v ruce lahev tequily.

Možná bych si měl promluvit se Svenem, říká si Zeke. Napadlo ho to už několikrát, ale ví, že pokud by se to Malin dozvěděla, považovala by to za zradu. Možná by tím navždy zničil jejich vzájemnou důvěru.

S tím chlastem už to ale fakt přehání.

Démoni jsou jí v patách, drásají jí nohy do krve.

Znovu se rozpršelo.

Je to už dlouho, co Zeke přestal kouřit. Ale dnes ráno má chuť si zapálit.

Zavře oči. Představí si tělo Karin Johannisonové, měkké a zároveň tvrdé. Co to sakra děláme? Vedle v ložnici spí Gunilla. Miluju ji. Strašně moc. A přece jí lžu do očí.

Je mi ze sebe na zvracení. A stejně s tím nepřestanu.

Waldemar Ekenberg stojí na terase za domem a kouří.

Déšť bubnuje do plastové střechy, nad Mjölby zvolna svítá, nebe má podobnou barvu jako modřina na jeho tváři.

Manželce přiznal, jak k ní přišel. Jako obvykle, když jí vypráví o téhle stránce své profese, nedala nijak najevo starost, jen si povzdychla:

„Ty se nikdy nepoučíš.“

V myšlenkách proklíná všechny ty papíry. Ještě pořád nechápe, jak jich může člověk za tak krátký život vyprodukovat tolik.

Kouř naplňující plíce.

Stejně je to nespravedlnost, že si taková kancelářská myš jako Petersson bydlí na zámku, zatímco ti, kteří celý život poctivě dřou rukama, skončí málem na ulici, když jim zavřou fabriku. Ve švédském průmyslu ubývají stovky pracovních míst. Kde je ta slibovaná solidarita nynější pravicové vlády?

Co si ti dělníci počnou?

Ti, kteří neměli hlavu na školy?

Waldemar zamáčkne cigaretu do plechovky od kávy zpola naplněné pískem.

A co já? Co bych dělal, kdybych nebyl policajt? Nejspíš ochranku v místním supermarketu Ica Maxi. Čelil bych obvinění z nepřiměřeného násilí vůči drzému zákazníkovi.

„Walle, Walle!“

Volá mě manželka. Radši se půjdu podívat, co mi chce. Bez ní bych byl jen obyčejný ubožák.

Johan Jakobsson leží v posteli, z každé strany jedno dítě, včera večer se vrátily od tchána a tchyně z Nässjö.

Na druhé straně postele spí manželka.

Jsem vděčný, že ji mám, uvědomí si, když poslouchá, jak pravidelně oddechuje. Ona je moje rodina.

Jako obvykle se usmířili, omluvili se.

Nejlepší přátelé, v dobrém i ve zlém.

Jakou hodnotu má skutečný přítel? ptá se sám sebe.

Stejnou jako rodina? Jako otec?

To ne, ale nemá k tomu daleko.

30.

PONDĚLÍ 27. ŘÍJNA

Časné ráno.

Svět za okny kanceláře, šedomodrý jako novorozeně.

Sven Sjöman přelétne pohledem prázdné židle a stoly, vdechuje pach papíru a potu. Světlo stropních zářivek se mísí se šedým světlem zvenčí. Sven přemítá, kolik vyšetřovatelů už za jeho kariéry touhle kanceláří prošlo. Malin je jedna z nejlepších, možná vůbec nejlepší ze všech. Dovede naslouchat tichým hlasům vyšetřování, proměnit tušení a slova v pravdu.

Ale zmáhá ji to.

Včera mluvil s jejím manželem, bývalým manželem, Jannem. Rozumný chlap. Už podruhé mi volal, že má o Malin starost.

To já taky, myslí si Sven. Ale konečně jsem dostal nápad, jak jí pomoct, aniž by se o tom dozvěděla. Kdyby pojala jen sebemenší podezření, strašně by se naštvala. Možná by dokonce cestu odmítla. Jannemu to každopádně přišlo jako skvělý nápad.

Zdá se, že ji ničí úplně všechno. Bublá to pod povrchem a může kdykoliv přetéct.

Johan, Zeke, Börje, Waldemar.

Börje si vzal volno, je doma se ženou. Další záchvat roztroušené sklerózy bude zřejmě i poslední.

Börje to nese těžce, ale statečně, zdá se, že se dokáže radovat z posledních chvil strávených s manželkou, vážit si všech společně prožitých let.

Waldemar. Ten se z toho papírování asi brzy zblázní. Ale já mám z jeho pochybného nadání užitek. Jeho metody a násilí sice neschvaluju, ale je mi jasné, že občas mohou být ku prospěchu věci. Proto jsem také nevetoval rozhodnutí o jeho přijetí. Bůh ví, jak přišel k těm posledním modřinám v obličeji. Ale on si nestěžuje. Když člověk pracuje jako on, občas se mu to vymstí.

Petersson. Kdo ví, jaká měl tajemství. Když člověk jednou přičichne k penězům, udělá pro ně cokoliv. Sven zatáhne břicho a povzdychne si. Vzpomene si na svého bratra, podnikatele, kterému při jednom z jeho obchodů ručil za půjčku v bance, a když firma zkrachovala, musel prodat vilu v Karlstadu.

O pár let později bratr zbohatl na prodeji jiné firmy a Sven ho požádal, aby mu peníze vrátil. Stáli tehdy na verandě a bratr mu bez hnutí brvou odpověděl: „Tak to holt chodí, brácho. Kdo riskuje, občas prohraje. Nebudeme snad míchat jablka a hrušky, ne?“

Ten večer u něj Sven ještě zůstal na večeři.

Ale od té doby s ním nepromluvil ani slovo.

Otevře Corren ležící na stole. Pouhé spekulace. Fågelsjöovi. Goldman. Podnikání.

Peníze, bratrství.

Kdo měl v sobě takový hněv, smutek nebo zklamání, že Jerry Petersson skončil celý rozbodaný v zámeckém vodním příkopě, ve společnosti zazděných válečných zajatců?

Ostatní vypadají stejně unaveně jako já, pomyslí si Malin pozorující kolegy, kteří se sešli k první poradě tohoto týdne ohledně vraždy Jerryho Peterssona.

Je 08.30.

Johan Jakobsson s temnými kruhy pod očima, tvář Waldemara Ekenberga vrásčitá od nikotinu, nevyspalá Lovisa Segerbergová, v hotelu Du Nord mají prý tvrdé postele. Jediný Sven Sjöman nevypadá unaveně. V čele stolu Karim Akbar, apatický, ale jako obvykle v perfektně padnoucím obleku, tentokrát z šedé vlny, s vínovou kravatou, kterou vybírala zkušená ruka.

V místnosti se rozhostilo ticho. Ticho vyšetřovatelů hledajících cestu vpřed, čekajících, až se jim před očima zjeví něco, co se dosud ukrývalo.

Už stačili probrat to, jak jim Fågelsjöovi utajili, že zámek museli prodat kvůli dluhům, které neopatrnými spekulacemi nadělal Fredrik Fågelsjö. I to, že pak zdědili dost peněz a chtěli zámek koupit zpátky, ale Petersson jejich výhodnou nabídku odmítl. Že Axel Fågelsjö Malin a Zekemu neotevřel, ale zato mluvili s Katarinou, a že Fredrik Fågelsjö byl při posledním neformálním výslechu neobyčejně výřečný a mimo jiné přiznal, že večer předtím, než byl Petersson zavražděn, u něj byl, ale nedošlo prý k ničemu jinému, než že Fredrik požadoval, aby jim Petersson zámek prodal zpátky.

„Jestli tam byl už večer, tak ho nemohl zabít. Podle Karin zemřel až k ránu, a to ihned po ráně do hlavy,“ řekl Sven. „Co se týče toho, jak vypadal Peterssonův poslední den, zdá se, že jediný člověk, se kterým se setkal, byl Fredrik Fågelsjö. Z mobilu ten den telefonoval jen jednou, a to uklízečce, původem z Filipín. Ta má neprůstřelné alibi a týden na zámku nebyla.“

„Pokud ho opravdu zabil Fredrik Fågelsjö,“ řekne Malin, „tak by to znamenalo, že tam jel ráno znovu. Ale to mu manželka dosvědčila, že byl doma. I když na to se asi nemůžeme spolehnout, přece jen jde o alibi mezi manžely.“

„A co ta uklízečka?“ zeptá se Waldemar. „Nemá třeba nějaké chamtivé příbuzné?“

„Vyslýchala ji Aronssonová,“ řekne Sven. „Prý je to počestnost sama. A v tom případě by ho okradli, ne?“

Dále prodiskutovali ostatní aspekty vyšetřování, ale v podstatě nepřišli na nic nového.

„Prohlédli jsme mu e-mail,“ řekl Johan. „A včera večer jsme dostali výpis hovorů z mobilu i z pevné linky. Ale ani tam jsme nenarazili na nic podezřelého, až na jeden hovor z telefonní budky u Ikey.“

„Co je na něm divného?“ zeptal se Karim.

„Je to jediný hovor, u kterého nemůžeme určit volajícího. A kdo taky dneska volá z budky, když má každý mobil?“

„Kde že ta budka je?“

„Venku na parkovišti,“ odvětí Johan.

„Nemůže tam být bezpečnostní kamera?“

„Bohužel. Už jsem to zjišťoval. V tom místě žádná kamera není. A ten hovor je navíc několik měsíců starý, takže na případné svědky můžeme taky zapomenout.“

Poté, co shrnuli stav vyšetřování, přeruší Karim mlčení:

„A co veřejnost? Nikdo nevolal?“

„Kupodivu ne,“ odvětí Sven. „Myslel jsem, že nám bude v jednom kuse drnčet telefon, ale skoro to vypadá, jako by neměl žádné nepřátele.“

„Takoví lidé existují?“ zeptá se Zeke.

„Ne,“ zavrtí Waldemar hlavou.

„Taky jsme nenašli vražednou zbraň,“ pokračuje Sven.

„Jaký je další postup?“ zeptá se Karim.

„Pohřebiště papírů pokračuje v práci a soustředí se teď zejména na to, proč firma, kterou měl Petersson s Goldmanem, tak špatně prosperovala,“ řekne Sven. „A Malin se Zekem se pokusí promluvit s Axelem Fågelsjöem. Kdyby dělal problémy, předvolejte ho k výslechu. Přece jen existuje možnost, že Peterssona zabili oni, aby pak zámek odkoupili od jeho dědiců.“

„Myslíš, že si na to někoho najali?“ zeptá se Malin.

„To těžko,“ odvětí Sven. „Ale samozřejmě mě to taky napadlo, i když tomu nic nenasvědčuje.“

Malin přikývne.

„Dědit bude Peterssonův otec,“ řekne potom. „Pokud se tedy neobjeví nějaké dítě, o kterém nevíme, nebo třeba manželka z ciziny.“

„Lidé zabíjejí i pro mnohem míň,“ řekne Waldemar a Malin v jeho hlase zaslechne touhu, jen není s to identifikovat, čeho se týká.

Možná je to tak lepší, pomyslí si, když vidí jeho modřiny, jež se na okrajích zbarvily do oranžova, stejně jako podzimní listí.

Sven zdvihne telefon po třetím zazvonění.

Na displeji neznámé číslo, ale zjevně zná přímou linku, v ústředně ho nepřepojovali.

V kanceláři je rušno. Ranní klid vystřídala vůně kávy.

Policisté v uniformách i v civilu spěšně přecházejí sem a tam, telefonují, vypadají, že mají plné ruce práce.

„Sjöman.“

„Mluvím se Svenem Sjömanem?“

„Ano.“

„Dobrý den. Tady je Peter Svenungsson z Interpolu ve Stockholmu.“

„Dobrý den.“

„Četl jsem, že Jerry Petersson byl zavražděn.“

„Ano. Našli ho dva sedláci ve vodním příkopu jeho zámku.“

„Mám informaci, která by vás možná mohla zajímat.“

„Uvítáme jakékoliv informace.“

„Jistě víte, že Petersson zastupoval Jochena Goldmana, když se skrýval v cizině. Goldmana jsme za celou tu dobu měli na dosah jen jednou, dostali jsme tip, že pobývá ve švýcarském lyžařském středisku Verbier. Dokonce myslím, že když tam vtrhla zásahovka, našli v kávovaru ještě horkou kávu, ale Goldman nikde.“

„No a?“

„Víte, kdo nám tenkrát dal ten tip? Petersson.“

Svenovo srdce málem vynechá pár úderů.

„Bingo.“

„Neřekl nám, proč ho udal, ale dobře věděl, že tím porušil svou povinnost mlčenlivosti. Museli jsme mu slíbit, že zůstane v anonymitě.“

„Tak vám moc děkuju,“ řekne Sven. „A kdy to vlastně bylo?“

„Před třemi roky na podzim. Pamatuju si, že se to stalo těsně před tím, než Goldmanovi vyšla druhá kniha. Jestli chcete znát můj názor, zaměřte se na Goldmana. Pokud to tedy vůbec jde, ten chlap je slizký jako had. Řekl bych, že dokáže s pomstou čekat klidně desítky let na tu správnou chvíli. A určitě víte, co se o něm proslýchá, čeho všeho je prý schopen.“

Sven sedí na okraji Zekeho pracovního stolu spojeného s Malininým stolem.

„Takže myslíš, že se Goldman dozvěděl, že ho Petersson udal, a chtěl se mu pomstít?“ zeptá se Malin a pomyslí si, že to vypadá, jako by Sven měl na jazyku ještě něco, ale nechával si to pro sebe.

„Je to možné,“ poznamená Zeke.

Sven přikývne.

„Goldman není typ člověka, který by jen tak odpustil zradu. Nebo myslíte, že jo?“

Tenerife, pomyslí si Malin. Představí si své rodiče na prosluněném balkoně.

Vypadají jako na obrázku z katalogu, jako reklama na šťastné stáří.

Slunce, teplo.

Žádné mraky, zima, tma, déšť, kroupy.

Jen světlo.

A nádherný bezstarostný život, jak by řekli ti pobožní studenti, kterým Malin pronajímala byt.

31.

Sven nechal Malin se Zekem o samotě.

„Měli bychom si znovu promluvit s Goldmanem,“ prohlásí Malin. „Udeřit na něj. Zajímalo by mě, jak zareaguje.“

„Tak mu zavolej,“ navrhne Zeke.

Malin vytočí číslo, čeká deset zazvonění, ale nikdo to nebere.

Zavrtí hlavou.

„Mohl si na jeho vraždu někoho najmout,“ řekne Zeke.

„A co ta kniha?“ zeptá se Malin. „Neříkala náhodou Segerbergová, že jeho první kniha se prodávala hůř, než se čekalo? Tu firmu měli společně, to by znamenalo, že se o zisk z prodeje zřejmě dělili.“

„Chceš říct, že Petersson Goldmana udal, jen aby vyvolal mediální rozruch? Aby se druhá kniha líp prodávala?“

„Je to možné. Sven přece říkal, že ho udal Interpolu těsně před vydáním té druhé knihy.“

„Ale měl to vůbec zapotřebí? Vždyť už tehdy byl za vodou.“

„S jídlem roste chuť,“ odvětí Malin. „A obchod je obchod. Znáš to, principy.“

„Jako Fredrik Fågelsjö,“ poznamená Zeke. „Měl velké oči, až nakonec o všechno přišel.“

„Jo, chamtivost,“ přikývne Malin. „Na tu už doplatila spousta lidí.“

Co pořád máte s těmi knihami?

Říkáte, že mě zabila chamtivost?

Něco vám poradím. Jestli chcete zbohatnout, nepouštějte se na dráhu nakladatele.

Druhou knihu jsme vydali vlastním nákladem, mysleli jsme, že se bude prodávat líp než ta první, tak proč bychom dávali peníze někomu jinému? Byli jsme stejně naivní, jako bývají rodiče, když jde o děti.

Ale ti zatracení knihkupci ji vůbec nechtěli kupovat, a já jsem přitom zaplatil tisk padesáti tisíc svazků. Trocha mediální pozornosti by neškodila.

Proto jsem zavolal policii.

Udal jsem Jochena.

Ale on jim vyklouzl. Někdo ho musel varovat. Nebál jsem se, že by se Goldman něco dozvěděl. Ten policajt, s kterým jsem mluvil, působil důvěryhodně.

A v nejhorším jsem to vždycky mohl popřít, tvrdit, že Jochena zradil někdo z jeho nejbližšího okolí, o jeho skrýši jsem přece nevěděl jen já.

Malicherné, uznávám.

Ale o Jochenovi se začalo psát, k jeho dopadení moc nechybělo a prodeji knihy to přece jen trochu pomohlo. Na skladě nám zbylo nakonec jen pět set výtisků a alespoň něco málo jsme vydělali.

V podnikání jsem vždy uznával jen jeden princip: Zisk za jakoukoliv, nebo alespoň téměř jakoukoliv cenu.

Obchod je obchod.

K čemu by mi jinak Goldman byl, kdybych na něm něco nevydělal? Není nic prchavějšího než přátelství. Ale vím také, co dokážou jeho hněv a ješitnost, čeho jsou schopné.

Axel Fågelsjö jim tentokrát otevřel, nabídl jim místo v salónu a odešel do kuchyně nachystat kávu a koláčky.

Dřevěné obložení se leskne jako čerstvě nalakované.

Viděl Axel Fågelsjö vůbec někdy plastovou lištu, alespoň na obrázku? přemítá Malin, když se ten obrovitý muž vrátí s plným tácem.

„Věděl jsem, že se vrátíte,“ řekne a postaví před ně kávu a kupované koláčky. „Mrzí mě, že jsem vám minule neřekl celou pravdu.“

„Proč jste nám lhal? Proč jste tvrdil, že jste Skogså prodali dobrovolně?“ zeptá se Zeke.

„To je snad jasné. Na rodinu by to vrhlo špatné světlo. Už kvůli Fredrikovi.“

„A lež na vás nevrhá špatné světlo?“ zeptá se Malin.

Přívětivost Axela Fågelsjöa je náhle ta tam, Malin vidí, jak se jeho tvář stáhne, jako by mu z kulatých, růžových tváří zmizel všechen vzduch.

„A co Fredrik?“ pokračuje Malin. „Proč myslíte, že se nám snažil ujet? Chtěli jsme mu jen položit pár otázek.“

„Bál se, že byste ho zavřeli,“ odvětí Axel Fågelsjö. „Zpanikařil, to je všechno.“

„A nebyl náhodou v pátek ráno na Skogså? Víme, že…“

Hrabě vstane, jeho obrovitá postava se chvěje vzteky, vychrlí na ně slova, až vzduchem zavíří kapky kávy a drobky z koláčků.

„Jaké máte sakra právo šťourat se v našem soukromí? Vždyť nemáte vůbec žádné důkazy!“

Zekeho ocelový pohled se zavrtá do starcových očí.

„Sedněte si, pane Fågelsjö. Sedněte si a laskavě se uklidněte.“

Axel Fågelsjö přejde k oknu vedoucímu na dvůr a nechá ruce klesnout podél těla.

„Uznávám, že všechno, co vám Fredrik řekl, jak jsme o Skogså přišli i že jsme ho chtěli koupit zpátky, je pravda. Ale s tou vraždou nemáme nic společného. A teď, prosím, odejděte. Jestli máte další otázky, budete mě muset předvolat k řádnému výslechu. Ale upozorňuji vás, že by to byla jen ztráta času.“

„Jak vám bylo, když Petersson vaši nabídku odmítl?“ zeptá se Malin.

Axel Fågelsjö neodpoví.

„Zlobil jste se na Fredrika?“ nedá se odbýt Malin a všimne si, že tělem hraběte otřásá tichá zuřivost. Pomyslí si, že on ke vzteku nemá důvod, na rozdíl od Jerryho Peterssona.

Malin si moc dobře pamatuje, jaké to bylo, když chodila na gymnázium. Ve třídě měli pár chlapců z dělnických rodin, hezkých a chytrých. Pohybovali se sice v lepších kruzích, ale jen naoko, nikdy nebyli vpuštěni dovnitř. Malin jich bylo líto. Sama se od takových věcí distancovala, měla Janneho. A přesto občas tajně snila o tom, že patří do nejbližšího okruhu přátel nějaké spolužačky z lepší rodiny.

„Co jste vlastně dělal v pátek ráno?“ zeptá se útočným tónem. „Jel jste na Skogså rozhodnutý Peterssona zabít? Anebo jste ho chtěl jen přemluvit k prodeji, když se to Fredrikovi nepodařilo, a celé se to zvrtlo a zabil jste ho?“

Proud slov.

Chce toho dědka bičovat otázkami, strachem z něj vyhnat pravdu. Přece se tě neleknu.

„Nebo jste si na to někoho najal?“

„Odejděte,“ řekne Axel Fågelsjö klidně. „Ven trefíte sami. Už mám toho vašeho Peterssona plné zuby.“

A já mám zase plné zuby tebe, pomyslí si v duchu Malin.

Na schodišti potkají novináře a fotografa z Aftonbladetu, které Malin zná od vidění.

Hodně štěstí, zašeptá za nimi. Pořádně ho zmáčkněte.

Sven Sjöman obědvá salát, který mu s sebou do práce udělala manželka.

Krabí tyčinky. Rukola.

Pach umělé rybiny připomínající čpavek. V kuchyňce kromě něj nikdo jiný není, Sven dnes dostal hlad už v jedenáct hodin, to proto, že vstával tak brzy. Ohyzdné kovové židle jsou přesně tak nepohodlné, jak vypadají, na stěně nevkusný gobelín s panoramatem podzimního Linköpingu. Nepoměrně velké vrány kroužící kolem věže katedrály, na střeše zámku nepovedená šedá kočka.

Salát se hodí akorát tak pro králíky.

To není jídlo pro dnešní den. Dnes je počasí jako dělané na vepřové koleno. S tuřínovou kaší.

Sven řekl Karimovi o telefonátu z Interpolu i o tom, že se Malin znovu pokoušela dovolat Goldmanovi.

Nabere si na vidličku poslední zbytek salátu.

Co je lepší? přemítá. Krátký a šťastný, nebo dlouhý a nešťastný život? V tu chvíli se definitivně rozhodne, že by Malin služební cesta mohla prospět, ačkoliv skutečná potřeba takové cesty je v téhle situaci diskutabilní. Požádá Karima, aby to Malin oznámil. Tak snad nepojme podezření.

Waldemar Ekenberg dojde k Malin a Zekemu sedícím u pracovního stolu a pojídajícím sendviče, které si koupili u benzínové pumpy v ulici Djurgårdsgatan.

„Tak co? Dostali jste z Fågelsjöa něco?“

Malin zavrtí hlavou.

„Ale něco nám tají,“ řekne potom. „Jen ještě nevím co.“

„Ženská intuice?“ ušklíbne se Waldemar.

Malin mu věnuje unavený pohled.

„Ráda bych se v klidu naobědvala, když dovolíš.“

Vtom se u stolu objeví Karim Akbar. Položí Malin ruku na rameno, Zekemu a Waldemarovi kývne na pozdrav a řekne:

„Malin, co bys řekla tomu, že bys zajela na Tenerife a promluvila si s Goldmanem osobně?“

Malin zavře oči. Vstřebává Karimovu nabídku.

Slunce.

Teplo.

Máma, táta. Daleko od Tove, Janneho, toho všeho.

„Co myslíš? Mohla bys ho trochu zmáčknout. Určitě je doma, v té své vile,“ pokračuje Karim.

„To beru,“ přikývne Malin a vzápětí dodá: „Byl to Svenův nápad, že jo? Myslí si, že bych měla na chvíli vypadnout, viď?“

„Nebuď paranoidní, Malin. Je to v zájmu vyšetřování. Trocha slunce ti jen prospěje a aspoň navštívíš rodiče. Vždyť jsi tam ještě nebyla, ne?“

Malin věnuje Karimovi podezřívavý pohled říkající: Do toho ti nic není.

„Janne je doma?“ pokračuje Karim podivným tónem, jako by vyřizoval jakousi formalitu.

Malin se zatváří nechápavě, pak ale pochopí, kam tím míří.

„Tove může zůstat…“ Pak se však zarazí. Karim neví, že se odstěhovala, a taky to vědět nemusí. Nebo už se to dozvěděl?

„O Tove se postará Janne,“ řekne nakonec.

„Tak fajn,“ přikývne Karim. „Zařídím ti na zítřek letenku. Buď sbalená. A taky opatrná. Víš, co se o něm říká.“

Malin stojí u kávovaru v kuchyňce. Sama. V ruce mobil.

Chtěla by zavolat Tove, ale ví, že je ve škole, má hodinu. Musí ji ale vidět, než odjede.

Měla by zavolat Jannemu. Ale co by mu řekla? Musí mu přece říct, že odjíždí.

Anebo mám zavolat Danielu Högfeldtovi? Dopřát si pořádný odpolední sex? Nebo se vyplížit dolů k Hamletovi na panáka?

Ty dvě poslední možnosti znějí neuvěřitelně lákavě. Ale ona musí pracovat. A pak balit.

Mám zavolat našim? Oznámit jim, že zítra přijedu? To bude zase panika, na překvapení si zrovna nepotrpí. Musím se s nimi sejít, i když se mi vůbec nechce. Ještě nevědí, že jsem se odstěhovala od Janneho, ani že u něj Tove ještě pořád bydlí. Nebo jim to snad Janne řekl? Táta občas volává na pevnou linku. Ale to by Janne neudělal, aspoň doufám.

Už se nemůžu dočkat, až z téhle díry na pár dní vypadnu.

Svým způsobem byl Jerry Petersson typickým obyvatelem tohoto města, jedním z těch, kteří ztrácejí své kořeny v honbě za penězi a sociálním statusem. Jen se podívejte na mou matku, té se nikdy nepodařilo vytvořit domov, ve kterém by se cítila doma, alespoň myslím. Malin si vybaví Janneho dům a svůj byt, ale rychle tu představu zaplaší, odmítá si přiznat bolestnou pravdu, že se v mnoha ohledech podobá své matce. Raději se v myšlenkách vrátí k Jerrymu Peterssonovi. Byl to vlastně typický třídní zrádce, který neznal své místo ve společnosti, chtěl být za každou cenu někým, kým nikdy být nemohl. Sebekrásnější pes bez rodokmenu nikdy nemůže na výstavě vyhrát.

Nenávidím rodinu Fågelsjöů, to, co symbolizují, uvědomí si. Ale nedokážu je nenávidět jako jednotlivce. Vybaví si Katarinu Fågelsjöovou na pohovce, její oči. To by mě zajímalo, co znamenal ten smutek, který z nich vyzařoval. Že by za to mohla bezdětnost? Nebo něco jiného?

Malin zdvihne hrnek s kávou, přičichne k té černé tekutině a zamíří zpátky ke stolu.

„Mně jsi nevzala?“ zeptá se Zeke, když uvidí Malinin hrnek.

„Sorry,“ pokrčí rameny Malin a sedne si, zatímco Zeke zamíří do kuchyňky.

Vychutnává si horkou kávu, tekutina jí spaluje ústa. Do reality ji vrátí až hlas Johana Jakobssona.

Drží jí před očima hnědý papír.

„Zrovna jsem z archivu dostal tohle,“ řekne. „Zjistil jsem, že Jerry Petersson měl jako devatenáctiletý bouračku. Po silvestrovské oslavě. Ale neřídil, seděl na sedadle spolujezdce. Nic se mu nestalo. Hůř ale dopadli ti, co seděli na zadních sedadlech, kluk s holkou. On se zabil a ona vyvázla s těžkým poraněním hlavy.“

Malin si nepamatuje, že by o nehodě četla v novinách, nejspíš byla tehdy příliš mladá na to, aby takovým věcem věnovala pozornost.

„A víš, co je na tom zajímavého?“ pokračuje Johan.

Malin zavrtí hlavou.

„Že se ta bouračka stala na pozemku Fågelsjöových.“

ČÁST 2.

DÉŠŤ Z MRAKU,

JENŽ SE NIKDY NEVRÁTÍ

ÖSTERGÖTLAND, ŘÍJEN

Pukající vejce.

Líhnoucí se slepá háďata. Je jich čím dál tím víc. Vře mi z nich krev.

Ale začnu jinak: Předstírejme, že existuje jeden film.

Film o lidském životě, jenž svou perspektivou vysvětluje každý jeho okamžik.

Můj film není černý ani bílý, dokonce ani pestrobarevný. Má matně červenou sépiovou barvu, je jako pomalé putování umrtvující mou samotu.

Vidím v něm tisíce lidí.

Míjejí mě, nikdy se však nevrátí. Nic a nikdo ve filmu nezůstává, je to ten nejosamělejší z filmů o osamělosti.

Ve tvářích lidí se zračí hnus, v lepším případě jen nezájem. Většina z nich mě nevnímá, nevidí. Jsem pro ně vzduch, mizející obrys v proměnlivé krajině. Jen jednou jsem měl něco, čeho stálo za to se držet. Ale naučil jsem se svobodě. Nebo ne? Možná jsem si to jen namlouval, abych to vydržel.

A teď? Po tom, co se stalo? On, nechci vyslovit jeho jméno, jenž plaval v té studené, temné vodě. Nedělám si iluze o odpuštění a pochopení.

Ale v mém hněvu bylo cosi krásného, osvobozujícího. Jako bych se zbavil všech těch háďat, zmizela z mého těla a já poznal, co znamená klid a moc. Vlastně ani tak nezáleželo na tom, kterým směrem jsem hněv ventiloval. Ale říct, že si to nezasloužil, by byla lež. Kdyby bylo třeba, udělal bych to znovu, jen abych opět zažil ten pocit, kdy se ze mě vytrácí zlo, kdy se hadi utiší a já existuju, ten, kým jsem mohl a měl být.

Násilí bylo ve mně. Mám ho od tebe, otče, ty jsi ten muž z filmu, jenž mě pronásleduje, bije, je mu jedno, jak se ke mně chovají ostatní, kvůli tobě jsem ten nejmenší člověk na světě a nikomu, vůbec nikomu na tom nezáleží, nikdo mi nepomůže.

Jen on. Přijde ke mně.

Střih.

Mám přítele. Skutečného přítele. Zachrání mě.

Toho podzimu občas pracuju, navzdory svým pronásledovatelům.

Na krku cítím horký dech zániku. Ať dělám cokoliv, musím myslet na sebe, bránit se, jedině tak můžeme my lidé přežít.

Pronásledují mě, snaží se přijít na to, kdo jsem. Já jim však uteču, teď je řada na mně. Ničeho nelituju, vždyť jsem jen uvedl věci do pořádku. Znám strach pronásledovatele i pronásledovaného. Přeju si, aby mi násilí znovu poskytlo ten pocit klidu, přestože vím, že to není správné.

Jsem osamělost tohoto světa, všechen ten tichý, neslyšný strach.

Otec.

Pobíháš kolem s kamerou, v druhé ruce pevně svíráš cigaretu. Zdvihneš tu zatrpklou, ustrašenou ruku s nehty zažloutlými nikotinem. Pohybem tanečníka zasáhneš tělo ležící na zemi.

Nechci být tím tělem.

Ty však neexistuješ, otče. I to příkoří mohu svým způsobem napravit. Čekal jsem pod stromy, za branou srdce zla.

Možná přece jen nadešel můj čas.

Vy, chlapci, kteří mě nenávidíte, přestože sami nevíte proč, už neexistujete.

Pak však náhle zmizíš, můj zachránce, příteli.

Stejně jako zmizeli i všichni ostatní.

32.

ÚTERÝ 28. ŘÍJNA

Viva Las Palmas. Viva Las Palmas.

Malin si vzpomene na text písničky od ZZ Top, když sestupuje z pojízdných schůdků u letadla a kráčí k čekajícímu autobusu, který ji spolu s ostatními cestujícími odveze k příletové hale.

Ostré slunce časného odpoledne ji řeže do očí, v krku jí vyschlo, svetr je na tohle horko moc tlustý. Cítí vůni tepla, nasládlou a vlhkou, jako by se svět zvolna vypařoval.

Potí se.

Je nejméně třicet stupňů.

Ještě štěstí, že má na sobě jen bílou bavlněnou sukni a sandály, punčocháče si sundala na toaletě v letadle.

U obřích hangárů se ve větru chvějí palmy, mezi přistávacími drahami je vidět spálenou trávu a v mlhavém oparu Malin zahlédne špičatý vrchol sopky.

Viva Las Palmas. Vegas. Všechno je to jen jedna velká hra. Hoď si kostkou, ta rozhodne o tvé další cestě.

Ale ona ještě ani není v Las Palmas, jen na letišti. Napadne ji, že všechny ty zatracené ostrovy jsou vlastně stejné.

Za okamžik už se mačká v autobuse plném uřvaných charterových turistů. Vyčerpaná matka se spícím, asi dvouletým dítětem v náručí. Parta přiopilých mladíků hulákajících na celý autobus fotbalovou hymnu IFK Norrköping.

Autobus nastartuje a všichni ti upocení lidé v jeho útrobách se zakymácejí, snaží se udržet na nohou, přestože by v přeplněném autobuse ani neměli kam spadnout.

Z pórů se jim vypařuje únava a utišená touha.

Včera, když volala rodičům, slyšela v hlase svého otce paniku, nejspíš umocněnou matčinou přítomností. „Cože? Ty zítra letíš na Tenerife? Na služební cestu? Co tu budeš dělat? Zrovna tady? V hotelu, říkáš? To je dobře, my nemáme nic připraveného. Přijď na večeři, až si trochu odpočineš. Jestli ti nechceme přijít naproti na letiště? Zítra ve dvě? To nejde, máme rezervaci na golfovém hřišti Abama. Měla bys ho vidět, Malin, to je nejhezčí hřiště na celém ostrově, dostat se tam není jen tak.“

Autobus zastaví.

Malin vystoupí a zamíří k východu z haly, za sebou táhne kufřík na kolečkách, své jediné zavazadlo.

Venku.

Teplo jí náhle připadá příjemné, není jí ani horko, ani zima. Je ráda, že na chvíli unikla tomu zatracenému dešti a kroupám, které vzteklý vítr žene do bezbranného obličeje.

„Taxi, madam?“

„Limousine?“

Pod dlouhým podloubím z bílého betonu řada taxíků.

Taxikáři postávají před auty s cigaretou v koutku úst a neprojevují žádný velký zájem odvézt ji na Playa de las Américas, ať už je to kdekoliv.

Malin vytáhne z kapsy sukně zmačkaný papírek, z té námahy se jí udělá horko, a přečte si jméno hotelu.

Řekne ho taxikáři, který stojí první v řadě, ten však jen ukáže na jednoho ze svých kolegů.

O kousek dál zdvihne ruce malý, tlustý a plešatý muž a zamává na ni.

„Taxi?“

Malin přikývne, muž jí vezme kufřík z ruky a neomaleně ho hodí do kufru bílého seatu.

Malin se posadí na zadní sedadlo.

V autě není klimatizace.

Svetr a sukně se přilepí k černé kožence a Malin si uvědomí, že na ni taxikář upírá tázavý pohled přes zpětné zrcátko.

„Where to?“ zeptá se.

„Hotel Pelicano,“ odvětí Malin a muž ustaraně svraští čelo, jako by se bál, jestli vůbec dostane zaplaceno.

O dvacet minut později sedí Malin na proležené posteli v malém pokojíku s miniaturními okénky, středověká klimatizace naříká hlasitěji než deset prastarých ledniček dohromady. Na zdech odlupující se šedá barva, žluté linoleum propálené od cigaret.

Hotel rezervovala Rebecka, jejich nová recepční. Karim jí zřejmě dal hodně omezený rozpočet.

Z obou stran hotelu nevěstince. K pláži Playa de las Américas, kolem níž cestou sem projížděli, jsou to nejméně dva kilometry. Hotel nemá žádnou pořádnou lobby, jen ošuntělý recepční pult se stejně ošuntělým recepčním, pětačtyřicátníkem s rozcuchanými vlasy, který ji ubytoval s konstatováním:

„Room already paid for.“

Malin vstane.

Zatouží po plavání. O hotelovém bazénu si však může nechat jen zdát.

Nahlédne do koupelny. Aspoň že je tu uklizeno, ačkoliv nic si zřejmě nedokázalo poradit se zápachem odpadu. Vana nikde, jen sprchový kout. Malin se chce vysprchovat, než se vydá na místní policii. Už ji čekají.

Pohlédne na sebe do zrcadla.

Představí si Tovin obličej a napadne ji, že se vlastně víc podobá Jannemu. Malin jí včera volala, nejprve si říkala, že se za ní staví ve škole, počká před třídou a odveze ji k sobě domů, uvaří, popovídá si s ní, uloží ji do postele, prostě udělá všechno, co by jako matka udělat měla, ale nakonec jí jen zavolala, bála se, že by nedokázala odjet, kdyby Tove viděla, kdyby ji držela v náručí.

Řekla jí, že musí odjet na služební cestu, jen na pár dní, a Tove odsekla:

„Jsi jako táta. Utíkáš před problémy.“

„Prosím tě, Tove.“ Na tom, že prosila svou patnáctiletou dceru, bylo cosi osvobozujícího. Tove se tím zřejmě obměkčila a nakonec se jí omluvila:

„Promiň, mami. Jen jeď. Chápu, že potřebuješ na chvíli vypadnout.“

„Je to služební cesta.“

„A kam vlastně jedeš?“

Původně jí to nechtěla říkat.

„Na Tenerife.“

„Ale tam přece bydlí babička s dědou. Já chci jet taky.“

„To nejde, Tove, mám tam práci. A ty máš zase školu.“

Ještě před rokem a půl by Tove naléhala, možná dokonce i křičela, ale teď nic nenamítala.

„Pomáhala jsi tátovi stěhovat moje věci?“ zeptala se Malin.

„Ne. Chtěl to udělat sám.“

A pak, po chvíli ticha:

„Uvidíš se s babičkou a dědou?“

„Ještě nevím. I když vlastně jo, domluvili jsme se, že se u nich zítra zastavím.“

„Musíš se s nimi sejít, mami.“

„Budu je od tebe pozdravovat.“

„Dej za mě dědovi pusu a vyřiď mu, že se mi stýská. A babičce taky.“

Pak Malin zavolala Jannemu, doufala, že se spustí záznamník, a také ano, nechala mu zprávu, že na pár dní odjíždí. Nevolal zpátky, a tak si řekla, že je mu to asi jedno.

Malin se svlékne do naha a pomyslí si, že za klimatizaci může být vděčná, přestože příšerně řve.

Vleze do sprchy a otočí baterií, překvapí ji, jak má voda silný tlak, nechá ji proudit na obličej, na tělo.

V letadle nic nepila.

Ještě štěstí, že v pokoji není minibar.

Pak se v jejích myšlenkách opět vynoří Tove a Malin se v duchu ptá, proč ještě nepřišla za ní do bytu nebo aspoň na stanici, proč netrvala na tom, že se musejí vidět, vlastně to ani nenavrhla. Cítí, jak se jí stahují svaly kolem hrudního koše, a uvědomí si, že Tove má nejspíš úplně stejně rozporuplné pocity jako ona. Ten odstup ti dělá dobře, viď, Tove?

Představuje si, že drží Tove v náručí. Horké kapky vody jako Tovino teplé tělo.

Jsem tvoje máma, miluju tě.

K policejní stanici jsou to z hotelu dva kilometry, Malin se přesto rozhodne jít pěšky. Oblékla si tenké šedé šaty, obula bílé plátěné tenisky.

Prochází kolem prostorných stylových vil za vysokými zdmi z bílých cihel, kolem novostaveb řadových domků i zchátralých činžáků s prádlem pověšeným na balkonech. Míjí hotelové komplexy za prořídlými živými ploty z tropických keříků, jejichž jména si nepamatuje, třpytivé hladiny bazénů. Tisíce hospod, barů a restaurací hlásajících svou nabídku: Full English breakfast, Swedish meat balls, Pizza, German specialities.

Nejradši by odvrátila pohled jinam.

Doufá, že Los Cristianos, kde bydlí její rodiče, bude hezčí a smířlivější než tohle turistické ghetto.

Policejní stanice se nachází v bílé třípatrové budově u náměstíčka lemovaného liduprázdnými předzahrádkami. Na konci ulice Malin zahlédne moře, v odpoledním světle třpytivě modré.

Kde všichni jsou? přemýšlí Malin. Na pláži?

Otevře těžké dveře na stanici a vejde dovnitř.

Žíhaná kamenná podlaha, nikde žádné židle, jen nástěnka s plakáty zobrazujícími tváře teroristů.

Za pancéřovým sklem sedí mladý policista v uniformě. Kouří a věnuje jí odmítavý pohled, jako by takové jako ona vídal dnes a denně.

Nejspíš si myslí, že jsem nějaká hloupá turistka, kterou okradli Rusové. Nebo že jsem kurva? Vypadám tak snad?

Malin dojde k okénku a vytáhne služební průkaz.

Policista s jižansky afektovaným gestem zdvihne obočí:

„Oh, Miss Fors from Sweden. We were expecting you. Let me call for Mr Gomez who will assist you. He will be right here.“

33.

Waldemar Ekenberg zabouchne dveře od auta a spolu s Johanem Jakobssonem proběhnou deštěm pod stříšku nad vchodem do cihlového činžáku ve čtvrti Gottfridsberg. Domy postavili ve čtyřicátých letech. Ukrývají malé, vícepokojové byty. Dokonalé bydlení pro rodiny, které se přistěhovaly za prací v Saabu, NAFu nebo LM Ericssonu.

Přestane vůbec někdy pršet? ptá se v duchu Johan a na okamžik si představí, jak déšť vystřídá sníh, mráz bez vůně a zápachu. Pomyslí si, že tohle je teprve začátek tmy, čeká je listopad, prosinec, leden a únor. Černé měsíce drásající duši. Děti válející se po podlaze v předsíni, odmítají obléknout si kombinézu, sněhule, čepice, které je škrábou.

To bylo zase ráno.

Obě děti dostaly záchvat vzteku, čert ví, co jim přelétlo přes nos, manželka je ještě pořád naštvaná, že s ní nejel do Nässjö.

Když konečně přišel do práce, oddychl si.

Pozoruje Waldemara, jak vyťukává kód pro otevření dveří a pak je rozrazí, jako by ho rozčílil tenhle strašný podzim. Ocitnou se na chodbě páchnoucí plísní a rozhlížejí se, jako kdyby tu snad bylo k vidění něco jiného než odlupující se šedozelená barva, stará nástěnka a schody z šedě žíhaného kamene.

„Do prdele,“ uleví si Waldemar a Johan si není jistý, jestli ho tak znechutil pohled na schody, nebo to deštivé počasí.

„A to je teprve podzim,“ poznamená Johan. „Bude hůř.“

Jonas Karlsson.

Třetí patro.

„Poslední patro,“ řekne Waldemar a Johana napadne, že ten monokl pod okem prozrazuje o jeho povaze všechno.

O půl minuty později stojí za šedohnědými dveřmi, slyší zvuk zvonku a pak pomalé kroky sunoucí se ke dveřím.

Jonas Karlsson. Muž, který řídil při té bouračce, o které se dozvěděli v archivu. Stalo se to na pozemku Fågelsjöových, když jim ještě patřil. Mladík jménem Andreas Ekström nehodu nepřežil, jediná dívka v autě, Jasmin Sandstenová, má doživotní následky.

Aspoň chvíle bez papírování, pomyslí si Waldemar vděčně.

Svenova ranní slova: „Trochu se pošťourejte v té bouračce. Zjistěte, jestli třeba na povrch nevyplavalo nějaké staré svinstvo. Nebylo by to nic výjimečného.“

Naše minulost, přemítá Johan. Poutají nás k ní řetězy, pevně přikované k našim vzpomínkám.

Jonas Karlsson.

To, co se stalo před třiceti lety na Silvestra, byla zřejmě nešťastná náhoda, ale jak moc jste jí později asi litoval, proklínal jste se? Dával jste si za vinu smrt mladého člověka a těžké zdravotní následky dalšího? Jak to asi změnilo váš život?

Dveře se otevřou.

Za nimi muž s prořídlými vlasy a břichem vypouklým pod vínovým pleteným svetrem. Ani nepozdraví, jen jim věnuje unavený pohled a pravou rukou naznačí, aby šli dál.

Má povislé tváře, ale ostrý nos. Johan si pomyslí, že o dvacet let dříve a třicet kilo méně možná mohl být celkem hezký. V jeho dechu je slabě cítit alkohol.

„Zujte se a sedněte si tamhle na gauč.“ Jonas Karlsson druhé zřejmě rád komanduje. Má silný hlas, který nekoresponduje s ochablým držením těla.

„Jen se vychčiju a hned jsem u vás.“ Jonas Karlsson zmizí na záchod a Waldemar s Johanem se zatím posadí na pohovku v obývacím pokoji, pruhované modro-bílé tapety se kolem nich semknou.

Čisto, uklizeno. Málo nábytku, plochá televize.

Typický staromládenecký byt, pomyslí si Johan. Pokud jsou údaje z archivu správné, je Jonasi Karlssonovi čtyřicet tři let, ale vypadá mnohem starší, unavený, ztrhaný. V rohu minibar s pootevřenými dvířky, na stole popelník s několika nedopalky, ale žádný vlezlý zápach kouře.

„Myslíš, že chlastá?“ zeptá se Johan.

Než Waldemar stačí odpovědět, ozve se hlas Jonase Karlssona:

„Občas trochu víc piju, to jo, ale mám to pod kontrolou.“ Posadí se do křesla k oknu vedoucímu na dvůr, za ním černé mrtvolné větve bříz smýkané větrem a poněkud nejistým deštěm. Knihovna plná DVD, videokazet i osmimilimetrových filmů nečitelně popsaných rukou.

„Bydlíte tu sám?“

„Jo.“

„Rodinu nemáte?“

„Ne, zaplať pánbůh. Takže vás zajímá ta bouračka?“

„Jo,“ přikývne Waldemar. „Ale nejdřív mi řekněte, jestli si ho honíte levačkou, nebo pravačkou.“

„Cože?“

„Slyšel jste dobře.“

„Jsem pravák, jestli vás zajímá tohle.“

„Předpokládám, že víte, co se stalo Jerrymu Peterssonovi?“ pokračuje Waldemar.

„Četl jsem o tom v novinách.“

„V počáteční fázi vyšetřování prověřujeme všechny, kteří měli s Jerrym Peterssonem cokoliv společného.“

„Já o něm nic nevím,“ pokrčí Jonas Karlsson rameny. „Vlastně jsem ho vůbec neznal.“

„Tak jak to, že jste spolu jeli v autě? Tu noc na silvestra…“

„Jerry Petersson mě tenkrát poprosil, abych ho hodil zpátky do města. Měl jsem půjčené tátovo auto a bylo tam místo, tak proč by ne? Nabídl mi za to stovku, chtěl se odtamtud dostat pryč.“

Stejná slova jako v archivním spisu. Jonas Karlsson vypovídá navlas stejně jako před dvaceti čtyřmi lety.

„Ta oslava byla na faře Fågelsjöových?“ zeptá se Johan.

„Jo. Nechali ji postavit, myslím, že jako dar místnímu kostelu.“

„A proč myslíte, že Petersson chtěl tak moc pryč?“

„Co já vím. Jak už jsem řekl, moc jsem ho neznal. Byla zima a už bylo pozdě. Asi chtěl prostě domů.“

„Znal jste sourozence Fågelsjöovy? Znáte je?“ zeptá se Waldemar.

Jonas Karlsson zavrtí hlavou.

„Ne. To byli vždycky pěkní náfukové. S Fredrikem Fågelsjöem jsem sice chodil do stejného ročníku, ale do vedlejší třídy. Tu oslavu pořádal on. Občas nás ostatní pozval na večírek, když potřeboval víc lidí, řekl bych do počtu.“

Johan přikývne.

„A co Jerry Petersson? Ten se s Fågelsjöovými kamarádil?“

„Myslím, že ne. Ten byl spíš jako já. Obyčejný kluk z dělnické rodiny, kterého tu a tam vzali na milost.“

„A s Jerrym jste nebyli kamarádi?“

„Už jsem vám řekl, že ne.“

„A co ostatní, kteří s vámi jeli autem?“

„Andreas Ekström patřil do Jerryho party a Jasmin Sandstenová byla nejspíš do Jerryho zamilovaná, proto chtěla jet s námi. Většina holek do něj byla blázen, aspoň mi to tak přišlo.“

„Takže myslíte, že Jasmin Sandstenová byla do Jerryho zamilovaná?“ zeptá se Johan.

„Nevím. Ale všechny baby na něj letěly. Byl prostě takový.“

„Říkal jste Jerryho parta?“ pokračuje Waldemar.

„Jo, měl hodně kamarádů,“ přikývne Jonas Karlsson a rukou si otře horní ret. To je divné, pomyslí si Waldemar, zatím jsme nenarazili na jediného člověka, který by se pokládal za Peterssonova kamaráda.

„Ale Fågelsjöovi mezi ně nepatřili?“

„Pokud vím, tak ne. Kluci z bohatých rodin měli svoji partičku, do které nikoho nepustili, jen občas vzali někoho na milost, většinou když potřebovali lidi na nějaký mejdan.“

„Můžete nám říct, jak ten večer probíhal?“

Waldemar se snaží o přátelský, důvěryhodný tón a Johana až překvapí, jak upřímně zní jeho zájem.

Jonas Karlsson si odkašle, jako by sbíral síly na vyprávění.

„Jak už jsem říkal, Fredrik Fågelsjö pořádal silvestrovskou oslavu. Pozval i mě, tak jsem si od táty půjčil auto, ale musel jsem mu slíbit, že nebudu pít. Po půlnoci jsem se zvedl, že už pojedu, takové pitky nejsou za střízliva moc zábavné.“

„To ne,“ přisvědčí Waldemar.

„A když jsem byl na odchodu, přišel Jerry Petersson s Jasmin Sandstenovou a Andreasem Ekströmem, jestli se můžou svézt se mnou. Andreas Ekström s tou holkou si sedli dozadu, Jerry dopředu a dál už to asi znáte. Jel jsem podle předpisů, ale stejně jsme v té tmě dostali smyk, vyhodilo nás to ze silnice na pole a skončili jsme na střeše. My dva vepředu jsme byli připoutaní, ti vzadu ne, lítali tam jako na centrifuze, až prolítli zadním sklem. Andreas měl smrtelná poranění hlavy a Jasmin… to už ani není člověk.“

„Ostatní pili?“ řekne Waldemar.

„Byl přece silvestr.“

„Stalo se na tom večírku něco výjimečného?“

Jonas Karlsson zavrtí hlavou.

„Myslíte na tu noc často?“ řekne Johan pomalu a všimne si, jak Jonasi Karlssonovi ztuhne obličej a rozšíří se mu zorničky.

„Ne. Odpoutal jsem se od toho. Byla to nešťastná náhoda. Já jsem za to nemohl a nikdo mi taky nic nevyčítal. Ale to víte, že na Andrease a Jasmin občas myslím.“

„Byli to vaši kamarádi?“

„Jen známí. Občas jsme se potkávali na mejdanech. Bavili jsme se o přestávkách.“

„Byl jste po škole s Peterssonem v kontaktu?“ zeptá se Waldemar.

„Ne, to vůbec ne. Od maturity jsem s ním nemluvil. Ale zřejmě se neměl zrovna špatně.“

Waldemar si tře ruce o kolena, prsty o sebe, vypadá nervózně.

„Nebude vám vadit, když si zapálím?“

„Ne. Když mi taky jednu nabídnete.“

„Můžu se zeptat, co máte za práci?“

„Pracuju jako laborant v nemocnici na rentgenu. Dělám noční směny.“

„Nikdy jste nebyl ženatý? Nemáte děti?“

„Ne, na to já nejsem.“

Místnost zaplaví dusivý kouř a Johan musí při další otázce zadržovat kašel:

„Vyčítal jste si to?“

Jonase Karlssona jako by otázka překvapila, rychle se však vzpamatuje a odpoví:

„Někdy jo.“

„A co Andreasovi a Jasminini rodiče? Zlobili se na vás?“

„Myslím, že se všichni smířili s tím, že to byla nešťastná náhoda, že takové věci se stávají. I když nevím. Řekl bych, že Andreasovi rodiče se z toho vzpamatovali, překonali to. Alespoň na pohřbu mi to tak připadalo.“

„Byl Jerry také na pohřbu?“ zeptá se Johan.

„Ne.“

„A Fredrik Fågelsjö?“

„Ne. Děláte si legraci?“

„Jak to nesli Jasminini rodiče?“

„Zbylo z ní jen tělo bez duše,“ řekne Jonas Karlsson. „Slyšel jsem, že její otec se s tím nedokázal vyrovnat. Prý se rozvedli.“

Johan se odmlčí, pohlédne ven z okna, myslí na otce, který té silvestrovské noci přišel o dceru, a představí si vlastní dcerku pobíhající v jejich řadovém domku v Linghemu.

V bílých vlajících šatičkách.

Dcera, jejíž duše zmizí na zasněženém nočním poli. Dcera, jež nepřestane dýchat, kráčejíc vstříc desetiletím utrpení. Co všechno může takové trauma v člověku vyvolat?

Zeke Martinsson si položí tvář do dlaní, snaží se vytěsnit všechny okolní zvuky.

Hukot a šum v open space kanceláři ho dohání k šílenství, potřebuje v klidu přemýšlet.

Malin na Tenerife.

Teď už určitě přistáli. Uvidí se se svými rodiči? Čert ví.

Zeke před chvílí volal Axelu a Katarině Fågelsjöovým kvůli té bouračce. Fredrika Fågelsjöa vyslechl už dřív Sven Sjöman, v přítomnosti advokáta. Všichni Fågelsjöové svorně vypovídali, že se na toho silvestra skoro nepamatují, že to je dávno a nikdo z nich si Peterssona nedal do souvislosti s tou nehodou, když se objevil na scéně jako kupec zámku ani když byl zavražděn.

Jak se vyjádřil Axel Fågelsjö: „Nikdo z nich nepatřil do blízkého okruhu našich známých. Děti je občas pozvaly na večírek, ale spíš jen do počtu.“

Musejí si to pamatovat, vědět, že Jerry byl v tom autě také.

Jak že to řekla Katarina Fågelsjöová? „Já si ten večírek vůbec nepamatuju. Úplně se mi to vykouřilo z hlavy.“

Něco mi tu nehraje, myslí si Zeke a cítí, že je to něco důležitého. Proč asi?

Příliš mnoho.

Příliš málo.

Skogså.

Pořád tentýž zámek a přilehlé polnosti.

Auto, které jednou na silvestra dostane smyk a sjede ze silnice. Dva mladí lidé, kteří na to ošklivě doplatí. Dalšího najdou o mnoho let později zavražděného ve vodním příkopu na tomtéž panství, jehož je teď ovšem majitelem.

Úplně se mi to vykouřilo z hlavy.

Lžete, myslí si Zeke. Nic neutkví lidem v paměti tak jako smrt.

34.

JONAS KARLSSON, SILVESTR 1984

Lezu k ní sněhem po kolenou, vypadá to, že je mrtvá, nehýbe se, ale já ji vzkřísím, musím ji vzkřísit, vdechnu jí do plic vzduch a vrátím jí život. Z uší jí vytéká krev a celý svět, všechny moje silvestrovské ústupky mi zvoní v hlavě a já nic neslyším, kolem jen blikající světla auta, v jejich mrtvolném světle vidím Jerryho, běží kolem mě jako v černobílém zpomaleném filmu, je tu zima a ticho, černé ticho, které mě bude pronásledovat po zbytek života.

Jasmin. Tak ses jmenovala, viď?

Andreasi? Kde je Andreas? Jerry stojí nade mnou, něco na mě křičí, ale neslyším co. Chci ho poslouchat, dokázat, že jsem hoden stát se jeho přítelem, nic si nepřeju víc než být jeho kamarád.

V rukou držím tvou hlavu, Jasmin, sníh pod tebou je šedý krví, proč téhle noci neexistují zvuky ani barvy? Dokonce ani krev nedokáže být červená.

Co to na mě Jerry křičí? Neslyším ho.

Něco po mně chce. Už si vzpomínám na překotná slova v autě: nejeď tak rychle, brzdi, a pak se svět točil kolem dokola, rozprskl se na tisíce rozmanitých zvuků a křik, až nakonec všechno utichlo, visel jsem v tom tichu vzhůru nohama a díval se na volant, na Jerryho, jak zápolí s bezpečnostním pásem, pak jsem spadl a odplazil se ven.

Zdálo se mi, že někdo stojí nad Andreasovým tělem.

Bytost bezbarvá strachem.

Jasmin v mých rukou. Dýchá. Jak to vím? Jerry stojí vedle mě, křičí: „Dýchá, dýchá!“ Jeho slova ke mně pomalu doléhají jako měkká vata, jeho křik a pohled těch neúprosných očí, něco chce, něco opravdu důležitého.

Nikdy jsem nic nechtěl tak moc jako teď on.

Můžu se vznést zpátky nad to pole. Tiché a vybledlé v dešti a v mlze, v syrovém chladu, z kterého jsou hraboši celí zmatení.

O tom večeru a noci nebudu nikdy nikomu vyprávět.

Ani o lásce a rozhodnosti, o smrti a bílém sněhu, o těch krásných pramíncích krve vytékajících z hluchých uší dívky, o krvi, jež pod ní tvořila měkký polštářek z toho nejhebčího sametu.

Měl jsem vztek.

Byl jsem zklamaný, ale pevně rozhodnutý jít dál. Chtěl jsem se stát tím nejnedbalejším z nedbalých.

Vznesu se ještě výš.

Pode mnou Skogså. Domek Linney Sjöstedtové, sedí tam a čeká na smrt, která k ní ještě dlouho nezavítá.

Dokonalé vločky, sotva větší než zrnka prachu, poletující vzduchem.

Využíval jsem a stále ještě využívám svých modrých očí.

Stojím tu na poli, na těch několika kilometrech čtverečních nekonečně rozlehlého světa, toho ošklivého vesmíru, který mi teď patří.

Zatímco se na zem snáší sníh s deštěm, chlapec přestává být chlapcem.

Kdo jsem byl, když jsem před pár měsíci stál na schodišti před školou a cítil, jak mě matné paprsky pozdně letního slunce hladí po tváři?

35.

LINKÖPING, 1984 A POZDĚJI

Chlapec, jímž zatím ještě je, stojí na schodech před Katedrálním gymnáziem v paprscích pozdně letního slunce hřejících jako vzpomínka na studené ruce jeho maminky.

Nekouří, na rozdíl od většiny žáků jednoho z nejprestižnějších linköpinských gymnázií. Přesto se svou partou postává venku na schodech, den za dnem se učí, jak s nimi manipulovat, zjišťuje, jak na to, aby dělali, co chce. Na tom přece není nic špatného, když sami nevědí, co chtějí.

Pak se ale objeví chlapci a dívky z okolních velkostatků a panství. Ať dělá co dělá, ať má kolik chce obdivovatelů, chovají se k němu, jako by byl vzduch. Sice se s ním baví, ale vždycky takovým nadřazeným tónem, s jakýmsi odstupem, berou ho na milost, a přece ne.

Přeje si, aby měl dostatek síly na to si jich nevšímat, netoužit po jejich přízni, ale nemůže si pomoct. Snaží se být alespoň vtipný, tam venku na schodech, při vyučování, v jídelně, není mu to však nic platné.

Do uzavřené společnosti nemá přístup.

Ta je vyhrazená pro děti velkostatkářů a šlechticů, pro doktorské synky s rodokmenem. Ne pro usmrkance ze sídliště s mrtvou revmatickou matkou a bezcenným otcem, který se ještě ke všemu přihlásil na rekvalifikační kurz.

On, nejhezčí a nejchytřejší ze všech, by měl být členem přírodovědného kroužku nebo prestižního útočiště rádoby básníků s názvem Písemnictví a tradice.

Vem vás čert.

Ty jejich večírky, na které často zvou všechny kromě něho. Jeho výjimečnost pro ně představuje hrozbu, nahání jim strach.

Zavřené dveře.

Dveře, jež musí otevřít.

Stůj co stůj. Jestli mu ale chlapci s těmi směšnými jmény, přepychovými domy a auty připadají k smíchu, s dívkami je to jiné. Zámecká a panská děvčátka s útlými těly, jemnými blond vlásky, úzkými obličeji a ještě užšími rty.

V jejich pohybech je cosi krásného a neodolatelného, táhne je to k němu, jako ostatně téměř všechny dívky. Pokud ale ostatní dívky jeho modré oči obměkčí, ty z lepších rodin na okamžik uhnou pohledem. Vědí, kdo je a odkud pochází, je pro ně spíš cirkusovou atrakcí, povyražením, nikoli člověkem hodným úcty.

Je tu však jedna dívka, nejkrásnější ze všech, která vidí, s kým má tu čest, vidí v něm mocného muže, kterým se jednou stane, vidí život, který jí pak bude moci nabídnout.

Ta jediná má kuráž.

Jednoho večera, po oslavě konce školního roku, se spolu vytratí k řece Stångån vinoucí se Linköpingem, leží na matraci v opuštěné strojovně, její nahé bílé tělo pod ním, a on ji naplňuje svou vřelou, tvrdou, ztělesněnou duší. Oba vědí, že na tuhle chvíli nikdy nezapomenou. Když spočívají v potu, bolesti, explozi a vesmíru prostém strachu, prožívají instinktivní lásku, jejich podvědomí opouštějí všechny pochyby.

Pak přijde silvestr.

Bílý sníh padající z černého nebe na krvavě zbarvené pole.

Chlapec křičící slova, jež z něj učiní muže.

36.

Moře třpytící se odstíny modré, jež Malin nikdy dřív nespatřila, slunce jako by si dnes usmyslelo, že zruší hranice alespoň dvou ze čtyř živlů. Malin cítí, jak se jí šaty lepí na záda, jak jí teplý vítr svírá tělo v měkkém, prostém objetí.

Pozoruje tu nádheru kolem.

Terasa s bazénem na skále, asi sto metrů nad opuštěnou pláží s černým pískem.

Bazén obklopený černou mozaikou.

Tak ráda by si taky zaplavala. Pozoruje muže ve vodě, plave sem a tam, nedá se vyrušit návštěvou.

Terasa má nejméně čtyři sta metrů čtverečních, Malin sedí na jejím okraji pod slunečníkem u stolku z teakového dřeva, vedle ní inspektor Jorge Gomez v pomačkaném béžovém lněném obleku. Na druhé straně bazénu, u zdi obrovské bílé krychlové vily, se na lehátkách opalují dvě prsaté blondýny, cosi ťukají do mobilů a tu a tam si poupraví předimenzované sluneční brýle. Za otevřenými prosklenými dveřmi obývacího pokoje vyhlížejí na terasu tři svalnatí mladíci vzbuzující respekt.

Úplný zámek, pomyslí si Malin. Stranou od civilizace, a přece jen pár desítek kilometrů od Playa de las Américas.

Funkcionalistický sen.

Bílá barva, ocel, slunce. O něčem takovém jsi asi snila, viď, mami?

Muž plave dál, k černým stěnám bazénu víří malé vlnky, které šplouchají přes jeho okraj. Jedna z těch prsatých blondýn se zvedne a zamává na ně. Gomez jí mávnutí oplatí.

Zavezl sem Malin autem, cestou toho moc nenamluvil, jen jí vysvětlil, že jsou si samozřejmě vědomi Goldmanovy pochybné minulosti, ale že také mají plné ruce práce s mnohem horšími případy lidí, kteří byli opravdu za něco odsouzeni, například za vraždu. Nic na něj nemají, a pokud na něj není vydán zatykač, nechávají ho na pokoji.

„Zbytečně na sebe neupozorňuje,“ řekl Gomez lámanou angličtinou. „Na rozdíl od Rusů. Ty si musíme držet zkrátka.“

„Myslíte, že nás pustí dál?“

„Proč by ne, jestli je doma?“

O deset minut později seděli za branou v černém seatu s naprázdno běžícím motorem a mužský hlas v reproduktoru je instruoval:

„Jeďte k domu, tam se vás někdo ujme.“

Přijala je slečna v kostýmku, uvedla je ke stolu na terase, a než zmizela uvnitř, řekla: „Mr. Goldman will be with you shortly.“

Kraulová tempa.

Voda.

Goldman v bazénu.

Jedna ruka střídá druhou. Malin vidí zaťaté svaly na jeho pažích, nejraději by do bazénu skočila taky, chtěla by cítit, jak tělo bojuje s vodou, jak proráží tu příjemnou, měkkou clonu.

Jochen Goldman vyleze z bazénu, od jedné z goril si vezme ručník a s úsměvem a mokrými odbarvenými vlasy jim vykročí v ústrety. Z jeho svalnatého, i když trochu obtloustlého těla čiší energie.

Ručník přes rameno. Na zápěstí nápadné hodinky, bronzová pleť, kolem krku těžký zlatý řetěz. Vybělené zuby, na pětačtyřicetiletého muže, který určitě nežil zrovna nejklidnější život, nepřirozeně bílé. Vrah? Člověk zbavující se nepohodlných lidí? Těžko říct.

Malin necítí strach, ale něco jiného. Jochen Goldman se zastaví deset metrů od nich s vystrčeným břichem a pravou rukou si utře vlasy, teprve pak si ručník omotá kolem pasu.

Podá Malin ruku.

Ta ji uchopí, stisk jeho ruky je stejně tak pevný, jak neupřímně vypadá jeho úsměv. Malin si všimne, že zřejmě podstoupil několik plastických operací. Kolem očí jen minimum vrásek, ostřejší rysy a špičatější nos než na fotkách z novin. Jochen Goldman se posadí na židli na slunci a jedna z goril mu přinese sluneční brýle s obroučkami vykládanými diamanty. Malin se usměje. „Pěkné brýle,“ polichotí mu a představí se:

„Malin Forsová, kriminální inspektorka z Linköpingu. Mluvili jsme spolu po telefonu. Tohle je můj španělský kolega Jorge Gomez.“

Gomez pokývne a Goldman jeho pozdrav opětuje sotva znatelným pohybem hlavy.

„Byl byste tak hodný a sundal si ty brýle? Ráda bych vám viděla do očí, když spolu mluvíme.“

„Ty jsou od Toma Forda. Máte dobrý vkus,“ usměje se Jochen Goldman a sundá si brýle. „To vy jste volala kvůli Jerrymu?“

To moc dobře víš, pomyslí si Malin.

Jochen Goldman se pobaveně usměje: „A teď jste navíc vážila tak dlouhou cestu, jen abyste se se mnou setkala osobně.“

Malin si pomyslí, že nic na světě nedonutí Jochena Goldmana, aby řekl víc, než sám chce, takže přejde rovnou k věci.

„Domníváme se, že je vám známo, že Jerry Petersson jednou vyzradil vaši skrýš policii.“

Nový úsměv, hnědé oči jiskřící v protisvětle.

„Jo, o tom vím. Řekl mi to můj informátor u Interpolu. Měl jsem tenkrát namále.“

„Chtěl jste se mu pomstít?“

„Ne, to ne, vždyť se nakonec nic nestalo. A i kdyby, proč bych to dělal teď, po tolika letech? Nikdy jsem k Jerrymu neměl stoprocentní důvěru. Nebyl to člověk, na kterého je zrovna spolehnutí. A v mé situaci bylo nejlepší mít se na pozoru přede všemi.“

„Ale říkal jste, že jste byli přátelé.“

„Taky že jo. Přece jen jsem k němu choval víc důvěry než k většině ostatních lidí.“

Malin přikývne.

Sleduje, jak se z jeho opálené kůže pomalu odpařují kapky vody. Goldman se pohodlně opírá o opěradlo židle, s doširoka rozkročenýma nohama si užívá dne, jako by to měl být jeho poslední.

„Šlo mu jen o to, aby se moje kniha líp prodávala,“ dodá potom. „Ta jeho chamtivost byla někdy až dojemná. Nedlouho před tím vydělal stovky milionů, a přece si nemohl pomoct, za každou cenu chtěl zvýšit prodejnost.“

Na obzoru se objeví velký trajekt.

Prsaté královny už opustily terasu.

Zůstávají jen bdělé oči goril v obývacím pokoji.

„Zdá se, že vám tu nic nechybí.“

„Tvrdě pracuju. Ale chybí mi žena.“

„Vždyť jich máte hned několik,“ namítne Malin.

„Ale žádná není jako vy.“

Malin se usměje, cítí na sobě Goldmanův pohled, napadne ji, že by si měla popotáhnout šaty, které jí nadzdvihl vítr, ale nechá je být. Takové hry sice obvykle nehraje, ale dnes udělá výjimku.

Kvůli sobě, nebo aby zmátla Jochena Goldmana?

To je přece jedno.

Gomez cosi ťuká do mobilu, ozve se tiché pípnutí, zřejmě příchozí zpráva.

„Takže jste se na Peterssona nezlobil?“

„Ne. Když člověk neočekává loajalitu, zrada se ho nedotkne. Nebo snad ano?“

„To já nevím,“ odvětí Malin a vybaví si Janneho, jak stál doma v předsíni ten večer před odletem do Bosny, jak se ho nadarmo snažila přemluvit, aby přestal balit svůj maskáčový batoh.

„Ale já ano.“

„Přesto jste s ním dál podnikal?“

„Jo.“

„I když jste mu nedůvěřoval?“

„On nevěděl, že to vím. Ale jedno vám řeknu, Malin. Někdy byl Jerry Petersson přesně ten chlap, kterého chtěl mít člověk na své straně.“

„Proč?“

„Měl užitečné vlastnosti. Hlavně bezohlednost.“

„Co tím myslíte?“

Jochen Goldman povytažením obočí naznačí, že na tuhle otázku nehodlá odpovědět.

„Jak jste se seznámili?“ Malin změní téma.

„Jednou jsem se dostal do nesnází. Můj právník byl zrovna na dovolené, tak se mě ujal Jerry. Pracoval ve stejné firmě. Hned se mi zalíbil. A když si pak založil vlastní firmu, stal jsem se jeho stálým klientem.“

„Víte, proč si založil vlastní firmu?“

„Ostatní z něj měli strach.“

„Strach?“

„Byl mnohem chytřejší než oni, takže byli rádi, když se ho zbavili.“

Malin se usměje. Jochen Goldman si pohladí břicho a roztáhne nosní dírky podobně jako Tony Sopráno ze seriálu Rodina Sopránů.

„Je něco, co bych měla vědět? O vašem podnikání? O Jerrym?“

„Ne. Na něco taky musíte přijít sama, ne?“

Jochen Goldman se znovu usměje.

„Takže jste se nerozhodl dodatečně se mu pomstít a neobjednal si jeho vraždu?“

Jochen Goldman věnuje Malin svůdný úsměv.

Nasadí si sluneční brýle a otočí k ní hlavu, až paprsky slunce odrážející se v drahokamech zasáhnou Malin do očí a musí je zavřít.

„Nenuďte mě, Malin. Tak hloupá nejste. A i kdyby náhodou, tak vám to přece nebudu vyprávět.“

Malin pohlédne na moře.

Vzpomene si na Tove.

Co teď asi dělá?

Pak si vzpomene na svou matku.

Na tátu.

Ten už se na její návštěvu nejspíš těší.

„Pojďte,“ navrhne Jochen Goldman. „Ukážu vám svůj pozemek.“

Malin schází za Jochenem Goldmanem po strmém schodišti vedoucím k moři.

Pořád ještě má na sobě jen plavky, opálené tělo se mu leskne v paprscích slunce. Vypráví jí o španělském architektovi, který projektoval jeho vilu. Mimo jiné prý stavěl i dům pro režiséra Pedra Almodóvara kdesi v horách nad Madridem.

Malin mlčí.

Nechá mluvit Jochena Goldmana. Pomyslí si, že jsou mimo dohled goril a že Gomez nejspíš pořád ještě sedí na terase a píše textové zprávy.

Jochen Goldman se zeptá, jestli četla jeho knihy, a Malin napadne, že to asi měla udělat.

„Tak to jste o nic nepřišla,“ usměje se Goldman.

Seskočí do horkého černého písku na pláži a rozběhne se k vodě, aby si nespálil chodidla. Malin se posadí na poslední schod, zuje si bílé plátěné tenisky a také se rozběhne k moři.

„Klidně se svlékněte. A vykoupejte. Plavky vám obstarám. Ani nevíte, jak příjemné je ležet tady v písku a cítit, jak vám na těle krystalizuje sůl.“

„To věřím,“ odvětí Malin a proti své vůli pocítí touhu ležet tu na pláži vedle Jochena Goldmana a dívat se na něj, na tu špatně nasměrovanou sílu, kterou představuje.

Jochen Goldman hodí na hladinu kámen, který se několikrát odrazí.

„Před deseti lety jsem si připadal jako ten kámen,“ řekne.

„Za to jste si mohl sám,“ namítne Malin. „A bohatě se vám to vyplatilo.“

„Jste tvrdá,“ řekne Goldman.

„Jen realistická. Neříkal vám Jerry Petersson někdy o nějaké autonehodě?“ zeptá se pak.

Vlažná voda mezi prsty na nohou, zpěněná vlnka valící se černým pískem.

„Mohlo mu být tak osmnáct, devatenáct. Jeden kluk se tehdy zabil.“

Jochen Goldman se zarazí.

Pohlédne na ni, Malin mu přes brýle nevidí do očí, a přesto ví, že teď řekne to, na co čekala, když s ním šla až sem dolů na pláž, to, co podvědomě tušila, že řekne, když se k němu bude chovat jako k normálnímu člověku:

„Jednou na silvestra, slavili jsme ho tehdy v Punta del Este, se mi tím chlubil. To auto prý řídil on, byl opilý, ale podařilo se mu přemluvit někoho jiného, aby to vzal na sebe. Jerry na to byl děsně pyšný.“

37.

Co to vykládáš za nesmysly, Jochene?

Na žádného silvestra v Punta del Este si nepamatuju. Nebo snad ano?

Stojíš na terase toho svého paláce a díváš se na moře.

Jasně že jsem tě chtěl udat.

Bylo to jako v nějaké kovbojce. Ty jako John Wayne na útěku před Apači v horském masívu na hranicích mezi Texasem a Mexikem.

Letím od tebe pryč, zanechám tě tvému neklidu, tomu se ti ještě nepodařilo uniknout.

Ještě si trochu zaplavu v tom černém vodním příkopě.

Jedno si pamatuj: Tam, kde jsem teď, neexistuje neklid, jen zvědavost a strach a tisíce dalších pocitů, které nedokážu pojmenovat. Už si nemusím od ostatních udržovat odstup, tady nepotřebuju žádný vodní příkop.

Konečně jsem se zbavil strachu a hanby.

Zato ty ještě ne, že, Malin?

Malin vejde do svého hotelového pokoje.

Je tu horko, klimatizace se po jejím odchodu automaticky vypnula, zápach plísně je teď znatelnější. Svlékne se do naha a lehne si na postel, zatouží po bazénu, po chladivé vodě obemykající tělo.

Teď však vidí jen šedozelené vlhké skvrny na stropě a čeká, až Zeke zvedne telefon.

Jsou čtyři hodiny.

Zekeho chraplavý hlas:

„Malin! Co děláš? Jak se máš?“

„Ležím v tom nejodpornějším hotelovém pokoji, jaký jsem kdy viděla.“

„Jak tam je?“

„Teplo. Sluníčko.“

„Už jsi mluvila s Goldmanem?“

„Jo.“

„No a?“

Z nevěstince vedle hotelu se náhle ozve vzrušený výkřik a vzápětí hlasitá disko hudba.

„Diskotéka?“

„Bordel,“ odvětí Malin.

„Tomu říkám exotika.“

„Goldman tvrdí, že při té bouračce neřídil Jonas Karlsson, ale Jerry Petersson. Byl opilý a přemluvil Jonase, aby to vzal na sebe.“

Ve sluchátku se rozhostí ticho.

„To se podívejme,“ vypraví ze sebe Zeke po chvíli. „Věříš mu? Nebo si s námi jen hraje?“

„Těžko říct. Ale toho Karlssona bychom měli zmáčknout.“

Další křik pod okny.

„Už jste ho vyslechli?“

„Jo. Byli u něj Jakobsson s Ekenbergem. Ale jak to tak vypadá, budou tam muset zajet znovu.“

„A co Fågelsjöovi?“

„Ti tvrdí, že si na tu bouračku skoro nepamatují.“

„Ale pamatují,“ řekne Malin. „To si piš, že jo.“

Zeke se na okamžik odmlčí a Malin si vzpomene, jak ji Gomez před chvílí pozval na pivo, ale ona odmítla, přestože její tělo přímo volalo po vychlazeném pivu nebo po něčem ještě ostřejším.

Ale ovládla se.

Zeke pokračuje:

„Takže Waldemar s Johanem znovu vyslechnou Jonase Karlssona. Taky si promluvíme s rodiči těch dvou, co seděli na zadním sedadle. Je možné, že Jonas Karlsson Peterssona vydíral a někdo z těch pozůstalých se to dozvěděl. Bůh ví, co by taková zpráva způsobila. Čtyřicet bodných ran, panebože.“

„Zeptejte se Fågelsjöových,“ řekne Malin.

„Jasně. Kdo ví, kam nás tenhle případ ještě zavede. Volala jsi Tove?“

Do toho se nepleť, pomyslí si Malin. Nechtěla jsem jí volat, protože je nejspíš ještě ve škole. Je to tak, ne?

„Na to se vyser,“ řekne Malin a uslyší svůj agresivní tón. „Promiň,“ dodá hned nato.

„To je v pohodě, Malin. Ale pochop, že tvoje dcera je důležitější než tenhle případ.“

Drž hubu, Zeke.

„Někdo klepe,“ řekne Malin. „To bude nejspíš uklízečka. Musím končit.“

Zeke položí telefon.

Malin se uchýlila ke lži. Nikdo neklepal, jen chtěla ukončit ten nepříjemný hovor. Jerry, říká si v duchu. Jestli jsi tu noc opravdu řídil ty, uložil jsi tu událost do malého černého trezoru a zahodil klíč, že? A našel jsi ho až při kohoutím zápase s Jochenem.

To já svá tajemství na světlo nikdy nevytahuju, protože je ani sama neznám. A co ty, Jochene? Ty nechceš znát své skutečné tajemství, viď? Rád věříš tomu, že můžeš všechny ovládat, dostat svět tam, kde ho chceš mít.

Malin zavře oči.

Pocítí vnitřní neklid.

Už mě nebaví ten věčný smutek, pomyslí si. Smutek, hněv a strach.

Proč je můj pohled podobný pohledu Katariny Fågelsjöové?

Už brzy se uvidím s mámou a tátou.

Golfové míčky svištící k modrému nebi. Ten nejhorší způsob nicnedělání.

Tenhle případ mě vrací zpět do mého nejniternějšího letokruhu.

Malin usnula. Leží bezbranná s rukama za hlavou jako dítě, které instinktivně ví, že jeho máma nikdy nezmizí. Zdá se jí o muži v obleku sedícím v designovém kancelářském křesle za mahagonovým stolem, v místnosti s velkými okny vedoucími na rušnou ulici. Na sobě má šedý oblek. A nemá obličej.

Mluví k ní. Chce ho zarazit, ale neví jak.

Ležíš si tu na posteli, říká ten muž. V tomhle ošuntělém pokoji. A přeješ si, abys tak mohla proležet celý večer a noc, i když víš, že se musíš probudit, musíš jít ven. Už brzy se půjdeš vysprchovat ve snaze smýt ze sebe před tím večerním setkáním všechny city.

Přijela jsi sem, na tenhle ostrov zničený turistickým ruchem, aby ses dozvěděla mé tajemství a to, jak jsem přišel ke všem těm bodným ranám. A za to jsem ti vděčný. Ale víc než mé tajemství tě zajímá tvé vlastní. Myslíš, že se ho dnes večer dozvíš? Moc si toho neslibuj, Malin. Neměla bys radši jet domů? Konečně přestat s pitím a začít se starat o svou dceru? Ale ani to nedokážeš. Tak jsi slabá.

Je snazší soustředit pozornost na mě.

To ti dovoluje tušit pravdu a uniknout sama před sebou.

Napij se, Malin.

Pij.

Bude ti líp.

Pak ten muž náhle zmizí. Zůstane jen jeho hlas.

Malin ho slyší v sobě, jeho šepot:

Pij, pij, pij.

Ve snu se ptá, odkud se ten hlas bere. Je to tichá prosba těla? O klid a vysvobození ze zármutku, touhy a strachu?

Probudí se a hlas zmizí, ten pocit v ní však zůstane.

Vejde do sprchy.

O čtvrt hodiny později sedí v ošuntělém baru a pozoruje svůj obličej v zrcadle bez rámu.

Sklenice způli naplněná tequilou, vedle ní orosený půllitr piva.

Mami.

Tati.

Tady mě máte. Měla by tu se mnou být Tove. Měli byste ji vidět, tu nejkrásnější holčičku na světě.

„Pořád není doma,“ řekne Waldemar Ekenberg, když dnes už potřetí zvoní u Jonase Karlssona.

„Nemáme na něj ani mobil.“

„Kde může být?“ zeptá se Johan Jakobsson.

„Jak to mám vědět?“

Johan pohlédne na dveře.

Masívní, zamčené, jako by střežily jakési tajemství.

Byli tu před dvěma hodinami, těsně poté, co Malin volala Zekemu, ale Jonas Karlsson nebyl doma. Ani v práci.

Na stanici zatím aspiranti dostali za úkol najít rodiče dívky a chlapce, kteří při té autonehodě seděli na zadním sedadle. Oba páry se rozvedly, ale všichni bydlí v Linköpingu.

Je už večer. Takhle pozdě je kvůli něčemu tak nepodloženému nemůžeme obtěžovat, přemítá Johan. Ale zítra budeme muset.

Netěším se na zítřek, říká si v duchu, když se otočí na podpatku a zamíří dolů ze schodů, pryč od Waldemara, pryč od bytu Jonase Karlssona.

38.

Stesk, jenž nelze ovládnout, má adresu.

Calle Amerigo 3.

Dvě rychle vypité tequily a pivo udělaly svoje.

Malininy ruce klidně spočívají na nahých nohou. Na sobě má krátkou bílou sukni a růžovou halenku, která se kupodivu v kufru ani moc nepomačkala.

Hodiny na palubní desce ukazují za pět minut osm. Otcova slova v telefonu:

„Přijď v půl osmé, to už budeme stoprocentně zpátky z golfu.“

Taxík zamíří z Playa de las Américas silnicí podél moře, čilý ruch vystřídá klid obytné čtvrti. Pláže už nelemují narychlo postavené hotely, ale stejně rychle postavené bytové domy, jejichž upravené balkonky prozrazují důchodce.

Mami.

Tak dlouho jste hledali byt u pláže, ale všechny byly moc drahé.

V Los Cristianos odbočí taxík do kopce, směrem k okrovým skalám a stále vyšším a vyšším bytovým domům s bílými fasádami.

Už jsou to tři roky, co jsem naposledy viděla rodiče.

Stýskalo se mi?

Možná občas, když jsem v telefonu slyšela tátův hlas, jak mě zval na návštěvu nebo se vyptával na kytky.

Máma.

S tebou jsem za ty tři roky mluvila všehovšudy sotva desetkrát, a to jsme se ještě bavily o počasí.

Mrzí mě, jak malou roli hrajete v Tovině životě? Ty se na ni aspoň ptáš, tati. Ale ve skutečnosti vám na ní moc nezáleží.

Proto jsem se také mohla odstěhovat do Stockholmu, když mě přijali na policejní akademii, sama s Tove, protože jsem věděla, že na vzdálenosti nesejde. Stockholm nebo Linköping, pořád jste byli stejně daleko.

A co Tove? Stýská se jí po vás?

Před chvílí jsem se jí snažila dovolat, ale měla obsazeno.

Ano, to je přece pochopitelné, že se jí stýská po babičce s dědečkem.

Janneho rodiče, zarytí kuřáci, už dávno zemřeli, doplatili na svůj zlozvyk.

Malin cítí účinky tequily. Pomáhá jí být upřímná sama k sobě.

Místní bytovky připomínající králíkárny.

Co jen lidé na tomhle vyprahlém sopečném ostrově vidí? Není tu nic kromě tepla a úniku od zodpovědnosti.

„Přijď v půl osmé.“

Malin zavře oči.

„To už budeme doma z golfu.“

Výtah se zastaví ve čtvrtém patře, kovové dveře se otevřou a Malin by je nejraději zase zavřela, vyběhla ven a vzala si taxíka přímo na letiště, nasedla do prvního letadla a vrátila se domů, do tmy, deště a zimy.

Zamíří ke dveřím, které zřejmě patří jejím rodičům.

I ve Švédsku je teď tepleji než tady. Bílý kámen podobný mramoru na zdech a podlaze jako by vyzařoval podivný chlad, jaký nikdy dřív nepocítila, a najednou je jí opět osm let, stojí před vilou ve Stureforsu, je zima, prší a ona ztratila klíče. Zevnitř slyší matčiny kroky, ví, že její dcera stojí venku na schodech, je jí zima a pláče, chce dovnitř, ale ona neotvírá, zlobí se, že Malin ztratila klíče.

Malin stojí za dveřmi.

Na Tenerife.

Chce se jí utéct.

Třeba nejsou doma.

Vtom však zpoza dveří zaslechne známé hlasy, nejprve v přátelském rozhovoru, pak se však rozkřičí, a ona opět leží na posteli v dětském pokoji a slyší jejich křik z ložnice na druhé straně domu, za studených podzimních, zimních, jarních a letních nocí, a nechápe, co to křičí, je jí sedm, osm let a nerozumí jejich slovům, obsahují však něco, co navždy změní její svět, její směřování životem, ať už si toho je vědoma nebo ne.

Křik rodičů ve vzpomínce utichne. Existovala ta slova vůbec? Pamatuje si jen na sebe samu ve tmě pokoje. Na to ticho, když ležela a čekala, kdy už konečně začne život.

Chrastění klíčů v zámku.

Malin sebou trhne, mimoděk ucouvne.

Ani si nevšimla stínu v kukátku a už před ní stojí otec, opálený a dobrosrdečný, obličej kulatější, než když ho viděla naposledy, vypadá blahobytně. Přitáhne ji k sobě a pevně ji sevře v náručí, drží ji dlouho, beze slova, až se nakonec Malin musí ohradit:

„Tati, vždyť mě udusíš.“

Teprve pak ji pustí, ukročí stranou a řekne: „Jdeme za maminkou.“ Malin ho následuje do bytu, povědomý nábytek a koberce, které si přivezli z Linköpingu a které se vůbec nehodí k novému nábytku ve starošpanělském stylu, zřejmě koupenému tady.

„Jak se máš?“ zeptá se otec, když ji vede do obývacího pokoje.

„Dobře,“ odpoví a venku na balkoně s výhledem na Atlantik spatří matčina záda v podivném protisvětle pouličních lamp. Sedí u stolu v růžovém tričku s límečkem, vlasy na mikádo si stále ještě barví na blond a Malin je zvědavá, jak asi vypadá její obličej.

Je vrásčitý? Plný energie, či zahořklý? Anebo prostě jen starší?

Matka se otočí, až když se Malin zastaví vedle ní a otec řekne: „Tak tady ji máme!“

Malin si pomyslí, že matčina tvář vypadá jako obvykle, je jen trochu opálenější, stále však má tentýž nepříjemný výraz, který nezmizí, dokonce ani když se usmívá.

Matka vstane.

Políbí Malin na obě tváře, aniž by se jí skutečně dotkla.

„Ty jsi něco pila, miláčku? Táhne z tebe alkohol. A vypadáš trochu otekle.“

Ani nečeká na odpověď, rovnou pokračuje:

„To jsem ráda, že jsi tady, holčičko. To je prostě skvělé. Už také bylo na čase. Cestou z Abamy jsme koupili výbornou paellu, to si pochutnáš. Měla bys vidět to hřiště! Úplná pohádka! Henry, buď tak hodný a nalij své dceři skleničku vína. Posaď se u nás.“ Malin se posadí naproti matce a neví, jestli se dívat na ni, do bytu nebo na moře.

„A co tu vlastně děláš?“

Matka nervózně usrkává víno, Malin ho polyká plnými doušky a v duchu se ptá, jestli návštěvy rodičů, které člověk neviděl tři roky, vždycky probíhají takhle. Vždyť jsem jejich jediné dítě. Znovu se napije vína a pomyslí si, že na takové věci nejspíš neexistují pravidla, normy chování. Kéž by tu aspoň seděl táta, ale toho je slyšet, jak šramotí s talíři v kuchyni.

Matčina otázka stále ještě visí ve vzduchu.

„Jsem tu služebně,“ odpoví Malin. „Kvůli jednomu případu, který vyšetřujeme.“

Kterýkoliv jiný člověk by byl zvědavý, vyptával by se, co je to za případ, proč kriminální inspektorka z Linköpingu vážila tak dalekou cestu, pět hodin v letadle.

Malinina matka se však rozpovídá o golfu.

„Víš, to hřiště patří k nejpřepychovějšímu hotelu na celém ostrově a je strašně drahé, pokud má tedy člověk štěstí a mají vůbec volné místo. Ale představ si, že jsme vyhráli ve slosování Švédské golfové asociace. Měla bys vidět první jamku, dnes s námi hráli Sven a Maggan…“

Malin předstírá zájem.

Přikyvuje.

V duchu matce vypráví o Tove, jak se má, jak vyrostla. O Jannem, že se od něj odstěhovala, je zoufalá a někdy neví, co si sama se sebou počít.

„Když odpálíš míček, může se stát, že odletí rovnou do moře, to máš pak tři trestné rány a celá hra je v háji.“

Malin jí v duchu vypráví, jak má sama pocit, že všechno je v háji, má žízeň, moc pije, vlastně nepije, ale chlastá, sama sobě už přiznala, že je alkoholička, ale za nic na světě by to nepřiznala nikomu jinému. Vděčně přikývne, když jí otec dolije víno, a najednou před ní stojí talíř s kupovanou paellou ještě v alobalu, na kopci žluté rýže tři obří mořští raci.

Na ostrov se snesla tma.

Malin se zaposlouchá do vzdálené, nesmělé hudby z plážových barů, slyší otcova slova:

„Dobrou chuť, Malin.“

Příliš rychle se natáhne po talíři, až zvrhne svou skleničku.

Sakra.

„To nic,“ usměje se otec. „Já to utřu.“

„Stejné nemehlo jako vždycky,“ poznamená matka a Malin by se nejraději zvedla a odešla, zůstane však sedět.

Malin slyší matčin hlas z obývacího pokoje, klábosí po telefonu s nějakou kamarádkou.

Naproti ní táta, klidný výraz, jako by se mu snad ulevilo, že jeho žena odešla od stolu.

Z paelly zbyly jen prázdné talíře.

Kupodivu byla opravdu dobrá.

Při jídle matka mluvila o golfu, o kadeřnicích, o tom, jak zdražilo jídlo, že jejich byt možná není tak velký, ale za těch pár let jeho cena stoupla, o kurzu jógy, na který se přihlásila, a o spoustě dalších věcí, když vtom zazvonil telefon a ona se šla podívat, kdo volá. Otec se zeptá:

„Jak se má Tove?“

Malin má hlavu zastřenou vínem.

„Už je velká.“

„To ty jsi už dlouho.“

Tvůj úsměv, tati.

„A co Janne?“

Určitě už ví, že jsem se odstěhovala.

„Ten se má dobře. Nefungovalo to. Nemělo smysl to dál zkoušet.“ Ve chvíli, kdy se otec chystá něco odpovědět, se ve dveřích objeví máma. „To byli Harry a Evy. Na chvíli se tu staví. Strašně rádi se seznámí s naší šikovnou dcerou kriminalistkou.“

Ne, pomyslí si Malin. Jen to ne.

Otec se na ni podívá a řekne: „Víš co, Malin? Pomoz mi sklidit ze stolu a pak se projdeme dolů do obchodu pro zmrzlinu, než přijdou. Co říkáš?“

„Jen běžte,“ přikývne matka. „Mě hrozně bolí nohy. Dnes jsme nachodili nejméně dvacet kilometrů. No řekni, kolik žen v mém věku by to zvládlo?“

Malin dopije zbytek vína.

Nenechá ani kapičku, ale zdá se, že matka si její žízně nevšimla.

39.

V malém obchůdku se překřikuje chladicí skříň na nápoje s klimatizací.

Majitel obchodu Malinina otce zdravil, jako by byli staří kamarádi, a ten se s ním dlouho vybavoval téměř plynulou španělštinou.

Malin z jejich konverzace nepochytila ani slovo.

„To je Ramon,“ vysvětlil jí otec. „Fajn chlapík. Jakou chceš? Vanilkovou, nebo čokoládovou? Ty máš ráda čokoládovou, viď?“

„Radši než zmrzlinu bych si tamhle v tom baru dala pivo.“

Otec vyndá z mrazáku balení čokoládové zmrzliny, otočí se k ní. Bledě modrou košili má ušpiněnou od šafránové rýže a Malin si teprve teď všimne, jak mu za ty tři roky prořídly vlasy.

„Tak fajn, jdeme na pivo, když chceš.“ O minutu později sedí na baru ve třicetistupňovém horku pod otáčejícím se ventilátorem. Malin si otře orosenou sklenici a pomyslí si, že to tu vypadá úplně jako U Hamleta nebo v baru Pull & Bear, až na modro-bílé kachlíky s rybičkami na zdech.

Otec si lokne piva, řekne:

„Maminka se nezměnila.“

„Toho jsem si všimla.“

„Ale tady je to s ní jednodušší.“

„Jak to?“

„Nemusí si tu na nic hrát.“

Malin se napije piva a přikývne, chápe, co tím myslí. Pak si hluboce povzdychne.

„Měla jsi těžké období, co?“

„To jo.“

„Chceš si se mnou o něčem promluvit, holčičko?“

Jestli chci?

Co bychom si asi tak povídali, tati? O rybičkách na kachlících? Polovina z nich má zavřené oči, jako by plavaly v temném vodním příkopě. Chtěla by mu říct o svých snech, o chlapci v nich, potřebovala by zjistit, kdo to je, co se to jen skrývá ve tmě snů.

„Zdálo se mi o jednom klukovi,“ řekne nakonec.

„O jakém klukovi?“

„Nevím, prostě o malém klukovi.“

Otec zmlkne, napije se.

„Byla máma někde pryč, když jsem byla malá?“ zeptá se Malin.

„Roztaje nám zmrzlina. Měli bychom se vrátit.“

„Tati.“

„Některé věci by si měl člověk nechat pro sebe, Malin. Určité věci prostě nezměníš a člověk se s tím musí smířit. Ty si taky jen tak někoho nepustíš do života. Taková jsi byla vždycky.“

„Co tím chceš říct?“

„Nic,“ řekne otec. „Nic.“

Malin čtyřmi velkými doušky dopije pivo a na bar položí pětieurovou bankovku. Vstane.

Stojí vedle sebe na chodníku, otec s dcerou. Hluk aut projíždějících kolem, lidský šum a neznámá hudba.

„Něco mi s mámou tajíte, že jo?“ naléhá Malin. „Něco mi nechcete říct, přestože bych to měla vědět.“

Otec pootevře ústa, pohne jazykem a rty, ale nevypraví ze sebe ani slovo.

„Řekni mi to, tati, vím, že to musím vědět.“

Už už se zdá, že otec něco řekne, pak ale vzhlédne nahoru k balkónu, kde Malin tuší matčinu postavu.

„Máte přede mnou nějaké tajemství, viď?“

„Musíme jít nahoru, jinak nám roztaje zmrzlina, a za chvíli tu budou naši známí.“ Otočí se a jde k domu.

Malin zůstane stát.

„Jsem unavená, tati.“ Otec se zastaví, otočí se zpátky.

„Už nahoru nepůjdu. Vrátím se zpátky do hotelu.“

„Musíš se přece rozloučit s maminkou.“

„Ty už jí to nějak vysvětlíš.“

Stojí naproti sobě mlčky snad minutu, dívají se na sebe a Malin čeká, že ji obejme, že jeho objetí zažene všechnu touhu a bolest.

Otec však jen zvedne krabičku zmrzliny.

„Tak dobře, já to mamince nějak vysvětlím.“

Jeho záda. Bledě modrá propocená košile v matném světle baru, obchodu, pouličních lamp a půlměsíce.

Co tu děláš, Jochene? Jsi to ty? Sedíš tady na baru a vystavuješ na odiv svou opálenou pleť?

Co tu chce?

To si o ní asi říkají muži za barem u pódia plného nahých dívek tančících u tyče v modrém fluoreskujícím světle. Malin sedí v bordelu vedle hotelu. Domů může v nejhorším dolézt po čtyřech.

Myslí si, že jsem lesba?

Myslete si, co chcete, mně je to jedno. I to, že panák tequily stojí třicet euro a že dívky postupně mizí v doprovodu mužů za závěsem.

Černošky.

Holky z Balkánu.

Rusky.

Všechny tu určitě nejsou dobrovolně. Kolik z nich asi zažilo výhrůžky a násilí? Kolik z nich skončí jako Marie Murvallová?

Tanec. Jejich naolejovaná kůže se leskne. Apaticky se svíjejí u tyče, na rtech úsměv, ale oči bez výrazu a citu.

Malin do sebe hodí čtvrtou tequilu a všechno kolem ní, místnost, dívky i muži, konečně začne ztrácet obrysy, slévá se do jediného horkého a klidného obrazu skutečnosti.

Tady za tím barem je moje místo, cítí Malin.

Zvednutím prstu přivolá barmana.

Dolije jí a Malin položí na stůl peníze. Ví, že dokud platí, nalijí jí, a kdyby náhodou spadla ze židle, vynesou ji ven na ulici, nechají ji prospat se z opice.

Ale já nespadnu, budu se držet stolu jako klíště.

Zavře oči.

Tovin obličej. Co teď asi dělá? Stojí u její postele ta zrůda, chce ji uškrtit? Chtějí jí krysy z kanálu rozsápat spící tělo? Už jdu, Tove, postarám se o tebe.

Janneho obličej. Tvář Daniela Högfeldta. Matčina. Otcova.

Táhněte pryč. Záleží vám na mně vůbec?

Pryč.

Marie Murvallová. Němá, bez výrazu. Jako by se dobrovolně stranila světa, aby se nemusela dívat na jeho tmu.

Jerry Petersson. Snaží se vylézt z vodního příkopu, zelené duše ho však drží ve vodě, ústa a prázdné oční důlky plné rybiček, červů, krabů, úhořů a černých agresivních raků.

Tělo Jochena Goldmana. Přijde si pro mě? Stojím mu v cestě? Stanu se potravou pro žraloky?

Nebránila bych se.

Sebejistota a zahořklost rodiny Fågelsjöových. Auto kutálející se jedné chladné silvestrovské noci po poli jako obří sněhová koule.

Tmavá auta.

Oči, vidoucí, a přece nevidomé. Mizející svět, měkký a poddajný, jednoduchý, takový, jemuž rozumíme, který můžeme mít rádi.

Pij, pij, pij. Opět ten hlas. Pij, uleví se ti, všechno bude dobré.

Příjemně se to poslouchá, pomyslí si Malin.

40.

STŘEDA 29. ŘÍJNA

Teď bys je měla vidět, Malin.

Jakže se to jmenují ti tvoji kolegové? Waldemar? Johan?

Toho chladného rána stojí spolu s Jonasem Karlssonem před domem, žádají ho, aby šel dovnitř, že si s ním potřebují promluvit, že jim minule o té nešťastné silvestrovské noci neřekl pravdu.

Vidíš, Malin, mám o vaší práci přehled.

Dnešek nezačal pro tvé kolegy zrovna nejlépe. Státní zástupce nařídil, aby propustili Fredrika Fågelsjöa z vazby, a to na základě písemné žádosti jeho advokáta, který ujišťoval, že nehrozí, že by se pan Fågelsjö dopustil nějakých dalších přečinů, a zároveň se jeho klient zavazuje být policii plně k dispozici. „Pokládám za krajně nevhodné dále zadržovat tak významného občana našeho města, jakým je pan Fågelsjö, za tak nezávažné přestupky.“

Ale vy ho stejně pořád podezříváte.

Silvestr. Kdy už konečně přestane sněžit? Kdy už se konečně utiší ty sekačky?

Opravdu jsem tu noc řídil já?

Co jsem dělal na silvestrovské oslavě u Fågelsjöů? Nejraději bych na to zapomněl. Byla to jedna z věcí, jež my lidé děláme, když něco chceme a zároveň nechceme, když bychom rádi dali najevo svou suverenitu, ale víme, že jí musíme něco obětovat.

Jonas má strach.

Cítím to, jsem jen pár centimetrů od něj.

Ví, že čas předběhl sám sebe.

Zrovna se chystal do práce, když se ti policisté vrátili. Musel jim vysvětlit, že včera byl celý den na klusáckých dostizích v Mantorpu.

Tak kdo tehdy vlastně řídil?

Jochen si rád hraje s lidmi, jen tak, pro zábavu, bez hry by jeho život postrádal smysl.

Dveře domu, kde bydlí Jonas Karlsson, se za nimi zavřou.

Waldemarova ruka na Karlssonově rameni, když zmizí uvnitř. A já se opět vrátím k tobě, Malin, vznáším se vedle tvé spící hlavy ve výšce deset tisíc tři sta sedmdesát devět metrů.

Tajemství, Malin. Jako malá jsi tajemství milovala, ale teď jich máš plné zuby.

Letadlo razící si cestu atmosférou. Spíš bezesným spánkem, zasloužíš si ho. Taxikáři jsi cestou na letiště musela říct, aby zastavil, vyskočilas ven a vyvrhlas z žaludku včerejší den.

Jsi snad nepolepšitelná, Malin?

Vypadáš tak unaveně, když se opíráš o chladné oblé okénko, neslyšíš hukot motoru, jako bys byla hluchá. Chtěl bych tě pohladit po tváři, Malin, po tom teď nejspíš toužíš ze všeho nejvíc.

Splynout s lidským teplem.

Cítit, že existuje i něco víc než jen chladné kameny vodního příkopu.

Jonas Karlsson se posadil na pohovku v obývacím pokoji. Johan Jakobsson sedí naproti němu v křesle, Waldemar Ekenberg neklidně přechází sem a tam. Konferenční stolek plný prázdných lahví od piva, vedle nich zmačkaný karton. Výjev dokresluje kyselý zápach vypařujícího se alkoholu. Kromě nepořádku na stole je však v bytě uklizeno.

Waldemarovo vysoké tělo se chvěje, jeho hlas je hluboký, zbarvený statisíci cigaret.

„Lhal jste nám,“ řekne a Johanovi z jeho hlasu naskočí husí kůže. Navzdory otevřenému östgötalandskému přízvuku a ochraptělosti typické pro silné kuřáky jsou jeho slova ostrá jako bič.

Zdá se, že Johan Karlsson se už vzdal, připraven na bouři, jež má propuknout.

„Já jsem…“

„Drž hubu, ty nekňubo,“ okřikne ho Waldemar. „Je jasný jako facka, žes nám lhal. Tu noc na silvestra jsi neřídil ty, ale Jerry Petersson.“

„Já…“

Johan by nejraději Waldemara napomenul, aby se uklidnil a dal najevo trochu ohleduplnosti, ale mlčí. Místnost zaplavil podivný pocit, který mu proti jeho vůli připadá neodolatelný.

„Když nám řeknete, jak to doopravdy bylo, nemusí to pro vás mít žádné následky,“ uklidňuje ho Johan. „Je to už dávno, takže…“

„Já…“

Johan pohlédne do vystrašených očí Jonase Karlssona. Dobře ví, že se asi celé město dozví jeho tajemství, budou si šeptat za jeho zády.

Vtom Waldemar zvedne ruku, zatne pěst a nechá ji tvrdě dopadnout na ústa Jonase Karlssona. Ten vykřikne, z prasklého rtu mu teče krev.

Waldemar se k němu skloní.

„Tobě to nestačilo? Co?“

„Já…“

Vzduchem zavíří nová rána, tentokrát ho zasáhne do temene hlavy, vymrští ho vpřed na konferenční stolek.

„Co?“

„Já jsem neřídil,“ křičí Jonas Karlsson. „Já ne. To Jerry, Jerry, Jerry.“

Malin se probudila.

Mozek jako by jí pohltil hukot letadla, tiché otáčení motorů a křik dětí o dvě řady před ní. Vedle ní starší pár, oba jsou opálení, zřejmě si dlouho užívali slunce. Klidně by to mohli být její rodiče. Když se vzbudila a otevřela oči zarudlé kocovinou, usmáli se na ni.

Na sklápěcím stolku před ní napůl vypitá plechovka Heinekenu, jež uklidnila tělo, zahnala nevolnost.

Výlet do tepla.

Ale to teplo bylo jen vnější. Nejradši bych odjela ještě někam, pomyslí si. Vybaví se jí pohled na Jerryho Peterssona, na jeho mrtvé tělo ve vodním příkopě, pohupující se rytmickými, a přece nepravidelnými pohyby vody.

Podle všeho jsi byl pěkná svině, myslí si Malin. Tak proč mi na tobě tak záleží?

Z hlubin pulsující hlavy se ozve jakýsi hlas:

Na čem jiném by ti jinak záleželo? Snad ne na tom všem, co bys měla udělat, na co ale nemáš sílu?

„A teď nám pěkně zazpíváš, jak to doopravdy bylo.“

Waldemar Ekenberg má klidný, avšak panovačný hlas, jeho slova ukrývají hrozbu dalšího násilí.

Posadil se na pohovku vedle Jonase Karlssona a podal mu ruličku toaletního papíru, kterou přinesl z koupelny. Johan se k nim nakloní, přizvukuje:

„Tak už nám konečně povězte, jak to bylo. Jerry je mrtvý. Nic se vám nestane.“

Jonas Karlsson si odkašle, vzhlédne, na ret si tiskne kousek toaletního papíru.

„Když jsem na ten večírek přijel, Jerry už tam byl. Nejspíš se svezl s někým autem. Asi v půl druhé mi řekl, že chce jet domů, a já se nabídl, že jeho i ostatní odvezu. Šli jsme k autu. Večírek skončil tím, že Fredrik Fågelsjö pozval pár lidí k sobě na zámek, prý na afterparty, a my jsme mezi nimi nebyli.“

„Takže jste s Jerrym byli kamarádi?“

„Patřil jsem do jeho party, to jo. Ale že bychom byli kamarádi? Jerry žádné kamarády neměl. Ale dovedl vám namluvit, že je váš přítel. A já jsem chtěl být jeho přítelem. Obdivoval jsem ho, chtěl jsem být jako on, chtěl jsem se mu za každou cenu zavděčit.“

„A dál?“

„My čtyři, já, Jerry, Andreas a Jasmin, jsme chtěli jet zpátky do města. Když jsme přišli k autu, Jerry mermomocí trval na tom, že bude řídit. Něco ho hrozně vytočilo, celý večer byl jako nepříčetný. Když jsem mu odmítl dovolit, aby řídil, začal být agresivní. Křičel a trval na svém. Nakonec jsem mu ty klíčky hodil, ať tedy řídí, když o to tak stojí, sedl jsem si vedle něj a připoutal se. Andreas s Jasmin si vlezli dozadu, ale asi byli moc opilí, takže zapomněli na bezpečnostní pásy.“

„Proč byl naštvaný?“

„To fakt nevím. Vždycky byl děsný tajnůstkář.“

„A pak jste vyjeli?“

Waldemar položí Jonasi Karlssonovi ruku na rameno.

„Jerry jel jako o život.“

„Daleko jste nedojeli, co?“

„Řekl bych, že když se před námi objevila ta zatáčka, jeli jsme tak šedesátkou, sedmdesátkou. Dostali jsme smyk. Pamatuju si jen, jak jsem si v duchu říkal, že jsme v prdeli. Pak jsme se kutáleli po tom zasněženém poli, připadal jsem si jako v pračce plné světla, až najednou všechno utichlo. Když jsem se trochu vzpamatoval, uviděl jsem Jerryho. Visel vedle mě vzhůru nohama, snažil se vysvobodit, rozepnul i můj pás, a jestli byl předtím opilý, tak ze všeho toho adrenalinu úplně vystřízlivěl.“

Johanovi se ta scéna odehrává před očima.

Dva mladí muži brodící se sněhem kolem auta, snažící se krýt před větrem a vanoucím sněhem, o kus dál spatří dvě těla.

„Pak jsme je uviděli. Andrease a Jasmin. Leželi tam na poli.“

„Šli jste k nim?“

„Jo. Jasmin krvácela z uší, ale dýchala.“

„Došlo vám, že Andreas je mrtvý?“

„Asi ano.“

„A dál?“ naléhá Waldemar.

„Jerry mě popadl za ramena a řekl: ‚Za tohle mě zavřou, byl jsem opilý, ale když řekneme, že jsi řídil ty, tak se mi nic nestane.‘ Díval se na mě těma svýma modrýma očima a já jsem mu prostě nedokázal říct ne. Jaký by to mělo smysl, aby měl Jerry zpackaný celý život? On naléhal dál: ,Když řekneme, že jsi řídil ty, policajti to uzavřou jako obyčejný smyk.‘“

„Takže jste se nechal přemluvit?“ zeptá se Johan.

„Ano.“

„Jen tak? To zní nějak podezřele jednoduše.“

„Jerry dokázal člověka zblbnout. Než přijeli policajti a sanitka, nasliboval mi hory doly. Že budeme kamarádi, já si tehdy nic jiného nepřál, to byl můj sen. Taky mi slíbil, že jestli někdy zbohatne, dá mi peníze.“

„A byli jste pak kamarádi?“

„Ne, Jerry se odstěhoval do Lundu.“

„Dostal jste od něj někdy nějaké peníze?“

„Ne.“

„Ani jste si o ně neřekl?“

„Ne, než o něm začali psát v novinách, uběhla hrozně dlouhá doba.“

Waldemarův výhružný hlas:

„Nepokusil jste se ho náhodou vydírat, když se mu začalo dařit? Nebo když se přestěhoval zpátky? Nevyhrožoval jste mu, že zveřejníte pravdu?“

„Ne, co bych z toho měl? Kdyby vyšla najevo pravda, celé město by mě mělo za lháře a slabocha. Kdo ví, třeba by mě ještě stíhali.“

„A nejste náhodou lhář a slaboch?“ zeptá se Waldemar.

Jonas Karlsson se nervózně zasměje:

„Asi máte pravdu.“

„Nikdy vás nenapadlo, že rodiče těch dvou měli právo vědět, co se ve skutečnosti stalo?“

Jonas Karlsson se podívá na lahve na stole.

„Každý den.“

„Víte jistě, že jste ho nevydíral? Nejel jste tu noc k němu a nevymklo se vám to tak trochu z rukou, co?“

„Tu noc, kdy se to stalo, jsem byl na návštěvě u kamarádů, táhli jsme to až do rána. Klidně jim můžete zavolat.“

„To si pište, že jim zavoláme,“ procedí Waldemar.

Jonas Karlsson se vymaní z jeho sevření. Vstane a zůstane stát uprostřed pokoje.

„Jerry Petersson nebyl jako ostatní. Nic z toho, co mi ten večer slíbil, nedodržel. Ale já si dodnes myslím, že jsem jednal správně. Andreas byl stejně mrtvý a Jasmin nadosmrti ochrnutá. Dobře věděli, co dělají, když sedali do auta s opilým řidičem. Byli dost staří na to, aby za svá rozhodnutí nesli následky. Mě to nijak nepoškodilo, policajti to odepsali jako nešťastnou náhodu, takové věci se přece stávají. Tak proč bych měl ničit život i Jerrymu? Něco takového by mu lidé nikdy neodpustili.“

„Myslíte to, že řídil opilý a způsobil smrt jiného člověka?“ zeptá se Johan.

„Přesně to myslím,“ přikývne Jonas Karlsson a sundá si ze rtu toaletní papír. Znovu se objeví krev.

41.

Stěrače svádějí usilovný boj s deštěm. Volný výhled.

Hodiny na palubní desce ukazují 13.35.

Za předním sklem pole, lesy a osamělé červené domky, celý svět jako by pokrýval matný prach.

Malin se na Tenerife ani jednou nevykoupala, hořícímu tělu nedopřála chladivou vodu.

Už se cítí trochu lépe. Alkohol z krve vyprchal natolik, že zvládne odřídit těch padesát kilometrů z letiště v Norrköpingu. Ze všeho nejdřív zatouží zajet k Tove do školy, vtrhnout k ní do třídy, bez ohledu na to, jakou má hodinu, jen aby mohla dceru obejmout. Už je to skoro týden, co utekla od Janneho, co ho v opilosti udeřila. Už téměř týden uplynul od chvíle, kdy ve vodním příkopu zámku našli mrtvolu.

Na Tenerife bylo teplo. Tady déšť a zima. Malin má na sobě vlněný rolák s norským vzorem, který si přibalila právě na zpáteční cestu. Tove však bude muset počkat.

Před chvílí mluvila se Zekem, který ji informoval o aktuální situaci: Fredrika Fågelsjöa propustili z vazby, Jonas Karlsson přiznal, že té osudné noci neřídil on, ale Jerry Petersson, na vražednou noc a ráno má však alibi.

Zeke jí nadiktoval adresu matky chlapce, který se té silvestrovské noci zabil: Stina Ekströmová, bytem v Linghemu.

„Stavím se tam cestou,“ řekla Malin.

„Můžu ti přijet naproti,“ navrhl Zeke.

„To nemusíš, zvládnu to sama.“

„Jak bylo na Kanárech?“

„Teplo.“

„A co vaši?“

„Zavolám ti, až si promluvím s tou Stinou Ekströmovou, pokud tedy bude doma.“

Malin si zapne rádio, naladí oblíbenou regionální stanici.

Známý, měkký, sexy hlas Helen Anemanové. Přestože bydlí ve stejném městě, neviděly se už několik let. Občas si zavolají, slibují si, že se sejdou, ale pak jim to nikdy nevyjde.

Jsme spíš známé než kamarádky, pomyslí si Malin, když poslouchá Helen vyprávějící o výstavě psů, která se o víkendu koná na zimním stadionu Cloetta Center. Když pak Helenin hlas odezní a auto zaplní hudba, sevře se Malin žaludek. Jen ne tuhle zatracenou písničku. Zrovna teď.

„Andělé tu již brzy přistanou… navždy tě mám k sobě připoutanou…“

Hlas Ulfa Lundella.

Janneho tělo těsně přitisknuté k jejímu. Romantika. Na tuhle písničku občas tančili doma v obývacím pokoji, když si večer otevřeli lahev vína a Tove usnula na pohovce, dokonce ani hudba ji neprobudila.

Linghem.

Sotva čitelná cedule ve vzduchu prosyceném deštěm.

Nejhorší noční můrou člověka je přijít o dítě.

Já jsem zůstala ušetřena, myslí si Malin. Tove žije.

Auto kutálející se po opuštěném zasněženém poli.

Klepání na dveře.

„Je nám to velmi líto, ale bohužel vám musíme sdělit…“

Malin odbočí do Linghemu, mine fotbalové hřiště a kostel. Na malém hřbitově u kostela stojí osamělý muž v bundě s kapucí, v ruce kytici, zdá se, že promlouvá sám k sobě.

Malý řadový domek zařízený dřevěným nábytkem.

Na lakovaném dřevě ručně háčkované dečky, na nich figurky od Swarovského. Obdivuhodná sbírka, pomyslí si Malin, když před ni Andreasova matka Stina postaví konvici čerstvě překapané kávy.

Na komodě sedm zarámovaných fotografií.

Usměvavý blonďáček, zřejmě ve školce, s mezerou mezi zuby. Na fotbalovém hřišti. Na slavnostním zakončení školního roku. Mladík s pěkným tělem na pláži, vlasy na mikádo rozcuchané větrem, o pár metrů dál ve vodě muž, zřejmě jeho otec.

„Teď už víte, jak vypadal,“ řekne Stina Ekströmová a posadí se naproti Malin, do stejného křesla potaženého vínovým sametem.

Podobné fotky Tove mám doma v ložnici.

„Byl moc hezký,“ řekne Malin.

Stina Ekströmová se souhlasně usměje.

Kolik vám je asi let? ptá se v duchu Malin.

Šedesát?

Žena před ní má krátké blond vlasy s prošedivělými spánky, vrásky kolem úzkých rtů svědčí o tom, že kouří. Malin cítí pach tabáku, nikde však nevidí popelník ani cigarety. Třeba se jí podařilo přestat? Ovládnout svou touhu?

Černé džíny.

Pletený, šedě melírovaný svetr.

Oči přivyklé na to, že dny přicházejí a zase odcházejí, nic je nedokáže překvapit. V jejím pohledu však není únava ani zahořklost. Co tedy? Klid? Smíření?

Stina Ekströmová nalije do šálků kávu a ukáže na podnos s domácími koláči.

„To by mě zajímalo, co mi asi tak může chtít policie.“

„Jde o Jerryho Peterssona.“

„Myslela jsem si to. Čtu noviny.“

„Tu noc, kdy zemřel váš syn, jel ve stejném autě.“

Pohled Stiny Ekströmové se nezmění. Takhle vypadá smíření se smutkem?

„To vím. Seděl na předním sedadle a byl připoutaný, takže vyvázl bez zranění.“

Malin přikývne.

„Myslíte na tu nehodu často?“

„To ne. Ale na Andrease ano. Každý den.“

Malin se napije kávy, slyší zvuk deště bubnujícího do okna jen pár metrů od ní.

„Bydleli jste s Andreasem tady?“

„Ano. Přestěhovali jsme se sem z Vreta Klosteru, když bylo Andreasovi dvanáct.“

Malin mlčky čeká, až bude Stina Ekströmová pokračovat.

„Nejdřív jsem měla vztek,“ řekne. „Ale časem vztek i smutek zmizel, naučila jsem se těch devatenáct let s Andreasem brát jako dar, myslím, že by člověk neměl litovat toho, co se nestalo.“

Malin cítí, jak jí srdce sevře obří pěst, jak se jí oči zamlží slzami.

Stina Ekströmová na ni pohlédne.

„Jste v pořádku?“

Malin si odkašle:

„To je nejspíš alergie.“

„Mám dvě další děti,“ pokračuje Stina Ekströmová a Malin se usměje, otře si oči.

„Nenáviděla jste toho chlapce, který řídil?“

„Byla to nehoda.“

Malin chvíli počká, pak se nakloní k paní Ekströmové.

„Máme podezření, že tu noc řídil Jerry Petersson a že byl opilý.“

Stina Ekströmová mlčí, nedá na sobě nic znát.

„Prý přemluvil Jonase Karlssona, aby…“

„Chápu,“ řekne Stina Ekströmová. „A vy si teď myslíte, že jsem to věděla a rozhodla se ho zabít?“

„Nic takového si nemyslíme.“

„Tak proč tu sedíte?“

Malin pohlédne Stině Ekströmové do očí.

„Tu noc jsem o hodně přišla. Pár let nato jsme se s manželem rozvedli. Nedokázali jsme o Andreasovi mluvit a nakonec nám zbylo jen ticho. Nezáleží na tom, kdo řídil. Necítím vztek ani nenávist. Jen smutek, ale ten přece patří k životu.“

„Víte o někom, kdo jeho smrt nesl obzvlášť těžce?“

„Všechny to zasáhlo. Ale už je to dávno.“

„Co Andreasův otec?“

„Toho se můžete zeptat osobně.“

Právě je u něj Zeke.

„A co rodina Fågelsjöových? Vyjádřila vám soustrast?“

„Ne. Dělali jakoby nic. Jako by se to nestalo na jejich půdě, po večírku, který pořádal jejich syn.“

Malin zavře oči. Připadá si opuchlá a je jí špatně.

„Můžu se zeptat, čím se živíte?“ zeptá se potom. „Nebo jste už v důchodu?“

„Do důchodu mi zbývají ještě čtyři roky. Pracuju na půl úvazku v denním stacionáři pro postižené. Proč se ptáte?“

„Jen tak,“ odvětí Malin a vstane, podá paní Ekströmové ruku přes stůl.

„Děkuju, že jste si na mě udělala čas. A taky za kávu.“

„Dejte si koláč.“

Malin se natáhne k podnosu, ústa jí zaplní sladké těsto.

Chuť skořice a kardamomu.

„To se ani nezeptáte, co jsem dělala v noci z minulého čtvrtka na pátek?“

Malin polkne, usměje se.

„A co jste dělala?“

„Byla jsem doma. Dlouho do noci jsem chatovala. Můžete se mi podívat do počítače, jestli chcete.“

„To nebude třeba,“ odvětí Malin.

Stina Ekströmová vstane a vyjde z pokoje. Za minutu je zpátky s balíčkem žvýkaček.

„Vezměte si jich pár,“ řekne vlídně. „Než se vrátíte na stanici.“

Malin zaparkuje před základní školou.

Vypne motor, poslouchá déšť, který jako by se snažil proniknout karoserií dovnitř, položí ruce na volant, zhluboka se nadechne a vydechne. Představí si, že vedle ní sedí Tove a ona ji pevně obejme, nejpevněji co to jde.

Očima hypnotizuje vchod do školy, velké schodiště před budovou podobnou zámku, dveře třikrát vyšší než žáci. Vzrostlé duby kolem se zoufale snaží uchovat si listí barvy západu slunce, jako by si snad myslely, že s jejich listím zanikne celý svět.

Někde tam uvnitř je Tove. Malin neví, jaký má rozvrh. Co máš asi teď za hodinu? Švédštinu? Matematiku? Není nic jednoduššího než se zeptat vrátného, zajít do třídy, odvést Tove na kávu, obejmout ji. Ale vždyť ze mě táhne chlast. Nebo ty žvýkačky opravdu pomohly?

Malin doufá, že Tove vyjde ven aspoň o přestávce. Uvidím ji, můžu se k ní rozběhnout, možná se jí omluvit, anebo ji jen pozorovat z dálky, z auta. Možná přijde ke mně, jestli si mě všimne. Ale prší, takže ven asi nepůjde.

Jdu tam.

Malin otevře dveře auta, vystrčí jednu nohu, vidí, jak po školním dvoře přejde pár dětí, jejich pohyby rámují duby sužované větrem, stejně staré jako škola.

Pak nohu zastrčí zpátky do auta. Zavře dveře. Položí chvějící se ruce na volant, přeje si, aby se přestaly třást, ruce ji však neposlouchají. Dýchá. Potřebuje se něčeho napít. Pak se jí však podaří to nutkání zahnat, vší silou.

Teď. Konečně se mi přestaly třást ruce.

Vytáhne z kapsy telefon a vytočí Tovino číslo. Hlasová schránka.

„Tove, tady je máma. Jen ti chci říct, že už jsem doma. Mohla bys dnes přijít na večeři, co říkáš? Zavolej mi, prosím tě.“

Malin otočí klíčkem v zapalování, hukot motoru opět přehluší déšť.

Zavře oči.

V duchu vidí obrovský kamenný zámek tyčící se v husté podzimní mlze.

To není Skogså, ale nějaký jiný zámek. Budova, kterou nezná.

Její pohled klouže po vodním příkopu plném nahých opuchlých mrtvol, stříbrných rybiček třepetajících se ve vzduchu a pulsujícího strachu.

42.

Zeke běží přes parkoviště ke vchodu na policejní stanici. Do okrových budov bývalých kasáren, které dostaly druhou šanci jako sídlo policie, soudu a Státní kriminálně-technické laboratoře, se opírá déšť.

V duchu proklíná tohle zatracené počasí, ale ví, že mocnosti je zbytečné proklínat, je to k ničemu.

Vzpomene si na Martina.

Na NHL. Ten zatracenej kluk má už dost peněz na to, abychom si všichni až do smrti užívali sluníčka a nicnedělání.

Můj vnuk, kterého jsem tak dlouho neviděl.

Ale na co to myslím?

Hans Ekström, otec Andrease.

Před čtvrt hodinou jsem od něj odjel.

Naštvaný starý muž v zašlém, neudržovaném domku. Když mu Zeke oznámil, že tu noc, kdy se mu zabil syn, zřejmě řídil Jerry Petersson, rozzuřil se.

Vyskočil ze židle a křičel na Zekeho, že to jsou jen posraný kecy, že nikomu nedovolí, aby se šťoural v tom, s čím se konečně dokázal smířit.

Odmítl odpovídat na Zekeho otázky, ale soudě podle jeho reakce neměl o té věci nejmenší tušení, a tudíž ani důvod k vraždě Jerryho Peterssona. Anebo je opravdu mistrný herec. A k tomu pravák.

Nakonec Hans Ekström nadával i na rodinu Fågelsjöových:

„Neposlali ani kytku na pohřeb.“

To by se bývalo slušelo, pomyslí si Zeke, když otevře dveře policejní stanice, automatické otevírání je zřejmě rozbité, déšť a vlhkost nejspíš pronikly do složitého mechanismu.

Malin.

Sedí u stolu a vypadá tak strašně unaveně, ztrhaně. Jestli bylo na Tenerife sluníčko, ona se nejspíš schovávala ve stínu.

Lidský stín.

K tomu nemáš daleko, viď, Malin?

Má nutkání položit jí ruku na rameno, říct jí, ať už se konečně vzpamatuje, ale ví, že by se jen naštvala.

Malin vzhlédne a všimne si Zekeho, nepozdraví ho ale, místo toho zavrtá pohled do jakýchsi papírů.

Zeke se otočí a vyjde po schodech k pracovně Svena Sjömana.

Tohle stihne vyřídit ještě před společnou poradou.

Sven stojí u okna, pozoruje hlavní budovu Univerzitní nemocnice a východní vchod. Bílými a žlutými plechovými pláty tvořícími fasádu desetipatrové budovy otřásá vítr, zdá se, jako by se už už chtěly vzdát, rozletět se městem a přistát na nějakém snesitelnějším místě.

Zeke stojí jen pár metrů opodál.

„Před Malin ani muk,“ řekne. „Nikdy by mi neodpustila, že jsem jednal za jejími zády, ale sám víš, jak na tom teď je. S tím chlastem už to fakt přehání.“

Sven přikývne: „Tenhle rozhovor zůstane jen mezi námi. Jsem rád, že jsi mi to řekl, ale znáš Malin.“

Sven se otočí čelem k Zekemu. Ten pokračuje: „Nezvládá to. A já už se na to nedokážu dívat. Snažil jsem se, ale…“

„Promluvím s ní, Zeke. Ta cesta na Tenerife byla částečně pokus, aby přišla na jiné myšlenky.“

„Měl bys ji vidět. Nevypadá, že by se zrovna vrátila z dovolené.“

„Možná to byl hloupý nápad. Počkáme, jak se to bude dál vyvíjet,“ řekne Sven. „Doufám, že ji nepouštíš za volant?“

Zeke zavrtí hlavou.

„Řídím vždycky já.“

Na okamžik se odmlčí, pak pokračuje: „Myslím, že to, co se stalo loni ve Finspångu, ji dost vzalo.“

„To je jasné,“ přikývne Sven. „Koho by to taky nevzalo? Jenom si to asi sama neuvědomuje, ještě se s tím nevyrovnala.“

Hodiny na zdi zasedací místnosti ukazují 15.37.

Vyšetřovací tým pohromadě.

Tady jsou alespoň okna, na rozdíl od pohřebiště papírů.

Dětské hřiště za okny je dnes prázdné, Malin však vidí pobíhající, hrající si děti za okny školky, vypadají, jako by snad tenhle svět byl pro ně skrz naskrz dobrý. Červená a modrá klouzačka. Žlutá látka. Jasné barvy nedávající prostor pochybám. Svět dětí žijících přítomností.

My tady uvnitř jsme jejich přesný opak, pomyslí si Malin.

Klidná tvář Karima Akbara, tělo jakoby zasažené novým typem vážnosti středního věku hraničící s únavou.

Tenhle podzim nás redukuje na figurky z černobílého filmu. Zeke, Sven Sjöman, Waldemar Ekenberg, Johan Jakobsson, dokonce i mladá Lovisa Segerbergová ze Stockholmu vypadají, že by potřebovali dlouhou pauzu od práce a deště.

Vyšetřování dospělo do fáze, kdy mu hrozí zetlení a totální zkáza, stejně jako celému městu.

Vyšetřovací teorie klikatící se křížem krážem našimi mozky jako světlo na kolejích.

Tušení. Hlasy. Všichni ti lidé a události vynořující se zpod kamínků mozaiky Peterssonova krátkého života.

Sven stojí v přední části místnosti u magnetické tabule, na niž modrým fixem napsal do sloupce pod sebe několik jmen:

Jochen Goldman.

Axel, Fredrik a Katarina Fågelsjöovi.

Jonas Karlsson.

Rodiče Andrease Ekströma a Jasmin Sandstenové.

Pod nimi řada otazníků. Nová jména? Informace? Něco, co nás zavede dál?

Malin se zhluboka nadechne. Pohlédne na děti za okny školky. Slyší Svenův hlas, nemá však sílu vnímat jeho slova.

Fragmenty porady:

Malin vypráví o návštěvě Tenerife.

O tom, že Jochen Goldman je ztělesněním nedůvěryhodnosti.

Pak vylíčí setkání s matkou Andrease Ekströma. Ostatní pozorně naslouchají. Následuje Lovisino líčení, jak se svědomitě prokousává papíry a Peterssonovým pevným diskem, ale potřebovala by minimálně pět speciálně vyškolených policistů, aby dosáhla rozumného tempa. Karim to okomentuje slovy: „Na to nemáme lidi ani peníze.“ Pořád ještě nenašli závěť ani žádný vyděračský dopis, nic podezřelého. Vyslechli několik dalších Peterssonových obchodních partnerů, ale vše bezvýsledně.

Waldemar s Johanem shrnou rozhovory se členy rodiny Fågelsjöových, kteří tvrdí, že si na nehodu skoro nepamatují. Otce Jasmin Sandstenové Stellana zastihli v práci v montovně Collins Mekaniska, ale rozhovor s ním nepřinesl nic kromě zjištění, že má na inkriminovanou noc alibi. Pořád ještě jim zbývá matka Jasmin, která je údajně s dcerou v rehabilitačním ústavu poblíž Söderköpingu.

Zeke vyprávěl o setkání s Hansem Ekströmem.

Zármutek.

Smrt dítěte.

Po tolika letech je možná nakonec jedno, kdo řídil a jestli byl opilý. Nebo ne?

Milované dítě je mrtvé. Nebo možná ještě hůř, mrtvé zaživa.

Výčitky svědomí.

V podstatě nesmyslné. Má hněv hranice? Čtyřicet bodných ran, roky potlačovaného hněvu se musejí někde projevit.

Sven stručně konstatoval, že státní zástupce rozhodl o propuštění Fredrika Fågelsjöa, a dodal: „Ale nespustíme ho z očí.“ Všichni věděli, že jsou to jen prázdná slova. Na to, aby ho nechali sledovat, nemají prostředky.

„To jsou ty zatracený kontakty,“ procedil Waldemar. „Kdo ví, jaký páky má ten advokát na státního zástupce?“

Malininy myšlenky se zatoulaly k práci.

K vyšetřování.

K Marii Murvallové.

K násilí a honu za pravdou, která by snad mohla poskytnout útěchu přeživším, jejichž nejbližší se vznášejí na světlém, zářivém nebi.

„Ptal ses svých informátorů z podsvětí?“ zeptal se Sven Waldemara.

„To je snad vidět, ne?“ opáčil Waldemar a ostatní se nervózně zasmáli. „Ale zdá se, že Jerry Petersson neměl s podsvětím nic společného.“

Následovala Svenova slova, že musejí dál pátrat v životě Jerryho Peterssona, neuzavírat žádnou z možností, tvrdošíjně pokračovat. Sledovat stopy, které mají k dispozici.

„Dostali jsme se do fáze vyšetřování, ze které vedou všechny spirály směrem dolů. Buď se to rychle zlomí, nebo uvízneme na mrtvém bodě. Teď nám může pomoct jedině tvrdá práce.“

Naslouchej hlasům, šeptala si v duchu Malin.

„Zajedu za Jasmininou matkou do Vadsteny,“ navrhla.

„Do Söderköpingu,“ opravil ji Sven. „Můžete tam zajet zítra. Se Zekem.“

„Rád bych si s tebou promluvil, Malin,“ řekl Sven formálním tónem po skončení porady. Vyšli společně o patro výš do jeho pracovny. Sven za Malin zavře dveře a pokyne jí, aby se posadila.

Na bílé skříňce se zásuvkami vyřezávané misky. Malin ví, že je to Svenova vlastnoruční práce.

Sedí proti němu za stolem, pozoruje tu důvěrně známou vrásčitou tvář, pořád si však nemůže zvyknout na jeho nové, hlubší vrásky a rysy, které se objevily, když zhubl.

Jako by přede mnou seděl cizí člověk, pomyslí si. Celý svět je mi cizí.

Sven vypadá utrápeně, zřejmě má o mě starost. Neboj se, Svene, beztak máš svých starostí dost, nemůžeš mě prostě nechat na pokoji?

„Jak ti je?“

„Dobře.“

„Tím si nejsem tak jistý.“

„Jsem v pohodě. Na Kanárech to bylo super.“

„Fakt?“

„Jo.“

„Užila sis trochu sluníčka?“

Malin přikývne.

„Viděla ses s rodiči?“

„Jo, bylo to fajn.“

„Víš, že si o tebe už delší dobu dělám starosti, Malin.“

Malin si povzdychne.

„Jsem v pohodě. Jen je toho na mě teď trochu moc. Odstěhovala jsem se od Janneho a ještě jsem se z toho úplně neoklepala.“

Sven jí upřeně hledí do očí.

„A co to tvoje pití? Přeháníš to, to je vidět.“

„Mám to pod kontrolou.“

„To bych podle toho, co vidím a slyším, neřekl.“

„Mluvil s tebou někdo? Stěžoval si? Kdo?“

„Nikdo mi nic neřekl. Mám oči.“

„Kdo to byl? Zeke? Nebo Janne? Ten je schopný…“

„Uklidni se, Malin. Uklidni se, sakra.“

Pak naproti sobě jen mlčky sedí a Malin ví, že by Sven chtěl říct ještě něco, ale co by jí asi tak mohl říct? Do práce opilá nechodím, tak co. Nebo snad ano?

„Říkal ti něco Zeke?“

„Už jsem ti řekl, že ne.“

„Co chceš teď dělat?“

„Normálně pokračuj v práci. Ale dobře si rozmysli, než sedneš za volant. Ať radši řídí Zeke. Musíš se vzpamatovat, Malin. Musíš.“

„Můžu už jít?“ zeptá se Malin.

„Jestli chceš,“ odvětí Sven. „Jestli chceš.“

43.

„Mami?“

„Tove! Volala jsem ti.“

„Byla jsem ve škole.“

Mám jí říct, že jsem byla před školou? Bude mít radost? Nebo bude smutná, že jsem nešla dovnitř?

„Dostalas moji zprávu? Přijdeš večer?“

„Jdu do kina.“

„Nechceš si poslechnout, jak jsem se měla u babičky s dědou?“

„Jak ses měla?“

„Tove, prosím tě.“

„No dobře.“

„Přijdeš po kině domů? Chci tě vidět. Copak to nechápeš?“

„To už bude pozdě. Asi půjdu rovnou na autobus k tátovi.“

„Udělala bych obložené chleby.“

„Mám tam všechny věci. Bydlím tam, jestli to náhodou nevíš.“

„Jak chceš.“

„Možná zítra, mami.“

„Vždyť můžeš zase bydlet u mě. Jako dřív.“

Ticho.

„To tě musím prosit, Tove? Nemůžeš prostě přijít?“

„A slibuješ, že nebudeš pít?“

„Co tím chceš říct?“ ohradí se Malin. „Vždyť piju jen občas. To přece víš.“

„Ty jsi fakt neuvěřitelná, mami, víš o tom? Fakt neuvěřitelná.“

Tove zavěsí a její poslední slova bodají Malin do uší jako špendlíky. Nejraději by je vytáhla, vytřásla ze zvukovodu, nahradila je jinými, vřelými slovy, slovy z jiného světa, v němž by nemusela lhát své dceři ani sama sobě.

Před očima jí vytane ta zrůda sklánějící se nad Tove, odhodlaná ji zabít, otočí k ní tvář pod maskou, usměje se, zašeptá: Dám ti to, co chceš, Malin. V tu chvíli si Malin uvědomí, že pije jen proto, že jí k tomu ta zrůda, jež Tove málem připravila o život, poskytla záminku. Využila té příležitosti a vytvořila si myšlenkovou konstrukci, jež omlouvá slabost pro její největší lásku: měkký svět bez ostrých hran, opojení, svět bez tajemství, v němž je strach jen černou přítulnou kočkou bez drápů.

Jen se na mě podívejte. Copak nejsem hodná politování? Sama sebe by nejradši rozdrtila na kusy, ale ještě radši by si dala panáka tequily.

Kde to jsem?

Stojím před policejní stanicí a v duchu se ptám, co s načatým večerem, uvědomí si Malin, když pohlédne do tmy, na kapky deště odrážející se jako šedé střepiny v oranžovém svitu pouličních lamp, na stará kasárna měnící v podzimní tmě barvu z matně béžové na němě šedou. Je čtvrt na osm. Zdržela se v práci papírováním.

Zůstane stát před vchodem.

Vytáhne telefon.

Po třetím zazvonění se ozve:

„Prosím, Daniel Högfeldt.“

„Tady Malin.“

„To vidím, Malin. Dlouho jsme se neviděli.“

„Víš, jak to chodí.“

„Chceš se sejít?“

„Jo.“

Dveře se otevřou a ven vyjdou tři svalnatí strážníci v uniformách, krátce Malin pokynou.

„Nenechám se dlouho prosit. Můžeš přijít za půl hodiny?“

„Jo.“

Už když strká telefon zpět do kapsy, cítí v sobě Daniela.

Přesně za třicet pět minut klečí Malin na posteli v ložnici jeho spoře zařízeného bytu, přidržuje se kovového čela postele, on hluboko v ní, tvrdě přiráží a vzdychá, tak důvěrně známý a zároveň cizí. Je jako bič, napadne Malin.

Na zádech jeho ruce podobné ostnatému drátu. Chce se jí křičet: rychleji, hlouběji, tvrději, a on jako by jí četl myšlenky, přiráží stále tvrději, nehty jí zarývá do krku. Kapky potu odkapávající na její kůži jako chladivý déšť pronikající do masa, kostí i duše.

Nebraň se.

Exploduj.

Nech vědomí zmizet v bolesti a slasti, zažeň ta háďata mnoha tváří zpět do tmy.

Leží vedle ní na zádech na šedém prostěradle, jeho svalnaté tělo jako obrys na pozadí zatažených žaluzií. Cosi říká klidným a jasným hlasem, tvrdým a zároveň vřelým, a Malin se snaží pochopit, na co se jí to ptá.

„Takže ses odstěhovala?“

Malin slyší svá slova bez dechu, odpověď:

„Prostě to nešlo. Skončilo to tak, že jsem mu dala facku.“

„Nikdy to nejde. Jak sis mohla myslet něco jiného?“

„Nevím.“

„A co ten případ Jerryho Peterssona? Pokročili jste nějak? Být vámi, zaměřil bych se na Goldmana.“

„Do toho ti je kulový, Danieli.“

Jeho chraplavý smích. Nejraději by se k němu přitulila, objala ho, ale jako by vedle ní ani neexistoval, nebo jí jen není schopen dát pocit blízkosti?

„Dáme si ještě jedno kolo?“ Jeho ruka na mém stehně, já ji ale necítím. Jako by se však za jeho slovy skrývalo něco jiného, jako by na mě čekal, myslel si, že bychom spolu mohli objevovat něco nového, nepoznaného.

Vždyť přesně to děláme, nebo ne? přemítá Malin.

Vstane a začne se oblékat. Daniel ji mlčky pozoruje.

„Ty už jdeš?“

Hloupá otázka.

„Co myslíš?“

„Klidně tu můžeš zůstat. Namažu ti chleba, jestli máš hlad. Vypadáš unaveně, možná by ti prospělo, kdybych se o tebe chvilku staral.“

„Co to kecáš, Danieli? Větší blbost už sis nemohl vymyslet.“

„Tak si běž. U Hamleta mají určitě ještě otevřeno.“

„Drž hubu. Drž už konečně hubu.“

Zacharias Martinsson v suterénu Státní kriminálně-technické laboratoře vyhrnul Karin Johannisonové sukni na břicho, strhl z ní bílé punčocháče, odnesl ji k lavici z nerezové oceli, položil ji na záda.

Karin roztáhne nohy a on hltá její vlhkost, sladkou vůni i chuť, slyší její vzdechy. Po kolikáté už? Po desáté? Nebo po dvacáté?

Gunilla zatím sedí doma. Určitě na něj čekala s večeří, než jí zavolal, že se dnes zdrží v práci, ať ho nečeká dřív než v jedenáct.

Snaží se zahnat představu manželky sedící v kuchyni jejich vily, ta však odmítá zmizet.

Poprvé se to stalo loni na podzim. Šel za Karin ve služební záležitosti a ona ho zavedla dolů do laboratoře, aby mu něco ukázala. Oba po tom toužili. Její šepot: Chci tě cítit v sobě, Zachariasi. Položí ji na zem, stáhne si kalhoty, je tvrdý a ona horká a měkká, poddajná, dívá se na něj, šeptá: Mám na krku pot, olízni ho.

Před očima tvář Marie Murvallové.

Fotografie leží před Malin na podlaze obývacího pokoje. Obličej oběti znásilnění, plný ran a modřin. Malin drží v ruce svou vlastní posedlost.

Marie.

Tvé tajemství.

V tobě ukryté, v tvém tichém, křičícím těle v bílém pokoji psychiatrické léčebny ve Vadsteně.

Zítra mě čeká návštěva jiné nemocnice, jiného pokoje, němého člověka.

Hodiny kostela svatého Larse odbijí deset hodin a Malin napadne, jestli už Marie spí a o čem se jí asi zdá.

Tove.

Ta teď nejspíš sedí v autobuse s nějakou kamarádkou, na cestě domů z kina.

Sem nepřijde. Když se na sebe podívám, ani se jí nedivím. Prosila jsem ji, ale ona je nejspíš stejná jako všichni ostatní. Jakékoliv lidské slabosti využije jako šance ukázat svou moc.

To si o ní vážně myslím?

Malin se zarazí, cítí, jak jí tělo zaplaví stud.

Rychle tu myšlenku zaplaší.

S kým asi šla do kina? S nějakým klukem? Jak můžu o jejím životě vědět tak málo? Po tom, co se stalo? Zlo z paměti časem vymizí, zeslábne. Zůstane jen nesmělý elektrický výboj, vágní strach. Strach omlouvající cokoliv.

Nechápu to. Nechápu sama sebe.

Ani Janneho. Jeho teplo jako mizející sen hluboko v paměti. Nechci s ním mluvit, nechci prosit za odpuštění. Co jsem to za člověka, když cítím k vlastní lásce jen pohrdání?

Malin vejde do kuchyně a sáhne do skříňky nad lednicí pro lahev tequily.

Způli plná.

Napije se přímo z lahve.

Co to s tebou tenhle podzim dělá, Malin Forsová? Co dělá s námi se všemi?

Kam tě to zavedl?

Podívej se, kam zavedl mě.

Jedno si pamatuj: občas jsem u sebe cítil Andrease, jeho dech, bez teploty a vůně. Neviděl jsem ho, ani neslyšel, ale vím, že je tu někde blízko, a zároveň tak daleko.

Je tu i Jasmin, tedy její část.

Měl bych se jich bát?

Chtějí mi ublížit?

Můj svět je bílý. Ten jejich snad černý nebo šedivý a studený jako noc, v níž se to auto vetřelo do vzpomínek živých i mrtvých.

Své tajemství se nikdy nedozvíš, Malin, a i kdyby, nejspíš by ti stejně nebylo nic platné. V tajemství je síla.

A mé tajemství?

Odhal ho, jestli chceš.

Jdi po stopách vedoucích do samoty a strachu.

Možná se mi přece jen dostane odpuštění.

Tedy pokud je k němu důvod.

Odpuštění.

To slovo se honí Jannemu hlavou, když maže máslo na chleba u kuchyňské linky, u níž Malin teprve před týdnem stála a křičela, vztáhla na něj ruku, udeřila ho.

Existuje odpuštění?

Jak se k němu můžeme dostat, Malin? Ty a já. Skoro se mi zdá, že my dva se zmůžeme pouze na jediné: vyčítat si, že naše životy jsou jen výsměch, neúspěch a bezpráví, za které je třeba odprosit.

Zestárli jsme, Malin?

Kolik let je třeba k odpuštění? Dvanáct? Třináct?

Tove má ráda chleba s paštikou a nakládanou okurkou.

Sedí nahoře u televize.

Krčí se v její záři.

Tady je doma.

Budeš chtít, abych se ti omluvil za to, že se tak rozhodla, že, Malin?

Byla dnes v kině s kamarádkou Fridou.

Zdá se, že kluky si teď drží od těla, od Markuse s nikým pořádně nechodila. Od Finspångu.

„Tady máš ten chleba, Tove. Dáš si mátový, nebo zázvorový čaj?“

Žádná odpověď.

Asi usnula.

Tove se uvelebí na pohovce, přepíná televizní kanály.

Zoufalé manželky. Jakási reality show. Fotbalový zápas. Nechá puštěný dokument o autorovi sochy jednoho z lidí, kteří se vrhli z oken Světového obchodního centra. Socha znázorňující padající tělo měla původně stát na místě Dvojčat, lidé ji však zavrhli jako nedůstojnou.

Jako by si odmítali připustit, že někteří lidé tehdy opravdu z oken vyskočili. Nic jiného jim nezbývalo.

Tove si ukousne chleba.

Neměla sílu jet k mámě. Dnes ne. Dnes večer tu chce jen potmě sedět, dívat se na televizi, slyšet tátovy kroky pod sebou v přízemí.

Socha v televizi.

Schoulená postava z bronzu. Malá, jako ve skutečnosti. Je ti podobná, mami, pomyslí si Tove. Náhle se jí zachce jít dolů a poprosit tátu, aby jeli za mámou, podívali se, jak se jí daří, možná u ní dokonce i přespali. Ale to by asi táta nedovolil. A máma by možná byla naštvaná, kdyby přijeli jen tak, bez pozvání.

Pípnutí telefonu.

Textová zpráva od Sáry. Tove napíše odpověď. Na obrazovce zatím ukazují detailní záběr vyděšeného obličeje sochy, její lesklé bronzové vlasy vlající ve větru.

44.

ČTVRTEK 30. ŘÍJNA

Zeke Martinsson se podívá na hodiny v pravém horním rohu monitoru.

Je 8.49. Na stanici vládne relativní klid, zdá se, že většina kolegů je někde v terénu. Dnes vynechali ranní poradu, ta včerejší stačila, všichni vědí, co mají dělat.

Malin už tu dávno měla být. Touhle dobou měli být na cestě do Söderköpingu.

Kde vězíš, Malin?

Že bys byla dole v posilovně? To těžko.

Přihodilo se něco nového, kvůli čemu jsi vyrazila do terénu? To nejspíš také ne.

Podlehla jsi včera bolesti?

Chlastu?

Gunille bylo divné, proč Zeke včera přišel tak pozdě, přestože jí volal, že se zdrží v práci. Stál v kuchyni a lhal jí přímo do očí, bez zaváhání a bez studu, bylo mu jí líto, že má za manžela muže, který ji po tolika letech manželství bez mrknutí oka podvádí. Rychle usnul, v myšlenkách stále se stehny Karin Johannisonové pevně semknutými kolem boků.

Zeke pozoruje své kolegy. Ty v uniformách i bez nich, cílevědomé, a přece bezcílné. Co vlastně chcete?

Malin neví, co chce, a přece ano. Tady, v open space kanceláři, se vždycky pustí rovnýma nohama do práce. Snaží se přesvědčit hrstku lidí, že se jim nemůže nic zlého stát.

Kde jsi, Malin? Zeke už jí zkoušel třikrát volat, dvakrát na mobil, jednou dokonce na pevnou linku, ale Malin to nebere. Třeba je u Janneho?

Tam telefon také nikdo nebere.

U Högfeldta?

To je moc komplikované. O jejich vztahu vlastně nic nevím.

„Kde máš Malin? Neměli jste už být v Söderköpingu?“

Unavený, jakoby přiškrcený hlas Svena Sjömana ozývající se od výtahu.

Zeke vstane.

Věnuje Svenovi významný pohled. Sven nadzdvihne obočí, jako by ho napadlo, jestli snad Malin neprovedla nějakou hloupost. Možná si konečně uvědomil, že by její problémy opravdu neměl brát na lehkou váhu.

Setkají se uprostřed místnosti. Dva policisté.

Vymění si pohled.

„Myslím, že bude doma,“ řekne Zeke.

„Tak jedeme,“ odvětí Sven.

Zeke stiskne zvonek u Malininých dveří. Za nimi se ozve zuřivé zvonění.

Sven stojí mlčky vedle něj, na sobě služební tmavě modrou nepromokavou bundu.

Cesta autem proběhla beze slov.

Co by si také měli povídat?

Zeke zazvoní podruhé.

Potřetí.

Sven otevře poklop otvoru pro poštu a nahlédne dovnitř. Uslyší těžký dech, pohyby spícího člověka.

„Máš paklíč?“ zeptá se.

„Jo,“ přikývne Zeke.

„Leží za dveřmi.“

Zeke se snaží potlačit instinktivní obavy, jež mu zaplaví svaly, soustředí se na činy.

Malin dýchá.

Spí.

Může být zraněná.

„Dej sem ten paklíč,“ řekne Sven a o pár vteřin později jsou dveře otevřené. Před nimi na podlaze Malin, na sobě bílé tričko vyhrnuté nad pupík a kalhotky s růžovými srdíčky.

Nikde žádná krev, modřiny, rány, jen zvuk hlubokého vytouženého spánku a zřetelný zápach alkoholu.

Prázdná lahev od tequily.

Vedle hlavy Corren.

Pokleknou vedle ní, vymění si pohled, ani nemusejí vyslovit otázku, která jim oběma vytane na mysli:

Co teď?

Vypněte ten déšť. Bubnuje mi do kůže, studí mě a dráždí, co je to studené na nohou? Raději to ani nechci vědět. A kdo to tu mluví?

Janne.

Její slova:

„Do toho ti je kulový, Danieli.“

Kulový.

Bubnující kapky jsou jako led. Co dělám nahá venku v tomhle počasí? Co to říkají ty hlasy?

Sven. Zeke.

Co tu sakra chcete?

„Drž ji.“

„Nevrť sebou.“

Látka na mém těle. Zekeho obličej, jeho oholená hlava, vypadá tak odhodlaně. Svene, jsi to ty? Vidím koupelnu, sprchu, cítím vodu na hlavě, do prdele, proč je tak ledová? Už je vidím, oba dva, sedím ve vaně a oni mě sprchují, tričko se mi lepí na tělo a kalhotky, ty nejdětinštější, které mám, mi jen tak tak zakrývají ochlupení tam dole. Přestaňte…

„Nechte mě, co to děláte?“

Malin rozhodí rukama.

Snaží se odstrčit sprchovou hlavici.

Kapky.

Ten tekutý led, ostré jehličky probouzející ji ze snu.

„Nechte mě spát, vy idioti.“

Na těle teplý župan, v žaludku horká káva, v hlavě Malin duní a zdá se jí, že vidí dvojmo, před ní dva Svenové a dva Zekeové, má chuť křičet nebo se napít, jejich pohled ji však zarazí.

Sven sedí na židli u okna. Zeke stojí u kuchyňské linky, dívá se na rozbité hodiny z Ikey a pak na holuba, jenž se na pár vteřin usadil na okenní římse, než vzlétl ke kostelní věži.

Tak už konečně něco řekněte.

Vynadejte mi.

Řekněte, že jsem špatný člověk.

Hloupý ožrala, který se neubrání ani tomu nejmenšímu vnitřnímu démonovi.

Klidně mi řekněte, že jsem kráva. Hloupá husa.

Oni však mlčí.

Vnutili jí dva Panadoly a teď zřejmě čekají, až dopije kávu.

Vyjdou do předsíně, slyší jejich slova. Sven: „Dohlédnu na ni, aby se vzpamatovala, nemůžeme postrádat…“

Zeke: „Musí na odvykačku.“

To opravdu řekl? Nejspíš jsem špatně slyšela. Něco takového by přece nikdy neřekl.

Vrátí se. Mlčky stojí v kuchyni, čekají. Když dopije kávu, přikáže Sven:

„Obleč se, pojedeš se Zekem do Söderköpingu. Máte práci.“

Malin jako zázrakem cestu přežila a teď, těsně před polednem, stojí se Zekem v pokoji s kytičkovanými tapetami v söderköpinské rehabilitační léčebně. Před nimi sedí Ingeborg Sandstenová v růžovočerveném křesle, vedle ní na modrém vozíku její dcera Jasmin, pod hráškově zelenou dekou se rýsují obrysy jejího křečovitého těla pokřiveného desítkami let nedobrovolných svalových stahů. Jedno oko má zavřené, druhé otevřené, hnědé, neskrývá však žádné známky života. Jasmin Sandstenová má těžký, sípavý dech, tu a tam ze sebe vydá sten, načež se k ní vždy nakloní její matka a pravou rukou jí z koutku úst otře slinu.

V pozadí okno. Holý strom sužovaný větrem, opuštěný břeh kanálu čekající na letní cyklisty a bílé výletní lodě s americkými turisty.

Matka, jež stojí a vždy stála při své dceři, pomyslí si Malin a pocítí hlubokou úctu k oběma cizím ženám. Přestože Jasmin nechápe, co se kolem ní děje, určitě ví, že ji nikdo neopustil. Víš, že máš na své straně lásku? pomyslí si Malin a zadívá se na dívku na vozíku. Tvá matka je člověk, jak se patří.

Co kdyby takhle skončila Tove?

Co bych dělala? Nedokážu si to ani představit.

„Měly jsme jet na Tenerife,“ řekne Ingeborg Sandstenová a hubené ruce složí na stejně štíhlá stehna. „Užít si na podzim trochu sluníčka. Ale zamítli nám to na poslední chvíli, když se dozvěděli, jak těžce je Jasmin postižená. Tak jsme jely aspoň sem, tady je taky hezky.“

Už už má Malin na jazyku: To je ale náhoda, odtamtud jsem se právě vrátila. Ale včas se zarazí, matce s dcerou, které musely zůstat ve Švédsku, by to nejspíš připadalo jako výsměch.

Ingeborg Sandstenová má štíhlou, vrásčitou, nekonečně unavenou tvář. V porovnání s ní se Malin cítí o něco čilejší.

„Od té nehody se o Jasmin starám sama. Dostávám plat jako její osobní asistentka.“

„Slyší nás?“ zeptá se Zeke.

„Doktoři říkají, že ne. Ale já nevím, občas mi přijde, že ano.“

„Naši kolegové včera mluvili s vaším bývalým manželem,“ řekne Malin.

„Ještě ho nepřešel vztek.“

„Mluvila jste s ním? Řekl vám, jaké máme podezření?“

„Ano. Volal mi.“

„Co si o tom myslíte?“

„Možné to je, ale teď už je to snad jedno, nemyslíte?“

„Vy jste o tom nic nevěděla?“ zeptá se Malin.

„Chápu, kam míříte. Ale ne, nevěděla. A celý minulý týden jsem navíc byla tady s Jasmin.“

Z Jasmininých úst se ozve nářek, obličej se jí zkřiví nepřístupnou bolestí. Kdysi dávno byla zřejmě hezká. Ingeborg Sandstenová otře dceři ústa.

„Znala Jasmin před tou nehodou Jerryho Peterssona? Pamatujete si na to?“ zeptá se Malin a připadá si jako na rybách: nahazuje sítě a táhne ve snaze zachytit podvodní hlasy.

„Myslím, že ne. Aspoň o něm nikdy nemluvila. Ale co vlastně člověk ví o životě pubertální dcery?“

„A co sourozence Fågelsjöovy? Ty znala?“

„Chodila do stejného ročníku jako Katarina Fågelsjöová, do vedlejší třídy. Ale nemyslím, že byly kamarádky.“

„Takže jste nevěděla, že tu noc možná řídil Jerry Petersson?“

„Co myslíte?“ opáčí Ingeborg Sandstenová. „Že mi to řekla Jasmin?“

Na okenní tabulku dopadne sprška kapek.

„Někde hluboko si Jasmin pamatuje, co se stalo,“ dodá. „Někde hluboko ve snech.“

Auto si razí cestu podmáčenou östgötalandskou nížinou. Šedý holý les, šedá opuštěná pole, šedé lidské příbytky.

Zekeho ruce pevně svírají volant.

Malin se nadechne. Několikrát a zhluboka.

Pak se zeptá: „To ty jsi poprosil Svena, aby se mnou promluvil, viď?“

Zeke na malý okamžik odtrhne pohled od silnice. Pohlédne na Malin.

Přikývne.

„Zlobíš se? Něco přece udělat musím.“

„Mohl jsi mi to říct rovnou.“

„A ty bys mě poslechla? To ti tak věřím, Malin.“

„Podvedl jsi mě.“

„Jen pro tvé dobro.“

„A nejsem jediná, koho podvádíš. Uvědomuješ si vůbec, co riskuješ?“

Zeke znovu odtrhne oči od silnice. Pohlédne na Malin a jeho tvrdé zelené oči zaplaví vřelost.

„Ani jeden z nás není svatý,“ řekne.

„To máš pravdu. Vrána k vráně sedá,“ dodá Malin a pak už přenechají slovo motoru. Malin usilovně polyká, snaží se potlačit přetrvávající nevolnost.

Přibližně deset kilometrů před Linköpingem jí zazvoní telefon.

Neznámé číslo. Malin stiskne zelené tlačítko.

„Tady je Stina Ekströmová. Andreasova máma.“

„Dobrý den,“ řekne Malin. „Jak se máte?“

„Jak se mám?“

„Promiňte,“ omluví se Malin.

„Ptala jste se mě, jestli si pamatuju na něco zvláštního z doby před tou nehodou. Možná to není nijak důležité, ale vzpomněla jsem si na jednoho Andreasova kamaráda ze základní školy. Jmenoval se Anders Dalström. Skamarádili se, když jsme se nastěhovali do Linghemu, Andreas tehdy nastoupil do sedmé třídy. Pokud si dobře pamatuju, tak trochu nad tím chlapcem držel ochrannou ruku. Ale potom, co nastoupili každý na jinou střední školu, se už moc nestýkali. Ale pak přišel Andreasovi na pohřeb. Zdálo se, že ho jeho smrt dost vzala.“

„Víte, kde bychom ho našli?“

„Myslím, že pořád bydlí v Linköpingu. Ale už jsem ho dlouho neviděla.“

„Říkáte, že byli kamarádi?“

„Ano, na základní škole.“

Stina Ekströmová umlkne, ale Malin z nějakého důvodu vyčkává na lince.

„Měli jsme vztek,“ pokračuje Stina Ekströmová po chvíli. „A Jasminini rodiče také. Svým způsobem také přišli o dítě. Ale hněv nikam nevede. Naučila jsem se, že to jediné, co vám nakonec zbude, je láska k bližnímu. Máte na vybranou: Buď empatie, nebo nic. Je to jednoduché.“

45.

Naslouchej hlasům vyšetřování, Malin.

Pokud slyšíš jejich šepot v těch nejtemnějších östgötalandských lesích, jdi za nimi. V opravdu obtížných případech je dobré každé stéblo, kterého je možné se chytit.

Hustý les obklopující auto pohlcuje stejná bezbarvost jako nebe. Jako by byl celý svět uzpůsoben barvoslepým.

Listí na zemi zčernalo, ty tam jsou jeho ohnivé barvy. Pach tlení proniká téměř až do auta, příjemný, a přece zlověstný.

Pak, pár kilometrů jižně od Björsäteru, spatří na kraji lesa přízemní domek, tmavě červená barva jako by se pomalu vařila v klidném dešti a mrtvolném odpoledním světle.

Nejnovější hlas vyšetřování patří Andersi Dalströmovi. Zatím ještě nevědí, jak zapadá do mozaiky vyšetřování.

Následuj hlasy vyšetřování, dokud neutichnou, říká si v duchu Malin.

Sleduj je ještě dál a snad se někdy vrátí ve formě souvislosti, spojitosti, pravdy.

Tu od nás všichni očekávají, požadují.

Nic víc, nic míň.

Jako by snad pravda dokázala zahnat strach.

Služební volvo zaparkují na uhrabaném štěrkovém plácku před domem. Před kůlnou červený Volkswagen Golf. Kdyby byl Skogså velká krabice, tenhle domek by se do ní vešel nejméně třicetkrát, napadne Malin.

Na dveřích rukou psané jméno: Anders Dalström. Dveře se otevřou a před nimi stojí muž v džínech a tričku s fotografií Boba Dylana na prsou. Štíhlý obličej, kulatý nos a tváře pokryté mělkými jizvami po neštovicích.

„Anders Dalström?“ zeptá se Zeke.

Muž přikývne, s jeho dlouhými černými vlasy si pohrává vítr.

„Měl byste sklenici vody?“ požádá Malin, když vejdou do ošuntělé kuchyně. Andreas Dalström se usměje: „Jistě.“

Hlas má chraplavý a drsný, váhavý, a přece sebevědomý, přátelský. Pravou rukou podá Malin skleničku vody.

Na stěnách kuchyně plakáty zvoucí na koncerty rockových hvězd: Bruce Springsteen, Eric Clapton, Bob Dylan.

„Bohové,“ prohlásí Anders Dalström. „Kdysi jsem chtěl být jako oni.“

Malin se Zekem sedí na staromódní lavici u kuchyňského stolu a pomalu upíjejí horkou, čerstvě uvařenou kávu.

„Hrajete na kytaru?“ zeptá se Malin.

„Teď už moc ne,“ odvětí Anders Dalström.

„Chtěl jste se stát rockovou hvězdou?“

Anders Dalström se posadí naproti nim ke stolu, napije se kávy a opět se usměje. Jeho kulatý nos vypadá ještě menší.

„To zrovna ne, ale když jsem byl mladší, chtěl jsem být zpěvákem, písničkářem.“

„Jako Lars Winnerbäck?“ zeptá se Malin a vzpomene si na koncert známé švédské hvězdy pocházející z Linköpingu na vyprodaném zimním stadionu Cloetta Center.

„Jo, něco jako Lars Winnerbäck. Ale tak daleko jsem se nikdy nedostal.“

Stále ještě čekáš, pomyslí si Malin. Nemám pravdu?

„V dílně mám nahrávací studio. Sám jsem si ho postavil. Nahrávám tam svoje písničky, ale nemám na to moc času, veškerou energii potřebuju na práci.“

„Co děláte?“

„Pracuju v domově důchodců v Björsäteru, dělám noční směny, takže přes den bývám hrozně unavený. Včera v noci jsem měl službu a dnes zase.“

Malin Andersi Dalströmovi vysvětlí, proč přijeli, co se dozvěděli o Jerrym Peterssonovi a o té osudové noci, i to, co jim řekla matka Andrease Ekströma. Možná jsem si ty informace měla nechat pro sebe, napadne ji. Ale mozek má zastřený a stejně nemají žádný důvod Anderse Dalströma z něčeho podezřívat.

„Byl jste úspěšný?“ zeptá se Zeke. „Myslím v hudbě.“

„Moc ne. Poslední rok na střední škole jsem sice vystupoval na různých večírcích, ale to po maturitě skončilo.“

„Znal jste Jerryho Peterssona?“

„Vůbec ne.“

„Nechodili jste na stejnou střední školu?“

„Ne, on a Andreas chodili na Katedrální gymnázium. Já do Ljungstedu.“

„Takže jste Jerryho neznal?“ zeptá se Malin.

„Na to už jsem vám odpověděl.“

„A co Andreas? Jeho matka nám řekla, že jste byli dobří kamarádi.“

„Jo, to jo. Drželi jsme při sobě. Podporovali jsme se.“

„Co tím myslíte?“ zeptá se Malin.

„Podnikali jsme různé věci. A seděli jsme spolu v lavici.“

„Znali jste se od malička?“

„Až od sedmé třídy, kdy se sem Andreas přistěhoval.“

Malin si představí samu sebe na školním dvoře ve Stureforsu, kolem ní spolužáci, z nichž většina se po škole rozprchla po celé zemi. Vybaví se jí tváře těch největších uzurpátorů, kteří šikanovali slabší.

Dodnes si pamatuje jejich jména: Johan, Lasse, Johnny.

Stejně dobře si pamatuje i svou zbabělost. Kolikrát se chtěla jejich obětí zastat, říct jim, aby přestali, ale vždy se našel nějaký důvod, proč to neudělala.

„A na střední škole jste se pak už nestýkali?“

„Ale ano, stýkali.“

„Opravdu?“ zeptá se Malin. „Z toho, co říkala Stina Ekströmová, jsem pochopila, že ne.“

„Ale ano. Už je to dávno. Nejspíš na to zapomněla.“

„Na tom silvestrovském večírku jste ale nebyl?“

Zekeho zastřený hlas, ostrý jako déšť za okny.

„Ne. Mě nikdo nepozval.“

Malin se nakloní přes kuchyňský stůl. Klidně pohlédne Andersi Dalströmovi do očí. Jako by se snažil ukrýt svou tvář za tenkými pramínky vlasů.

„Jeho smrt se vás asi hodně dotkla, viďte? Musí být těžké ztratit přítele.“

„Tehdy mě ze všeho nejvíc zajímala muzika. Ale to víte, že to byl pro mě šok.“

„A co teď? Máte hodně přátel?“

„Co s tím mají společného moji přátelé? Mám víc kamarádů, než s kolika se stíhám vídat.“

„Co jste dělal v noci ze čtvrtka na pátek a v pátek ráno?“ zeptá se Zeke a položí hrnek na stůl.

„Byl jsem v práci. Klidně se můžete zeptat vedoucí oddělení. Dám vám na ni číslo.“

„Musíme si to ověřit,“ řekne Malin. „To víte, pravidla.“

„To je v pořádku,“ odvětí Anders Dalström. „Jen dělejte, co musíte, abyste našli vraha. Ten Petersson byl sice podle všeho pěkná svině, a jestli tu noc opravdu řídil on, tak si trest zasloužil. Ale vraždu? Tu si nezaslouží nikdo, ať už provedl cokoliv.“

„Takže jste to věděl?“ zeptá se Zeke.

„Věděl co?“

„Že řídil Petersson?“

„Jak bych to mohl vědět? Řekli jste mi to teď vy.“

„Dáte mi číslo k vám do práce?“ zeptá se Malin, pohlédne na Zekeho a dopije zbytek vody.

Když Zeke vysadí Malin před jejím domem v ulici Ågatan, Linköping už je zahalen tmou.

V baru v přízemí se svítí, na ulici doléhá tlumený šum. Za pár vteřin můžu stát u baru, v ruce panáka té nejlepší tequily.

„Jdi domů,“ zavolá na ni Zeke, než odjede. Malin se zastaví ve dveřích,vyndá mobil a poslechne si hlasovou zprávu od Tove. Prý dnes bude spát u Janneho. Týden jsme se neviděly, uvědomí si Malin. Jak se to jen mohlo stát?

Cestou zpátky do Linköpingu Malin zavolala vedoucí oddělení domova důchodců v Björsäteru, která jí potvrdila, že Andreas Dalström byl inkriminovanou noc v práci. Ověřila si to v rozpisu služeb.

Malin zastrčí mobil do kapsy, vyjde zpátky na ulici. Cedule s názvem baru Pull & Bear svítí měkkým, teplým světlem plným slibů.

Kocovina stále ještě nepominula, je pořád stejně agresivní, teď ještě navíc umocněná tunami lítosti a stesku. Přesto Malin zatouží vejít dovnitř, sednout si k baru a nechat věcem volný průběh.

Vtom se ozve známé vyzvánění telefonu.

Táta.

„Ahoj, tati.“

„Dojela jsi v pořádku?“

„Jo, už jsem doma. Včera i dneska jsem byla v práci.“

„Maminka se divila, kam jsi zmizela.“

„Vysvětlil jsi jí to?“

„Řekl jsem, že ti volali z práce a musela jsi odjet.“

Milosrdné lži.

Tajemství.

Ty mají mnoho společného.

„Jak se má Tove?“

„Dobře. Čeká na mě doma. Jdu zrovna z práce, stojím před domem. K večeři si dáme vajíčka natvrdo.“

„Pozdravuj ji,“ řekne otec.

Malin strčí klíč do zámku.

Odemkne.

Pošta na podlaze v předsíni. Reklamní letáky z různých supermarketů.

Co je to ale pod nimi?

Bílá obálka velikosti A4 s Malininým jménem nadepsaným úhledným velkým písmem, modrou propiskou.

Bez známky.

Malin odnese poštu do kuchyně, reklamní letáky odhodí na stůl a kuchyňským nožem rozpárá obálku, nedočkavě vyndá její obsah.

Fotografie.

Spousta fotografií.

Černobílých.

Malin nejprve zamrazí, pak strach vystřídá hněv, a nakonec ji opět ovládne strach.

Táta před domem na Tenerife.

Máma na balkoně, rozmazaná.

Oba dva v supermarketu, s nákupním vozíkem mezi regály.

Táta na pláži. Na golfovém hřišti.

Máma na zahrádce restaurace, sama se skleničkou vína. Klidná, bezstarostná.

Snímky vypadají jako vystřižené z videonahrávky.

Někdo je špehuje, sleduje.

Černobílé fotografie.

Vzkaz.

Pozdrav.

Goldmane, pomyslí si Malin. Ty hajzle.

46.

Sven Sjöman se opře o opěradlo kožené vínové pohovky v obývacím pokoji a prstem ukáže na jeden ze snímků na konferenčním stolku zdobeném kachlíky.

Starodávné stojací hodiny v rohu právě odbily osmou. Perfektní zvuk precizně seřízeného díla. Na zemi ručně tkané koberce, velké pokojové rostliny, pečlivě zalévané a opečovávané, zakrývající výhled do temné zahrady.

Sven pozoruje Malin, jež sedí naproti němu, předkloněná v dřevěném čalouněném křesle.

Volala mu, co se stalo, a on jí řekl, ať okamžitě přijede k němu domů.

Na stole fotografie rozložené pinzetou.

„Chce tě jen vystrašit, Malin. To je všechno.“

Malin se však zmocní panika.

„A co Tove? Jak můžeš vědět, že nemá v úmyslu ublížit Tove?“

„Klid, Malin. Jen klid.“

„To se nesmí znovu stát.“

„Uvažuj, Malin. Uvažuj logicky. Kdo myslíš, že by za tím mohl být?“

Malin se zhluboka nadechne.

Cestou sem v autě se snažila zachovat si chladnou hlavu, nepřipouštět si strach.

Po chvíli dospěla k názoru, že nejpravděpodobnější byla její první úvaha:

„Goldman,“ odpoví.

Sven přikývne.

„Samo sebou to nemůžeme brát na lehkou váhu. Ale myslím, že si děláš zbytečné starosti. Goldman s tebou jen hraje jednu ze svých her, které, jak se zdá, tolik miluje.“

„Takže si taky myslíš, že to byl on?“

„Nikdo jiný mě nenapadá. Hraje si s námi, dělá mu dobře, když může lidem nahnat strach. A všechny fotky jsou z Tenerife.“

„Ale proč to dělá?“

„Ty jsi s ním mluvila, Malin. Co myslíš ty?“

Jochen Goldman u bazénu. Moře a nebe soupeřící o modř, jeho tělo dole na pláži. Hrál jsi se mnou hru, dostals mě tam, kde mě chceš mít. Tady: déšť zní jako kastaněty, když bubnuje do plastové střechy Svenovy verandy.

„Nejspíš se nudí. Chce ukázat, kdo je tu pánem.“

Sven přikývne.

„Ale pokud je jen špetka pravdy na řečech o tom, co dělá s nepohodlnými lidmi, musíme se mít na pozoru, nebrat to na lehkou váhu.“

„Co chceš dělat?“ zeptá se Malin rezignovaně.

„Pošleme ty fotky Karin Johannisonové, jestli nenajde otisky prstů nebo něco. I když o tom dost pochybuju.“

Sven se na okamžik odmlčí, pak pokračuje:

„A nemohl to přece jen být někdo jiný? Nechce se ti někdo pomstít?“

V autě cestou sem o tom Malin přemýšlela. Takových by se našla spousta, ale nenapadá ji nikdo, kdo by zašel tak daleko.

Vrazi.

Sexuální devianti.

Zloději.

Nějaký motorkářský gang? To těžko.

Ale raději se přece jen podívá, jestli v poslední době nepustili z vězení někoho, kdo by mohl vymyslet tak šílený plán.

„Nikdo mě nenapadá,“ zavrtí hlavou Malin. „Ale podíváme se, jestli v poslední době nepustili nějakou starou známou firmu.“

„Dobře,“ přikývne Sven. Do obývacího pokoje vejde Svenova manželka, pozdraví se s Malin a zeptá se:

„Nedáte si čaj? Vypadáte, že jste trochu zmrzlí.“

„Ne, díky, to je dobré. Po čaji špatně spím.“

Sven se zasměje, a protože se jeho žena tváří nechápavě, řekne: „To je jen takový interní vtip.“ Malin se usměje, nic jiného jí ani nezbývá.

„Já bych si čaj dal,“ řekne Sven a jeho manželka zmizí do kuchyně. Když odejde, zeptá se Sven, jak se Malin cítí. Položí tu otázku pomalu, snaží se, aby jeho hlas zněl přátelsky a optimisticky. Malin odvětí:

„Včera jsem měla nějakou depku. Omlouvám se za to, jak jsem ráno vypadala.“

„Je ti doufám jasné, že bych s tím měl něco dělat.“

„Co tím myslíš?“

Malin se ještě více předkloní.

„Co tím chceš říct, Svene? Chceš mě poslat na léčení, nebo co?“

„Možná by ti to prospělo.“

Malin vstane a dotčeně prohlásí: „Právě jsem dostala výhružný dopis s fotkami svých rodičů a ty tu blábolíš nějaké hlouposti o léčebně!“

„Neblábolím hlouposti, Malin. Myslím to vážně. Koukej se vzpamatovat, nebo tě opravdu budu muset vyřadit ze služby a poslat na léčení. Mám k tomu dost pádný důvod.“

Vlídnost ve Svenově hlase je ta tam, náhle zní panovačně. Malin se opět posadí.

„Co myslíš, mám to našim říct?“

„Prospělo by ti to, Malin. Pomohlo by ti to zpátky na nohy.“

„Mám jim to říct?“

„Přemýšlej o tom. Tedy až vyřešíme tenhle případ.“

„Můžeme poprosit kolegy z Tenerife, aby je hlídali? A sledovali Goldmana?“

„Tak dobře, Malin.“

„Co dobře?“

„S tou léčebnou ještě počkáme. A já zavolám kolegům na Kanárech. Máš na ně telefon, ne?“

Poslední zbytky Malininy nevolnosti se vytratí.

Léčebna.

Jen přes mou mrtvolu.

Chápeš to, Svene?

K tomu mě nikdy nedonutíš. Měla jsem jen trochu depku, to je všechno. Musíš mi věřit. Já to zvládnu.

Ruka na Svenově rameni, na stole před ním čaj.

„Tady to máš. Earl Grey, hodně silný, přesně jak to máš rád.“

Do střechy auta tvrdošíjně bubnuje déšť.

Vnitřek auta vyplňuje Malinin mdlý dech. Vytáhne mobil a vytočí číslo Jochena Goldmana. Ozve se však jen pípání a jakýsi hlas jí španělsky sdělí, že uživatel je dočasně nedostupný, volané číslo neexistuje nebo podobnou hloupost. Malin zmáčkne červené tlačítko a položí mobil na vedlejší sedadlo. Cítí pach plísně. To smrdím já, nebo za to může ta vlhkost?

Nastartuje.

Tátovi ani muk. A mámě taky ne.

Vrací se do prázdného bytu a doufá, že se dnes v noci aspoň trochu vyspí.

Malin nemůže usnout. Dívá se ven z okna, na déšť kreslící trhané čáry na noční obloze.

Peřina příjemně hřeje, její tělo je klidné, nedožaduje se alkoholu ani ničeho jiného. Odváží se vpustit do ložnice stesk po Jannem a Tove.

Přetáhne si přes hlavu peřinu.

Janne tu není. Ani Tove, když jí bylo pět, šest, sedm, osm, devět nebo kdoví kolik let.

Miluju vlastně jen obraz naší lásky. Je to tak?

Klepání na okno.

Dvanáct metrů nad zemí.

Nemožné.

Další zaklepání, povědomý zvuk chvějícího se skla.

Malin leží bez hnutí. Čeká, až se zvuk znovu ozve. Co to tam venku je? Strhne ze sebe peřinu a vrhne se těch pár metrů k oknu. Déšť a tma. Neviditelné tělo vznášející se nad střechami domů?

Pij. Pij.

Slova jako bušení ve spáncích. Další zaklepání, třikrát krátce, třikrát dlouze, třikrát krátce, volání o pomoc ze vzdálené planety.

To volám já? ptá se v duchu Malin, když o pár vteřin později leží pod peřinou a čeká na další klepání, které už nepřijde.

Jsem od tebe daleko, Malin.

A přece tak blízko.

Ty víš, kdo to klepal, viď? Možná já, možná jen tvůj mozek utopený v alkoholu.

Pij, Malin.

Pokud dáš najevo slabost, pozře tě tma.

I kdyby to byla jen slabost pro alkohol, peníze či lásku.

Já jsem na lásku rezignoval tu silvestrovskou noc. Od té doby jsem veškeré své úsilí soustředil na vydělávání peněz. Už tehdy na koleji v Lundu, když jsem se hrbil nad právnickými knihami, jsem věděl, že peníze pro mě znamenají jedinou možnost, jak získat lásku. Proto jsem tak horečnatě přejížděl prsty po jemných, hebkých stránkách zákoníku.

47.

LUND, 1986 A POZDĚJI

Mladý muž poklepává prstem na hedvábné stránky zákoníku. V uších má špunty, aby vytěsnil všechny zvuky ozývající se z chodby studentské koleje. Modrýma neoblomnýma očima snímá stránku za stránkou a ukládá je do paměti. Práva mu připadají jako ta nejprimitivnější věc na světě, jako písmenka uložená do paměti pro případ potřeby.

V Lundu stráví tři roky. Tak krátká doba mu stačí na to, aby získal potřebný počet kreditů, složil všechny zkoušky a získal místo koncipienta ve Stockholmu. Tři roky zapomnění na omezenost Linköpingu, Katedrálního gymnázia i tamějšího života.

Tady se jim sice také nevyhne, mladíkům s příjmeními zapsanými husím brkem v bývalé Sněmovně šlechticů, v Lundu se jim však alespoň nevěnuje tak velká pozornost.

Jednou v noci vyleze na pompézní budovu Akademické rady. Na zemi pod ním hlouček povzbuzujících dívek i chlapců. Zajede si do Kodaně koupit amfetamin, aby vydržel vzhůru při učení. Pilulky propašuje pod předkožkou, v přístavu v Malmö věnuje celníkům sebejistý úsměv.

Straní se karnevalového dění, které připadá na jeho druhý rok v Lundu. Do hospod a barů přichází zásadně pozdě, vystavuje své tělo na odiv, záměrně si buduje image nejchytřejšího z chytrých, kterému leží u nohou nejhezčí dívky.

Tady v Lundu je tělem. Vzbuzuje špitání a dohady. Kdo to je? A odkud? Jednou večer na parkovišti za budovou studentského spolku zbije do krve jednoho chlapce z Linköpingu. Těm, které to zajímalo, prozradil, kdo vlastně Jerry Petersson je: úplná nula. Pan Nikdo z obyčejného sídliště jednoho bezvýznamného města.

„Nic o mně nevíš,“ křičí na chlapce ležícího na zemi, na jeho černý obrys ve světle osamělé pouliční lampy. „Takže drž laskavě hubu. Nech mě na pokoji, nebo tě zabiju, ty hajzle.“ Sehne se na zem pro kus kovu a drží ho ležícímu chlapci pod krkem jako nůž. „Slyšíš to?“ křičí. „Slyšíš ty sekačky, ty svině?“

Stane se odborníkem na ženské přirození. Pozná jeho měkkost, teplo, jedinečnost i schopnost přeměny, pozná, že ho dokáže spolknout i zrodit, zas a znovu.

Když leží v posteli a sní o ženě, jež mu měla patřit, pozná, co znamená fyzická touha.

Ty sny jsou jeho tajemstvím.

Tajemstvím, jež z něj dělá člověka.

48.

Blíží se k tobě, Malin.

Vidíš je ve svém černém snu upředeném z tajemství.

Ti, kteří nezvládli svůj život, ti, kteří se nikdy nenaučili žít se strachem. Volají o pomoc němými hadími hlasy.

Odsouzeni k věčnému bloudění zármutkem.

V tom snu jsou všichni, Malin. I ten chlapec.

Malin.

Kdo to šeptá tvé jméno?

Svět, veškerý lidský život, zpopelněné city, háďata hemžící se kolem opuchlých krysích těl vyplavených z kanálů do ulic.

Zůstává pouze strach.

Ten nejpopelavější ze všech citů.

Chci se probudit.

Marie.

Usnula jsem příliš brzy.

Vůbec nejsem ospalý, říká si Fredrik Fågelsjö při pohledu na starožitné hodiny z černého mramoru splývající s černým mramorovým krbem, u něhož stojí. Co nevidět odbijí půl dvanáctou.

Venku je nevlídně, ale tady uvnitř sucho a teplo. Jen o pár set metrů dál rozbouřená hladina jezera Roxen.

Praskající oheň, polena hrající oranžovými a žhavě šedými odstíny. Voní to tu hořícím dřevem, klidem a bezpečím.

V ruce skleničku koňaku, zlehka ji zdvihne k ústům, nasaje vůni sladkých plodů a pomyslí si, že už nikdy nebude pít nic jiného než Delamain. Poslední pití, které si v tomto pozemském životě vychutná, bude tenhle lahodný koňak.

Díky bohu za Ehrenstiernovy konexe. Ty noci ve vazbě byly k nevydržení, osamělé a skýtající příliš mnoho času na přemýšlení. Ale když se ten starý nerudný komisař ptal na jeho rodinu, něco si uvědomil. Pochopil, že peníze ani zámek nejsou podstatné. Všechno, na čem mu opravdu záleží, má tady: Christinu, jejich lásku a děti. Nesejde na tom, že si Christina nepadla do noty s jeho otcem, přestože se Fredrik s přibývajícími léty svému otci stále více podobá.

Děti. Zanedbával je, aby získal to, co se domníval, že chce, ale co ve skutečnosti chtěl jen jeho otec.

V létě si budu muset odsedět měsíc v Skänninge. Zvládnu to. Tím jsem si jistý.

Christina s dětmi odjela ke svým rodičům. Plánovali tu návštěvu už dlouho a jeho pobyt ve vazbě plány nezměnil, na tom se oba shodli. Fredrik však chtěl zůstat doma. Užívat si v podzimní tmě pohodlí a bezpečí rodinné vily.

Co nevidět by se měli vrátit.

Fredrik Fågelsjö miluje klidné domácí večery, jako je tenhle, ale zároveň už toužebně očekává zvuk přijíždějícího auta.

Radostný křik dětí hrnoucích se do schodů.

Jejich kroky.

Nalije si ještě jednu skleničku.

Kde jen můžou být? Už je pozdě. Má nutkání zavolat manželce, ale pak se ovládne. Nejspíš se prostě jen zdrželi, pustili si film nebo hrají některou z těch plebejských společenských her, které tak miluje jeho strašná tchyně.

Skogså.

Policie nenašla žádnou závěť, takže zámek připadne Peterssonovu otci. My už ale opět máme peníze, díky nějaké bábě, vzdálené příbuzné, o které jsme nikdy ani neslyšeli.

Otec se obrátí s nabídkou na správce pozůstalosti.

Vše bude zase v pořádku.

Kdo jiný by měl bydlet na Skogså, když ne my? Já, moje děti. Sice na tom nezáleží, ale zámek přece jen patří nám. My ho předáme dalším generacím.

Jerry Petersson.

Zbohatlík. Nevěděl, kde je jeho místo ve společnosti. Zjednodušeně by se dalo říct, že ho zabily vlastní ambice.

Pozůstalost má na starosti advokát Stekänger. Stačí rychlá a výhodná nabídka a Peterssonův otec ji jistě přijme. Zámek náleží nám, nesmějí si tam hrát jiné děti než moje. Je to možná trapné, ale tak to cítím.

Ujmu se hospodaření. Vydělám miliony na pěstování biomasy. Dokážu otci, že to svedu, ukážu mu své schopnosti.

Ukážu mu, že také dovedu být bezohledný. Stejně jako on.

Že nejsem jen obyčejný bankovní úředník, umím víc než jen prohrát peníze, postarám se o budoucnost rodiny.

Fredrik Fågelsjö cítí, jak mu žhnou tváře, když si vzpomene na své spekulace s opcemi, na svou nešikovnost, nepolepšitelnost.

Teď ale opět máme peníze.

Dokážu otci, že jsem hoden toho, aby na zámku visel můj portrét. A pak budu dělat, že mi na tom nesejde, že mě nějaký portrét nezajímá.

Fredrik Fågelsjö vstane.

Parkety se mu houpou pod nohama, koňak mu zamotal hlavu.

Znovu se posadí. Pohlédne na fotografii Bettiny na krbu vedle hodin. Jemně řezaný obličej v tlustém zlatém rámu. Otec se po její smrti změnil. Má v sobě jakousi samotu, zapomnění.

Poslední noc matčina života stál Fredrik potají za dveřmi jejího pokoje. Slyšel otcův slib, že se o jejich slabého syna postará.

Jeho matka se ani trochu nepodobala té policistce, která ho zatýkala tam na poli, když se v opilosti snažil ujet, a přece si teď Fredrik Fågelsjö, sám neví proč, vybaví její obličej.

Malin Forsová.

Celkem hezká.

Ale má mizerný vkus a na svůj věk vypadá staře.

Vyzařuje z ní cosi laciného, tak typického pro všechny maloměstské dívky z nepříliš dobrých rodin. Na rozdíl od většiny z nich se však zdá, že ona si toho je plně vědoma. A také jí to vadí. Možná je chytrá, ale génius asi nebude.

Kdy už konečně přijedete?

Stará vila jako by v každičkém rohu střežila nějaké tajemství, jako by se chvěla vlhkem a deštěm, vysílala mu tajnou zprávu v Morseově abecedě.

Pak Fredrik Fågelsjö cosi zaslechne.

Je to auto? Černé volvo jeho manželky? Hodiny jednou odbijí. Musí to být oni, kdo by to byl jiný? Děti určitě usnuly v autě. Kdyby zůstali u tchána a tchyně přes noc, Christina by jistě zavolala.

Fredrik Fågelsjö vstane.

Nejistým krokem dojde do předsíně a otevře dvojité dveře.

Do tváře ho udeří déšť, nikde však nevidí auto.

Jen kompaktní tmu.

Pak se u stodoly rozsvítí dvě světla a vzápětí zase zhasnou.

Světla se opět rozsvítí a on není ve tmě schopen rozeznat značku auta, určitě je ale černé. Nechápe, proč jeho manželka nezajede v tomhle počasí až k domu. Že by jí tím vlhkem zhasl motor? Vyjde na zápraží a zamává na ně. Chtějí, aby jim přišel naproti s deštníkem? Anebo snad přijel jeho otec? Nebo sestra?

Blikání světel.

Fredrik Fågelsjö přes sebe přehodí voskovaný plášť do deště.

Roztáhne deštník.

Další bliknutí.

Pak tma.

Kráčí deštěm k autu, které stojí se zhasnutými světly padesát metrů od něj.

Tma.

Cítí, že se mu rozšiřují zorničky, jak se oči ze všech sil snaží ve tmě něco rozeznat, jako by svět náhle zmizel.

Mohl si rozsvítit venkovní světla. Má se vrátit?

Teď už ne.

Blíží se k autu.

Tohle ale není auto jeho manželky.

Kouřová, neprůhledná skla.

Za nimi se cosi pohne.

Vystoupí.

Nebo že by to bylo jen zvíře?

Liška? Nebo snad vlk?

Rychlý zvuk toho pohybujícího se stvoření.

Fredrika Fågelsjöa zamrazí, celý ztuhne a chce utíkat jako nikdy předtím.

Je to jen sen, říká si Malin. Ale nekonečný.

Strach existuje pouze ve snu.

Klepání na mé nitro.

Pece, do níž mě jednou vloží, se nemusím bát.

Vzdala jsem to. A právě to mě děsí.

Můj strach, to jsem já. Je to tak, že?

ČÁST 3.

BEZOHLEDNOST A STRACH

ÖSTERGÖTLAND, ŘÍJEN

Film neskončí, přestože si nepřeju nic jiného.

Je nekonečný a čím dál rozmazanější, neurčitější, šedivější, na okrajích hoří.

Nikdy mě nedostanou.

Budu se bránit ze všech sil.

Dýchat.

Poddám se zuřivosti. Chci cítit, jak mé tělo opouštějí poslední háďata.

Musím přiznat, že tentokrát to bylo příjemné. Nebyl to výbuch jako poprvé, už jsem věděl, co dělám, a měl jsem k tomu tisíce důvodů. Viděl jsem při tom tvůj obličej, otče, v jeho tváři jsem viděl ty chlapce na školním dvoře. Svlékl jsem ho, jako oni svlékali mě, položil jsem ho na oltář háďat.

V tu chvíli jsem byl klidný a šťastný. A také nesmírně zmatený.

Houstnoucí tma, kapky deště připomínající rtuťové kuličky bijící do země i do lidí.

Teď je řada na mně. Já jsem nejmocnější.

Nikomu už nedovolím, aby se ode mě odvrátil. K čemu vlastně jsou ty svině se šlechtickými jmény, se svou vrozenou nadřazeností?

Obraz se chvěje, je černobílý, s vybledlými žlutými čísly. Vyprávění o mém životě se blíží ke konci.

Můj život však ještě ne.

Otec mě ve filmu objal, má hubenou postavu. Maminka zanedlouho podlehne rakovině. Pojď ke mně, synu, jen pojď, ať ti můžu dát facku.

Mám přítele.

Ze samoty a nesvobody se dá uniknout. Je konec strachu, krutosti a všeho, co se nedalo vydržet. Život může být jako moře, modrý a hladký.

Peníze.

Všechno stojí peníze.

Chlapec, který na tom bílém plátně běží po zahradě, to zatím ještě neví, ale už tuší.

Peníze. Teď je řada na mně.

Otče, ty jsi peníze nikdy neměl. Proč bych je ale nemohl mít já? To, že jsi zahořkl, ještě neznamená, že jsem musel zahořknout i já. Možná jsme mohli společně něčeho dosáhnout, něčeho dobrého.

Realita však byla jiná:

Panelákový byt, řadový domek, ubohé lidské příbytky.

V tom filmu běžím po zahradě, sám. Budiž prokleti původci mého osamění, strachu.

Proklínám je.

Chlapci. Živí i mrtví. Muži snažící se napasovat do své kůže.

Film je u konce. Bílé blikání projektoru. Chlapec i muž přestali existovat.

Co si jen počnu? Mám strach. Jsem sám. Už ani ve filmu neexistuju. Zbyl jen pocit háďat plazících se pod kůží.

49.

PÁTEK 31. ŘÍJNA

Advokát Johan Stekänger přidá plyn a zapne stěrače na maximum. Zmítají se před ním na skle jako podříznuté slepice.

Jaguár krásně reaguje na jeho pohyby, předjede autobus, moc nechybělo a srazil by se s černým volvem kombi.

Vyhřívané sedadlo příjemně hřeje. Takhle po ránu je obzvlášť nevlídně. Auto stále ještě voní novotou, šedé potahy sedadel dokonale ladí s podzimním počasím.

Obrazy. Na zámku není stěna, kterou by nezdobil alespoň jeden. Podle něj jsou ohyzdné, avšak zřejmě velmi cenné.

Proto vedle sebe musí trpět toho teplouše v tvídovém obleku. Paul Boglöv, odborník na současné umění, který přijel až ze Stockholmu zdokumentovat sbírku umění Jerryho Peterssona, a to bez nároku na honorář.

Zřejmě doufá, že ho pověřím prodejem těch obrazů, pomyslí si Johan Stekänger, když přejede přes prázdný vodní příkop a zaparkuje před zámkem.

Cestou toho moc nenamluvil.

Možná si všiml mého pohrdání, napadne Johana Stekängera. I kvůli takovým, jako je Paul Boglöv, se Johan Stekänger, když ve Stockholmu odpromoval na právech, vrátil zpátky do Linköpingu. Tady jsou lidé konzervativnější a člověk tu nepotká tolik buzerantů, kteří se mu vždycky tak hnusili.

Hodiny na palubní desce ukazují 10.12.

Taková pozůstalost se jen tak nevidí. Takhle velké jmění ještě nikdy nespravoval. Honorář bude určitě tučný, na to by vzal jed.

Nedá se nic dělat, bude to s tím buzerantem ze Stockholmu muset chvíli vydržet.

Pohrdá mnou, uvědomí si Paul Boglöv, když ten nevychovaný advokát v levném šedém obleku s přerostlými vlasy na krku vypíná alarm u dveří.

Ale takový primitiv mě přece nevyvede z míry.

„Prosím, račte vstoupit do té nádhery.“

„Neuvěřitelné,“ vyhrkne Paul Boglöv, než se stačí zarazit. Když po chvíli konečně odtrhne oči od obřího obrazu ve vstupní hale, všimne si, jak se ten nemožný advokát usmívá.

„Neříkejte. To je ten obraz tak cenný?“

„Cecilia Edefalková. Její nejznámější kolekce.“

„Podle mě je to pěkná patlanina. Chlápek, co maže ženský záda opalovacím krémem. To je toho. Kdyby jí aspoň mazal prsa, tak neřeknu.“

Na tak ubohou poznámku nebudu ani odpovídat, rozhodne se v duchu Paul Boglöv.

Místo toho si připraví fotoaparát, vyfotí tu nádheru a cosi si poznamená do černého notýsku.

„Takových obrazů je plný zámek.“

Paul Boglöv prochází místnost za místností, fotografuje, kalkuluje ceny, připadá si jako dítě objevující svět, s každou další místností v něm roste pocit, že je svědkem něčeho velkolepého, že takhle si nejspíš museli připadat objevitelé terakotové armády.

Mamma Anderssonová, Annika von Hausswolff, Bjarne Mellgaard, Torsten Andersson, jeden pěkný kousek od Marie Miesenbergerové, Martin Wickström, Clay Ketter, Ulf Rollof, Tony Oursler.

Vytříbený cit pro moderní umění. Většina věcí pochází z posledních deseti let.

Vybíral si Jerry Petersson obrazy sám, nebo mu s tím někdo pomáhal?

Cit pro kvalitu. S tím se člověk rodí.

Ten trapný právník.

Jeho nejapné komentáře:

„Tohle bych zvládl vyfotit taky.“

O Marii Miesenbergerové.

„Co je na tom, prosím vás, uměleckého? Vždyť je to jen kus proděravělého skla.“

O Ulfu Rollofovi nad postelí v ložnici Jerryho Peterssona.

Ty obrazy mají hodnotu třiceti milionů. Možná i víc.

Když projdou celý zámek, napustí si Paul Boglöv v kuchyni sklenici vody, listuje notýskem, prohlíží si fotografie, které pořídil.

Oko.

Petersson, nebo snad někdo jiný, měl zřejmě mistrné oko.

Procházíte mým domovem.

Jeden s otevřenými ústy, druhý s pohrdlivým úšklebkem.

Zatím ještě nevíte, co jsem před chvílí viděl já a co už brzy objevíte.

Pro zálibu v umění jsem měl důvod, to je pravda.

Ten vám ale neřeknu, bude ho muset uhádnout Malin Forsová.

Umění mě ovládlo. Dalo mi mnohem víc, než bych si kdy dovedl představit.

Zpočátku jsem na něj neměl peníze, ale netrvalo to dlouho.

Obrazy mi nahrazovaly city, jež jsem nedokázal pojmenovat.

Vezměte si třeba to modré prostřelené sklo nad mou postelí. Ta krása a bolest minulosti, zapomenuté lásky.

Nebo prázdné lidské stíny Marie Miesenbergerové. Jako naše hříchy, které nás nikdy neopustí.

„Pak je tu ještě kaple,“ řekne ten buran. „Tam je taky pár obrazů, vypadá to jako Ježíš ve zlatě. Chcete se na ně také podívat?“

Ikony, říká si v duchu Paul Boglöv. Ten ubožák ani neví, co jsou to ikony.

„Je to daleko?“

„Ne, vzadu za zámkem, u lesa.“

Paul Boglöv odloží sklenici.

Venku panuje déšť a šero, přestože teprve odbilo poledne.

Spěšnými kroky obcházejí kolem zámku. U hustého smrkového lesa stojí osamělá, opuštěná kaple.

To by mě zajímalo, přemítá Paul Boglöv, jestli měl Jerry Petersson stejně dobrý vkus i na ikony.

„Vypadá to, že je odemčeno,“ řekne ten primitiv a strčí do dveří.

Ty se pomalu s vrzáním otevřou.

Matné světlo pronikající dovnitř malými okénky.

Když si všimnou, co leží na kamenném výčnělku označujícím hrob rodiny Fågelsjöových, jednohlasně vykřiknou.

50.

Smrt nevoní ani nepáchne. Slabý závan hniloby, který Malin pocítí, nepochází z mrtvého těla, nýbrž z lesa za kaplí.

Půda je celá podmáčená, povodně snad ale nehrozí.

Nahé tělo Fredrika Fågelsjöa na nosítkách, zabalené v černém igelitu, jehož jedinou funkcí je ukrýt mrtvé tělo před zraky živých.

Malin stojí u dveří do zámecké kaple, vítr jí žene déšť do očí, a přece vidí zlatem zdobené obrazy Ježíše, svatozář božího syna, svatozář, jíž letos na podzim není žádný živý hoden.

Novináře si Malin drží dál od těla. Když je cestou sem míjela, dobře si všimla očekávání v jejich očích, malých diktafonů, hladových fotoaparátů, probuzeného instinktu, že se konečně zase něco děje. Daniel mezi nimi nebyl. Možná dorazí později.

Vedle Malin stojí Sven Sjöman se Zekem, oba pohroužení v myšlenkách, mlčí.

Fredrik Fågelsjö.

Vražda. Oběť na oltáři rodinného hrobu. Komu však?

Podzimní vražda.

Kdo ho zabil? A proč?

Všichni tři policisté by rádi konstatovali, že tahle vražda souvisí s vraždou Jerryho Peterssona, na to je však příliš brzy. Fredrik Fågelsjö byl sice ušetřen bodných ran, jeho smrt však nese stejně silné poselství. Nahé tělo na hrobě.

Zatím musejí brát v úvahu všechny možnosti. To, že k vraždám došlo téměř na stejném místě a že jejich oběti spojuje minulost, ještě nemusí znamenat, že jde o stejného pachatele. Kdo ví, jak spletité mohou být cesty násilí? přemítá Malin. Slepé uličky, temné a opuštěné. Způsob vraždy se sice liší, ale je jen pověra, že vrah vždy používá stejnou metodu.

Ten advokát a kunsthistorik.

Když Malin se Svenem a Zekem asi před hodinou dorazili na místo, byli ti dva v šoku, ale zachovali si natolik chladnou hlavu, že do kaple nevkročili. Po příjezdu policie se nenápadně vzdálili.

O důvodu jejich přítomnosti na místě činu nejsou žádné pochyby. Nic neviděli ani neslyšeli.

Nebyl důvod je zadržovat.

Karin Johannisonová ohledává spolu se dvěma kolegy hrob, hledají případné otisky prstů, pinzetou sbírají do igelitových pytlíčků okem neviditelné předměty.

Když tělo Fredrika Fågelsjöa zabalili do černého igelitu, Karin řekla:

„Příčinou smrti byl s největší pravděpodobností úder do hlavy, snad kladivem. Podle směru nelze určit, jestli byl pachatelem pravák, nebo levák. Jinak na sobě nemá žádné další známky násilí, přirození má nedotčené, pokud mohu soudit z předběžného ohledání.“

„Zemřel tady, nebo někde jinde?“ zeptá se Malin.

„Pravděpodobně ho sem někdo přenesl až po smrti. U vchodu jsou stopy krve. Taky si myslím, že ho pachatel svlékl až tady, přestože oblečení se nenašlo. Na zemi ale byla podobná vlákna, jako měl na těle.“

„Takže byl zavražděn někde jinde?“

„Zřejmě ano.“

„Co může znamenat, že ho pachatel položil do kaple, na hrob?“ přemítá Malin.

„Na náhrobek,“ opraví ji Karin.

„To máte jedno. Co si o tom myslíte?“

„To je vaše práce, Malin. Já si nemyslím nic.“

„A co vypovídá o pachateli způsob vraždy?“

„Musela to být pořádná rána.“

„Takže pachatel jednal v afektu?“

„Možná, ale ne zas v tak velkém, to by nejspíš udeřil několikrát.“

Karin kývne na své kolegy.

Dva muži vynesou tělo Fredrika Fågelsjöa ven z kaple.

Co se mi jen snažíš říct? ptá se v duchu Malin, když procházejí kolem Karin.

Co mi chceš naznačit?

Rodinný hrob.

Fredrik Fågelsjö připravil svými neopatrnými spekulacemi rodinu o majetek. Pomstili se mu snad otec se sestrou? Ale proč by to dělali? A navíc teď, když rodina zdědila ohromnou částku a mohla si zámek odkoupit zpět z pozůstalosti. Nebo snad mají Fågelsjöovi na svědomí vraždu Jerryho Peterssona a Fredrik nedokázal držet jazyk za zuby, takže se ho otec se sestrou museli zbavit?

Nebo to bylo úplně jinak? Spolupracoval Fredrik Fågelsjö s Goldmanem? To se zdá nepravděpodobné. Anebo byla Fredrikova role za oné nešťastné silvestrovské noci větší, než si myslíme? Nebo snad Peterssona zabil on a teď se mu někdo pomstil?

A proč až teď? Pokud je za tím Jochen Goldman, třeba to prostě dříve nestihl. Kdo ví, kolik nevyřízených účtů může mít člověk s jeho minulostí, kolik lidí asi nechal klesnout na mořské dno, kolik poslal fotografií podobných těm, jaké včera dostala Malin?

Anebo spolu ty vraždy vůbec nesouvisejí? Jaké mohl mít Fredrik Fågelsjö nepřátele? Třeba ty zemědělce, kterým dříve pronajímali půdu?

Jerry, Fredriku. Kdo vás nenáviděl? A proč?

Žhnoucí ikony na stěnách kaple jako by Malin povzbuzovaly, aby pokračovala.

Navzdory zimě a dešti si vychutnává ten pocit, kdy mozek pracuje na plné obrátky, snaží se vnést pořádek do chaosu dvojnásobné vraždy.

Duše vyšetřovatelky v ní ožila.

Není čas na pochyby ani smutky. Neexistuje nic než soustředění na hádanku, kterou je třeba rozluštit.

„Nepůjdeme dovnitř? Měli bychom si shrnout, co víme.“

Ve Svenově hlase není únava, jen očekávání, jako by se i jeho duše probudila k životu.

„Dobrý nápad,“ přikývne Zeke a otočí se zády k místu činu.

Malin, Zeke a Sven stojí v zámecké kuchyni a nahlas zvažují všechny možnosti, které Malin před chvílí napadly v kapli, a navíc pár dalších.

„Jsou tu sice určité rozdíly,“ řekne Sven, „ale stejně si myslím, že máme tu čest se stejným pachatelem.“

Malin přikývne.

„Hodně okolností je společných, jako třeba místo nebo minulost zavražděných. Divila bych se, kdyby to nebyl tentýž pachatel.“

„Poprvé možná vraždil v afektu, kdežto druhou vraždu už si naplánoval,“ uvažuje Zeke.

„Nebo Peterssona zabil Fredrik Fågelsjö a teď se mu někdo pomstil,“ řekne Sven. „To je taky jedna z možností. Ale stejně si myslím, že se jedná o téhož pachatele.“

„V tom případě můžeme vyškrtnout rodiče Jasmin a Andrease,“ řekne Malin. „Ti k vraždě Fredrika Fågelsjöa neměli motiv. Kdyby ho chtěli zabít jen za to, že pořádal ten večírek, mohli to udělat už dávno.“

O Jochenu Goldmanovi zatím nepadlo ani slovo, všichni tři dospěli k závěru, že taková souvislost je příliš nepravděpodobná. Na seznamu podezřelých však stále zůstává.

Chvíli mlčí, zvažují všechny myslitelné scénáře, vnímají prchavost a vrtkavost pravdy.

„Zajeďte za Axelem Fågelsjöem,“ promluví po chvíli Sven. „Johan s Waldemarem tu zprávu zatím sdělí Katarině Fågelsjöové.“

„Taky bychom je měli vyslechnout,“ řekne Zeke. „Přece jen nemůžeme vyloučit, že s tím mají něco společného.“

„To je fakt,“ přikývne Sven. „Mohli se Fredrikovi pomstít za to, že je přivedl na mizinu, anebo mají společně na svědomí Peterssonovu smrt a Fredrik to nevydržel a chtěl se přiznat.“

Malin pochybovačně zavrtí hlavou, ale mlčí.

„Taky se musíme trochu pošťourat ve Fredrikově životě i obchodech,“ dodá Sven. „Kdoví, třeba nezpronevěřil jen rodinné peníze. Mohl mít i jiné nepřátele. Tím pověřím Johana, Waldemara a Lovisu.“

„To je hrůza,“ povzdychne si Zeke. „Takový chaos.“

„Lovisa si vezme na starost jeho podnikání. Špatný obchod obvykle nebývá jediný,“ řekne Sven a věnuje Malin soucitný pohled, který ji rozzlobí. Nejraději by mu řekla: Nestarej se o mě, jsem v pohodě. Pak ji však napadne: A co když v pohodě nejsem? Jak tohle všechno zvládnu? V hlavě se jí rozsvítí mlhavý nápis léčebna jako prskavka na vánočním stromku.

„Také si musíme promluvit s jeho manželkou,“ řekne Zeke. „Je mi divné, že ho nepohřešuje.“

„Zajeďte za ní,“ souhlasí Sven. „Třeba jí řekl, že jede někam pryč.“

„Napadá vás ještě něco?“ zeptá se po chvíli. „Může to nějak souviset s tou bouračkou?“

„O tom pochybuju,“ zavrtí hlavou Malin. „Ale pořád ještě nevíme, proč ho někdo položil na rodinný hrob. Nahého. Jako by šlo o nějakou oběť.“

„Myslíš, že se nám vrah snaží něco říct?“

„Nevím. Je to možné. Nebo nás chce jen zmást, zavést na falešnou stopu, vrhnout podezření na Fågelsjöovy. Zpráv o jejich rodině teď byly plné noviny.“

„Chceš říct, že to byl někdo z rodiny a chce být odhalen?“

Zekeho tázavý pohled.

„Řekla bych, že spíš naopak.“

„Jak to myslíš?“

„Nevím.“ Malin pokrčí rameny. „Něco mi tu nehraje“

„To máš pravdu,“ přikývne Sven. „Ale zítra budeme o něco chytřejší, až dostaneme od Karin pitevní zprávu. Taky musíme dát dohromady harmonogram posledního dne Fredrika Fågelsjöa. U Peterssona nám to moc nepomohlo. Buď nám něco uniklo, nebo opravdu nedělal nic zvláštního, tedy až na setkání se svým vrahem.“

„Jak myslíte, že se sem dostal?“ zeptá se Zeke.

„Technici prozkoumají příjezdovou cestu kvůli stopám od pneumatik. Zajímalo by mě, jestli tu jelo ještě nějaké auto kromě toho advokátova. Zatím to nevypadá, že by pachatel byl uvnitř zámku. Když ti dva přijeli, byl zapnutý alarm. A teď už jeďte za Katarinou Fågelsjöovou, než se to dostane do novin.“

„Už se stalo,“ poznamená Zeke.

Před zámkem stojí auta Correnu, místního rádia, televizní stanice SVT 4 i regionálního kanálu. Ty hnusné hyeny. I když neuvádějí jména obětí, pozůstalí nejsou hloupí. Nikdo si nezaslouží dozvědět se o smrti blízké osoby z novin.

Daniel Högfeldt stále nikde.

Místo něj starší reportér, kterého Malin kupodivu zná, a fotografka, mladá dívka s rasta copánky, která dobře fotí.

Co se teď asi snaží na fotografiích zachytit?

Smrt?

Násilí? Zlo? Nebo strach?

Foť si, co chceš, jen ne mě. Já jsem strašně oteklá.

Svenovi zazvoní telefon.

Chvíli souhlasně mručí, pak zavěsí.

„To byl Groth z technického,“ otočí se k Malin. „Z těch fotek tvých rodičů bohužel nic nezjistil.“

Malin přikývne.

„Kurva,“ zakleje tiše Zeke. Když se ráno o tom dopise dozvěděl, zuřil.

„Může to s tím nějak souviset?“ zeptá se.

„Všechno spolu navzájem souvisí, ne?“ opáčí Malin. „Je jen otázka jak.“

Malin vyjde z kuchyně do vstupní haly zámku a znovu se zarazí před obřím obrazem muže roztírajícího opalovací krém po ženských zádech.

Pomyslí si, že ten obraz je hezký i odporný zároveň.

Čímsi ji oslovil, nedokáže však říct čím.

Kolem projde Sven.

Malin ho zarazí: „S Katarinou Fågelsjöovou bych si radši promluvila já se Zekem.“

„Klidně, jak myslíš,“ přikývne Sven. „Waldemar s Johanem si vezmou na starost jeho manželku. Ale začněte jeho otcem. A před novináři jazyk za zuby.“

51.

Axel Fågelsjö stojí bez hnutí u okna v salónu. Výhled do botanické zahrady halí mlha, jež se snesla nad město, když na chvilku ustal déšť. Nahé stromy jako jemné siluety těl. Starý pán jako by cosi vyhlížel, jako by se mu zdálo, že na něj dole v parku kdosi číhá a jen čeká na vhodnou příležitost.

Zdá se, že ví, proč přišli, už v předsíni Malin se Zekem poručil, aby „to vyklopili“, jako by na ně snad čekal celou noc.

Navrhli, že se posadí do obývacího pokoje, starý pán to však odmítl: „Tak už mi konečně řekněte, proč jste tady.“ Malin se tedy posadila na ošoupanou rokokovou stoličku u dveří a bez zbytečných vytáček řekla:

„Jde o vašeho syna, Fredrika. Dnes ráno ho našli mrtvého v zámecké kapli na Skogså.“

Strašlivá slova jako by odvála její nejistotu.

„Chcete říct, že spáchal sebevraždu? Oběsil se?“

Ve tváři Axela Fågelsjöa, v jejích tučných růžových vráskách se zračila tvrdost a zároveň jednoduchost.

Pohrdal jsem svým synem. A miloval jsem ho.

Je mrtvý, a kdoví, možná mu nakonec byly odpuštěny jeho hříchy, kterých se dopustil vůči mně, vůči památce své matky, vůči svým předkům.

Hluboko v lesklých zorničkách záblesk smutku ukrytý za silnou vrstvou sebeovládání.

„Někdo ho zavraždil,“ řekl Zeke. „Váš syn byl zavražděn.“

Jako by chtěl Axela Fågelsjöa vyprovokovat, aby dal najevo nějaké city, ten se však jen odvrátil. Vyšel ven ze salónu a postavil se k oknu. Nyní zády k nim odpovídá na jejich dotazy, jako by mu vůbec nezáleželo na okolnostech. Malin by mu teď ráda viděla do tváře, do očí, ví však jistě, že by v nich jen marně hledala slzy.

„Chcete slyšet podrobnosti?“ zeptá se Malin. „Víme toho dost.“

„Myslíte, jak ho našli?“

„Například.“

„To se nejspíš dočtu v novinách, ne?“

Malin mu přesto řekne, co vědí, aniž by zacházela do přílišných detailů.

Axel Fågelsjö stále stojí bez hnutí.

„Měl Fredrik nějaké nepřátele?“

„Ne. Ale to víte, že za ten podnikatelský debakl jsem ho zrovna nepochválil.“

„Víte o někom, kdo by se chtěl pomstít vám?“

Axel Fågelsjö zavrtí hlavou.

„Co jste dělal včera večer a v noci?“ zeptá se Zeke.

„Byl jsem u Katariny doma. Mluvili jsme o tom, jak odkoupit Skogså zpět. Sami dva. Domů jsem šel pěšky, bylo už pozdě.“

Není podezřelé, že ten večer, kdy byl Fredrik Fågelsjö zavražděn, trávili jeho otec a sestra spolu? přemítá Malin.

„Měli bychom o Fredrikovi vědět ještě něco? Nějaké další nevydařené obchody?“

„To ne. V bance neměl moc velké pravomoci.“

„Opravdu?“

„Byl to jen obyčejný úředník.“

„Mohl mít něco společného s Jochenem Goldmanem?“

„Kdo je Jochen Goldman?“

„Ten podvodník,“ odvětí Zeke.

„Já žádného Goldmana neznám. A opravdu si nemyslím, že by Fredrik měl něco společného s nějakým podvodníkem.“

„Proč ne?“

„Na to byl moc velký strašpytel.“

Malin se Zekem na sebe pohlédnou.

„A co Fredrikova žena? Jaký spolu měli vztah?“

„Na to se zeptejte jí.“

„Nemáme k vám někoho poslat? Abyste nebyl sám.“

Axel Fågelsjö se posměšně ušklíbne.

„Koho myslíte? Kněze? Pokud nemáte další otázky, tak prosím odejděte. Nechte starého člověka na pokoji. Musím zařídit spoustu věcí, v první řadě zavolat pohřební službu.“

Malin dojde trpělivost:

„Nenechali jste náhodou zabít Jerryho Peterssona? A pak jste zavraždili Fredrika, když se zhroutil a chtěl se přiznat?“

Axel Fågelsjö se výhružně zasměje.

„Vy jste se zbláznili,“ řekne.

Malin sama slyší, jak šíleně zní jejich konspirační teorie.

„Máme teď namířeno ke Katarině,“ řekne Malin. „Nechcete jí nejprve zavolat sám?“

„Tu zprávu jí klidně můžete sdělit sami,“ odvětí Axel Fågelsjö. „Má dcera mě už dávno přestala poslouchat.“

Malin se Zekem sestupují ze schodů, jejich kroky se po schodišti rozléhají jako ozvěna. Na půli cesty potkají uklízeče snědé pleti vytírajícího schody.

„To je ale bezcitný dědek,“ uleví si Zeke, když dojdou ke dveřím.

„Nic nedává najevo,“ přikývne Malin. „Dusí to v sobě.“

„Tvářil se, jako by se ho to vůbec netýkalo. Jako by mu bylo úplně jedno, kdo mu zabil syna.“

„A na Fredrikově manželce mu zřejmě záleží ještě míň,“ dodá Malin.

„Máš pravdu, ta je mu asi úplně ukradená. A vnoučata taky,“ souhlasí Zeke.

„Možná je na hněv už moc starý.“

„Ten? To bych neřekl. Na hněv není člověk nikdy moc starý.“

Axel Fågelsjö se posadí do křesla před krbem.

Zatne hrubé ruce v pěst, oči mu zvlhnou, po tvářích stékají slzy.

Fredrik.

Zavražděný.

Jak se to jen mohlo stát?

Ti policisté.

Nechce s nimi mít nic společného, čím méně slov, tím lépe.

Představí si svoje vnoučata, běhají v obývacím pokoji vily Italia, Fredrik je z legrace honí, pak z toho vnitřního obrazu vyběhnou, vystřídají je dětské nožičky bubnující do kamenné podlahy v jednom z pokojů na Skogså. Čí jsou ty nohy? Fredrika? Katariny? Victorie? Leopolda? Rád bych byl dvojčatům blíž, ale jak to mám udělat, Bettino? Jejich matka, Christina, mě nikdy nemohla vystát, a já ji ostatně také ne.

A k čemu bych jim vlastně byl?

Pravda je pro ty, kteří se nezmůžou na nic jiného, přemítá Axel Fågelsjö.

Já jsem však muž činu.

Je z vás vdova.

Z vašich dvou dětí sirotci.

Johan Jakobsson se dívá na ženu sedící před ním na pohovce v prostorném obývacím pokoji vily Italia. Sedí s rameny schoulenými a je celá uplakaná, přece z ní však vyzařuje jakási víra v budoucnost. Hmotné nouze se zřejmě bát nemusí. Johan už pár takových žen viděl, když jim sděloval zprávu o smrti manžela. Všechny měly jedno společné: jako by se všechnu svou sílu rozhodly věnovat dětem, veškeré své úsilí tomu, aby je smrt otce co nejméně poznamenala.

Johan se opře o opěradlo křesla.

Christina Fågelsjöová mu nevěnuje pozornost, dívá se na Waldemara Ekenberga sedícího na stoličce u klavíru, jednu ruku má položenou na klaviatuře, druhou rukou si přejíždí po modřině na tváři.

Christina Fågelsjöová jim před chvílí vysvětlila, že se včera rozhodla přespat s dětmi u rodičů, protože si k večeři dala skleničku vína. Prý tam často s dětmi jezdila, sama, bez Fredrika. „Nikdy si moc nerozuměli.“ Rodiče jí prý mohou návštěvu dosvědčit.

„To jste ani nezavolala domů?“ zeptá se Waldemar.

„Ne.“

„A když jste se vrátila, byl pryč?“ zeptá se Johan a zapudí myšlenku, že by snad Christina Fågelsjöová zavraždila svého manžela kvůli dědictví, aby se dostala k penězům, ještě než je zbytek rodiny utratí za koupi zámku.

To je nepravděpodobné, řekne si. Tahle žena není vražedkyně. A dědit po Fredrikovi bude stejně nejspíš jeho otec. I když to vypadá, že je pravačka. Ale to je ostatně drtivá většina lidí.

„Předpokládala jsem, že už je v práci.“

„Měl nějaké nepřátele?“ zeptá se Waldemar a Johan si pomyslí, že otázka je perfektně načasovaná. Ač nerad, musí v duchu uznat, že jsou s Waldemarem sehraný tým. Christina Fågelsjöová odpoví a Johan si je jistý, že mluví pravdu:

„O žádných nevím.“

„Co jeho otec? A sestra?“

„Myslíte, že by ho chtěli potrestat?“

Christina Fågelsjöová pokrčí rameny.

Waldemar Ekenberg tiše brnká na klavír. V očích Christiny Fågelsjöové se objeví záblesk světla.

„Už jsme se vás na to ptali,“ řekne Johan. „Ale nevíte, proč se tehdy snažil našim kolegům ujet? Mohlo to mít…“

„Mluvili jsme o tom, když ho pustili z vazby. Dostal strach, prostě zpanikařil. To se v takové situaci může stát každému.“

„Uvědomoval si vůbec, jak nebezpečné je řídit v podroušeném stavu? Že je to trestné?“

„Takové věci si manžel moc nepřipouštěl. Předpisy podle něj platily hlavně pro druhé, ne pro něj.“

„Jaký byl váš manželský život?“ zeptá se Johan. Christina Fågelsjöová bez zaváhání odpoví:

„Byli jsme šťastní. Fredrik byl velkorysý člověk. Rodina Fågelsjöových je svou láskyplností pověstná.“

V okamžiku, kdy Christina Fågelsjöová vysloví slovo láskyplnost, vběhnou do pokoje dvě děti: starší holčička a mladší chlapeček. Zvědavě se vrhnou k mamince, jeden přes druhého halasí:

„Mami, mami, co se stalo? Řekni nám to, mami.“

„Mami, jsi tam? Špatně tě slyším.“

Tove.

Je teprve půl třetí a na obzoru nad rozdrásanou, trnitou östgötalandskou nížinou už se snáší soumrak.

Malin se Zekem mají namířeno ke Katarině Fågelsjöové.

Malin si přeje, aby Tove řekla, že dnes večer přijde domů, že přespí u ní v bytě, ne u Janneho.

Minou obchodní dům Ikea, plné parkoviště před ním, u benzínové pumpy lidé tankují plné nádrže do svých nablýskaných, opečovávaných aut. Malin pohlédne na místo, kde parkovala naposledy, když šla nakupovat oblečení, a zdá se jí, jako by u jednoho z aut zahlédla dva divoce gestikulující muže.

Zamrká.

Když znovu otevře oči, jsou pryč.

Dole u řeky, vedle zimního stadionu, se tyčí nový věžák Tornet, miniaturní mrakodrap symbolizující nesmyslnou pýchu dalšího rádoby architekta, který se chtěl zapsat do linköpinských dějin.

„Mami? Jsi tam? Špatně tě slyším.“

„Já tě slyším dobře. Přijdeš večer domů? Můžu ti udělat vajíčka na tvrdo.“

„Dneska ne, možná zítra.“

Následuje rozhovor matky s dcerou o dnešním dni a o plánech na zítra.

Malin připadá, jako by její hlas neexistoval, přestože ho slyší. Ani Tovin hlas jako by neexistoval. Absence hlasu způsobuje samotu, samota neschopnost jednat a neschopnost jednat smutek.

Zaparkují před funkcionalistickou vilou Katariny Fågelsjöové. Pod jabloněmi stále ještě leží spadaná jablka. Teprve nyní si Malin všimne, jak je dům zanedbaný, potřeboval by natřít a celá zahrada by si také zasloužila radikální zásah.

Malin zavěsí.

Stěrače pracují na plné obrátky.

Jejich pohyby vytvářejí na skle obrys srdce. Srdce z opalovacího krému roztírané po ženských zádech.

Srdce jako dosud nerozluštěné znamení lásky.

Malin už ví, jakou otázku položí Katarině Fågelsjöové.

52.

Jako by to byla čekala.

Katarina Fågelsjöová sedí naproti Malin a Zekemu na designové pohovce z obchodu Svenskt Tenn. Ve tváři se jí nezračí rozčilení, smutek ani zoufalství.

Právě jí sdělili, že jejího bratra nalezli mrtvého.

Zavražděného.

Katarině Fågelsjöové jako by jen stačilo pokrčit rameny, otřepat se a jít dál. Přece jen to byl váš bratr, myslí si Malin. Ať už byl jakýkoliv.

Malin si prohlíží obraz od Anny Ancherové, ženu hledící s odvrácenou tváří ven z okna. Vypadá jako váš otec, Katarino, když stál u okna a vyhlížel ven do botanické zahrady. Jako by oba stůj co stůj chtěli skrýt svou tvář, aby nevyzradila jejich city.

Tohle je váš způsob obrany? Předstírat, že okolní svět ani city neexistují? Nebo snad skrýváte ještě něco jiného?

K Malininým uším doléhají Zekeho otázky a Katarininy odpovědi.

„Ano, otec byl včera u mě. Když odešel, šla jsem si lehnout. Ne, dosvědčit mi to nikdo nemůže.“

„Já jsem bratra nezabila. S těmi vraždami nemáme nic společného. Tečka. Nepřátele? Fredrik byl neškodný. Žádné nepřátele neměl. Ano, po otcově smrti zdědím většinu majetku já, ale už teď mám vše, co potřebuju.“

Z posledních slov čiší ironie ostrá jako břitva. Zekemu, zdá se, dojdou otázky.

Katarina Fågelsjöová sepne ruce na kolenou, u nichž končí její modrá hedvábná sukně, a Malin si uvědomí, že z ní navzdory zdánlivému klidu vyzařuje vnitřní neklid typický pro některé bezdětné ženy. Ta smutná touha projevující se nervozitou, chronickou prchlivostí a náhlými pokusy najít lásku.

Katarina Fågelsjöová svraští čelo a Malin si pomyslí, že k definici lidského života někdy stačí jen jeden jediný dostatečně silný cit, v němž chceme setrvat, přestože víme, že se už nikdy nevrátí.

Na jiném obraze v impresionistickém stylu je osamělá žena v modrém hledící ze zamlženého okna. Touha, pomyslí si Malin.

„Vy jste byla zamilovaná do Jerryho Peterssona, viďte?“ zeptá se Malin.

Slyší, jak tvrdě, nedostatečně a neohrabaně její slova znějí. Katarina Fågelsjöová zkřiví tvář a odpoví:

„Řekla bych, že teď není čas na fantazírování, nemyslíte, paní inspektorko?“

Vidím tě, Malin. Když vycházíš z Katarinina domu a když o chvíli později vcházíš na policejní služebnu.

Zkoumáním selhání druhých se snažíš zahnat pomyšlení na vlastní selhání. Tak ráda bys uvěřila, že bolest druhých utiší tvou vlastní bolest.

Jak pošetilé, Malin.

Ale nevedeš si špatně, to musím uznat. Máš odvahu sledovat svá tušení, stopy přetrvávajících citů, způsob, jakým my lidé dýcháme vzájemnou lásku.

Všichni parazitujeme na lásce druhých, Malin. Snažíme se ji dostat pod kontrolu, zoufale se pokoušíme zachytit její smysl. Co si máme počít se vší tou láskou, přátelstvím, strachem i zoufalstvím?

Myslela sis, že ti Katarina odpoví na tvou otázku?

Nebo že ti snad odpověď pošeptám já? Vznáším se nad tebou, ústa jen pár centimetrů od tvého ucha.

To by bylo příliš snadné vítězství.

Ty máš na víc, Malin.

Teď procházíš kolem svého nadřízeného, Karima Akbara, pokyneš mu na pozdrav.

Nemůžeš vědět, že před malou chvilkou odmítl nabídku pracovat pro imigrační úřad. Nevíš, jak se teď cítí dobře, když se rozhlíží po útrobách policejní služebny a pozoruje své podřízené, vyšetřovatele, jichž si s přibývajícími léty váží čím dál víc, mnohem víc, než si kdy dovedl představit.

Vzpomene si na svou rozepsanou knihu o otázkách integrace přistěhovalců, příliš dlouho ji nechal ležet ladem.

A co ty, Malin?

Co s tebou?

Co se všemi těmi nehybnými životy?

Pohřebiště papírů působí ještě stísněnějším dojmem než jindy.

Lovisa Segerbergová, Waldemar Ekenberg a Johan Jakobsson zajeli do banky Östgöta pro dokumenty a pracovní počítač Fredrika Fågelsjöa, z jeho vily zase přivezli soukromý počítač a papíry.

Je půl čtvrté.

Recepce je plná novinářských hyen čekajících na informace o nejnovější vraždě, ale zatím nezjistili nic víc než jméno oběti. Karim zamítl jejich žádost o tiskovou konferenci. Chce mít na vyšetřování klid, jak se před chvílí vyjádřil.

Johan si promne oči a vzpomene si na svou ženu, která si teď nejspíš hraje doma s dětmi.

Papíry Fredrika Fågelsjöa.

Dokumenty Jerryho Peterssona. Ještě než stihli projít desetinu Peterssonových papírů, přibyla jim záplava dalších.

Navzdory mlčení policie to média rozjela ve velkém stylu. Píše se o Jerrym Peterssonovi i Fredriku Fågelsjöovi. Corren samozřejmě vraždě věnoval celou titulní stránku. Ten novinář, o kterém si Johan myslí, že chodí nebo alespoň občas spí s Malin, napsal pěkně ostrý článek. V něm mimo jiné tvrdí, že druhé vraždě se dalo zabránit, pokud by policie byla efektivnější při řešení té první. Byl dnes vůbec ten pisálek na místě činu?

Waldemar sedí v čele stolu, usrkává silnou černou kávu a vypadá neskutečně znechuceně. Ostentativně vzdychá, zřejmě se mu do práce moc nechce. Lovisa je naopak plná energie, se zájmem se sklání nad počítačem Fredrika Fågelsjöa a proklikává se jedním dokumentem za druhým. Třeba doufá, že nalezne nějakou spojitost mezi Jochenem Goldmanem a Fredrikem Fågelsjöem.

Waldemar náhle vstane, stoupne si za Lovisu a začne jí masírovat šíji.

„Tohle je ti příjemné, co?“ zeptá se.

Lovisa vstane.

Otočí se k Waldemarovi a ledovým hlasem pronese:

„Neopovažuj se na mě sahat. Kašlu na to, kolik naivních mladých holek ti to trpělo, ale na mě si dovolovat nebudeš. Jasný?“

Waldemar o krok ucouvne.

Rozhodí rukama, usměje se:

„Ale copak, holčičko? Nepoznáš vtip?“

„Přišel mi e-mail z Interpolu,“ volá Sven Sjöman na Malin a kráčí k jejímu stolu.

Slabá bolest hlavy. To budou zřejmě abstinenční příznaky, pomyslí si Malin. Ale díky bohu dnes alespoň nemá kocovinu.

„Jochen Goldman před třemi dny opustil Tenerife,“ pokračuje Sven Sjöman.

„Kam jel?“ zeptá se Malin.

„Přes Madrid do Stockholmu. Ale od chvíle, co přistál na Arlandě, po něm není ani vidu ani slechu.“

„To znamená, že mi ten dopis do schránky mohl hodit on,“ konstatuje Malin.

„To se mi nezdá. Ale klidně tím mohl pověřit někoho jiného. Ze Stockholmu by to přeci jen asi bylo jednodušší než z Tenerife.“

„Takže byl ve Švédsku, když byl Fredrik Fågelsjö zavražděn.“

„Mezi těmi dvěma jsme zatím neobjevili nejmenší souvislost. Uvidíme, jestli něco nezjistíme z těch papírů,“ odvětí Sven.

„Vůbec nic na něj nemáme,“ řekne Malin. „Může si dělat, co chce. Ty fotky jsou možná jen bláznivá hra.“

„Stejně mi to vrtá hlavou. Proč Goldman přijel do Švédska? Co tu může chtít?“

„Kdo ví?“ pokrčí rameny Malin. „Ale vím jistě, že ty fotky jsou Goldmanovo dílo. Nikdo jiný nepřipadá v úvahu. Před chvílí jsem mluvila s Aronssonovou. Nikoho z těch, které jsem dostala za mříže a mohli by se mi chtít pomstít, v poslední době nepropustili.“

Sven zatáhne břicho a uzavře rozhovor sdělením, že za pět minut začne porada vyšetřovacího týmu.

„Teď se do toho musíme pořádně opřít, Malin. Ty hyeny na recepci jsou neodbytné.“

Unavení policisté v kruhu kolem konferenčního stolu.

Vzduchem létají slova, konstatování, nápady.

Vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě. Hrozí, že jakýkoliv rozhovor či výměna myšlenek zabředne do emocionální roviny.

Za okny prázdné dětské hřiště.

Sven Sjöman shrne aktuální situaci:

„Budeme pokračovat v prohledávání Peterssonových dokumentů. Pořád jsme ještě nenarazili na nic pozoruhodného, ani na žádného příbuzného nebo blízkou osobu. Dokonce jsme ani nenašli vražednou zbraň, pravděpodobně nůž. Také bychom se potřebovali dozvědět víc o vztahu Peterssona k rodině Fågelsjöových, zejména k Fredrikovi a Katarině. Dále se zaměříme i na Goldmana a na tu autonehodu.“

Sven se odmlčí.

Pohlédne na Lovisu Segerbergovou.

„Něco nového?“

Lovisa zavrtí hlavou:

„Zatím nic.“

„Do prdele, takových papírů,“ procedí Waldemar Ekenberg. „Mám dojem, že jsme uvízli na mělčině.“

„Musíme se do toho pustit s ještě větší vervou,“ řekne Karim Akbar a Malin si pomyslí, že to zní, jako by se snažil dodat kuráž spíš sám sobě než svým podřízeným.

„Musíme vytrvat,“ pokračuje Karim. „Zatím jsme se nikam nedostali.“

„To máš pravdu,“ přitaká Malin.

„Ti novináři jsou jako šílení. Za dvě hodiny je tisková konference.“

„Co se týče fotek tvých rodičů, budeme vycházet z toho, že je má na svědomí Goldman,“ řekne Sven a Malin by byla nejraději, kdyby se o nich vůbec nezmiňoval.

Pak se věnují nejnovějšímu případu — vraždě Fredrika Fågelsjöa. Diskutují o pochybném alibi Axela a Katariny Fågelsjöových, o tom, že Christině Fågelsjöové potvrdili alibi její rodiče.

„K většině vražd dochází mezi členy rodiny,“ řekne Waldemar. „A Axel s Katarinou měli pádný důvod se Fredrika zbavit. Třeba se báli, že se sesype a prozradí je.“

„Tomu fakt věříš?“ zeptá se pochybovačně Malin. „Že by byli schopni zabít vlastního syna? Bratra?“

„I kdyby to neudělali sami, mohli si na to někoho najmout. A na tu první vraždu taky.“

„Ale proč by to dělali tak teatrálně?“ namítne Zeke.

„Třeba nás chtěli přivést na falešnou stopu.“

„Nedá se nic dělat, musíme pátrat dál,“ rozhodne Sven. „Začneme tím, že zkontrolujeme výpisy hovorů Fågelsjöových.“

„A co e-maily?“ zeptá se Johan Jakobsson.

„To bychom jim museli zabavit počítače,“ odvětí Sven. „Raději začneme těmi výpisy hovorů, to není takový zásah do soukromí.“

„Na zabavení počítačů je zatím moc brzy,“ souhlasí Karim. „Vždyť proti nim nemáme žádné důkazy.“

„Dneska jsme znovu obešli domy v okolí zámku,“ změní téma Sven. „A taky sousedy Fredrika a Christiny Fågelsjöových. Ten večer, kdy ho zavraždili, byl Fredrik zřejmě doma. Ale nikdo nic neviděl ani neslyšel. Linnea Sjöstedtová na nás tentokrát ani nevytáhla vzduchovku.“

Smích.

„A co pitevní protokol od Karin?“ zeptá se Zeke.

Sven přikývne:

„Pospíšila si. Před chvílí ho poslala, i když původně říkala, že s ním bude hotová až zítra. Příčinou úmrtí Fredrika Fågelsjöa byl úder do hlavy tupým předmětem, snad kamenem. Rána to byla pořádná, ale zase ne tak silná, aby pachatelem nemohla být žena. Jak už nám Karin řekla na místě činu, tentokrát není poznat, jestli byl pachatelem pravák, nebo levák. Samotná rána moc nekrvácela, zato měl ale silné krvácení do mozku, takže hned ztratil vědomí. Smrt nastala někdy mezi desátou hodinou večer a druhou hodinou ráno. To by znamenalo, že Axel a Katarina mají alibi, tedy pokud to neudělali společně. Axel prý odcházel od své dcery až kolem druhé hodiny.“

„A co Goldman?“ řekne Zeke. „Co když to byl on?“

Sven se odmlčí, pak pokračuje:

„Pachatel svou oběť vysvlékl zřejmě až v kapli, po její smrti. Na těle nebyly stopy hlíny ani jiné špíny, což by znamenalo, že ho dovnitř dotáhl ještě oblečeného. Oblečení jsme sice nenašli, ale Fredrik Fågelsjö měl na těle stejná textilní vlákna jako na podlaze, vypadají jako z obyčejných džínsů.“

„Dokáže Karin určit, jestli ho zabili až v kapli, nebo už dřív někde jinde?“ zeptá se Zeke.

„Stopy krve, které se v kapli našly, jsou totožné s jeho krví, ale jestli ho pachatel praštil do hlavy tam nebo jinde, není možné zjistit.“

Malin si odkašle. „Takže chceš říct, že ho někdo mohl klidně zabít u něj doma a až pak ho odvézt do kaple? Nebo ho stejně tak mohl do kaple přivést násilím a zabít ho až tam?“

„Přesně tak.“

„Nebo v kapli už byl a někdo ho tam překvapil,“ pokračuje Malin. „Nebo tam mohl mít s někým schůzku. Existuje tisíc možných scénářů. Předpokládám, že technici už prohlédli jeho vilu?“

„Uvnitř ani venku nenašli žádné stopy násilí,“ odpoví Sven. „Ale před stodolou je dost velkých kamenů, které mohly posloužit jako vražedná zbraň. Jenže deset hodin bez přestání pršelo, takže déšť smyl všechny případné stopy.“

„A co okolí zámku? A kaple?“ zeptá se Zeke.

„Kaple byla odemčená,“ řekne Malin. „Rodina Fågelsjöových měla klíče. Nebo mohl vrah použít klíč oběti, tedy pokud ho měl Fredrik u sebe.“

„Žádné klíče jsme nenašli,“ konstatuje Sven Sjöman. „Zeptáme se Christiny Fågelsjöové, jestli ví, kde je její muž měl.“

„Na místě činu se sice nenašly žádné technické důkazy,“ řekne Malin, „ale něco by nám přece jen mohlo napovědět. Vypadalo to, jako by ho někdo obětoval. Rodině. Nemůže to být nějaký pohanský způsob očištění rodinné cti?“

„Právě proto se musíme zaměřit na zbytek rodiny,“ přikývne Karim.

„Ale co když na ně chce jen někdo svalit vinu?“ namítne Malin a znovu tak vyjádří pochyby, jež cítila už na místě činu.

„Myslíš, aby na ně vrhl podezření?“ zeptá se Zeke.

„To se mi nějak nezdá,“ pochybuje Waldemar. „Ale co když Peterssona zabil Fredrik Fågelsjö a teď se mu za to někdo pomstil? Napadá vás, kdo by mohl chtít pomstít smrt Jerryho Peterssona?“

„Jeho otec,“ řekne Johan.

„Ten je starý a nemohoucí.“

„Komu na Peterssonovi záleželo?“ zeptá se Sven.

„Pokud víme, tak nikomu,“ odvětí Zeke.

„Myslím, že Katarině Fågelsjöové ano,“ řekne Malin. Ostatní policisté ztichnou a věnují jí pohled plný očekávání.

Malin pokrčí rameny:

„To je jen takové tušení. Nechte mě přemýšlet dál. Snažím se jen dostat z tohohle prokletého začarovaného kruhu.“

„Soustřeď se radši na fakta, Malin,“ poradí jí Karim. „Na tušení teď není čas.“

Malin se snaží uklidnit svůj pohled, spočinout očima na magnetické tabuli popsané Svenovými poznámkami, pochopit ta slova, čáry, barvy.

Nemůže však najít žádnou souvislost, tenhle případ je jako paleta plná změti barev, jako masa odstínů šedi.

„Ani jeden z nich nebyl zrovna oblíbený,“ poznamená Zeke. „Fågelsjö byl nemehlo. A Petersson zase malý hajzlík, z kterého se časem vyklubal pořádný hajzl. Alespoň podle toho, co se povídá.“

Sedíte v té ponuré místnosti a snažíte se odhalit pravdu.

Já a hajzl?

Možná máte pravdu. Co se týče podnikání, nikdy jsem si nebral servítky.

Ale odkud se podle vás vzala má bezohlednost?

Proč se mě ostatní spolumajitelé té prestižní advokátní kanceláře báli tak, že mě vyštvali na ulici, přestože jsem firmě vydělával víc než oni?

Proč jsem prohrál v té soutěži o nejoblíbenějšího advokáta?

Muži, který stojí sám v kanceláři v ulici Kungsgatan a cítí, jak mu závan z nově nainstalované klimatizace hladí tvář, je to však jedno. Nikdy se neohlíží zpět. Tedy až na jednu výjimku.

53.

STOCKHOLM, 1997 A POZDĚJI

Jerry cítí, jak mu chladný vzduch z klimatizace hladí tváře. Pod ním, za naleštěným oknem kanceláře, se v pozdně letním slunci vlní ulice Kungsgatan směrem ke Stureplanu, v parku Humlegården přejíždějí červené sekačky po unaveném trávníku, jejich nože pro něj představují symbol toho, z čeho se vymanil, nebo si to alespoň myslí. Ostré nože ho pohánějí vpřed, nenechají ho spočinout, a on ví, že se jim jednou bude muset postavit.

Jde mu o peníze, aspoň je o tom přesvědčen, nebo snad o to, aby byl lépe vidět u barového pultu restaurace Sturehof? Sám neví, a vlastně na tom nesejde.

Ještě si ani nevybalil všechny věci a do kanceláře Petersson Advokat AB už volal první klient. Jochen Goldman. Prý jestli by mu pomohl založit kapitálové pojištění v Lichtenštejnsku.

Jeho nová kancelář. Čisté linie umožňující vytvořit si vlastní realitu. V rohu zářivě bílá pohovka.

Klienti přicházejí a odcházejí. Dole na ulici spěchají lidé a autobusy, bez ohledu na roční období. Před ním sedí mladý, sotva dvacetiletý muž a vysvětluje mu svůj nápad, možnost, jak zbohatnout na vyspělé technologii.

Jerrymu se ten mladík zalíbí, dá mu na jeho projekt dva miliony a o tři roky později, rok poté, co byla zavražděna švédská ministryně zahraničí Anna Lindhová, firmu prodají a muž v kanceláři na ulici Kungsgatan inkasuje sto milionů. Jediné, co si za utržené peníze koupí, je byt v posledním patře secesního domu u Tegnérlundenu, kde se bude pěkně vyjímat jeho sbírka umění. Nový byt si mohl dovolit už dávno, ale čekal až na tuhle chvíli. Zábradlí na balkoně, na němž může ve vzpomínkách balancovat, park pod ním jako fata morgana jeho někdejšího života, vlaštovky létající blízko, a přece tak nekonečně daleko od svého stínu.

Občas ji zahlédne ve tvářích druhých. Zdá se mu, že vidí její vlasy, pohyby, jednoho sobotního odpoledne cítí v obchodním domě NK její vůni. Ví všechno o jejím životě, má na to své metody, nikdy se k ní však nepřiblíží. Myslí si, že jeho city časem odezní, ale ony jsou naopak stále silnější.

K utišení tělesné touhy mu slouží jiné ženy.

Přestárlé zlatokopky ze Sturehofu se smutným povadlým klínem, ruské prostitutky z Bandhagenu, nahodilé známosti na jednu noc, tělo na tělo, hlavně tvrdě a rychle, občas i ruce připoutané k čelu postele. Místo jejich obličejů si někdy představuje tu, na niž nedokáže zapomenout, už si však nevybavuje její tvář, zbyla z ní jen matná vzpomínka.

Až mu jednoho dne zavolá realitní makléř, který mu sehnal byt u Tegnérlundenu, že prý ví o jednom zámku na prodej jihozápadně od Linköpingu a že si na Jerryho vzpomněl, protože odtamtud přece pochází, a jestli by náhodou neměl zájem.

Vzpomínka je náhle zřetelnější.

Ožívá mu v těle.

Prochází bytem a cítí všechny ty chladné ruce, které mu kdy hladily tváře a hruď. V tu chvíli si uvědomí, že všechny jeho dosavadní cesty směřovaly právě na Skogså. Co na tom, že je černá podzimní noc plná tekuté tmy? On už se rozhodl.

54.

Axel Fågelsjö vytáhl fotoalbum ze staré dubové skříně v jídelně, sedí v koženém křesle a prsty přejíždí po černobílých fotografiích pod tenkou vrstvou umělé hmoty.

Bettina s dětmi v náručí před kaplí, ještě než začaly chodit do školy.

Katarina s míčem u jezera.

Fredrik u záhonku s jahodami, ve tváři nesmělý výraz.

Fotografie bývalých zaměstnanců. Tihle lidé pro mě kdysi pracovali. Ten idiot, který traktorem nacouval do dveří kaple, takže jsme je museli nechat vyměnit.

Fredrik a Katarina běžící přes louku k lesu. To jsi fotila ty, Bettino.

Je teď s tebou? Je Fredrik u tebe?

Starý pán zavře oči. Cítí se unavenější než kdy předtím. Jak rád by teď měl u sebe Fredrika. Popovídal si s ním. Řekl mu něco hezkého.

Náhle má v hlavě prázdno, všechny myšlenky jako by se zastavily a Axel Fågelsjö si na okamžik pomyslí, že zemře, že ho zradilo srdce nebo céva, avšak cítí, že stále dýchá. Snaží se otevřít oči, ale nejde to.

Zdá se mu, že slyší Fredrikův hlas:

Vidím tě, otče. Sedíš tu v křesle.

Vidím sám sebe na těch fotografiích. Musím říct, že se mi stýská po těch časech, kdy jsem byl ještě malý a nevěděl, jaké požadavky život klade na lidi jako já.

Byl jsem sice malý, ale ty tvoje zaměstnance z fotografie si pamatuju.

I to, že jsi je nazýval čeledíny a děvečkami.

Pamatuju si, jak jsi k nim dokázal být krutý.

Jsi sám, otče, ale ještě jsi to nepochopil.

Kup Skogså zpátky. Znovu se tam usaď.

Sedíš ve svém bytě a prohlížíš si staré černobílé fotografie, vidíš maminku, mě i Katarinu.

Nikdy nepochopíš, že jediné tři věci, na nichž opravdu záleží, jsou zrození a láska.

Ptáš se, co je ta třetí?

Smrt, otče, smrt.

Tam jsem teď já. Chceš se snad ke mně přidat?

Hlas zmizí a do mozku Axela Fågelsjöa se opět vrátí myšlenky. Nejraději by ten hlas přivolal zpátky, ví však, že je navždy pryč. Zůstaly jen fotografie podobné roztrhanému filmu.

Ty mě neslyšíš, otče? Nevidíš mě, svého syna, jinak než na fotografii. Oplakáváš mě vůbec? Nebo oplakáváš jen své vlastní selhání, neschopnost porozumět sám sobě?

Ještě není pozdě. Máš Katarinu. A vnoučata. Christina by ti ráda otevřela dveře do života, pokud bys jen o krok ustoupil a dal jí najevo uznání.

Musel bys to však myslet od srdce.

Pozvednout se nad svůj instinkt. Chovat se jako dospělý, jinak zůstaneš navždy sám. Musíš se smířit s tím, že my, tvé děti, už nebudeme jiné. S tím nic nenaděláš.

A ještě jedno si pamatuj, otče.

Dělal jsem vše, abych se ti zavděčil.

Vznáším se nad tebou, Fredriku. I po smrti jsi stejně zmatený a osamělý jako zaživa.

Nad lesem, městem a zámkem houstne mlha.

Co se za ní skrývá? Za hranicí toho, co vidíme a slyšíme?

Na policejní stanici svádí Lovisa Segerbergová a Waldemar Ekenberg boj s papíry a digitálními dokumenty, snaží se zjistit, kdo jsme byli a jaká tajemství skrývaly naše životy.

Zeke Martinsson telefonuje svému synovi Martinovi.

Nemají si toho moc co říct, jediným společným tématem je Zekeho vnuk.

Johan Jakobsson se vrátil domů k dětem a unavené manželce.

Karim Akbar se právě pohádal s bývalou manželkou po telefonu.

Sven Sjöman dojídá poslední letošní nakládané okurky ze zahrádky, dívá se na ženu, s níž prožil svůj život a kterou stále ještě miluje.

Börje Svärd se doma na zahradě snaží vytrhnout klacek z tlamy Howiemu, uvnitř v ložnici bojuje jeho žena Anna s pomocí kyslíkových hadiček o život.

Jsem ti nablízku, Fredriku. Vznáším se vedle tebe. Napadlo tě někdy, že ses mě toho odpoledne, toho večera mohl zastat?

Na zemi pod sebou můžeš vidět Malin Forsovou.

Má dobrou náladu.

Je u ní Tove. Nakonec přece jen přišla. Povečeří spolu, Malin cestou z práce koupila pizzu. Tove tu dnes přespí.

Matka a dcera. Spolu. Tak to má být.

55.

Tove nakonec přece jen přijela.

Sedí u kuchyňského stolu naproti Malin, která je unavená z práce, z myšlenek, z pití i nepití, z toho zatraceného nekonečného deště. Dokáže mě alespoň trochu probrat Tovina přítomnost?

Takhle krásnou jsem tě ještě nikdy neviděla. Jsi to jediné čisté, jasné, neposkvrněné v mém životě. Když jsi zavolala a řekla, že přijdeš na večeři, vykřikla jsem radostí. Tobě moje reakce nejspíš přišla trapná.

Tik tak.

Hodiny z Ikey stále počítají vteřiny, přestože vteřinová ručička už dávno upadla. Nad dřezem co chvíli blikne rozbitá zářivka.

Jak mohla Tove za týden takhle dospět? Zženštět?

Napjatá kůže na lícních kostech, ostřejší rysy, stejné, a přece cizí oči. Sluší jí to.

„Chybělas mi,“ řekne Malin a Tove sklopí oči, napije se vody.

Kupovaná pizza.

Doma jsem nic neměla a nechtělo se mi nakupovat.

A Tove má přece pizzu ráda.

Tove se nimrá vidličkou v žampionech.

„Nechutná ti?“

„Ale jo.“

„Pizzu máš přece ráda, ne?“

„Říkám, že mi to chutná.“

„Tak proč nejíš?“

„Vždyť je to hrozně mastné, mami. Budu tlustá a naskáčou mi beďary. Minulý týden se mi jeden udělal na bradě.“

„Ale prosím tě. Máš hezkou pleť. My s tatínkem…“

„To jsi nemohla něco uvařit?“

Tovin pohled jako by říkal: Vím, jak na tom jsi, mami. Vím, jaké to je být dospělý. Nesnaž se mi nic nalhávat, nesnaž se mi namluvit, že to máš pod kontrolou.

Malin si nalije skleničku vína, které koupila cestou z práce.

Třetí nebo čtvrtá? Už pátá. Všimne si, jak Tove nakrčí nos.

„To opravdu musíš dneska pít? Chtěla jsi, abych přišla, ne?“

Jednoduchost a přímočarost té otázky Malin zaskočí.

„Připíjím na tvou návštěvu,“ odvětí Malin.

„Ty jsi fakt neuvěřitelná.“

„Proč to říkáš?“

„Jsi závislá.“

„To neříkej, Tove!“

Tove se beze slova nimrá v jídle.

„Jedno si pamatuj, Tove. Občas se sice napiju, ale závislá nejsem. Jasný?“

Toviny oči potemní.

„Tak proč s tím nepřestaneš?“

„O to tu přece nejde,“ řekne Malin.

„A o co tedy?“

„Tomu nemůžeš rozumět, na to jsi ještě moc mladá.“

Toviny oči se zalesknou odporem a Malin by si nejraději hanbou vysvlékla obličej, vyryla si na čelo slova: Máš pravdu, Tove.

Roztřesou se jí ruce. Tove na ni mlčky zírá, vypadá ustaraně.

„Jak to jde ve škole?“ změní Malin téma.

„Táta říkal, že jsi…“

„Co říkal?“

„Nic.“

„Řekni mi to.“

Únavu v hlase vystřídá hněv, zářivka nad kuchyňskou linkou dvakrát blikne, pak se opět uklidní.

„Nic.“

„Spikli jste se proti mně, co?“

Tove ani nezavrtí hlavou.

„Poštval tě proti mně,“ pokračuje Malin.

„Jsi opilá, mami. To táta chtěl, abych u tebe dneska přespala.“

„Takže ty jsi nechtěla?“

„Jsi opilá.“

„Nejsem opilá a ty mi nebudeš říkat, co mám dělat.“

„Měla bys…“

„Já vím, co bych měla. Vypít celou lahev. Ty ses stejně rozhodla, že zůstaneš bydlet u táty. Že je to pravda?“

Tove mlčí.

„Tak je to pravda?“ křičí Malin. „Přiznej se!“

Malin vstane, ve tváři agresivní a zároveň prosebný výraz.

Tove se zvedne, podívá se Malin do očí a klidným hlasem řekne:

„Jo. Už jsem se rozhodla. Tady bydlet nemůžu.“

„To se ví, že můžeš, proč bys nemohla?“

Tove vyjde do předsíně a oblékne si bundu. Otevře dveře a beze slova odejde.

Malin do sebe obrátí zbytek skleničky.

Když uslyší Toviny kroky na schodech, vší silou mrští skleničkou o zeď, pak na dceru zavolá:

„Počkej, Tove! Vrať se! Vrať se!“

Tove běží ulicí Storgatan směrem k řece, kolem supermarketu Hemköp a bowlingového centra, na obličeji kapky deště a vítr, příjemně chladivé, rozptylující myšlenky. Déšť maskuje její slzy na tvářích.

Zatracená máma! Proč myslí jen sama na sebe? Táta je v práci. Nechce se mi být doma sama. Tohle musím zvládnout, dokážu to.

Doufám, že je v hasičárně, a ne u nějakého výjezdu.

Tohle máma opravdu přehnala.

Srdce jako by jí explodovalo v prsou. Chce odsud pryč, svírá se jí žaludek, chce pryč, daleko od podzimu a tohohle prokletého města.

Za mostem uvidí hasičárnu chvějící se ve svitu vysokých žlutých pouličních lamp.

Tove vběhne dovnitř.

Recepční Gudrun ji pozná, zatváří se ustaraně:

„Tove! Copak se ti stalo?“

„Je tu táta?“

„Je nahoře. Můžeš za ním.“

O pět minut později leží Tove ve tmě s hlavou v tátově klíně. Cítí, jak ji hladí po tváři, slyší, jak říká, že všechno bude zase v pořádku. Pak se rozsvítí světlo a rozezní výstražný signál.

„Sakra,“ řekne táta. „To je určitě zase nějaký vyplavený sklep. Nechci tě tu nechávat samotnou, ale nedá se nic dělat.“

„Počkám tady,“ řekne Tove, když ji táta políbí na tvář. Brzy se v místnosti rozhostí tma a ticho a ona se snaží zapudit všechny myšlenky.

Vidí sama sebe, stojí ve tmě na okraji hluboké propasti. Nemá mapu, nevidí žádná světla, a přece ví, jak propast překonat. Ví, co udělá, to vědomí je jako jakýsi nový tón prostý zvuku dětství.

Pohled má zamlžený levným vínem.

Malin leží v posteli, slyší kapky deště tvrdošíjně dopadající na okno za staženými žaluziemi. Zkoušela se dovolat Tove, ale má vypnutý telefon.

Zavře oči.

Za nimi se míhají tváře.

Tove. Máma. Táta. Janne.

Jen si jdi, Tove. Když tu nechceš bydlet, mně je to fuk.

Nesnese ty jejich posměšné úsměvy, zamrká, aby se jich zbavila. Místo nich se jí vybaví obličej Daniela Högfeldta, jeho vlhké rty, a Malin cítí, jak se jí pod džínsy stáhne klín. Opilecký chtíč. Je těžké se mu ubránit, ale zase ne nemožné. Pak Malin spatří Marii Murvallovou zavřenou v nemocničním pokoji.

Fågelsjöovi.

Mrtví i živí, avšak vždy bez duše.

Jochen Goldman.

Waldemar, na jehož metody zpočátku nadávala.

Matka Andrease Ekströma. Matka Jasmin Sandstenové, také v pokoji plném smutku.

Jonas Karlsson. Vydíral jste Peterssona? Chtěl jste být jako on? Ale jelikož zřejmě máme tu čest s jedním a tímtéž pachatelem, vy to nejspíš nebudete. Na druhou vražednou noc máte neprůstřelné alibi.

Anders Dalström, Andreasův kamarád. Mohl se nějak dozvědět, kdo tehdy řídil, a vraždit kvůli ztracenému přátelství?

Fredrik Fågelsjö. Jak to spolu všechno souvisí? Nitky zpívající ve tmě. Černí ptáci krákorající v dešti.

Postel i svět kolem ní se točí. Co mi jen uniká? přemítá Malin. Co nevidím?

Kolik jsem toho vypila? Dvě skleničky? Nebo pět? To ještě zvládnu řídit. To se ví, že to zvládnu. Takhle pozdě už mě snad nezastaví žádná silniční kontrola.

Vystupuješ z auta před zámkem, Malin.

Takhle v noci je krásný, ale ty to svým zastřeným pohledem nevidíš.

Nikdy mi nemohl patřit, být mi domovem, a přece jsem toužil po tom, co pro mě představoval.

Zhasnuté zelené lampy u vodního příkopu se pohupují ve větru, šeptající duše válečných zajatců, jejich žhnoucí ústa.

Cestou sem jsi měla štěstí.

Žádný malér, nikde žádní chodci, které bys mohla přejet, žádná silniční kontrola ani dechová zkouška.

Je mi tě líto, Malin. Jsi jen smutná lidská troska, nedokážeš unést ani lásku k vlastní dceři.

Zámecká brána je zamčená.

Malin si vzala na posilněnou lahev vodky, kterou si koupila zároveň s vínem, a teď, když obchází zámek směrem ke kapli, pije rovnou z lahve.

Kapky deště se vrhají z nebe jako z hořícího mrakodrapu.

Bůh ví, proč si vzala jen tenkou bavlněnou bundu. Za chvíli je promočená na kůži a chvěje se zimou. Kašle a vrávorá kolem temného okraje lesa.

Tělo zavražděného syna na rodinném hrobě. Zbohatlík plovoucí ve vodním příkopě. Privilegia. Zapírání. Degenerace a jedna silvestrovská oslava. Minulost jako tlakový hrnec plný lidských duší.

Dveře kaple jsou zamčené. Malin nemá klíč. Postaví se do podloubí, nedívá se však na ikony ani na místo, kde leželo tělo. Napije se vodky, dva hřejivé loky, chybí jí však sladká chuť tequily plná nuancí.

Syrovost vodky ale lépe vystihuje tuto chvíli.

Les za kaplí jako by se hýbal plížícím se zlem. Malin se zdá, jako by se v oknech zámku svítilo, jako by se škleby umrlčích lebek vysmívaly jejím selháním, jako by chtěly říct, že smrt vždy zvítězí.

Co tu dělám?

Hledám pravdu. A před jinou pravdou utíkám.

Malin odhodí prázdnou lahev do vodního příkopu.

Opět se naplní.

Černá voda ji hladově pohltí. Ryby tu už nejsou.

Tam dole ve škvírách mezi kameny prosvítá zelené světlo. Odkud se jen bere?

Malin cítí, jak se jí svět ztrácí pod nohama, déšť jí však pomáhá udržet se v realitě. Několikrát obejde zámek dokola, aby si provětrala hlavu. Pak nasedne do auta a pustí si rádio, otupující hudba ji téměř uspí. Pohlédne k lesu. Mezi stromy opět zahlédne sotva viditelná háďata a několik postav. Neslyší ale jejich společný hlas, pokud vůbec existuje. Třeba už jí řekly všechno, co chtěly.

„Nebojím se vás,“ zavolá Malin do lesní tmy. „Zasraný háďata!“

Zamrká a háďata zmizí. Zbude jen tma a jí se po nich téměř zasteskne, náhle nechce být bez nich. Vtom zaslechne zvuk sekačky a nohou pokoušejících se uniknout jejím nožům.

Zacpe si uši a zvuk odezní.

Když o pár hodin později otočí klíčkem v zapalování, připadá si téměř střízlivá. Zámek i přízraky nechá za sebou.

Projíždí kolem pole, kde se zřejmě stala ta nehoda. Zastaví, ale nevystoupí.

Tma a déšť jako by z minulosti přivábily postavy, černé duše, jež stále ještě krouží nad travou, mechem a kameny, jako by se snažily uniknout samy před sebou.

Pokračuje v cestě.

Za cedulí značící začátek obce Sturefors stojí výstražný trojúhelník. Sto metrů za ním blikající auto s reflexním nátěrem.

Svalnatý strážník, kterého nezná, jí pokyne, aby zastavila.

Nejraději by se rozjela na plný plyn.

Stejně jako Fredrik Fågelsjö.

Unikla trestu.

Zastaví.

Když stáhne okénko, strážník jen nadzdvihne obočí, zatváří se ustaraně.

„Inspektorko Forsová, co tu děláte takhle pozdě?“

Je to jen maska, říká si v duchu Malin. Mluvící maska s tenkou kůží na lícních kostech.

Strážník se zamračí.

„Bohužel vás musím požádat, abyste se podrobila dechové zkoušce.“

56.

SOBOTA 1. LISTOPADU

Sven Sjöman stojí s neoblomným výrazem v pracovně za dveřmi, prudce je za sebou zavřel, když si před okamžikem došel pro Malin k jejímu stolu. Seděla tam v té nejusedlejší bílé halence, kterou doma našla a ráno dokonce i vyžehlila. Ani neví, kam se včera poděla Tove. Nejspíš jela prvním autobusem do Malmslättu. Malin ještě nestihla zavolat Jannemu a zeptat se, nechtěla je v sobotu ráno budit nebo odpovídat na nepříjemné otázky. A navíc, kdyby Tove nepřišla domů, Janne by jí určitě zavolal. Přece jsme se nedomluvili, že by u mě měla přespat, přestože bych si nepřála nic jiného. Nebo snad ano? Měla u mě přespat? Nemluvila s Jannem ani předtím, než k ní Tove přišla, předpokládala, že Tove Jannemu řekla, kam jde. Měla bych jim zavolat. Co když nepřišla domů?

Svenův pohled.

Nejprve se musí vypořádat s ním.

Ví, že mě chytili.

Když si vzpomene na Tovin včerejší útěk, je jí ze sebe na zvracení, nejradši by se propadla deset tisíc kilometrů hluboko a nikdy se nevrátila.

Hodiny na zdi Svenovy pracovny ukazují deset. Ranní porada se dnes nekoná, minulá byla teprve včera odpoledne, a kromě toho je sobota. Volno ale pochopitelně nepřipadá v úvahu, když mají na krku dvě neobjasněné vraždy.

Sven věnuje Malin dlouhý pohled, pak zvýšeným hlasem řekne:

„Doufám, že je ti jasné, do jakého maléru jsi nás všechny dostala. A taky sama sebe.“

Malin by nejraději vstala a zakřičela na něj, že je jí to ukradené, že se ho neprosila, aby se za ni přimlouval, ale včas se zarazí, lituje toho, co udělala, všeho lituje a nechce přijít o to málo, co jí ještě zbývá.

„Vůbec nevím, co mě to napadlo.“

„Jedna a půl promile, Malin. Jak jsi mohla sednout opilá za volant? To je jasný důkaz závislosti. Co jsi tam do prdele dělala?“

„Nejsem závislá.“

„Už ani nevíš, co říkáš. A co děláš.“

„Tak mě udej. Nahlas to.“

„Ty fakt nevíš, co říkáš. Uvědomuješ si vůbec, kolik lidí kvůli tobě riskuje krk?“

Svenův hlas postrádá obvyklý otcovský tón. Teď uděluje příkazy a očekává, že Malin převezme zodpovědnost za své činy, splní svou povinnost.

Včera večer se dýchací balónek zbarvil sytě rudou barvou.

Ti dva strážníci si vyměnili významný pohled, pak někam důvěrně telefonovali, aby jí vzápětí oznámili, že mluvili se Svenem a že jsou oba ochotni předstírat, že se nic nestalo. Nejraději by je v té studené deštivé tmě poslala do háje, ale navzdory opici byla zticha, příliš dobře věděla, co kvůli ní riskují i jak se to musí příčit jejich zásadám a smyslu pro spravedlnost.

Loajalita policisty k policistovi je však silnější.

Nebo snad přesvědčení o vlastní nadřazenosti nad zákonem?

„Každý občas šlápne vedle,“ řekl ten svalnatý strážník.

Odvezli ji i s autem domů, prý je o to poprosil Sven. Ráno se vzbudila s lehkou kocovinou, dojela na stanici, sedla si na své místo a čekala, až si ji Sven pozve na kobereček.

„Snažila jsem se naslouchat hlasům,“ odvětí Malin. Sven přejde ke stolu, posadí se a věnuje jí tázavý pohled.

„Jakým hlasům proboha?“

„Hlasům vyšetřování. Tak to přece vždycky říkáš, ne? Jsou tam u zámku. Vím, že se tam ukrývá pravda, jen ty hlasy pořád neslyším.“

„Aha. Tyhle hlasy myslíš.“

„Jo, tyhle. To jsi mě naučil ty.“

Sven cosi zabručí a Malin napadne, že by ji Sven mohl přirovnat k Fredriku Fågelsjöovi. Ten také řídil opilý. Pochybuje však o tom, že by se Sven k něčemu takovému snížil. Dlouho na ni mlčky hledí, až nakonec řekne:

„Uvízli jsme na mrtvém bodě.“

„Pravda nám prokluzuje mezi prsty,“ přikývne Malin. „Třeba za to může ten déšť.“

„Včera večer se nic nestalo. Mluvil jsem s Larssonem a Almanem. Jsou ochotni na to zapomenout. Drbům sice jen těžko zabráníme, ale ty o tom budeš držet hubu, jasný?“

„Všichni tu vědí, že se občas napiju.“

„To není pravda.“

„Ale je, včera jsem to na nich viděla. Tušili to, jen jsem jim potvrdila jejich domněnku.“

Sven neodpoví, jen se zhluboka nadechne a řekne:

„Teď tě potřebuju. Jsi nejlepší policajt, jakého tu mám, a ty to víš. Kdybych nebyl v takovéhle situaci, okamžitě bych tě vyřadil ze služby. Teď tě ale potřebuju.“

„Díky,“ řekne Malin.

„Neděkuj a radši se sebou koukej něco udělat.“

„Dobře.“

„Ale nechci slyšet žádné falešné sliby, Malin. Za volant budeš od teď sedat jen naprosto střízlivá. A jakmile ten případ vyřešíme, postarám se o to, aby ses šla léčit. A ty nebudeš odmlouvat. Jasný?“

Malin přikývne.

Zmateným pohledem se rozhlédne po místnosti.

Mezi dveřmi ji Sven zavolá zpátky:

„Co ta přednáška?“

Malin se zastaví, otočí se.

„Jaká přednáška?“

„Ta, co máš v pondělí v deset hodin ráno ve stureforské základní škole. Doufám, že jsi na to nezapomněla.“

Malin si vzpomíná. Když o tom před pár měsíci mluvili, pocítila podivnou touhu vrátit se zpět do školy, kam jako malá chodila.

„Copak nemáme důležitější věci na práci? Nemohli bychom to přesunout?“

„Ne. Tu přednášku ti dávám na starost, Malin.“

Sven sklopí oči ke stolu plnému papírů.

„A nezvorej to. Jdi těm dětem příkladem. Potřebují to jako sůl. A ještě něco: Na zítřek ti dávám volno, je neděle. Odpočiň si a ať tě ani nenapadne dotknout se chlastu.“

Malin zaklepe na dveře pohřebiště papírů. Ozve se trojhlasné: „Dále.“

Unavený vykouřený hlas Waldemara Ekenberga a dva další jako ozvěna: mladý ženský hlas plný energie a hlas muže podobného věku.

Papíry od podlahy až ke stropu. Černé šanony, desky.

Dost na to, aby se z toho člověk pomátl. V místnosti je cítit vlhko, pot, voda po holení, levný parfém a únava z nesplnitelného úkolu.

Přesto všichni tři nadále pilně pracují, pokračují v prohledávání pevných disků a šanonů a Malin ta mírná a přece znatelná energie trochu zvedne náladu.

„Nic nového,“ oznámí Johan Jakobsson, aniž by vzhlédl od práce.

Lovisa Segerbergová zavrtí blonďatou hlavou.

Jediný Waldemar jí pohlédne do očí. Co ten pohled znamená? Ví něco o událostech dnešní noci? Vědí to tu všichni?

Ne. Nebo snad ano?

To je fuk.

„Můžeme pro tebe něco udělat?“ zeptá se Waldemar.

„Myslíš, jestli pro tebe mám nějaký úkol, který by tě odtud na chvíli vysvobodil?“

„Přesně tak.“

„O tom si můžeš nechat jen zdát.“

„A co vy?“

„Já se Zekem?“

„Ne, s panem králem.“

„Za chvíli máme sraz. Uvidíme. Odpoledne bude nejspíš porada.“

„Pokud do té doby přijdeme na něco nového,“ upřesní Johan.

„Tak se tu mějte.“

„Zavři dveře,“ řekne Johan.

„Neradi bychom přišli o tu vůni potu,“ ušklíbne se Lovisa.

Waldemar roztáhne nosní dírky, zřejmě hledá příhodný komentář, ale nakonec jen odhalí zuby zažloutlé od nikotinu a usměje se:

„Jeď opatrně, Malin.“

Cestou do kanceláře Malin zazvoní telefon.

Ani se neobtěžuje podívat se, kdo volá, rovnou ho zvedne:

„Malin.“

„To jsem já, Malin.“

Deset dní uběhlo od chvíle, kdy od něj utekla, už deset dní s ním nemluvila a teď by mu nejradši položila telefon.

„Janne, mám spoustu práce, můžeš mi zavo…“

Hněv v jeho hlase ji však zarazí.

„Ne, Malin. Teď poslouchej. Jak jsi sakra mohla včera nechat Tove jen tak odejít? A cos jí proboha řekla? Cos jí udělala? Byla úplně bez sebe. Přiřítila se ke mně do práce celá zoufalá. To, že jsi mě uhodila, vem čert. Ale že Tove takhle vyvedeš z míry, to už…“

Slova. Nechce je poslouchat. Nechce na to myslet. Až doteď to všechno vytěsňovala.

„Já…“

„Drž hubu a poslouchej! Od teď Tove bydlí u mě. Ty sem ani nevkročíš. Když s ní budeš chtít mluvit, zavolej jí, ale dávej si setsakramentský pozor, co jí řekneš. To platí do té doby, než se dáš zase dohromady. Jasný?“

Copak mi může něco takového přikazovat? přemýšlí Malin. Ale asi ano. Hádám, že by nebylo tak těžké dokázat sociálnímu úřadu, že jsem alkoholička.

„Jdi do prdele,“ řekne. „Jdi už kurva do prdele.“

Řekni, že mě miluješ, pomyslí si.

„Malin,“ řekne Janne, teď už klidně. „Vzpamatuj se. Tove tě potřebuje. Musíš se léčit.“

Když se Malin vrátí do kanceláře, Zeke tam stále ještě není.

Třesou se jí ruce, několikrát jimi uhodí do stolu, aby se uklidnila, ovládla svůj hněv.

Jak hluboko jsem klesla? Nechala jsem Tove zmizet do noci. Vůbec mě nenapadlo, co všechno by se jí mohlo stát. A ještě k tomu jsem se opila.

Rozhlédne se po kanceláři. Zažene city i myšlenky.

„Byl jsem na záchodě,“ řekne Zeke, když vidí Malin, jak na něj čeká u stolu, nemůže se dočkat, až se pustí do práce, která zaměstná její mozek a přehluší city.

Zeke na ni pohlédne stejně jako ráno, když přišla na stanici.

Vlídně. A také starostlivě. Myslí to s ní dobře a není naštvaný. Ani trochu. V jeho očích je soucit. Malin uhne pohledem.

Zeke to ví.

A určitě si myslí totéž, co Sven: jen co dokončí tenhle případ, musí se jít léčit.

Jeho pohled je čím dál ustaranější.

„Stalo se něco?“ zeptá se. „Vypadáš…“

„Buď zticha. Máme fůru práce.“

Já se nepotřebuju léčit, přemítá Malin. Potřebuju Janneho. A Tove. Nebo ne?

Náš život.

Opravdu to chci?

Vybaví se jí tvář psycholožky Viveky Crafoordové, její slova: „U mě v ordinaci máte vždycky dveře otevřené, Malin.“

Vtom k nim přijde policejní aspirantka Aronssonová, v ruce jakýsi papír.

„Tohle mi poslali z archivu,“ řekne. „Chvíli jim to sice trvalo, ale vypadá to, že teď už prohledali úplně všechno. O rodině Fågelsjöových našli jedinou zmínku. Axel Fågelsjö údajně zbil jednoho ze svých zaměstnanců tak, že oslepl na jedno oko.“

57.

„Povalil mě na zem a švihal mě bičem do zad. Pálilo to jako čert, otočil jsem se a snažil se vstát a v tu chvíli mě švihl bičem do oka.“

Další z hlasů vyšetřování.

Malin se Zekem sedí v pokoji Sixtena Erikssona v domě s pečovatelskou službou Serafen. Z obývacího pokoje se jim nabízí výhled na holé koruny stromů v botanické zahradě zvolna se pohupující ve větru. Na okamžik přestalo pršet.

Sixten Eriksson. Muž, kterého Axel Fågelsjö v roce 1973 zmrzačil.

Podrobnosti se dočetli ve složce, kterou si vyžádali z archivu. Sixten Eriksson pracoval na Skogså jako čeledín a traktorem nacouval do kaple. Axel Fågelsjö se neovládl a zmlátil ho bičem tak, až oslepl na jedno oko. Vyvázl jen s pokutou a Sixtenu Erikssonovi musel zaplatil menší odškodné.

Sixten Eriksson teď sedí před nimi na modré pohovce, přes jedno oko pásku, druhé oko šedohnědé, téměř průhledné vlivem šedého zákalu.

Na zdi za ním reprodukce od Bruna Liljeforse: lišky na sněhu, tetřev v lese. V pokoji to páchne tabákem a Malin si pomyslí, že ten zápach zřejmě vychází z pórů Sixtena Erikssona.

„Bylo to, jako by tam uvnitř něco prasklo,“ popisuje Sixten Eriksson. „Ještě dnes se mi o té bolesti občas zdá, někdy ji stále cítím.“

Sestřička, která je pustila dovnitř, jim vysvětlila, že Sixten Eriksson už oslepl i na druhé oko, dostal šedý zákal a není mu pomoci. Malin ho pozoruje a pomyslí si, že ten člověk má v sobě cosi přímého, ač ponurého.

„To víte, že mě naštvalo, že Axel Fågelsjö nedostal přísnější trest, ale vlastně mě to ani nepřekvapilo. Mocní málokdy platí za své činy. Připravil mě o jedno oko a prozřetelnost pak o druhé. S tím nic nenadělám.“

Soud udělil Axelu Fågelsjöovi jen pokutu, projevil pochopení pro jeho hněv, Sixten Eriksson prý řídil neopatrně a svou nedbalostí vážně poškodil dveře kaple.

Tenhle člověk Fredrika Fågelsjöa nemohl zabít, i kdyby se po tolika letech snad chtěl Axelu Fågelsjöovi pomstít vraždou jeho syna, přemítá Malin.

Ale co Axel Fågelsjö?

Ten byl nepochybně schopen hrubého násilí a brutality. Mohl snad svému synovi ublížit on?

„Co jste dělal, když jste napůl oslepl?“ zeptá se Zeke.

„Dostal jsem místo v NAFu. Dělal jsem tam, dokud fabriku nezavřeli.“

„Smířil jste se s tím?“

„Co jiného mi zbývalo?“

„A co bolesti?“ zeptá se Malin. „Zmizely?“

„Ne, ale člověk si zvykne na všechno.“

Sixten Eriksson se odmlčí, po chvíli pokračuje:

„Není na světě bolest, se kterou by se člověk nenaučil žít. Jen si ji musí nějak kompenzovat, ventilovat na někom jiném.“

Malin se zdá, jako by se v pokoji cosi změnilo.

Teplo vystřídá chlad, vnitřní hlas jí napoví další otázku:

„A co vaše paní? Žije ještě?“

„Nikdy jsme se nevzali, ale žili jsme spolu od osmnácti let. Zemřela na rakovinu jater.“

„Máte děti?“

Než Sixten Eriksson stihne odpovědět, otevřou se dveře a vejde mladá blond sestřička v bledě modré uniformě.

„Vaše léky,“ řekne. Když dojde až k pohovce, Sixten Eriksson odpoví na Malininu otázku.

„Syna.“

„Syna?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje?“

Sestřička za sebou opatrně zavře dveře, Sixten Eriksson se usměje a po pár vteřinách odpoví:

„Nechal si matčino jméno. Jmenuje se Sven Evaldsson. Už řadu let žije v Chicagu.“

Za okny autobusu supícího ulicí Djurgårdsgatan se choulí unavení, šedí obyvatelé Linköpingu, jejich tváře za vlhkým sklem podobné rozmazaným grimasám. Opět se rozpršelo.

Malin se Zekem stojí v dešti pohrouženi v myšlenkách.

„Myslíš, že by si ti dva sedláci, co našli Peterssona, mohli pamatovat, jak ho tenkrát Fågelsjö zmlátil?“ zeptá se Zeke.

„I kdyby si to pamatovali, možná je nenapadlo, že by nás to mohlo zajímat,“ odvětí Malin. „Anebo o tom nechtěli mluvit. Třeba se báli, že by rodina Fågelsjöových mohla zámek koupit zpátky, a proto drželi jazyk za zuby.“

Když vykročí k autu, zazvoní Malin telefon.

Zvedne ho, ještě než nasedne do auta, v dešti. Na displeji neznámé číslo.

„Malin Forsová.“

„Tady je Jasminina matka.“

Jasmin.

To je nějaká Tovina kamarádka?

Pak si však vzpomene na ženu v söderköpinském rehabilitačním ústavu sedící vedle své dcery upoutané na vozík. Znovu si vybaví ten pocit nekonečné lásky k postiženému dítěti. Kdyby se něco takového stalo Tove, dokázala bych být tak silná? Opět tatáž otázka.

Kapky dopadající na tvář a na bundu, za okénkem auta Zekeho netrpělivý výraz.

„Dobrý den. Co pro vás můžu udělat?“

„Dnes v noci se mi něco zdálo,“ začne Jasminina matka.

Jen to ne, už hlavně žádné sny, pomyslí si Malin a vybaví se jí tvář Linney Sjöstedtové. Teď už opravdu potřebujeme něco konkrétního, žádné další sny.

„Co se vám zdálo?“

„V tom snu byl chlapec s dlouhými černými vlasy. Nepamatuji si jeho jméno, ale vím, že ze začátku po té nehodě chodíval za Jasmin do nemocnice. Prý se skoro neznali, byl to kamarád Andrease, který se tenkrát zabil. Jasminini kamarádi ani nevěděli, kdo to je. Vzpomínám si, že mi přišlo divné, že za ní chodí, ale byl milý a moc návštěv neměla. Myslela jsem si, že hlasy jejích vrstevníků by ji možná dokázaly vrátit zpátky.“

„A dnes se vám o něm zdálo?“

Malin ani nečeká na odpověď, napadne ji, že dlouhé černé vlasy má Anders Dalström, ten kytarista z lesa.

Že by se jeho jméno opět objevilo ve vyšetřování? Tentokrát ve snu.

„Říkáte dlouhé černé vlasy? A nepamatujete si, jak se jmenoval?“

„To bohužel ne. Ale v tom snu ke mně přišel mladý, pěkně oblečený muž bez tváře a promítl mi film, ve kterém hrál hlavní roli ten mladík, který chodil za Jasmin do nemocnice. Ten film byl starý, černobílý. Počkejte. Mám dojem, že se jmenoval Anders. Příjmením Fahlström nebo tak nějak.“

58.

Anders Dalström sedí v kavárně Roberts Coffee mezi knihkupectvím a obchodem se sportovními potřebami na náměstí Gyllentorget a popíjí kávu. Další módní síť kaváren v americkém stylu, které vytlačily poctivé švédské kavárny. Další latté peklo, pomyslí si Malin.

V sobotu je tu plno. Peníze svrbí v peněžence.

Knihkupectví se v tomhle počasí jistě dobře daří, lidé jsou zalezlí doma.

„Jsem zrovna v centru,“ řekl Anders Dalström, když mu Malin zavolala. Nechtěli vážit dalekou cestu až do björsäterských lesů, kdyby náhodou nebyl doma. „Vybírám si knížky. Jsem vám k dispozici, jestli chcete.“

Anders Dalström teď sedí naproti Malin a Zekemu, na sobě rozepnutou modrou mikinu s kapucí, pod ní žluté tričko s fotografií Bruce Springsteena na prsou.

Vypadá unaveně, pytle pod očima, dlouhé černé vlasy mastné a rozcuchané.

Vypadáš nejméně o deset let starší než minule u tebe doma, pomyslí si Malin. Máme vůbec právo tě znovu obtěžovat? Chce však navázat na rozhovor s matkou Jasmin Sandstenové, zeptat se ho na Jasmin.

„Proč jste za ní chodil? Vždyť jste ji ani neznal.“

„Dělalo mi to dobře.“

„Jak to myslíte?“ zeptá se Zeke.

Anders Dalström zavře oči a povzdychne si.

„Byl jsem celou noc v práci. Jsem unavený.“

„Jak vám to dělalo dobře?“ zopakuje Zeke přísně svou otázku a Malin si všimne, že zaujímá její místo, ptá se na základě její intuice, možná víc než vlastní.

„Nevím. Prostě dobře. Je to tak dávno.“

„Takže jste s Jasmin nic neměl?“

„Ne. Vůbec jsem ji neznal. Ale její němota mi byla vlastní. Dělalo mi dobře to ticho.“

„Věděl jste, že tehdy na silvestra řídil Jerry Petersson?“

„Už jsem vám řekl, že ne.“

Vedle židle má opřenou igelitovou tašku s knihami a filmy na DVD.

„Co jste si koupil?“

„Životopis Bruce Springsteena. Pár detektivek. Dva záznamy koncertů Boba Dylana. A taky Pána much.“

„Moje dcera miluje knížky,“ řekne Malin. „Ale spíš klasické romány. Hlavně ty o lásce. Ale Pán much je dobrý jako knížka i jako film.“

Anders Dalström jí věnuje dlouhý pohled, pak řekne:

„Když už jste začala o lásce… možná se k vám doneslo, že ve škole se před tou nehodou šuškaly různé věci o Jerrym Peterssonovi a Katarině Fågelsjöové.“

Nešťastnou lásku vycítím na tisíc mil, pomyslí si Malin. Cítím ji teď a tady, v obývacím pokoji Katariny Fågelsjöové, vypařuje se z pórů té zatrpklé ženy. Chcete nám o ní vyprávět, viďte? Vy jste ta žena na obrazu od Anny Ancherové odvrácená zády, chcete se otočit a povědět nám svůj příběh.

„Zajedu tam sama. Tak mi spíš něco řekne.“

Zeke nic nenamítal.

Nechal ji jet samotnou. Možná to bylo riskantní, ale spíše ne. „Tak jeď. Dostaň to z ní.“

Bílé punčocháče, modrá sukně, noha přes nohu. Dokonce i doma nosí podpatky.

Otevřete se. Povězte mi, co víte. Chcete to, poznala jsem to z vašeho výrazu, když jsem vám před chvílí řekla, co tvrdí Anders Dalström. O školních drbech. O lásce.

„Smrt Jerryho Peterssona vás asi dost vzala, viďte?“

Za zády vypolstrované opěradlo pohovky z obchodu Svenskt Tenn. Pestrobarevní usměvaví hadi od Josefa Franka.

Katarina Fågelsjöová odloží svou masku a objeví se trpký výraz, jako by neměla daleko k pláči.

„Nedotýkejte se mě,“ vykřikne, když se jí Malin pokusí položit ruku na rameno. „Sedněte si a já vám řeknu, jak to bylo.“

Má rudý a uplakaný obličej a začnou z ní proudit slova.

„Ten podzim před tou nehodou jsem byla do Jerryho zamilovaná. Vídala jsem ho na školní chodbě, samozřejmě jsem věděla, že pro dívku jako já nepřichází v úvahu, ale kdybyste ho tenkrát viděla. Byl neuvěřitelně hezký. Jednou jsme se omylem oba ocitli na večírku mladých konzervativců, už si nepamatuju proč, ale vím, že jsme celou noc proseděli na hřbitově a pak se šli projít dolů k řece. Byla tam tehdy opuštěná strojovna, dnes už je zbouraná.“

Katarina Fågelsjöová vstane a přejde k oknu vedoucímu k řece. Zády k Malin ukáže prstem do dáli a počká, až Malin přijde a stoupne si vedle ní. Pak pokračuje:

„Bylo to tamhle na tom ostrově. Byla zima, ale já jsem tu noc cítila takové teplo jako nikdy. Pak jsme se potají scházeli. Byla jsem do něj zamilovaná až po uši. Ale otec o tom nechtěl ani slyšet.“

Katarina Fågelsjöová umlkne, jako by chtěla ten okamžik uchovat při životě tím, že si vzpomínku na něj ponechá pro sebe.

Malin otevře ústa, ale Katarina Fågelsjöová jí naznačí, aby mlčela. Její pohled jako by říkal: Teď chvíli poslouchejte vy mě.

„Pak zmizel do Lundu. Ale ve mně pořád zůstával. Celá ta léta jsem sledovala jeho život, po celé to mé nevydařené manželství s tím blbečkem, kterého otec tak zbožňoval. Na Jerryho jsem nikdy nezapomněla. Chtěla jsem ho kontaktovat, ale nikdy jsem se k tomu neodhodlala. Místo toho jsem se začala věnovat umění. Proč se sem jenom vracel? Proč? Proč mu tak šlo o náš zámek? To mi nebylo jasné. Kdyby mě chtěl zpátky, stačilo jen zavolat. Mohl mi prostě jen zavolat.“

Anebo jste mu mohla zavolat vy, pomyslí si Malin.

„Měla jsem mu zavolat sama. Nebo za ním jet. Poslat do háje všechny bezvýznamné milence. Byl tak blízko a možná bylo konečně na čase udělat něco s tou přetrvávající láskou.“

Pořád ještě ho milujete. Jako já miluju Janneho. Skončí vůbec někdy naše láska?

„Setkal se někdy Jerry Petersson s vaším otcem?“ zeptá se Malin.

Katarina Fågelsjöová neodpoví. Poodejde od okna a vyjde ven z pokoje.

Katarina Fågelsjöová stojí před zrcadlem v koupelně a sama sebe nepoznává.

Náhle má pocit, jako by jí někdo před očima držel černobílé fotografie, které neexistují, a přece ano.

Dva mladí lidé na procházce podél řeky.

Opuštěná strojovna.

Hořící dřevo. Slyší ten hlas, po němž tak toužila.

Pamatuješ, jak krásná jsi tehdy byla, Katarino, toho roku na podzim? Když jsme ruku v ruce kráčeli podél řeky, opatrně, aby nás nikdo neviděl, když jsme leželi v té staré strojovně a hřál nás oheň, který jsme rozdělali v zapomenutých kamnech. Hladil jsem tě po zádech, představovali jsme si, že je léto, že ti mažu záda opalovacím krémem, aby ses nespálila.

Další fotografie. Padající sníh. Ty sama ve svém pokoji na zámku. Postava kráčející chladným lesem. Zavřená brána.

Chtěla jsi, abych se setkal s tvými rodiči, přestože jsem byl proti, pokračuje ten hlas. Proto jsem toho silvestrovského odpoledne přijel k vám na zámek, jak jsme se domluvili. Jel jsem autobusem a pak jsem kráčel chladným lesem kolem polí a připadalo mi, jako by les byl utlačován zámkem, který se tam přede mnou tyčil do výšky, obehnán vodním příkopem.

Přešel jsem přes most.

Zdálo se mi, že vidím podivné zelené světlo.

Otevřel mi tvůj otec a ihned mu došlo, kdo jsem a proč jsem přišel. Přišlas mi naproti a on v tvých očích spatřil něco, co ho rozzuřilo. Křičel, že tenhle nýmand nikdy, nikdy nepřekročí jeho práh, a pak zdvihl ruku a udeřil mě.

Rozběhl se za mnou, hnal mě pryč přes příkop, po příjezdové cestě, mlátil mě deštníkem a tys křičela, že mě miluješ, miluju ho, otče, a já jsem běžel, utíkal a myslel si, že běžíš za mnou, ale když jsem se zastavil a otočil se na kraji lesa, bylas pryč, příjezdová cesta prázdná, brána otevřená, v ní stála tvá matka a zdálo se mi, že se usmívá.

Další fotografie: Já, jak stojím ve dveřích. Běžím do schodů. Ležím na posteli. Stojím těsně vedle otce. Upravuju si make-up před zrcadlem.

Mlč, chce se jí zakřičet na ten hlas, mlč už! On však pokračuje:

Přijel jsem na ten večírek. Tys už tam byla. I Fredrik. Trochu moc toho vypil, byl arogantní až hrůza. Chovala ses, jako bych byl vzduch, ani ses na mě nepodívala, což mě dohánělo k šílenství. Pil jsem jako pominutý, muchloval se s desítkami holek, všechny do mě byly blázen, já jsem však byl nedobytný. Nakonec jsem si vybral Jasmin, která chodila s tebou do třídy, jen abys žárlila, sedl jsem za volant, abych světu ukázal, že na lásce vlastně nezáleží. Já jsem byl pánem, a dokonce ani láska mě nemohla učinit bezmocným.

O chvíli později, na tom poli, obklopen sněhem, krví a tichem jsem upíral prosebný pohled na Jonase Karlssona, sliboval mu hory doly, jen aby řekl, že řídil on.

A on mě poslechl, dokázal jsem nemožné a v tu chvíli jsem pochopil, že svedu téměř cokoliv na světě, jen musím být dostatečně bezohledný. Myslel jsem si, že dokážu utišit i tu sekačku.

Tebe však ne, Katarino. Tebe jsem mít nemohl. Svým způsobem jsem se toho silvestra znovu narodil.

Další fotografie: Vrak auta. Pohřeb. Kolečkové křeslo s jakýmsi tělem. Muž v kancelářské židli odvrácený k oknu. Tichý proud obrazů života, který jsem nikdy nepoznal.

Když jsem koupil Skogså, chtěl jsem probudit k životu to, co tehdy umřelo, pokračuje ten hlas.

Byl jsem pošetilejší než alchymisté.

Brzy jsem stál ve dveřích, do nichž mi byl po všechna ta léta odepřen přístup.

Nahý do půli těla jsem procházel zámkem, cítil chladný kámen pod nohama.

Pak fotografie zmizí. Zůstane jen zrcadlo, její oči, slzy, které jsou tam někde uvnitř.

59.

LINKÖPING, BŘEZEN A POZDĚJI

Jerry se opírá o zeď v hale osvětlené lustrem se sto třemi žárovkami, pět metrů nad hlavou. Kamenná zeď je hrbolatá a ostrá, cítí ji na zádech, jako by to byl povrch dosud neobjevené nepřátelské planety.

Nad ním obraz muže a ženy s opalovacím krémem.

Zámecké pokoje. Jeden obraz za druhým.

Telefon. Od té, po níž touží, jej dělí jen jeden telefonát. Sedí pod tím obrazem a stále dokola si přeříkává její číslo, jako mantru.

Ani ve snu by ho nenapadlo, že by se na něj mohla hněvat za to, co udělal, za to, že vytrhl její rodinu z jejích kořenů.

Nikdy se neodhodlá to číslo vytočit. Namísto toho se věnuje praktickým záležitostem, kterých je s takovým panstvím požehnaně: vyřizuje smlouvy o pronájmu půdy, najímá řemeslníky všech možných profesí, hledá prodejný sex na internetu. Jsou dokonce i tady v Linköpingu: paničky s neobvykle vysokým libidem spojující příjemné s užitečným, nechávající si zaplatit za ukojení své žádosti. Přemýšlí, že by zavolal té mladé asistentce z advokátní kanceláře, které to udělal po podpisu kupní smlouvy, ale rozmyslí si to. Spát dvakrát se stejnou ženou by bylo příliš důvěrné.

Občas se po večerech nebo ráno vydává na obhlídku polností. Projíždí černou krajinou kolem domů a stromů, kolem polí, která jako by včerejšek, dnešek i zítřek spojovala v jedno.

Zdá se mu, že z vodního příkopu vychází zelená záře, a proto kolem něj nechá nainstalovat zelené lampy.

Stojí za dveřmi, spočívá sám v sobě, čeká na telefonát, na auto, tolik si přeje, aby zastavilo před jeho vchodem, nikdy se ho však nedočká. Stojí tiše, oklikami obchází lásku, jíž se neodvažuje podruhé oddat. Ten strach už nikdy nepřekoná.

Místo lásky dostane jednoho dne dopis. Ručně psaný.

Otevře ho u jídelního stolu toho podzimního rána, kdy se nebe otevře a na svět lidí začne chrlit déšť podobný záplavám leptavé kyseliny.

Složí ten dopis a pomyslí si, že s tímhle musí jednou provždy skončit.

60.

SOBOTA 1. LISTOPADU, NEDĚLE 2. LISTOPADU

Činka na prsou. Tlačit vzhůru.

Jsi tu v posilovně sama, Malin, když to nedokážeš, činka ti rozdrtí krk a tvým problémům bude jednou provždy konec. Tvému dechu. Lásce.

V rukou drží sedmdesát kilo, víc, než kolik sama váží. Deset opakování, než činku odloží do opěrné vidlice.

Janne. Myslí si, že mi bude poroučet.

Ať jde do prdele.

Ale možná na to má právo.

Tove. Ráda bych se ti omluvila. Ale asi bych tě teď měla nechat na pokoji, alespoň na chvilku, co říkáš?

Jak jsem jen mohla?

Tělo má celé vlhké, zpocené. Jako by běžela deštěm, který teď dopadá na malá okénka u stropu.

V posilovně je nově vytapetováno. Jedovatě zelenou barvu vystřídaly fialové kytičky na růžovém podkladě.

Tohle je posilovna, říká si Malin. Ne pokojíček pro panenky.

Znovu si lehne na vzpěrací lavici.

Další série deseti opakování, cítí, jak jí zabírají svaly, jak tělesná námaha zahání pomyšlení na alkohol. Léčebna. Do prdele.

Tak mizerně na tom snad ještě nejsem.

Pokaždé když vzepře činku k zaprášenému, a přece oslnivě bílému stropu, snaží se přiblížit k jádru vyšetřování.

Do svalů proudí kyselina mléčná, Malin vstane, chvíli boxuje do vzduchu, vhání život do němé odkysličené tkáně a do rytmu úderů odříkává:

„Něco — mi — uniká — ale — co?“

Dá si dlouhou studenou a nakonec horkou sprchu a pak si v sauně čte Danielův článek o jejich dvou případech, stránky Correnu ji pálí do prstů.

Daniel se zaměřil na souvislost mezi oběma vraždami, jeho informátoři z řad policie se prý shodují na tom, že spolu oba případy zřejmě souvisejí, zatím to však nevědí jistě.

V dalším článku uvádí fundovaný přehled špatných obchodů Fredrika Fågelsjöa, vysvětluje, jak kvůli jeho machinacím rodina přišla o své sídlo.

Článek končí slovy: „Podezření teď možná padá na členy rodiny Fågelsjöových, o nichž se proslýchá, že by udělali cokoliv, aby svůj majetek získali zpět.“

Ani zmínka o dědictví. Zato fotografie domů, kde Fågelsjöovi bydlí. Zřejmě nové. Ty hyeny nikdy nenechají truchlící na pokoji.

Snímek Linney Sjöstedtové před domem u odbočky na Skogså.

Citace:

„To víte, že se mohli Fredrikovi pomstít za to, že tak lehkomyslně připravil rodinu o majetek. Ten zámek je pro ně vším.“

V sauně je devadesát stupňů.

Deset minut a tělo se vzpírá, s každým úderem srdce vytlačuje z pórů pot, avšak Malin tu bolest vítá.

Zdá se, že Daniel netuší nic o tom, že Axel Fågelsjö kdysi zmrzačil jednoho ze svých zaměstnanců. Dokonce ani to, že oné nešťastné noci údajně řídil Jerry Petersson. Že by mezi místními policisty ubylo prodejných informátorů? To je dobře. Daniel nikdy nezneužil situace, když byla Malin opilá, nikdy z ní nemámil informace.

Malin stojí nahá v šatně.

V hlasové schránce jedna zpráva.

Danielovo číslo. To je ale náhoda, pomyslí si Malin. Dnes večer by se nenechala dlouho přemlouvat. Vytočí číslo hlasové schránky. Co má asi Daniel na srdci?

„Tady Daniel. Jen jsem ti chtěl říct, že mi volal nějaký anonym. Týká se to té vraždy. Zavolej mi.“

To je poprvé, co jim Daniel dává nějaké informace. Všechny tipy si vždy nechával pro sebe.

V dnešní době volá většina lidí raději do novin než na policii. Jsou chtiví slávy a peněz.

Jak je to možné?

„Daniel.“

„To jsem já. Dostala jsem tvoji zprávu.“

„Jo, jen jsem ti chtěl říct, že jsem dostal tip týkající se vraždy Fredrika Fågelsjöa. Že prý ho zabili jeho otec a sestra, z pomstychtivosti.“

„To už nás samozřejmě taky napadlo.“

„To je mi jasné, Malin. Ale ten člověk, který mi volal, byl fakt neodbytný. Když jsem mu řekl, že se o tom chystám napsat článek, jako by mu spadl kámen ze srdce.“

„Myslíš, že to byl nějaký blázen?“

„To ne, ale úplně normální nebyl. Něco mi na tom nehrálo.“

„Jak se jmenoval? Máš na něj telefon?“

„Ne, nepředstavil se mi a volal ze skrytého čísla. To je taky dost divné.“

Celé je to jen záminka, aby mi mohl zavolat, pomyslí si Malin.

Vždyť je to hloupost. Anonymů volají stovky.

„Vím, co si myslíš, Malin. Ale tenhle byl opravdu jiný. Ta jeho úpornost mi skoro nahnala strach.“

„Řekl ti ještě něco?“

„Ne.“

„Tak dobře,“ řekne Malin. „A teď k věci. Můžeš přijít večer v devět, jestli chceš.“

Mlčení.

Malin pohlédne na svůj obraz v zrcadle, raději se nedívá na ztrhaný obličej, jen na vytrénované tělo.

„Ty se mi snad zdáš, Forsová. Pro jednou jsem ti chtěl trochu pomoct a ty takhle.“

„Děláš si ze mě srandu? Jak myslíš, že mi to asi pomohlo?“

„Třeba aspoň víš, že mi nevolala ženská, ale chlap.“

„Tak přijdeš?“

V telefonu se rozhostí ticho.

Přijde.

Musí přijít. Všechno bude zas dobré, i když jen na půl hodiny. To stačí.

Malin leží v županu na posteli a čeká na Daniela. Touží po tom cítit ho v sobě.

Je devět hodin.

Půl desáté.

Deset. Nejraději by mu zavolala, ale takové ponížení by k ničemu nebylo. Ponížení, že pro jednou nechtěl to, co obvykle, že jí chtěl opravdu jen pomoct.

Svým nešikovným způsobem, bezcennou radou.

Někdo se zřejmě snaží, aby se zaměřili určitým směrem.

Opět tatáž myšlenka.

Cestou domů z posilovny zavolala tátovi.

Zdálo se, že si nevšiml ničeho podezřelého, žádných španělských kolegů, kteří jeho a mámu hlídají, ale nevšiml si ani toho, když je někdo sledoval a fotografoval.

Prý možná přijedou na Vánoce domů. Malin řekla, že by Tove určitě měla radost, ale jinak ať se připraví na poněkud napjaté rodinné vztahy.

„Nemáš to lehké, viď?“ zeptal se otec.

„Jen je toho na mě nějak moc,“ odvětila Malin a v duchu si myslela: Tati, v mém světě se bojuje o život.

Opravdu, Malin? Opravdu bojuješ o život?

Myslím, že můj otec je na tom ve svém světě stejně.

Axel Fågelsjö.

Vidím vás oba. Ty ležíš v posteli, usnula jsi bezesným spánkem, po všem tom úsilí, které tě stojí udržet na uzdě touhu, si trochu odpočinku zasloužíš.

Otec sedí u jídelního stolu v kuchyni. Z bezpečnostní skříně v ložnici vytáhl svou milovanou brokovnici.

Nevím, co se to se mnou stalo, Malin. Na nic si nepamatuju, což je dost neobvyklé, jak jsem pochopil z rozhovorů s ostatními, kteří obývají můj nynější vesmír.

Na tom však nezáleží. Mám přece tebe.

Ty mi řekneš, jaký byl můj osud.

Mluvíš o osudu, Fredriku Fågelsjö, ale co ví o osudu někdo, koho odmalička krmili stříbrným příborem?

Žádný osud neexistuje, všechno jsou jen následky vědomých rozhodnutí.

To, že jsem skončil ve vodním příkopě, byla jen má chyba, nic víc.

Mohl jsem si za to sám. Jak prosté.

Namlouváš si, že mi poskytneš jakousi posmrtnou spravedlnost nebo snad zadostiučinění, Malin. Jako bych to snad měl zapotřebí.

Nic od vás nechci.

Už všechno mám.

Neděle ráno. Déšť bičující zem i lidi na ní.

Malin stojí v kuchyni u okna a pozoruje kostelní věž. Zdá se, že už i vrány mají větru plné zuby.

Malin touží po Tovině hlasu, stýská se jí, dnes by mohly mít celý den jen pro sebe, když ji Sven přinutil vzít si volno. Ale nezavolá jí. Tak jí to přece nařídil Janne, nebo to tak alespoň pochopila. Dopřeje Tove odstup. Vyhýbá se svému odrazu v zrcadle. Kdyby jí bylo čtrnáct, podřezala by si žíly.

Teď se však oblékne do sportovního a křížem krážem běhá Linköpingem, uběhne dvacet kilometrů. Pod přiléhavou látkou je celá zpocená, město zmizí a ona vnímá jen své srdce, ještě stále se může spolehnout na jeho sílu.

Když se vrátí domů, zavolá na stanici. Waldemar Ekenberg jí sdělí, že o nic nového nepřišla.

Listuje složkou případu Marie Murvallové. Připravuje si zítřejší přednášku. Za okny večerní tma.

Malin se rozhlédne po kuchyni a pomyslí si: Co vlastně mám? Nic. Dokonce ani Tove ne. Získám ji vůbec někdy zpátky?

61.

PONDĚLÍ 3. LISTOPADU

Zírá na mě nejméně čtyři sta očí, pomyslí si Malin.

Doufá, že má pod bledě modrým vlněným svetrem urovnaný béžový límeček. Proč mi sakra záleží na tom, co si o mně ty děti pomyslí?

Aula stureforské základní školy je plná žáků hrajících si s mobilními telefony.

Malin se postavila na pódium a rozhlíží se po těch puberťácích v aule, kde sama kdysi sedávala.

Vedle Malin stojí ředitelka školy Birgitta Svenssonová, přibližně padesátiletá žena v šedém kostýmku s tváří vrásčitou od nikotinu. Prsty zlehka poklepe do malého černého mikrofonu.

„Tak a teď si všichni pěkně vypneme mobily.“

K Malininu překvapení děti paní ředitelku poslechnou.

Klik, klik, telefony se vypnou, hlasy se ztiší na mumlání, až nakonec v aule zavládne úplné ticho.

„Ráda bych vám představila Malin Forsovou, kriminální inspektorku linköpinské policie. Poví nám dnes něco o práci policisty. A myslím, že bychom ji mohli uvítat potleskem.“

Ozve se potlesk a pískot, a když se opět rozhostí ticho, je Malin vyvedená z míry, neví, kde začít, cítí abstinenční příznaky a je jí špatně. Snaží se ukotvit pohled na hodinách na zdi.

Je 9.09.

O čem jim mám proboha hodinu vykládat?

Mládež sedící před ní ví zřejmě o životě všechno, a zároveň nic. Že by byli nevinní, se asi říct nedá, ale co vědí o násilí? O temných stránkách lidstva?

Vsadila bych se, že někteří z nich zažili doma víc frustrace, než je zdrávo.

Tak jako Tove. Moje ruka na Janneho tváři. Jak jsem jen mohla?

Ticho.

Malin mlčí. Uběhne minuta, dvě.

Žáci se začnou neklidně vrtět na židlích.

„Násilí,“ spustí konečně Malin. „Zabývám se takzvanou násilnou trestnou činností, jako je třeba znásilnění nebo ublížení na zdraví.“

Odmlčí se.

Nechá svá slova chvíli působit.

„A také vraždami. Jak asi víte, takové případy se stávají dokonce i v tak poklidném městě, jako je Linköping.“

Pak se slova náhle rozproudí sama, rozpovídá se o průběhu vyšetřování typického případu ublížení na zdraví, o pár případech z praxe, ty nejděsivější však vynechá.

„Děláme, co je v našich silách,“ zakončí přednášku Malin.

Na celou dobu, co mluvila, nevolnost ustoupila, zahnal ji adrenalin a soustředění, avšak teď, když se jí žáci začnou vyptávat na právě vyšetřovanou vraždu, jako by jí došel kyslík.

„Děkuju vám za pozornost,“ řekne a sestoupí z pódia, ještě než někdo stihne položit další otázku.

Opět se ozve pískot a potlesk.

Na celé situaci je cosi rituálního.

Úplně stejně by tleskali, i kdybych vyprávěla o holokaustu.

Za dveřmi auly čeká paní ředitelka.

„Moc dobré,“ pochválí ji. „Dokonce se i trochu ptali. Je pochopitelné, že je takové téma zajímá, když teď celé město mluví o těch vraždách.“

„Ano, celkem mě poslouchali,“ přikývne Malin. „Ale těžko říct, jestli si z toho vzali nějaké ponaučení.“

Ředitelka uchopí Malin za předloktí:

„Ale no tak, nebuďte na sebe tak přísná.“

Malin by se jí nejraději vysmekla, ale v ředitelčině pohledu je cosi naléhavého.

„To víte, že se z toho poučili. Moc vám děkuju. Nedáte si se mnou kávu?“

Ke svému údivu Malin pozvání přijme.

Lovisa Segerbergová osaměla v pohřebišti papírů.

Waldemar s Johanem si odskočili do kuchyňky.

Přemýšlí, co je teď důležitější. Zapnout počítač Fredrika Fågelsjöa, nebo prolistovat některou ze sta složek, které ještě nestihli otevřít?

Vzpomene si na Malin Forsovou.

Zajímalo by ji, jestli je něco pravdy na těch drbech, že prý řídila opilá, ale podařilo se to ututlat. Že jen co vyřeší tenhle případ, pošle ji Sven na léčení.

Jsme jen lidé a i policisté mohou občas šlápnout vedle. Jinak by byl policejní sbor plný sebejistých svatoušků, a to by nebylo o co stát. Obejde se tenhle tým bez tebe, Malin Forsová?

Určitě to bude velká změna, protože právě Malin v téhle partě udává tón. Ostatní na ni spoléhají, ačkoliv si to možná ani sami neuvědomují.

Měla bych ji někdy pozvat na kafe? Promluvit si s ní jako žena se ženou? Zeptat se, jak se cítí?

Lovisa ten nápad zase rychle zažene. Vstane.

Na polici u dveří leží osamělá černá složka. Jinde než ostatní.

Bůh ví, jak se tam dostala.

Lovisa ji vyndá z police a opět se posadí na své místo.

Uvnitř tři prázdné bílé papíry.

Pod nimi neorazítkovaná obálka beze známky, na ještě bělejším papíře rukou psaná slova.

Lovise připadá, jako by se na okamžik zastavil čas, polije ji horko.

Tak tohle jsme hledali?

Birgitta Svenssonová se pohodlně usadí na zelenou látkovou pohovkou a ukousne si vysušeného kupovaného marcipánového koláčku.

Malin drží v rukou hrnek s kávou, který příjemně hřeje do dlaní.

Sedí ve sborovně, samy dvě, vládne tu klid s vůní čaje, kávy, knih a papírů.

„V naší škole máme vlastně jen jeden velký problém,“ vypráví Birgitta Svenssonová, „a tím je šikana. Ať děláme co děláme, pořád se jí nemůžeme zbavit.“

„Má to na svědomí někdo konkrétní?“ zeptá se Malin.

Vzpomněla si na dva kluky, s kterými se před pár lety setkala v souvislosti s vyšetřováním jedné vraždy. Pamatuje si, jak se jich tehdy bála celá ljungsbroská škola.

„Kdyby to bylo tak jednoduché,“ povzdychne si Birgitta Svenssonová. „Pořád se to střídá. Kdo byl včera obětí, je dnes pachatelem.“

„Co proti tomu děláte?“

„Pořádáme přednášky a tematické dny. Mluvíme s žáky mezi čtyřma očima. Ale šíří se to jako mor. Když už si myslíme, že je konečně klid, začne to znovu.“

„Třeba se to vyřeší samo, až na konci roku odejdou deváťáci.“

„Ale škola prostě musí fungovat. Pro všechny.“

Tove.

Tebe nikdy nikdo nešikanoval, přemítá Malin. Co bych udělala s těmi, kteří by si na tebe troufli?

To radši ani nechci vědět.

„Minulý týden,“ pokračuje Birgitta Svenssonová, „jednomu klukovi někdo na hodině pracovních činností zbrousil tváře smirkovým papírem. Ukázalo se, že ho šikanovala celá parta osmáků a deváťáků jenom proto, že jeho rodiče mají staré rezavé auto. Chápete to? Jako by bylo v pořádku si na něj dovolovat, protože to dělají všichni ostatní. Nepodařilo se nám najít hlavního viníka, nikdo necítil zodpovědnost, každý si jen tak ‚trochu přisadil‘.“

Birgitta Svenssonová naznačí prsty ve vzduchu uvozovky.

Pak se natáhne ke stolu a dojí poslední kousek marcipánového koláčku.

„Smirkovým papírem?“ zeptá se Malin. „To muselo hrozně bolet.“

„Ano, a navíc pěkně hrubým. Chudák kluk, vypadal otřesně. Jako by mu někdo navlékl masku z nějakého hororu.“

Na nástěnce před školní jídelnou visí plakáty občanského sdružení Friends.

Hesla typu Buď s každým kamarád, Nikoho neodstrkuj, Každý z nás je výjimečný a jedinečný.

Utopie, myslí si Malin. Ukaž záda a můžeš si být jistý, že ti do nich někdo vrazí nůž.

Ukázal snad Jerry Petersson záda?

A Fredrik Fågelsjö?

Dali jen na okamžik najevo svou slabost? Potrestala je za to realita? Zakousla se do nich hladově svými nejostřejšími zuby?

Na jednom z plakátů stojí v rohu osamělá dívka. Asi pět metrů od ní skupinka jiných dívek. Text u fotografie hlásá: „Všichni potřebují kamaráda. Jsi jím právě ty?“

Malin vykročí k autu.

Konečně přestalo pršet.

V duchu vidí Anderse Dalströma, pamatuje si slova Andreasovy matky, že byl osamělý, že Andreas byl možná jeho jediný kamarád, že ho bránil před ostatními.

Chodil do nemocnice za Jasmin, ačkoliv ji vůbec neznal.

Ten muž, který volal Danielovi.

Pán much. Proč ze všech filmů zrovna tenhle? Sotva existuje tragičtější film o šikaně.

Malin odemkne auto a o dvacet minut později stojí se Zekem, Johanem Jakobssonem, Lovisou Segerbergovou, Waldemarem Ekenbergem a Svenem Sjömanem v pohřebišti papírů.

Před nimi na stole dopis v plastové fólii. Roztřesená písmena napsaná černým inkoustem: „Vím všechno o té silvestrovské noci. Je na čase zaplatit. Brzy se zase ozvu. Buď připraven.“

„To znamená, že Jerryho Peterssona někdo vydíral,“ řekne Sven. „Ale kdo?“

„Jonas Karlsson?“ navrhne Waldemar.

„Možná,“ odvětí Zeke. „Ale na tu noc a ráno, kdy byl zavražděn Petersson, má alibi. Porovnáme písmo a podíváme se, jestli jsou na tom dopise nějaké otisky prstů. Ale kdo jiný mohl vědět, že tu noc řídil Petersson? Karlsson tvrdí, že to nikomu jinému neřekl.“

„Ale taky přiznal, že chlastá. Třeba to někomu v opilosti vykecal.“ Waldemar se významně ušklíbne na Malin.

„Jochen Goldman to taky věděl,“ řekne Malin. „Zdá se, že na dopisy si potrpí. Třeba potřebuje peníze. Co vlastně víme o jeho finanční situaci? Myslíme si, bůhví jak není bohatý, ale co když to není pravda?“

„A co rodina Fågelsjöových?“ navrhne Lovisa. „Mohli chtít Peterssona vyštvat ze zámku.“

„To je možné,“ přikývne Sven. „Ale už mám výpis hovorů Fredrika Fågelsjöa, z mobilu i z pevné linky. Nic podezřelého. Jerrymu Peterssonovi každopádně nevolal. Nezdá se mi, že by to byla jejich práce, nějak mi to k nim nesedí.“

„Pamatujete si, že Peterssonovi někdo volal z budky od Ikey?“ zeptá se Malin. „Třeba to nějak souvisí.“

Vzpomene si na muže, který volal Danielu Högfeldtovi ze skrytého čísla. Že by z budky? Těžko říct. To by nejdřív museli požádat o výpis hovorů z Danielova mobilu, což by on vzhledem ke své profesi pochopitelně nikdy nedovolil.

„Pošleme ten dopis na rozbor,“ rozhodne Sven. „Třeba na něco přijdou. S případnými výslechy počkáme až po analýze, abychom měli v rukou něco konkrétního.“

„Ráda bych si znovu promluvila s Andersem Dalströmem, pokud vám to nevadí,“ řekne Malin.

„Proč?“ zeptá se Johan.

„Intuice.“

62.

Malin přidá plyn a přeřadí. Možná s sebou raději měla vzít Zekeho, ale tohle tušení chce prozkoumat sama, chce se podívat, kam ji zavede.

Zeke sice nic nenamítal, ale Malin ví, že Sven by nebyl zrovna nadšený, kdyby věděl, kam jede, a k tomu sama. Pokud jsou pachateli na stopě, mohlo by to být nebezpečné. Ale není to vlastně jedno?

Při vyšetřování vraždy je vždycky riziko, že se připletete do cesty násilí, a některé tušení a hlasy člověk slyší, jen když je sám.

Jakmile dorazí na místo, déšť ustane. Stavení na pasece u lesa vypadá opuštěně, v oknech domu i kůlny je zhasnuto. Spíše než paseka je to vlastně jen malá loučka obklopená hustým smíšeným lesem. Celé to Malin něčím připomíná miniaturu Skogså, jen místo pompéznosti a síly je tu pokora a přímo hmatatelný strach ze zla číhajícího v temném lese.

Anders Dalström není doma. Nejspíš bude v práci, v domě s pečovatelskou službou. Neříkal ale náhodou, že pracoval i včera v noci?

Malin vystoupí z auta. Černou goretexovou bundu si zapne až ke krku.

Červený golf Anderse Dalströma nikde.

Přejde štěrkový plácek před domem a vstoupí na zápraží. Nahlédne dovnitř prosklenou částí dveří. Na stěnách plakáty.

Les je tichý.

Vsadím se, že určitě také touží po ženě a rodině. Kariéra zpěváka se mu nevydařila. Asi pro něj muselo být těžké sledovat úspěchy Larse Winnerbäcka. Dělat po čtyřicítce ošetřovatele v domově důchodců není zrovna hvězdná kariéra. Odstěhoval ses do lesa, abys měl klid na skládání hudby? Nebo nemáš rád lidi? Kde jen můžeš být? přemítá Malin. Chci ti jen položit pár jednoduchých otázek.

Zaklepe, zazvoní. Nikde nikdo.

Pokouší se nahlédnout dovnitř oknem, ale závěsy jsou zatažené.

Asi tu není, když tady nemá auto.

Malin se otočí a pohlédne k lesu, v duchu se ptá, kde asi Anders Dalström může být. Že by v dílně? Přejde k ní, ale dveře jsou zavřené. Mám je otevřít? Ne. Měla bych? Ne, to opravdu nemůžu.

Opět se zadívá k lesu.

Pozoruju ji z kraje lesa. To je ona, ta policistka. Sama. Proč asi? Vždycky jsem si myslel, že všude jezdí zásadně ve dvou, kvůli bezpečnosti. Co hledá u mě v dílně? Myslí si, že tam mám zaparkované auto? To mám v servisu. Nebo hledá něco jiného? Mám se na ni vrhnout?

Co tu dělá? Měla by přece mít jinou stopu. Ale nejspíš mi chce jen položit pár otázek.

Teď se dívá k lesu, mým směrem. Lehnu si na zem, do mokrého smrkového jehličí, do očí mi padají dlouhé prameny vlasů.

Viděla mě? Tak daleko snad nedohlédne. Co to dělá? Vypadá to, jako by si mobilem fotografovala mou jmenovku na dveřích.

Zdá se mi to, nebo tam v lese něco číhá?

Malin zastrčí telefon zpátky do kapsy. Že by to byl Anders Dalström? Třeba byl v lese na lovu, na houbách nebo tak něco. Teď mě viděl a chce se mi vyhnout.

Pistole.

Má ji s sebou. Dopoledne ji ukazovala dětem na přednášce, ví, že pohled na skutečnou zbraň je vždycky zaujme.

V šedi lesa prosvítá cosi zeleného.

Malin vykročí směrem k lesu přes pole. Pohorky už má nasáklé vodou, ale ona musí vědět, co se v tom lese skrývá.

Zahlédne pohyb, cosi se plíží lesem pryč.

Člověk? Liška?

Těžko říct. Malin vytáhne z pouzdra na prsou pistoli. Kráčí směrem k lesu, vstříc tmě.

Anders Dalström se plazí lesem, dlouhé černé vlasy má celé zmoklé.

Nesmí mě vidět. Co tu dělá? Jen dvacet metrů odsud je vykotlaný strom a v něm díra.

Plazím se stejně jako háďata ve mně.

Jsem skrz na skrz promočený. Je mi zima, ale to teď není podstatné. Schovám se do té kotliny, pod jehličí. Zadržím dech.

Kde je? A co to vlastně bylo?

Malin marně hledá stopy, déšť udělal z lesního porostu jednu velikou změť.

Les je prázdný a tichý, až na zvuky Malinina dechu a větru v korunách stromů.

Před ní vykotlaný strom.

Dojde až k němu.

Byl tu někdo? Je tu někdo? Za krk jí dopadne pár velkých kapek deště. Vzhlédne. Vysoko mezi smrky přeletí sova.

Nejspíš se mi to jen zdálo.

Nikdo tu není.

Když Anders Dalström slyší nastartovat a odjíždět Malinino auto, opatrně se vysouká ze svého úkrytu, doplíží se na kraj lesa a ujistí se, že je opět sám.

Pak se rozběhne k domu.

Už zvážil všechna pro a proti, snažil se pochopit, co se to s ním děje, přál by si to ještě zastavit, ale zároveň touží s tím jednou provždy skoncovat, vyhnat z krve ta háďata, pocítit klid, který mu umožní jen zdvižená pěst.

Klíč v zámku.

Chvějící se ruce.

Zámek skřípe, potřeboval by namazat.

Otevře dveře a běží do obývacího pokoje, ke skříni se zbraněmi.

Otcova puška, kterou tu schovává. Otec ji už roky nemůže používat, ale synovi by ji sám od sebe nikdy nepůjčil.

Malin drží volant jednou rukou, druhou odešle Karin Johannisonové fotografii ručně psané jmenovky na dveřích.

„Porovnejte to s písmem toho vyděračského dopisu. Spěchá to. MF.“

Déšť pohltil přední sklo auta.

Brzy před sebou spatří obrysy města. Jako by se zvolna propadalo do kanálu, jako by ho opustily už i krysy.

63.

Zeke sedí u svého stolu. Už pár dní si zřejmě neholil hlavu, černé vlasy mu jako bodliny trčí do všech stran.

„Něco nového?“ vzhlédne, když se Malin posadí naproti němu.

„To zatím nevím,“ odvětí Malin. „Vydržíš chvíli poslouchat moje myšlenkové pochody?“

„No jasně.“

Malin zapípá telefon. Karin? Že by byla tak rychlá?

Na displeji se rozsvítí zpráva: „Hned se na to mrknu. Karin.“

Zeke se usměje.

„To je Karin?“

Malin mu úsměv oplatí.

„Jak to víš?“

„Cesty boží, Malin.“

„Dáme si kafe.“

Posadí se ke krajnímu stolku v kuchyňce.

„Jen ti nejdřív musím říct, že Christina Fågelsjöová nenašla Fredrikovy klíče,“ řekne Zeke. „Takže vrah k odemknutí kaple zřejmě použil klíče, které měl Fredrik u sebe.“

Malin přikývne a spustí:

„Anders Dalström měl jen jediného přítele: Andrease Ekströma, který se zabil při té bouračce. Andreasova matka nám řekla, že její syn nad Andersem držel ochrannou ruku. Zamysli se nad tím. Přijde mi, že se Andersův život po smrti Andrease zastavil. Co když se nějakým způsobem dozvěděl, že tu noc řídil Jerry Petersson? Třeba se někde v hospodě potkal s Jonasem Karlssonem, ten se opil, řekl mu pravdu a pak si to nepamatoval? Nebo se to mohl dozvědět od někoho jiného, co já vím. Třeba se s tou nehodou vyrovnal, protože si myslel, že to byla nešťastná náhoda. Když se ale po mnoha letech dozvěděl, že řídil Petersson, a navíc opilý, bylo všechno jinak. Řízení pod vlivem alkoholu a křivé svědectví je přece závažný zločin.“

„Chceš říct, že se mu teď Dalström pomstil?“

„Je to možné. Třeba ho spolužáci šikanovali, než k nim do třídy přistoupil Andreas. Může v sobě mít spoustu potlačovaného násilí, které teď vyvřelo na povrch. Anebo chtěl z Jerryho Peterssona vymámit peníze. Mohl jet tehdy ráno na Skogså, aby Peterssona zmáčkl, ale vymklo se mu to z rukou a zabil ho. Třeba mu násilí dodávalo sílu. Možná bylo jako droga. Jak jednou začal bodat, nemohl přestat. Agrese…“

Zeke ji skeptickým tónem přeruší:

„Ale proč až teď? Petersson bydlel na Skogså už rok a půl. A i kdyby Karlsson až donedávna držel jazyk za zuby, ten Dalström není pomstychtivý typ, Malin. Řekl bych, že na to, aby někoho vydíral, nemá dost energie ani kuráže. Navíc na mě působil celkem dobrosrdečně.“

„To je všechno hezké,“ namítne Malin, „ale říká se přece, že oběti šikany mívají často samy sklony k násilí. Co vlastně víme o jeho dětství?“

Zeke přikývne. „Možná máš pravdu. Ale proč by vraždil Fredrika Fågelsjöa? Nebo myslíš, že ho zabil někdo jiný?“

„O tom jsem taky přemýšlela,“ řekne Malin. „Co když Fredrika Fågelsjöa zabil prostě proto, aby od sebe odvrátil podezření, nasměroval ho na rodinu Fågelsjöových? Ti měli bezpochyby motiv. To by také vysvětlovalo ten telefonát, o kterém mi říkal Daniel.“

„Daniel, jo? Tak vy si tykáte?“

„Drž hubu.“

„No dobře. O co jde?“

Malin mu vylíčí rozhovor s Danielem. Zeke jen nadzdvihne obočí.

„To ještě nemusí vůbec nic znamenat. A pořád mi to přijde jako hodně chabý motiv.“

„Lidé zabíjejí z mnohem malichernějších důvodů. Třeba po té první vraždě chytil slinu, násilí u něj funguje jako ventil. A odlišný způsob provedení těch vražd by se dal vysvětlit tím, že první vražda mu prostě dodala kuráž.“

„Takže ty si opravdu myslíš, že Anders Dalström spáchal rituální vraždu Fredrika Fågelsjöa, jen aby si zachránil kůži? Nebo protože v sobě najednou objevil nutkavou agresi?“

Malin přikývne.

„Nezdá se ti to trochu málo, Malin? Vždyť ho svlékl a položil na rodinný hrob. To je docela síla.“

„Tenhle kousek mozaiky mi zatím chybí,“ připustí Malin. „Ale třeba se pletu. Nějak mi to nemyslí. Asi je toho na mě trochu moc.“

„Ještě je tu nezanedbatelná možnost, že je za vším rodina Fågelsjöových. Že Fredrik zabil Jerryho a Axel s Katarinou následně nechali zavraždit Fredrika. Anebo si jeho vraždu objednal Goldman. Nebo taky někdo úplně jiný.“

„Já vím,“ přikývne Malin.

„A Anders Dalström má navíc na obě noci alibi. Byl v práci.“

„Radši tam ještě jednou zavolám,“ řekne Malin.

„Ne. Zajedeme tam,“ rozhodne Zeke. „Ať se podívají pořádně.“

Zdravotní sestra v björsäterském domově s pečovatelskou službou je přijme na sesterně — ve světlém pokoji s výhledem na nízký smrkový les. Na stěně pestrobarevná výšivka, nejspíš výtvor staříků z nějakého zájmového kroužku.

„Ne. Anders Dalström tu není,“ řekne sestra. „Obvykle dělá jen noční směny.“

Malin přikývne.

Neklidně přechází sem a tam, za zamčenými skleněnými dvířky v řadách vyrovnané krabičky léků.

„Už jsem vám jednou volala,“ řekne Malin. „Ale pro jistotu se zeptáme znovu: Měl službu ze čtvrtka třiadvacátého na pátek čtyřiadvacátého října? A ze čtvrtka na pátek minulý týden?“

Sestřička vytáhne ze spodní poličky regálu černý šanon.

Zaujatě ho studuje, zřejmě chce dát Malin najevo, že její otázku nebere na lehkou váhu.

„Podle rozpisu služeb byl obě noci v práci.“

„Podle rozpisu služeb?“

„Ano. Stává se nám, že si zaměstnanci vymění službu, aniž by mě o tom informovali. Je to sice proti předpisům, ale pokud všechno klape, jak má…“

„Mohla byste pro mě něco udělat?“ zeptá se Malin. „Potřebovala bych zjistit, jestli si ty noci náhodou s někým nevyměnil službu.“

Sestřička přikývne.

„To budu muset obvolat ostatní, kteří dělají noční směny. Většina z nich bude určitě ještě spát. Spěchá to hodně?“

„Ano,“ přikývne Zeke.

O pět minut později rozhodí sestřička bezradně rukama.

„Nikdo to nebere. Všichni ještě spí. Můžu vám zavolat odpoledne?“

„Buďte tak hodná,“ souhlasí Malin.

„Nevíte náhodou, kde by mohl být?“

„Dnes v noci měl sice volno, ale nejspíš bude stejně doma.“

„Doma není. Tam jsem už byla.“

„Zkoušeli jste mu volat na mobil?“

„Nebere to.“

„Aha. Tak to zkuste u jeho tatínka. Ten také bydlí v domově s pečovatelskou službou, ve městě. Je slepý. Anders tam za ním občas chodí.“

„V kterém domově jste říkala?“

„V Serafenu.“

V Serafenu, přemýšlí Malin. Tam přece bydlí Sixten Eriksson, kterého Axel Fågelsjö připravil o oko.

Malin se Zekem si vymění pohled.

„Víte, jak se jeho otec jmenuje?“

„Sixten,“ odvětí sestřička. „Sixten Eriksson.“

64.

Sixten Eriksson sedí na pohovce ve svém pokoji, zahleděný do své vnitřní tmy, ušetřen pohledu na levné reprodukce zdobící stěny.

Pach kouře je ještě hmatatelnější než při minulé návštěvě.

Nechce se k nám otočit čelem, pomyslí si Malin, přestože nás nevidí.

Rozhovor v autě cestou k Andersi Dalströmovi po návštěvě Björsäteru:

„Má dvojnásobný motiv,“ poznamenal Zeke.

„To je fakt. Mohl chtít pomstít bezpráví spáchané na svém otci tak, že zabil syna viníka, Fredrika Fågelsjöa,“ odvětí Malin.

„Ale proč až teď?“ přemítá Zeke.

„Třeba opravdu přišel násilí na chuť. Pokud tedy byla vražda Jerryho Peterssona neplánovaná, nepovedený pokus o vydírání. A kdo jednou zabil, překročil mez, může zabít znovu. Nebo nás chtěl prostě jen zmást, přivést na falešnou stopu.“

„No není lidská rasa šlechetná?“ poznamená ironicky Zeke.

„A nikdo neví, kde může být.“

Anders Dalström stále ještě není doma. Malin zavolala kolegům na stanici. Sven rozhodl, že po něm vyhlásí pátrání. I kdyby nic jiného, potřebují ho alespoň vyslechnout.

Tma a samota Sixtena Erikssona. Jeho syn, Anders Dalström, nikde.

„Toho Evaldssona jsem si vymyslel,“ řekne Sixten Eriksson. „A Svena taky. Anders si nechal matčino příjmení, Dalström. Nevím sice, jestli má s tím případem něco společného, ale nikdy bych ho neudal policii. To je snad jasné, že se snažím kluka chránit.“

„Myslíte si, že váš syn mohl zabít Fredrika Fågelsjöa, aby se pomstil jeho rodině?“

Malin se snaží o vlídný, uvolněný tón.

Sixten Eriksson neodpoví.

„Je možné, že by zabil i Jerryho Peterssona?“

Zekeho nuceně útočný hlas.

„Bolest musí mít nějaké východisko,“ potřese hlavou Sixten Eriksson.

„Řekl vám snad něco?“

„Nic.“

„Nevíte, kde by mohl být?“

Sixten Eriksson se Zekeho otázce vysměje. „I kdybych to věděl, stejně bych vám to neřekl. Proč bych to taky dělal? Ale poslední dobou sem chodíval nějak často. Stejně je to zvláštní, viďte? Ať se ke svým dětem chováme jakkoliv, stejně u nás stále hledají lásku a pochopení.“

Malin se Zekem pohlédnou do slepých očí starce a Malin napadne, že jeho oči teď vidí něco víc než ty její. Kalná duhovka jako by skrývala vědomí toho, jak tohle podzimní drama skončí. Starého muže dohnaly bolesti k nenávisti a zlu.

„Chcete říct, že jste ho bil?“ zeptá se Malin. „Týral jste Anderse, když byl malý?“

„Víte, jaké to je, nemít hloubkové vidění?“ opáčí Sixten Eriksson. „Jaké to je, když vám nekonečné nervové bolesti vypalují mozek? Doufám, že Axel Fågelsjö trpí po smrti svého syna jako zvíře. Třeba konečně pochopí, co je to bolest.“

„Navedl jste svého syna, aby zabil někoho z jeho rodiny? Fredrika? Nebo snad starého hraběte?“

„To ne, i když přiznávám, že mě to napadlo.“

Anders Dalström prochází mezi regály v železářství ekholmenského nákupního střediska. Mé ruce, tati. Bil jsi mě do nich pravítkem.

Vidíš mé oko, chlapče?

Co všechno potřebuju?

V břiše mu leží kebab, který si dal k obědu.

Provaz.

Lepicí páska. Ostatní lidé mě pozorují. Co mi chtějí? Venku v autě mám zbraň. Zbývá poslední krok, už se na to těším. A policii tím zmatu.

Zabiju ho. On to přece celé začal. Třeba se tím zavděčím tátovi.

Anders Dalström cítí, že mu z těla již brzy zmizí poslední hadí potěr. Všechno bude zase dobré. Takové, jaké to mělo být.

Vidíš mě, Andreasi?

Vyrvu zlo i s kořeny.

Zaplatí. Nasedne do auta, nastartuje a vyrazí směrem k ulici Drottninggatan.

Některé hlasy jsou jako rány bičem, pomyslí si Malin. Bičují nás do těch nejzranitelnějších částí těla.

„Tady Jochen Goldman,“ ozve se na druhé straně sluchátka.

Ten hajzl.

Malin drží telefon u ucha, na ruce kapky deště. Stojí v ulici Djurgårdsgatan před domovem s pečovatelskou službou.

Zároveň ji však polije podivné horko. V těch nejnevhodnějších částech těla.

Jeho opálený obličej u bazénu. Tvrdost a zároveň měkkost mužů, jako je on a jako byl Petersson.

„Co mi chcete?“

Malin volnou rukou otevře dveře auta, klesne na sedadlo, telefon si drží těsně u ucha, slyší Goldmanův dech. Zeke nastartuje.

„Ty fotky,“ řekne. „To vy jste vyfotil moje rodiče a poslal mi ty fotky, viďte?“

„O čem to mluvíte?“

Malin v duchu vidí Goldmanův úsměv. Jako by říkal: My dva si přece můžeme užít trochu legrace, trochu si pohrát, ne?

„Vy víte jaké…“

„O žádných fotkách nic nevím, a už vůbec ne vašich rodičů. Jak jste na to přišla? Vždyť ani nevím, kde bydlí.“

„Jste ve Švédsku?“

„Ano.“

„Byl jste v Linköpingu?“

„Co bych tam, prosím vás, dělal?“

„Poslal jste Jerrymu Peterssonovi vyděračský dopis? Snažil jste se z něj vymámit peníze?“

„Peněz mám víc, než potřebuju. Pokud to tedy vůbec jde.“

Nebe se opět otevřelo. Bílá zrnka krup rytmicky buší do karoserie.

„Vy posloucháte nějakou černošskou hudbu?“

„To je krupobití,“ odvětí Malin.

„I kdybych v Linköpingu něco potřeboval, asi sotva bych tam jezdil sám.“

Náznaky, vytáčky.

„Co mi chcete?“

„Jsem v Grand hotelu ve Stockholmu. Pronajal jsem si tu apartmá. Říkal jsem si, jestli byste třeba nechtěla přijet. Mohli bychom si trochu užít, dát si šampaňské. A třeba se i vyfotit, kdybyste chtěla. Jen vy a já. Co říkáte?“

Malin položí telefon.

Zavře oči.

Zapochybuje o tom, že Jochen Goldman vůbec existuje. Že existuje máma, táta a vysvětlení pro některé lidské činy.

Projedou okolo domu Axela Fågelsjöa v ulici Drottninggatan. Ani jeden z nich si nevšimne dlouhovlasé postavy plížící se jako stín ke vchodovým dveřím.

Jochene.

Ty a ty tvoje kruté hry. Stejně jsi mě nakonec dostal, viď? Ty nikdy neodpouštíš křivdy. Přestože je často sám pácháš.

Letím nad lesy, nad zámkem a polem, kde se stala ta nehoda, nad domem sedláka Lindmana, vidím jeho ruskou ženu, jak si spěšně balí kufry, má namířeno jinam s jiným mužem a s sebou si vezme polovinu Lindmanova majetku, nebo možná ještě víc. Takhle to plánovala už od začátku.

Lindman.

To já jsem se vyspal s jeho bývalou manželkou, na té konferenci ve Stockholmu. Narazil jsem na ni u baru Baldakinen. Měl bys slyšet, jak u mě v kanceláři křičela rozkoší. Dovedu si představit, že pak už nemohla snést zápach hnoje.

Někdo mě kontaktoval. Přesně jak to sliboval ten vyděračský dopis.

Na její křik jsem si vzpomněl, když mi zazvonil telefon a jakýsi hlas mi přikázal, abych přijel na parkoviště před Ikeou. Zvonění telefonu znělo podobně jako její křik, jako by mi snad chtělo protrhnout bubínek.

65.

LINKÖPING, ZÁŘÍ

Jerry stojí u svého range roveru na téměř prázdném parkovišti před obchodním domem Ikea v Tornby. Déšť tvrdošíjně bubnující do střechy auta mu připomene zvonění telefonu, kvůli němuž sem přijel. Na parkovišti je místo nejméně pro tisíc aut, ale za časné deštivé noci, jako je tahle, je zde téměř prázdno. Do tmy září nápisy obchodních domů: Ica Maxi, Siba, Coop Forum.

V dálce se v dešti lesknou zelené měděné věže katedrály, skrz závoje mlhy a nízké černé mraky prosvítají čísla na kostelních hodinách.

„Počkejte na mě u auta. Přijedu v jedenáct.“

Jerry pohlédne na hodinky, otře si kapky z očí. Ví, co udělá.

Vtom spatří auto odbočující na parkoviště, červený golf. Auto zastaví vedle něj, vystoupí muž jeho věku.

Jsi to ty, Jonasi? ptá se v duchu Jerry. Jonas Karlsson, ten, který mě před lety zachránil.

Ne. Tohle není Jonas. Kdo je to?

Místo aby Jerry počkal, až muž v zelené bundě promluví, vrhne se na něj, přitiskne ho k předním dveřím range roveru, chytí ho pod krkem a zasyčí:

„Co si kurva myslíš, že děláš? Kdo si myslíš, že jseš? Něco takového si nenechám jen tak líbit.“

Muže v zelené bundě ochromí strach, šeptá:

„Já jsem to tak nemyslel. Omlouvám se. To jsem nechtěl.“

„To, co jsi napsal o tom silvestru, není pravda, jasný?“

„Ano, spletl jsem se.“

„Jak ses to dozvěděl?“

„Dostal jsem dopis.“

„Od koho?“

Sevření krku je stále silnější, hlas neznámého muže čím dál slabší.

„Nevím. Ale měl razítko z Tenerife.“

Jochen.

„Kdo vůbec jsi?“

„Nikdo. Jen jsem se vám připletl do cesty.“

Muž v zelené bundě vysloví své jméno a Jerry marně pátrá v paměti, s tím jménem se mu nepojí žádný obličej.

„Je mi fuk, kdo jsi.“

Jerry vší silou mrští mužem v zelené bundě o zem. Kope do něj, křičí: „Kdo kurva jseš?“

Muž znovu hlasem plným strachu a bolesti vykoktá své jméno, pak řekne: „Andreas Ekström byl můj jediný přítel.“

Jochen.

Punta del Este. Měl jsem tenkrát držet hubu. Bůh ví, kde jsi tohohle zoufalce našel. Ale člověk zjistí všechno, když chce. Nemám pravdu?

Další kopance do měkkého masa pod zelenou bundou. Příjemný pocit.

„A teď se ti najednou zachtělo peněz, co? Mých peněz. Radím ti, kliď se mi z cesty, jinak to špatně skončí.“

Další sténání, déšť jako černobílá hmota v atmosféře.

Jerry nechá muže ležet na zemi a nastoupí do auta, v zadním zrcátku vidí, jak se s námahou snaží vstát.

Doma, na svém obřím osamělém zámku vyťuká do mobilu číslo. Chce zavolat ženě, která čeká na jeho hlas.

Ten hovor se však nikdy neuskuteční, zůstane z něj jen šepot v Jerryho hlavě, který brzy přehluší kvílení rotující hladové sekačky na trávu, bubnování nohou do trávy. Těch nohou, jež nikdy nedokážou utéct dostatečně daleko.

66.

Axel Fågelsjö uslyší zvonek. Zní jako volání o pomoc ze zapomenutého snu.

Kdo to sakra může být? přemýšlí, když prochází salónem kolem portrétů svých předků.

Že by zase policie? Kdy už mě konečně nechají na pokoji, o samotě se všemi mými chybami a hříchy, se vší promrhanou láskou?

Nebo zase nějací otravní novináři? Musel si vypnout telefon, a dokonce i odpojit zvonek. Teď už ho ale opět zapojil, když se zdálo, že to ty hyeny konečně přestalo bavit.

Stesk.

To je to jediné, co mi zbývá. Stesk po tobě, Bettino. Po našem synovi.

Chci být sám se svým steskem.

Pronikavý zvuk zvonku. Že by nějaký podomní obchodník? Nebo snad Svědci Jehovovi?

Axel Fågelsjö pohlédne ven kukátkem ve dveřích, nikoho však nevidí.

Co to má sakra znamenat?

Podívá se znovu.

Na chodbě ticho a prázdno. Dělám chybu? stihne si ještě pomyslet, když otevře dveře a ty se rozletí a trefí ho přímo do čela, až zavrávorá a o krok ucouvne.

Leží na parketách a hledí přímo do hlavně pušky.

Před ním dlouhé černé vlasy a oči plné touhy, zoufalství a osamění.

Dům na pasece je stále stejně tichý a temný.

Ve tmě vypadá ještě ubožejší než za denního světla, jako by se měl zřítit pod tíhou všech smutků, které musel snášet.

Malin se Zekem zaparkují na štěrkovém plácku před domem. Červený golf Anderse Dalströma nikde.

Vystoupí z auta, Malin zavětří a zhluboka se nadechne, snaží se vycítit, jestli je tu kromě nich ještě někdo další.

„Není tu,“ řekne. „Kde sakra může být?“

Vejdou na zápraží a nahlédnou dovnitř prosklenými dveřmi.

V obývacím pokoji na stole svítí počítač.

Malin vezme za kliku. Je odemčeno.

„Dovnitř bez povolení k prohlídce nesmíme,“ zarazí ji Zeke.

„Děláš si legraci?“

„Jasně že jo, Forsová. Je odemčeno. Měli jsme důvodné podezření na vloupání.“

Vejdou dovnitř.

V obývacím pokoji bezpečnostní skříň na zbraně.

Malin sáhne na její dvířka. Jsou odemčená. Uvnitř osamělá brokovnice. Na dně skříně náboje do kulovnice, ta však nikde.

Má ještě jednu zbraň, pomyslí si Malin a nahlas řekne: „Ať je kde chce, může být ozbrojený.“

Vejde do ložnice Anderse Dalströma. Zatažené žaluzie, pokoj je temný, studený a vlhký.

Na lavici u zdi projektor, na zemi rozházené ruličky filmů.

V projektoru je připravený film. Malin bez rozmýšlení zmáčkne tlačítko „play“ a na bílé zdi se objeví chlapec běžící travou. Neslyšně křičí, jako by před něčím utíkal, jako by kameru držel nějaký netvor připravený ho pozřít při každém zakopnutí či zpomalení.

Pak se chlapec zastaví. Otočí se směrem ke kameře a pohledem hledá někoho za ní, pak se instinktivně přikrčí, jako by očekával ránu. Černé zorničky jako malé planetky strachu.

Konec filmu.

Zeke položí Malin ruku na rameno:

„Tak na tenhle pohled bych raději zapomněl.“

Vyjdou ven z ložnice. Na stole počítač s otevřeným internetovým prohlížečem, stránky s telefonním seznamem. Zeke čte nahlas:

„Axel Fågelsjö. Drottninggatan osmnáct. Co má sakra za lubem?“

„Axel Fågelsjö,“ řekne Malin. „Že by se odhodlal zničit původce všeho zla? Toho, kdo zmrzačil jeho otce a udělal z něj tyrana?“

Zekeho obličej napůl ozařuje svit monitoru, na hlavě má ještě pořád kapky deště.

„Jsi si tím jistá?“

„Jo. Ty ne?“

Zeke přikývne.

„Pošleme do Fågelsjöova bytu posily?“

„Jo,“ souhlasí Malin.

„Zavolám na stanici,“ řekne Zeke a Malin slyší jeho hovor s recepční a následně se Svenem Sjömanem.

„Určitě tam teď bude,“ řekne Zeke naléhavým hlasem, snaží se o přesvědčivý tón. „Šlo to fakt rychle. Ani jsme nestihli zavolat. Karin ještě pořád porovnává ta dvě písma.“

Ticho.

Zřejmě chvála i výčitky. Měli zavolat už dřív, když se dozvěděli, že otcem Anderse Dalströma je Sixten Eriksson.

„Kdo ví, co se mu může honit hlavou,“ řekne Zeke. „Nejspíš je zoufalý.“

Když vyjdou ven z domu, nahlédne Malin ještě do dílny.

Dveře jsou pootevřené. Zeke stojí těsně za ní.

Je tu? Malin vytáhne pistoli. Opatrně otevře dveře nohou.

Starý černý mercedes.

Kráčí dál do tmy. Ticho a prázdno.

„To je nejspíš to auto, které viděla Linnea Sjöstedtová,“ poznamená Zeke.

Malin přikývne.

O minutu později sedí opět v autě.

Les a déšť jako by se v té rychlosti slily do jedné hmoty.

Je Anders Dalström opravdu u Axela Fågelsjöa? Nebo někde úplně jinde?

Jerry Petersson.

Fredrik Fågelsjö.

Dohnala vás vaše arogance? Vaše činy? Ješitnost? Strach? Nebo snad něco docela jiného?

V bytě Axela Fågelsjöa stojí Sven Sjöman se čtyřmi policisty v uniformách. Otevřeli si paklíčem. Byt je prázdný, Axel Fågelsjö nikde, žádné viditelné známky zápasu.

Malin se Zekem dorazí na místo o čtvrt hodiny později.

„Dobrá práce,“ pochválí je Sven. Stojí uprostřed salónu a dívá se na portréty na stěně. „Moc dobrá práce.“

„Teď už jen zbývá najít Anderse Dalströma,“ řekne Malin. „A konkrétní, usvědčující důkazy.“

„To snad nebude problém,“ řekne Sven. „Všechno svědčí proti němu.“

„Ale kde sakra je?“ ozve se Zeke. „A kde je Axel Fågelsjö?“

„Určitě jsou spolu,“ řekne Malin. „To jsou ostatně už dlouho, jen to zatím nevěděli,“ dodá. Myslí si: Pokud je teď Axel Fågelsjö v moci Anderse Dalströma, je mou povinností pokusit se ho zachránit. Ale zaslouží si to vůbec? Jak můžu soucítit s někým tak odporným?

Vtom jí zazvoní telefon. Klidný, sebejistý hlas Karin Johannisonové:

„Písmo na dveřích je stejné jako písmo toho dopisu. Psal to stejný člověk.“

67.

ANDERS DALSTRÖM, OBRAZY ZE ŽIVOTA

Neexistuje žádné vysvětlení.

Nemá to smysl, stejně nemám sílu poslouchat.

Tohle je ale můj příběh, tak poslouchej, jestli chceš.

Otče.

Tvé jediné zdravé oko za čočkou kamery. Říkáš, že film se podobá tvému pohledu na svět, bez hloubkového vidění a naděje. Zdědil jsem tvou beznaděj, tvé pochyby o životě? Musel jsi být tím nejzatrpklejším, nejfrustrovanějším člověkem na zemi a svůj hněv sis vybíjel na mně. Já jsem se však naučil před ním uhýbat, držet se v povzdálí, dokud ses neuklidnil.

Lidé to viděli, šuškalo se o tom, že jsi z hořkosti a bolesti bil mě i maminku.

Vídal jsem tě za kamerou, běhával jsem ti vstříc, navzdory tvému hněvu. Získal jsem však instinktivní nejistotu, kterou jsem přenášel i do vztahu k jiným lidem.

Ve škole jsem se zpočátku stranil ostatních, a ti mi to nedarovali, učitelům to však, zdá se, bylo jedno. Spolužáci mě pronásledovali, bili, vysmívali se mi a já se čím dál tím víc stahoval do ústraní. Jednoho dne, ve čtvrté třídě, mi jedna z těch zrůd strhala šaty a já běžel nahý sněhem přes školní dvůr, pronásledován tisícem očí, upadl jsem a oni do mě kopali.

Zatáhli mě dovnitř.

Strčili mi hlavu do záchodové mísy plné výkalů a moči.

Opakovalo se to stále dokola, až jsem nakonec rezignoval. Nechal jsem je, ať si se mnou dělají, co chtějí, a má odevzdanost je ještě více rozčilovala, jejich oči byly čím dál divočejší, krvežíznivější.

Co jsem jim udělal? Proč zrovna já?

Mohla za to má pokleslá ramena, která jsem zdědil po tobě, otče? Ta máme společná.

„Přestaňte,“ zakřičel jednoho dne sebejistý chlapec se svalnatým tělem. Vrhl se na mé trýznitele, rozbil jim nos a křičel: „Už nikdy na něj nevztáhnete ruku! Nikdy! Rozumíte?“

A opravdu.

Získal jsem spojence.

Jmenoval se Andreas. Jeho rodina se sem přistěhovala z Vreta Klosteru.

Už první den školy mě vzal za svého. Nikdy jsem nepochopil, proč chtěl být mým přítelem, ale takové už nejspíš přátelství je. Stejně jako zlo se zjeví tam, kde to člověk nejméně očekává.

Ty roky jsem svůj život prožíval prostřednictvím Andrease, dokonce i jeho rodina mi občas otevřela svůj domov. Pamatuju si na vůni pečených buchet a malinového sirupu, na jeho maminku. Ptáš se, co jsme tehdy dělali? To, co kluci obvykle dělávají. Ze svého malého světa jsme si vytvořili velký a já už se v podstatě domů nikdy nevrátil. Nemohl jsi na mě, Andreasův tatínek to nedovolil.

Tvá zatrpklost ve mně však nezakořenila. Nebo snad ano? Ale ano, ta už dávno byla hluboko ve mně.

Bil jsi mě a já za těmi ranami stále hledal něco víc, říkal jsem si, že přece musí existovat ještě něco.

Hudba. Objevil jsem hudbu. Neptej se mě jak, prostě najednou byla ve mně. Andreas mi fandil, povzbuzoval mě, dokonce mi koupil i první kytaru, za peníze, které si v létě vydělal sběrem jahod.

Ale pak, když jsme nastoupili na střední školu, se něco stalo. Andreas se mě náhle začal stranit, najednou pro něj existovali důležitější lidé než já, jeho svět se rozrostl a on na mě zapomněl, já jsem však nikdy nepřestal doufat. Byl můj jediný přítel, nikdy jsem si s nikým nebyl tak blízký jako s ním.

Chodil jako ocásek za Jerrym Peterssonem, ke kterému tehdy všichni vzhlíželi. Dolézal dokonce i za Fredrikem Fågelsjöem.

O jejich přízni jsem si mohl nechat jen zdát, dobře jsem věděl, že nikdy nebudu jako oni.

A pak Andreas zemřel.

Možná tehdy jsem rezignoval, otče.

Hledal jsem útěchu v hudbě.

Na maturitním večírku jsem zpíval píseň o tom, jaké to je, narodit se v Linköpingu a vyrůstat ve stínu rozmanitých snů, o tom, jak jsme se ty poslední večery před maturitou snažili v botanické zahradě zaplašit strach alkoholem. Má píseň měla zřejmě úspěch, potlesk nebral konce. Musel jsem ji dvakrát opakovat a ještě večer v botanické zahradě mě všichni prosili, abych jim znovu zazpíval, dokonce i jedna dívka z lepší rodiny.

V publiku byla i tvá kamera, otče.

Začal jsem pracovat ve zdravotnictví, pronajal si srub v lese, abych měl klid na skládání, a už jsem tam zůstal. Za ta léta jsem poslal do Stockholmu stovky demonahrávek, ale na své dopisy do Sonetu, Polaru, Metronomu a dalších hudebních vydavatelství jsem nikdy nedostal odpověď.

Léta ubíhala a já začal pracovat v domově důchodců v Björsäteru. Často jsme mívali noční směnu jen ve dvou, spali jsme na střídačku a mně práce v noci vyhovovala, alespoň jsem nepřišel do styku s lidmi. A ty jsi mě stále bil, otče, když jsem se ti dostal pod ruku, přestože jsi oslepl už i na druhé oko.

Mohl jsem ti ty rány oplatit, ale neudělal jsem to.

Proč? Protože bych byl jako ty. Násilí a zatrpklost by mě zničily.

Pak maminka umřela a ty jsi šel do domova důchodců, tehdy už slepý na obě oči. Tvá kamera zůstala už navždy vypnutá. Tvůj hněv se zklidnil, zatrpklost zůstala jako tichý tón, z tvého života zbylo jen čekání na smrt.

Občas jsem se v novinách dočetl o Jerrym Peterssonovi, o jeho kariéře. Cosi jako by ve mně rostlo jako neviditelné, stále se zvětšující vejce, až nakonec puklo a do krve se mi vylíhly miliony žlutých háďat s tvářemi mých nepřátel. Byl jsi mezi nimi ty, otče, chlapci ze školního dvora, dokonce i Axel Fågelsjö. Nemysli si, moc dobře jsem věděl, kdo je a co ti udělal.

Chtěl jsem se těch háďat zbavit, ale nešlo to.

Pak se Jerry Petersson přestěhoval zpátky. Koupil od Fågelsjöových zámek a já jsem, bůhví od koho, dostal anonymní dopis, který mi prozradil pravdu o té silvestrovské noci. Ani ve snu by mě nenapadlo, že tehdy řídil Jerry Petersson. V obálce byly přiložené černobílé fotografie Jerryho Peterssona stojícího na poli se zavřenýma očima, jako by meditoval.

Také jsem tehdy napsal a poslal dopis, ale pak, na tom parkovišti, mě opustila odvaha.

Ten člověk, který měl všechno a mně všechno vzal, mě pošlapal jako nějaký hmyz.

Já jsem ale vstal a napřímil záda.

Sám sobě jsem přísahal, že mu to nedaruju, že mně a Andreasovi způsobil už dost příkoří a bolesti, že z něj vymámím peníze, ačkoliv jsem nevěděl, co bych s nimi dělal.

Pak, jednoho časného rána, jsem nasedl do auta a rozjel se za ním.

Háďata ve mně syčela, cítil jsem, jak se ve mně plazí, viděl jsem jejich tváře, jak se mi vysmívají.

Počkal jsem si na něj před zámkem, v ruce velký kámen pro případ, že bych se musel bránit, v kapse tvůj nůž značky Mora, otče. Z rukojeti s pečetí Skogså, kterou jsi tak často svíral v ruce, jsem cítil koncentrované násilí. Zřejmě sis ten nůž přivlastnil, ještě když jsi tu pracoval.

V ruce jsem držel papír.

Háďata ve mně vřela, svíjela se jako hněv a strach spojený v jeden celek.

Věděl jsem, že v tu chvíli něco dospělo ke konci. A k novému začátku.

68.

Shlížím dolů na zem, na všechny ty rozmanité světy, které historie vtiskla tomuto městu a jeho okolí. Vidím déšť bičující stromy, trávu a mech a vím, že ještě zdaleka není konec. K zámku se za svítání blíží auto, u vodního příkopu číhá černá postava.

Vidím sám sebe, jak se ženu do spárů brzké smrti, ale ještě o tom nevím. Když si to konečně uvědomím, je už samozřejmě pozdě. Avšak teď, v tomto okamžiku, jenž obsahuje nekonečno, cítím v rukou drkotající volant.

69.

SKOGSÅ, PÁTEK 24. ŘÍJNA

Jerry vyhlíží do tmy, v rukou pevně svírá drkotající volant. Range rover ho unáší cestou mezi poli.

Kdo to tam čeká? Jsi to ty, Katarino? Konečně ses mi vrátila?

Nebo je to někdo jiný? Že by ten neodbytný trouba? Řekni, že jsi to ty, Katarino. Viď, že jsi to ty?

Nejsi to ty, Katarino.

Nikdy jsi to nebyla ty.

Vystoupím z auta a spatřím zoufalý obličej Anderse Dalströma. Vlasy má celé zmoklé, v ruce drží kámen.

Odmítá ustoupit a já ho probodávám pohledem, avšak marně.

„Chci pět milionů,“ křičí a já se jen zasměju: „Nic nedostaneš. A jestli hned nevypadneš, zpráskám tě jako psa. Ještě hůř než minule na tom parkovišti.“

Anders Dalström svírá v druhé ruce papírek.

„Tady máš moje číslo účtu.“ Inkoust na papírku se rozpil deštěm, čísla jsou nečitelná. Já se opět zasměju.

Podá mi papírek.

„Pět milionů, do týdne.“

Přes rty mi přelétne posměšný úsměv, ale pak už mi dojde trpělivost, zmačkám ten papírek a odhodím ho na zem, nevšímám si kamene v jeho ruce.

Anders Dalström volnou rukou papírek zvedne a zastrčí si ho do kapsy.

Otočím se, chystám se odejít, když vtom se za mnou ozve pekelný řev. Vidím, jak se ke mně blíží cosi černého, zabolí to a upadnu. Pak na mně sedí hněv shromažďovaný po desetiletí a ukrutně mě pálí břicho. Po chvíli Anders Dalström s námahou vstane a já cítím, jak bušení mého srdce i mé myšlenky mizí v bolesti.

Plazím se po štěrku před zámkem, bolest v hlavě a břiše mi připadá jako poslední ze všech bolestí, proniká do celého těla jako prastarý vítr.

On mě snad zabije, stihnu si ještě pomyslet, když lezu po kolenou pod řetězem u vodního příkopu, a zdá se mi, že na vodní hladinu dopadl kámen.

Teče mi z očí krev?

Jsem znovu chlapcem, mužem. Jsem s Katarinou u klidné vodní hladiny, snad řeky, mažu jí záda opalovacím krémem a ona mi jakýmsi zaniklým jazykem cosi šeptá do ucha.

Patřím větru. Když dopadnu na vodní hladinu, už nedýchám. Ostře nabroušené nože sekačky konečně umlkly a já otevřu své nové oči.

70.

„Zabil jsem tvého syna,“ křičí Anders Dalström. „A teď zabiju i tebe!“

Přivázal Axela Fågelsjöa ke stolu a teď sleduje, jak se snaží vyprostit. V očích se mu zračí jedinečná směs nenávisti, zoufalství, rezignace a nechápavého strachu.

„Stejně jako jsi ty zabil mého otce.“

„Nikdy jsem nikoho nezabil.“

„Ale ano.“

Anders Dalström vidí, jak se Axel Fågelsjö pokouší říct ještě něco, chtěl by křičet, z úst mu však nevycházejí žádné zvuky.

Z tašky vytáhne hadr a pevně ho omotá starci kolem hlavy, strčí mu ho hluboko do úst. Je to krása moci ho pořádně utáhnout, vidět tu bolest v jeho očích, cítit klid rozlévající se po celém těle.

Chce mu to vysvětlit.

Donutit ho, aby poslouchal.

„Jaký si myslíš, že byl otec, když jsi ho zabil? Honil mě s kamerou, pronásledoval mě, chtěl mě zničit, jako by mě nenáviděl za to, že jsem měl život před sebou, jako bych snad já byl jeho bolest.“

Axel Fågelsjö sebou trhá na židli, snaží se vyprostit, nebo mi snad chce něco říct? Odprosit mě?

To sotva.

Anders Dalström udeří starého pána pěstí do tváře, v kloubech na rukou se mu rozlije příjemná, měkká bolest zahánějící všechno zlo.

Pak další rána a další. Plazící se háďata, chlapci na školním dvoře, otcovy rány. Háďata teď mají jejich tváře. Výkaly v záchodové míse, bolest způsobená naprostým nedostatkem důvěry a lásky.

Bolest, bolest, bolest.

Všechna bolest světa. Ty rány jsou zhmotněním veškerého hněvu tohoto světa. Hněv, na nějž Jerry Petersson doplatil čtyřiceti bodnými ranami do břicha. Kolik jich asi čeká mě?

Kdo to jen může být? přemýšlí v duchu Axel Fågelsjö.

Bettino, řekni mi, kdo to je.

Pomatená slova. Blábolí něco o nějakých háďatech a tvářích, a přece jako by i v pominutí smyslů věděl, kdo je a co chce.

Axela Fågelsjöa se opět zmocní strach. Vší silou se snaží vyprostit, utéct, nic však nezmůže. Nezbývá mu nic jiného než přijímat rány, smířit se s nimi. Pokud mi ten blázen opravdu zabil syna, pak dostane, co si zaslouží. To slibuju sám sobě a všem těm, kteří tu byli přede mnou.

Tenhle pokoj.

Krásný a důvěrně známý, jeden z mých pokojů.

Bettino. Tvůj popel jsem rozptýlil v lese.

Konečně mu došly rány, sedí teď na židli u zdi a zřejmě sbírá síly, chce něco říct.

„Teď mě dobře poslouchej, ty dědku.“

Anders Dalström vstane a přejde k Axelu Fågelsjöovi sedícímu uprostřed chladné místnosti.

„Jako důvod k zabití tvého syna by bohatě stačilo to, co jsi udělal mému otci.“

Vrazí Axelu Fågelsjöovi prsty do nosních dírek a trhne jimi vzhůru, až starý pán vykřikne bolestí. Anders Dalström by mu nejraději vyrval nos z obličeje, pocítil na prstech jeho horkou krev a poslední háďata plazící se ven z těla.

„Víš co?“ křičí. „Teď jsem já ten mocný. Násilí mi umožňuje žít. Chápeš to?

Pro tvého syna jsem si zajel k němu domů. Umlátil jsem ho k smrti a pak odvezl do té vaší kaple.

Chci, abys to slyšel.

Co ti bylo po mně? Po tom, jaký na mě byl táta, když ho rozbolelo oko a hlava?“

Anders Dalström hraběte znovu udeří, když však ucítí jeho bradu na kloubech ruky, náhle dostane strach.

Háďata jsou opět v pohybu. Je jich ještě víc než dřív, plavou mu v žilách, pijí krev.

To je šílenec, pomyslí si Axel Fågelsjö a snaží se uniknout bolesti pomocí vzpomínek, udržet si jasné vědomí.

Ať už mě ten blázen konečně zabije, pomyslí si na okamžik. Ať se konečně shledám s tebou, Bettino. To ráno, kdy došlo k první vraždě, jsem byl za tebou v lese.

Tak už mě zabij.

Pomoz mi k mé milované.

Axel Fågelsjö už si uvědomuje, s kým má tu čest.

To je syn toho nešiky, kterého kdysi dávno připravil o oko.

Chudák chlap. Ale co se dalo dělat?

Byl to idiot a snad mu to i patřilo.

A co Fredrik? Ten také dostal, co mu patřilo?

Mně ani mé rodině nikdo nebude říkat, co nám patří nebo nepatří.

Vtom mě opět udeří. Tentokrát pažbou pušky. Cítím palčivou bolest a vyražené zuby, oči mi málem vyletí z důlků.

Co se tenkrát stalo s tím čeledínem? U soudu nepromluvil ani slovo, to si pamatuju, ale pak? Možná měl bolesti, jako já teď. Oslepl na jedno oko, ale bylo to opravdu tak vážné postižení? Snad dokonce i zahořkl, ale pro člověka, který zná své místo ve společnosti, ať už je jakékoliv, je život jednodušší.

Nůž. Drží mi před očima nůž s pečetí Skogså na rukojeti a vzápětí mi ho zařízne do tváře.

Pálí to. Vykřiknu.

Bettino, pustíš mě už k sobě? Jsi na mě hrdá? Nechci odpočívat se svými předky v kapli, ale s tebou v lese.

Co je vlastně náš zámek? Pár hektarů lesa? Vzpomínky, na nichž nikomu nesejde?

Skoncuju to, říká si Anders Dalström. Udělám, co chci, stejně jako to vždycky dělal on.

Jeho tvář teď patří tobě, otče.

Jste jeden a týž člověk?

Už nemám důvod váhat. Oni se také nerozmýšleli, když se mě zmocnili na školním dvoře.

Krev stéká Axelu Fågelsjöovi po tvářích. Anders Dalström mu chce probodnout tlusté břicho nožem, ale nemůže se k tomu odhodlat, cosi mu v tom brání, cosi mu našeptává, ať to nedělá. Odhodí nůž do rohu a znovu zaryje Axelu Fågelsjöovi prsty do nosních dírek. Ucpe je a druhou rukou mu zakryje ústa, tlačí mu do nich roubík a ví, že stařec nemůže dýchat, že uvnitř marně škemrá o vzduch, jeho zpupný pohled, který měl ještě před chvílí, je ten tam, vystřídalo ho cosi jiného, snad odvěký lidský strach.

Černobílé chvění.

Něco se mi plazí po těle a navždy mizí.

Šeptající hlas. To jsi ty, Andreasi. Jsi tu se mnou?

Vzduch.

Potřebuju vzduch.

Chci být s tebou, Bettino, i s tebou, Fredriku, ale ještě nenadešel můj čas. Katarino. Kde jsi?

Chyboval jsem, to uznávám. Tak už mě pusť, odpusť mi. Vím, že jsem chyboval, ale tohle ještě nemůže být konec, chci od života víc, bojím se, cítím, jak mi horkost olizuje kotníky, snažím se křičet, prosit za odpuštění, křičím, že dokážu milovat, jen když mě pustíš. Je to tvá jediná naděje. Teče mi krev, ty však pokračuješ, zarýváš mi prsty stále hlouběji do nosu.

Vzduch. Potřebuju vzduch.

71.

„Mami?“

Tovin hlas jako zásah kladivem do srdce. Malin právě otevírá dveře domu v ulici Drottninggatan.

Vedle ní Zeke, celý nervózní, nejraději by se rozběhl k autu.

„Tove.“

Teď nemůžu mluvit, miláčku.

V bytě Axela Fågelsjöa bleskově zhodnotili situaci.

Kde jen mohou být? Axel Fågelsjö a Anders Dalström. Jedno je téměř jisté. Určitě budou spolu.

Svenova slova: „Třeba Axela Fågelsjöa odvezl na zámek, stejně jako předtím Fredrika. Jeďte tam. Rychle. A zavolejte Katarině a ostatním zúčastněným. Anders Dalström může být krajně nebezpečný. Musíme ho dostat co nejdřív.“

„Mami, chtěla jsem se jen zeptat…“

Malin běží k autu a slyší hlas své dcery, nevnímá však její slova.

Řekne jen: „Musím končit, Tove.“ Zavěsí a o vteřinu později by jí nejraději zavolala zpátky, musí se jí přece omluvit za ten příšerný večer, za to, že ji nechala jen tak odejít, že je nejhorší matka na světě, i za to, že je pro ni tak těžké být člověkem.

Na druhé straně ulice odpočívá botanická zahrada pohroužená do tmy a chladu, déšť zavrtávající se do země zamlžuje výhled a Malin přemýšlí, co jí asi Tove mohla chtít. Musí jí zavolat zpátky, možná ji teď potřebuje, místo toho však pobídne Zekeho:

„Jeď, sakra. Jeď, jak nejrychleji to jde.“

Světla auta jako horlivé baterky provrtávající se deštěm, který dopadá na asfalt ulice Drottninggatan.

Malin znovu zazvoní telefon. Tove? Teď ne! Na displeji je však jiné číslo.

„Malin.“

„Tady Johan Stekänger.“

Ten advokát. Správce pozůstalosti Jerryho Peterssona, co našel Fredrika Fågelsjöa.

„Jen jsem vám chtěl říct, že pan Petersson včera prodal Skogså. Dostal dvakrát vyšší nabídku, než za kolik ho koupil Jerry Petersson.“

„A kupec?“

„To vám…“

„To mi můžete říct.“

„Ale…“

„Tak dělejte.“ Malin začíná docházet trpělivost. „Nebo vás budu až do konce života otravovat jako infikované klíště zakousnuté do zadku. Tak kdo je kupec?“

„Axel Fågelsjö přece. Kdo jiný? Včera jsme to podepsali a symbolicky mu předali klíče od brány. Peterssonovy věci jsme uložili do skladu a obrazy poslali na aukci. Když jsem mu předával klíč, vysmál se mi, že prý jich sám má několik. Myslím, že Petersson ani nevyměnil zámky.“

„Fågelsjö koupil zámek zpátky,“ oznámí Malin Zekemu.

Ten pevně svírá volant, pohled upřený na cestu. Míjejí poslední domy ve městě a obklopí je temná krajina.

„Tomu říkám rychlost.“

„Je to starý bojovník,“ řekne Malin a pak jedou mlčky, cestou k zámku porušují všechny předepsané rychlosti.

Určitě tam jsou.

Pole.

Lesy.

Co se to tam venku hýbe? Co lidem zatemňuje mysl? Co je dohání k činům, jež skoro ani nelze popsat? Jako třeba k tomu nedávnému případu vraždy ze cti.

Jak jen může matka položit dceři telefon? Malin zavře oči, vybaví se jí obraz Tove na zemi, nad ní ta šílená ženská. Pak obraz znásilněné Marie Murvallové na židli v temném koutě pokoje v bohem zapomenuté nemocnici.

Tove Forsová.

Fredrik Fågelsjö.

Anders Dalström.

Jerry Petersson.

Už vím, co máte společného.

Mohu pro tebe něco udělat, Tove. Pro mě. Pro nás.

Pokud bych neměla sílu tě milovat, kdo jiný by ji měl mít?

Malin se Zekem dorazí k zámku jako první. Vynoří se před nimi z černé země jako studnice všech citů, které kdy člověk poznal.

Z vodního příkopu vychází zelená záře. To takhle svítí voda?

Nikde žádné auto.

Malin se rozběhne ke vchodu, zalomcuje dveřmi, jsou však zamčené.

Do prdele.

Nejsou tu.

Dožene ji Zeke.

„Vypadá to, že tu nejsou,“ zašeptá a Malin se v duchu ptá, proč proboha šeptá.

„Kurva. Šla jsem sem najisto.“

Kolem ticho, až na šum lesa.

„Třeba má Fågelsjöovy klíče,“ řekne Malin.

„Trochu se tu porozhlédneme,“ přikývne Zeke.

Obejdou zámek, dojdou až k prázdné kapli se zapečetěnými dveřmi. Déšť se opírá do jejich bund a Malin si pomyslí, že Zeke jde nějak křečovitě.

Kráčejí beze slova.

Kde může mít auto? ptá se v duchu Malin. Musejí tu přece být, kde jinde by byli?

Dojdou za roh a na příjezdové cestě zaslechnou auto, nejspíš hlídkové. Vtom si všimnou tenkého proužku světla vycházejícího ze zatemněného sklepního okénka.

Pohlédnou na sebe.

Oba přikývnou, otřou si déšť z tváří a rozběhnou se k průčelí zámku, pod nohama jim skřípe štěrk.

Z auta vystoupí tři policisté v uniformách.

„Dveře,“ zavolá na ně Malin. „Možná jsou uvnitř. Ve sklepě.“

Všichni tři policisté se o pár vteřin později vší silou opřou do zámeckých dveří, avšak marně.

„Nejde to,“ křikne jeden z nich a Malin jim gestem naznačí, aby uhnuli. Skloní se ke dveřím, z pouzdra pod bundou vytáhne pistoli a vystřelí na černý, železný, nejméně sto let starý zámek. Vystřílí celý zásobník a zámek vypadne na kamenné schodiště.

Malin se vrhne dovnitř jako první.

Běží jednou místností za druhou.

Kuchyně bíle září ve tmě jako jateční hala.

Vrhne se ke schodům do sklepa, kde tuší Axela Fågelsjöa s Andersem Dalströmem. Na jaký pohled se má připravit?

Ve sklepě je tma a zima a Malin se špatně dýchá. Za zády cítí své kolegy, jejich strach, slyší jejich pravidelné kroky na kamenné podlaze. Přikrčí se a vykopne dveře do sklepa, který se teď zřejmě stal vězením. Tady drželi ty ruské zajatce, co je pak zazdili do příkopu?

Projdou jednou, druhou místností. Prázdné.

Čtvrté dveře.

Za nimi světlo.

Malin vezme za železnou kliku.

Co mě za těmi dveřmi čeká?

Otevře.

72.

Je tu ještě?

Bettino, jsi to ty?

Ne. Kde je ten šílenec?

Co to jen říkal?

Nerozuměl jsem mu.

Někdo přichází. Že by se snad vrátil?

Vytáhl mi ty smradlavé prsty z nosu, ale roubík mi nechal. Nože už se také nedotkl.

Kolem kotníků a zápěstí provaz. Lomcuju jím sem a tam, přeju si, aby se vrátil, abych se konečně setkal s tebou, Bettino.

Nebo snad ne?

Chci zůstat, kde jsem. Vím, co musím udělat, cítím, jak se mi do očí navrací světlo, slyším, jak se otevírají dveře. To přichází smrt, nebo život?

Ušetři mě.

Jsem dobrý člověk.

Místnost zaplaví světlo.

Pak ho Malin spatří.

Sedí na židli uprostřed místnosti, tvář a nos celé od krve.

Axel Fågelsjö.

Sám. Anders Dalström nikde.

Hrabě teď nevypadá nijak autoritativně, a přece je z něj Malin nesvá. Opatrně k němu vykročí. Žije, nebo je mrtvý? Tělo Axela Fågelsjöa jako by splývalo s kamennou podlahou vsakující jeho krev. Malin slyší tlukot srdce historie, jež jí do žil pumpuje zvláštní píseň.

Dojde až k Axelu Fågelsjöovi.

Položí mu ruku na rameno.

Přimhouří oči, ale pohled má jasný.

Malin pokyne ostatním, aby šli dovnitř. Kde je Anders Dalström?

Axel Fågelsjö sebou trhne.

Odkašle si, snaží se zbavit hadru v ústech. Malin se znovu rozhlédne. Nikde nikdo. Odloží pistoli na kamennou podlahu. Za krkem cítí Zekeho dech.

Vyndá Axelu Fågelsjöovi hadr z úst a její kolega přeřízne provaz poutající jeho zápěstí a kotníky.

Axel Fågelsjö se rozmáchne s podivnou, znovu nabytou silou.

Kopne nohama.

Jeho zkrvavený svetr se zachvěje a Malin si všimne, jak se mu pod ním přelévá tuk.

Vstane.

Pohlédne dolů na Malin.

„Ten hajzl to nedokázal,“ řekne. „Nesebral odvahu.“

Byl by to dokázal, otče.

Ale nemohl, nechtěl.

Vidím tě. Opět sis sedl, bezbranný. Před chvílí tě ovládal ten nejniternější strach.

Před okamžikem jsi stál na hranici mezi životem a smrtí, ale byl jsi povolán zpět. Ponaučil ses z toho, otče?

Řekl bych, že ne.

Za pár dní mě pohřbí, ale na tom ti stejně nesejde. Nebo snad ano? Rodinný hrob v kapli už je připraven.

Je tolik věcí, které o tobě nevím, otče. U dveří stojí Malin Forsová se Zachariasem Martinssonem, hovoří se svým nadřízeným, snaží se nalézt odpověď na otázku: Kde jen může být Anders Dalström?

Jste blízko, Malin, ale hra stále ještě neskončila. Zbývá už jen pár krátkých chvil temnoty a jasu.

Našli jste nůž s pečetí na rukojeti, ten, kterým mě pobodal. Karin Johannisonová vám to během pár dní potvrdí.

Točím se kolem dokola ve vesmíru, pobaven tou neúprosnou vůlí událostí dohrát hru do konce a umožnit tak nový začátek.

V mém světě existuje spravedlnost. Zničil jsem přátelství i lásku, ale nekladl jsem si to za vinu.

Kde teď je Anders Dalström?

Ty to víš, Malin. Víš to.

Malin si klekne k Axelu Fågelsjöovi, který se opět posadil na židli. Do dveří vejdou Waldemar Ekenberg a Johan Jakobsson.

Axel Fågelsjö si opatrným, avšak sebejistým pohybem otře krev z tváře a pomalu vydechne:

„Nedokázal to, ten netvor. Ale přišel jsem o pár zubů.“

„Řekl vám něco, než odešel?“

„Nic.“

„Nevíte, kam mohl mít namířeno?“

Obrovitý muž na židli má unavený, ale zároveň pronikavý pohled. Odvětí:

„To sice nevím, ale umírající zvíře se obvykle vrací na známé místo, které pro něj něco znamená.“

„Byl ozbrojený?“

„Jak myslíte, že by mě sem jinak dostal?“

„Našel vás tady na zámku?“

„Ne, u mě v bytě. Ale měl jsem namířeno sem. Bylo na čase vrátit se domů.“

Malin vstane, nevěnuje pozornost Johanovi, Svenovi ani Waldemarovi, vrhne se k Zekemu.

„Dělej,“ křikne. „Už vím, kde je.“

Zeke ji beze slova následuje. Když přebíhají přes vodní příkop k autu, voda jako by zeleně vřela.

Déšť bičuje zem pod jejich nohama a o pár vteřin později už sedí Malin se Zekem v autě, které je unáší stále rychleji a rychleji cestou mezi temnými poli. Jako by tušili přízraky těch, kteří tudy kdysi jeli před nimi, vznášející se za okny auta.

Nemluví.

Za nimi několik dalších aut se zapnutými výstražnými světly.

Sirény však nechali vypnuté.

Lesům a polím vévodí zvuk deště a motorů.

Projedou kolem domu Linney Sjöstedtové. Za okny matné světlo.

Minou dům, kde se tehdy konala ta nešťastná silvestrovská oslava, silnice se klikatí, až přijedou k ostré zatáčce, kterou kdysi prolétlo auto s Jerrym Peterssonem a ostatními, kutálelo se po poli a vzduchem létala těla, ticho zimní noci prolomil zvuk mačkaného kovu, těl trhaných na kusy, jimž už nebylo pomoci.

Na poli před sebou spatří auto.

V kuželech světel bílý, téměř průhledný déšť.

O kus dál, na hranici mezi světlem a tmou, stojí člověk, v ruce pušku.

73.

Světla a zvuky.

Auta, kaskády barev.

Nedokázal jsem toho dědka zabít. Ale jeho syna jsem zabil, alespoň to se mi podařilo. Byl to krásný pocit.

Dokázal jsem to.

Jerryho Peterssona jsem sice zabít nechtěl, ale copak si zasloužil něco jiného?

Je na čase zmizet. Je konec. Tohle místo se k tomu hodí, že, Andreasi?

Pokud tu se mnou jsi, zjev se mi. V tom případě tu zůstanu.

Pohlédnu do očí žlutých hadů.

Světla.

Auta.

Křik a lidé. Kdosi se ke mně blíží, černý obrys na podmáčeném poli.

Nevidím mu do obličeje.

Ale vím, že jsi to ty, Andreasi.

Malin se Zekem vystoupí z auta.

„Já sama, Zeke.“

Postava na poli se chvěje úplně jako v obrazech z jeho života. Dlouhé černé vlasy ve větru připomínají bič.

V ruce má pušku.

Malin vytáhla pistoli, dnes už podruhé.

Jsem blízko.

Zlo, pomatení a strach jsou na dosah.

Anders Dalström drží v ruce pušku.

Ostatní se kryjí za auty. Svenův hlas, plný strachu a rozčilení, zároveň však i vědomí, že jí v tom nemůže zabránit. Malin kráčí k muži na poli, a čím přichází blíž, tím zřetelnější jsou jeho pokřivené rysy, muka v jeho očích. Jako by mě neviděl, pomyslí si Malin. Jako by tu stál sám, v dešti a větru, a hledal něco, po čem už dlouho touží.

Vidím jen tmu.

Cítím v sobě kousavá háďata, slyším jejich nářek. Cítím otcovy rány, slyším křik svých pronásledovatelů.

Nejsi tu, Andreasi.

Mně to stačilo. Nemám už tu co pohledávat. Chladný déšť prosakující oblečením, nekonečný, stejně jako tma.

Sleduji světla a toho člověka, který mi kráčí vstříc. Jako by něco křičel, já však slyším jen tichý šum. Zdá se, že mi chce něco důležitého.

Všechno je mi jedno. Hlaveň pušky si vložím do úst, dotýkám se stejné spouště, které se často dotýkaly tvé prsty, tati, než jsi přišel o oko.

Vidím tu postavu před sebou.

Tebe však nevidím, Andreasi. Nejsi tu.

Zdvihl zbraň k ústům.

Jeho prsty na spoušti, opatrné, a přece odhodlané.

„Nedělejte to,“ vykřikne Malin. „Nic se tím nevyřeší.“

Polem zavane nápor větru, vyloudí tichý šramot.

Teď vystřelí, pomyslí si Malin.

Anders Dalström však ještě spoušť nezmáčkne. Jeho pohled se setká s jejím, jeho oči se zklidní vědomím toho, co už brzy přijde. Malin znovu vykřikne:

„Vždycky existuje východisko.“ Pak se čas smrští a ona vidí Tove a Janneho. Sedí u televize v Janneho domě a čekají, až Malin přijde, čekají na její lásku. Určitě jim chybí. Tak ráda bych pochopila, co mi brání dát najevo všechnu tu lásku, kterou cítím.

„Nedělejte to.“

Má slova jako modlitba.

Nedělejte to.

Vždycky existuje východisko.

„Nedělejte to,“ křičí. Teď už ji slyším.

Já to ale chci udělat. Pohlížím do tmy, vidím auto kutálející se po poli, svět řítící se do nicoty.

Proč bych tu měl ještě zůstávat?

Hlaveň je studená a tvrdá. V ústech chuť kovu, železa.

Udělám to. Teď.

Její ústa se pohybují, ale nevycházejí z nich žádná slova. Co to ale slyším? Čí je to hlas a co mi chce?

Tak dělej, ty srabe.

Do toho!

Zmáčkni tu spoušť, skoncuj to jednou provždy.

To se ví, že jsem řídil já, ale copak na tom sejde? Beztak jsi předtím neměl žádný život. Byla to jen tvá záminka k sebelítosti, nikdy ses nevzchopil, nedokázal jsi jít dál.

Stejně to bylo beznadějné.

Tak dělej, slyšíš? Na co čekáš?

Pryč, pryč, pryč!

Anders Dalström šermuje rukama ve vzduchu, chce zaplašit ten hlas bez těla i to, co mu říká, přestože říká přesně to, co si přeje slyšet.

Tak dělej.

„Seď klidně. Vidíš to pravítko? Natáhni prsty.“

„Chyťte ho. Chyťte ho.“

Na co čekáš?

Mám na to opravdu odvahu?

Zmiz odsud!

Tohle chci udělat sám.

Tak už dělej, říká ten hlas. Ne, šeptá mi jiný. Nedělej to. Čí je ta tvář přede mnou?

Dívá se do neznáma, pohled upírá na místo asi deset centimetrů před mým obličejem, uvědomí si Malin.

Vím, co hledáš, pomyslí si a nahlas řekne: „Je tady. Chce, abys tu zůstal.“

Anders Dalström znehybní, přestane se třást, jako by sen o jeho životě skončil. Pak se jeho ústa pohnou, Malin však nerozezná slova, zvuky vycházející z otvoru kolem hlavně pušky jsou určeny někomu jinému.

Prsty na spoušti.

Za ním neproniknutelná tma.

Andreasi? Jsi to ty? Jsi tu se mnou?

Je to opravdu tvůj obličej? Vznáší se přede mnou? Před obličejem té ženy?

Co to říkáš?

„Andersi, jsem to já a mnohem víc,“ řekne ten hlas.

„Poslouchej mě. Nikoho jiného.“

Nechci tě tu.

Ne.

„Ještě není konec. Háďata zmizí. To ti slibuju.

Tvůj život možná nebude lehký ani záviděníhodný, bude však tvůj.

Vidíš mě, viď? Jsem to já. Tak už si vyndej tu hlaveň z úst. Jinak znovu zmizím.“

Jsi to ty, Andreasi.

Naléháš, abych to nedělal.

Poslechnu tě. Jak bych tě mohl neposlechnout?

Nedělej to.

Nože sekaček konečně umlkly, nikdo mě už nepronásleduje a jednoho dne se ke mně vrátí láska, po které jsem toužil a před níž jsem utíkal.

Nedělej to.

Už kvůli mně. Kvůli Katarině. Kvůli všem.

Malin sleduje, jak si Anders Dalström pomalu vysune hlaveň pušky z úst a pak rychlým pohybem odhodí brokovnici na podmáčenou zem. Zdvihne ruce nad hlavu, pohlédne Malin do očí.

Co vidíš? ptá se v duchu Malin.

Mě?

Nebo snad někoho jiného?

Namíří na muže před sebou pistoli.

Cítí déšť stékající za krk a na záda, slyší kroky za sebou.

Vidí dva policisty, kteří Andersi Dalströmovi chytnou ruce za zády, uklidňující úsměv na jeho tváři.

Ruka na jejím rameni.

Zekeho hlas:

„Ty jsi blázen, Malin. Fakt blázen.“

EPILOG

LINKÖPING, SÄVSJÖ, LISTOPAD

Ten, kdo má oči a uši otevřené, nás může slyšet.

Jsme tu všichni, všichni ti chlapci chycení v čase.

Vznášíme se kolem vás.

Jsme všude a zároveň nikde.

Máme společný hlas, Jerryho, Andreasův, Fredrikův, jsme jako jeden sbor.

Toho osamělého muže z vazební cely už brzy předvedou před soud, aby si vyslechl rozsudek.

On už ale není osamělý, neboť ví, kdo je a proč udělal, co udělal.

I vrah může být obdivuhodný. Není to zvláštní?

Zvláštních je hodně věcí.

Avšak těch, kteří mají oči a uši otevřené, je málo.

Těch, kteří se odvažují uvěřit.

Malin se rozhlédne po místnosti. Bývalé školicí středisko přestavěli na léčebnu pro alkoholiky, kteří překročili únosnou mez.

Šest týdnů.

Sven Sjöman byl neoblomný.

„Vyřadím tě ze služby. Půjdeš na nemocenskou, musíš se léčit.“

Položil před ni na stůl leták, nenáviděným fialovým textem směrem k ní.

Vypadalo to jako reklama nějaké cestovní kanceláře.

Podlouhlé žluté domy kolem bíle nahozené secesní vily. Kvetoucí břízy.

Venku sníh, pozdní podzimní déšť vystřídaly překrásné krystaly.

„Tak fajn.“

„Jestli chceš dál dělat svou práci, nic jiného ti nezbývá.“

Malin zavolala Jannemu. Vysvětlila mu situaci a co po ní Sven chce. Zdálo se, že ho to ani trochu nepřekvapilo, možná se Svenem dokonce už mluvil.

„Víš, že máš problém, viď?“

„Jo.“

„Že jsi závislá?“

„Jo, vím, že to nezvládám. Že se musím…“

„Musíš přestat pít, Malin. Už ani kapku.“

Dovolil jí, aby se setkala s Tove. Zašly v Tornby na kávu a pak na nákupy do H&M. V kavárně se Malin dceři omluvila za to, že se poslední dobou chovala jako blázen, řekla jí, že se jde léčit, jako by to snad pro Tove byla nějaká novinka.

„To musíš být pryč tak dlouho?“

„Mohlo to dopadnout ještě hůř.“

Malin bylo do pláče, když viděla, jak Tove dospěla. Nebo se jí to jen zdálo?

Jako by před ní seděl dospělý člověk, známý, a přece cizí, jiný. Seděly v tom nákupním blázinci a obě zadržovaly pláč. Ze všech věcí, které mohou dělat matka s dcerou, dělaly právě to.

Tove řekla: „To je dobře, mami. Prospěje ti to.“

Říkají patnáctileté dívky takové věci?

„Já to nějak zvládnu, ale ty se z toho musíš dostat.“

Pro Tove jsem nemocný člověk. A nejspíš má pravdu. S rodičem, který opustí své dítě, není něco v pořádku.

„Vrátím se před Vánocemi.“

Tohle příšerné místo je za trest.

Skupinové hovory o tom, co dokáže žízeň.

Individuální sezení s někým, kdo vyžaduje, abyste se mu otevřeli, přestože to nejde.

Přiznání vlastní závislosti před ostatními.

Stesk po Tove je k zešílení. A stud tak silný, že by ze sebe člověk nejraději serval kůži a obrátil ji naruby. Snaha najít způsob, jak se vyrovnat s hanbou.

Objetí před domem v Malmslättu, kde vysadila Tove. Janne za osvětleným oknem v kuchyni.

„Buď na sebe opatrná. Ať se ti nic nestane. To by byla moje smrt.“

„To neříkej, mami. Takové věci se neříkají. Já to zvládnu.“

Malin se vůbec nestýská po Jannem. Absence toho stesku je to nejlepší, co ji v poslední době potkalo.

Kdo by si chtěl povídat o destruktivním chování? O svých návycích a o tom, co dokáže žízeň? O vzpomínkách?

Nechte si své vzpomínky.

Nechci, nechci je slyšet.

Sny o chlapci bez tváře. O tajemstvích.

O lžích řečených do očí lidem, kteří to s vámi myslí dobře.

Bezesné noci, sny o háďatech pronásledovaných sekačkami v kanálech plných mrtvých krysích těl s namodralými břichy.

Pro mrtvé tu příběh končí, ale pro mě ještě ne. Nebo snad ano?

Černobílé sny jako na tom osmimilimetrovém filmu. Chlapec běžící po jiné trávě, než je ta na filmu promítaném na zeď ložnice Anderse Dalströma.

Včera jsem to poprvé vyslovila před ostatními: „Jsem závislá.“

Volal mi táta.

Janne mu řekl, kde jsem a proč neberu telefon. Nezdálo se, že by měl o mě strach, spíš jako by se i jemu ulevilo.

„Když jsem tě naposledy viděl, nebyla jsi na tom dobře.“

Co to jen přede mnou tajíš? Tajíte? Co mi nechcete říct? Vezmete si to tajemství s sebou do hrobu?

To kvůli vašemu tajemství teď sedím v tomhle pokoji v léčebně uprostřed lesa a dívám se na sepraný kobereček na podlaze?

Malin se posadí na postel u zdi. Pokrčí nohy a vzpomene si na Marii Murvallovou, která teď sedí v jiném pokoji.

Co nám tenhle život chce, Marie?

Na Vánoce budu doma. Zvládnu nepít. Strávíme klidné Vánoce. Musím se dát do pořádku.

Pohovka ve společenské místnosti s televizí je potažená zelenou látkou.

Malin je tu sama, žádnou z žen se stejnými problémy zřejmě nezajímají události vně tohoto malého světa.

Dnes začíná soud s Andersem Dalströmem. Během výslechů vypověděl, že měl pocit, jako by se v něm plazila háďata, která zmizela, když zabil Jerryho Peterssona. Mluvil také o klidu. O klidu, po němž toužil, který si přál znovu pocítit, kvůli kterému zabil Fredrika Fågelsjöa. Když však došlo na Axela Fågelsjöa, háďata ho odmítla poslouchat.

Před pár dny zemřela manželka Börjeho Svärda Anna. Přestala dýchat. Malin se snažila Börjemu zavolat, on však nebral telefon a Malin už to znovu nezkoušela. Věděla ale, že si Börje ponechá psa Jerryho Peterssona. Bůh ví, jak se vlastně jmenuje.

Napije se čaje, který si donesla z kuchyňky.

Pohlédne ven z okna, venku stále stejná tma.

Znělka zpráv, po ní ženský hlas:

„Muž, který se přiznal k vraždě dvou osob v Linköpingu a únosu třetí osoby, byl dnes zabit při útoku v budově linköpinského městského soudu. Muži, kterého se podařilo identifikovat jako oběť únosu a otce jednoho ze zavražděných, se dosud neznámým způsobem podařilo propašovat do budovy soudu loveckou pušku…“

Malin náhle pocítí strašnou únavu.

Roztřesou se jí ruce, až si na kolena rozlije čaj, horko však necítí, pohled stále upírá na obrazovku.

Záběry ze soudní síně.

Chaos.

Výstřely. Křik.

Obličej Axela Fågelsjöa, jeho zjizvené tváře.

Dva policisté mu tisknou hlavu k podlaze v soudní síni.

V očích přesvědčení, odhodlání, osamělost a zármutek.

Tvář bez masky.

„Tak přece jsi to udělal,“ pomyslí si Malin. „Chápu tě.“

Zrůda sklánějící se nad Tove, připravena ji uškrtit.

Kdyby rodiče nebránili své děti, kdo potom?

Mým úkolem je chránit Tove.

Na tomhle světě je místo i pro mě.

Všechno bude zase v pořádku.

MONS KALLENTOFT

PODZIMNÍ VRAŽDA

Ze švédského originálu Höstoffer

vydaného nakladatelstvím Natur och Kultur

ve Stockholmu roku 2009 přeložila Luisa Robovská

Redaktorka Kateřina Menclerová

Obálka s použitím fotografie Evy Lindbladové Martin T. Pecina

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747 roku 2013.

První, elektronické vydání

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz