MONS KALLENTOFT

VODNÍ ANDĚLÉ

Brno 2015

Mons Kallentoft

Vattenänglar

Copyright © 2012 by Mons Kallentoft

First published by Forum, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency, Sweden

Cover photo © Helen Cramer, 2014

Translation © Marie Voslářová, 2015

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2015 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-973-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-974-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-975-6 (Formát MobiPocket)

Obsah

PROLOG

ČÁST 1.

OSAMĚLÁ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

ČÁST 2.

UTOPENÝ SVĚT

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

ČÁST 3.

S ŘEKOU KOLEM SVĚTA

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

EPILOG

Román Vodní andělé je zcela fiktivní.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi

je čistě náhodná. Na některých místech jsem

uplatnil právo spisovatele a reálie pozměnil,

abych dosáhl co největší působivosti příběhu.

PROLOG

ZÁŘÍ 2012

Nebe je černé, mraky ještě černější.

Osamělé útvary se snaží nehlučně přiblížit jeden druhému, ale nedaří se jim to, a tak spustí prudký liják. Těžké kapky se při dopadu na zem tříští a vzniká prchavá mlha.

Pod olověnou klenbou spočívá zamrzlé město. Jeho obyvatelé obdarovávají nevlídné nebe světlem, lampy za okny se rozsvěcejí a zhasínají a blikáním vysílají zprávu v morseovce: Jsme naživu, nevzdáváme to, ať už na nás doléhá jakékoli trápení.

Okolní krajina odpočívá.

Nad sklizeným řepkovým polem fouká slabý větřík. Osamělé duby na pláni tiše vržou a setřásají unavené listy.

Hladina jezera Roxen nastavuje nebi neklidné zrcadlo a vlny opatrně omývají pusté pláže u Sandviku. Na opačné straně do jezera ústí deset bublajících potůčků, na temných shromaždištích u stojaté vody se líhnou poslední letošní komáři a žízniví se připravují na let östgötalandskou nížinou.

Pole jsou v noci ztichlá, ukonejšená deštěm, který tu v posledních dnech spadl. Hlína s kořeny nesklizených plodin nasákla vodou.

Krávy bučí na mraky.

Ovce se ukrývají pod korunami dubů.

Lišky v lese cosi větří.

Divoká prasata v nízkém podrostu ryjí v zemi.

Mraky se nechávají větrem unášet přes město. Na čtvrť Hjulsbro s luxusními vilami, které lemují řeku Stångån, se snáší déšť.

Kapky dopadají i na ten z domů, v němž se právě v onom okamžiku slévá všechen křik světa a mění se v jeden jediný němý nářek.

Někdo tu pozvedl pistoli.

Aniž se mu zachvěla ruka.

Zvuk tlumených výstřelů nedolehl ani na ulici.

Kulky se zaryly do dvou nahých těl spočívajících ve vířivce, šance na přežití nulová.

Nocí se rozléhá křik malé holčičky.

Mrtví jsou téměř jediní, kdo ji slyší.

Ale pomoct jí nemůžou.

Z ran vytéká krev a voda v zapnuté vaně se barví do ruda.

Už žádné nádechy ani výdechy.

Jenom rozčilené bublání, které se mísí s šustivým zvukem látky, a krev bušící v tepnách těch, kdo dosud žijí. Studená ruka zakrývá holčičce ústa, no tak, ticho, buď potichu.

V místnosti je téměř úplná tma a na bílých kachličkách se ornamentálně rýsují stíny keřů ze zahrady za oknem. Je tu i bazén zdobený černou mozaikou.

Těla muže a ženy leží vedle sebe, bezvládná ženská ruka sklouzla muži z ramene a spočívá v rudé zpěněné vodě.

Holčička pláče.

Mizí ve tmě.

Nebrání se, jen se snaží nezapomenout dýchat. Je jí pět let. Následuje tu neznámou sílu.

Mami, tati. Jak dlouho tam budete takhle ležet?

Zahrada se táhne od domu až k řece, jejíž voda je tady, daleko od dunící elektrárny, klidná. Odtéká, pryč od rozstřílených těl.

Už neprší.

Pláč holčičky se mění v jinou vodu, v širokou řeku tekoucí kdesi daleko, tak daleko, že by tam žádný mrak nedoplul.

Z té cizí řeky stoupá pára a objímá tvář ženy sužované steskem.

Žena v sobě nese náklad slov:

„Sedávám tu u řeky na strmém svahu, kde odmítá růst tráva. Všichni rybáři se tomuto místu vyhýbají, protože se říká, že tady sídlí duchové, už od války. Zapomenutí duchové, kteří čekají, až si pro ně přijdou jejich blízcí.

Když jsou duchové nepokojní, můžu je utěšovat, aspoň tak zapomenu na svůj vlastní neklid a stesk.

Žijí tu ryby.

Jenže některé z nich se dodnes rodí se dvěma hlavami a čtyřmi srdci, která nepravidelně tlučou pod stříbrnými šupinami.

Vzpomínám si na dotek tvé teplé kůže, kůže měkké jako nejdražší hedvábí na trhu, hřála mou ruku i mé srdce.

O to jsem přišla, a tak si zakazuju na tebe vzpomínat.

Zakazuju si doufat.

Co mi zbývá?

Můžu chodit sem k řece a čekat na duchy, na tváře v oblacích.

Tvou tvář v mracích nevidím.

Místo toho se dívám dolů do vlažné vody a tuším v ní drobné víry způsobené obřími sumci, kteří čistí říční dno.

Pozoruju úhoře, jak se kroutí a třpytí.

Připomíná mi to tvé pohyby ve mně, v mé vlažné vodě. Nechci vzpomínat, jenže z duše nemůžu vyhnat vzpomínku na tvé pohyby před narozením.

Zůstává ve mně jako prokletí.

Ale zároveň jako dar.

Já jsem ty.

Nic na světě to nemůže změnit.

Ani hlad po penězích. Ani žádná jiná láska. Žádná pozemská moc. Ani stížnosti nebo přání duchů.

Kde jsi? Někde ano. Vím to.

Můžeš si za ty prachy koupit prase, řekl a zasmál se. Prase se o tebe postará, to máš lepší, než kdyby to bylo naopak.

Oni se taky smáli, když to říkal.

Já se uklonila.

A odešla odtamtud.“

V jedné z nejtemnějších místností světa kape kohoutek.

Je to předpokoj pekla na zemi. Nebo už peklo samo.

Děti tu nepláčou.

Popotahují, ale ještě nezačaly pochybovat o tom, že jsou lidé.

Dítě za prase.

Dítě za prase.

Do plechové střechy buší déšť, v tomto světě je tak mokro, že se dětské plíce s každým nádechem plní vodou, tak mokro, že by se člověk mohl utopit, aniž by byl pod hladinou.

Ale děti přesto dýchají.

Sní o hrách, o superhrdinech, o lásce, jíž se jim nedostalo, a netuší o utrpení, které je čeká, netuší, že jejich duše stále mají naději.

Holčička je ještě daleko, ale míří k nim.

Kde to jsem? ptá se ve svém osamělém spánku.

Nechci se probudit, nechci se probudit.

Černé mraky se rozplývají, netouží spatřit další den.

S vděčností směřují vstříc zániku.

Nezatížené lidskými dilematy.

ČÁST 1.

OSAMĚLÁ LÁSKA

1.

STŘEDA 11. ZÁŘÍ

Malin Forsová leží schoulená v posteli ve svém bytě na ulici Ågatan. Spánek ji objímá pevně, takže jí do snů neproniká déšť bušící do parapetu, a Malin šeptá:

Tove, Tove, Tove.

Jediné, co je mi dražší než život, je tvůj život.

Nikdy se mi neztrať. Kdo by mě pak ochraňoval před nočními můrami?

Malin se převaluje v peřinách.

„Chci se probudit,“ šeptá.

Ale nejde to. Místo toho ve snu spatří řeku Stångån protékající nočním Linköpingem, vody se vlévají do Roxenu a všechna utopená slova němého jezera se mění v páru stoupající nad krajinu.

V oparu se objevuje tvář.

Tvář kojence.

„Kdo jsi?“

Malin křičí.

Tělo jí zalévá vlažná voda, kolébá její duši na vlně, která jako by nikdy neměla skončit.

Z temnoty snu se ozývá hlas:

„Nikdy nebudeš moct přivést na svět dítě.“

Dítě, Malin.

Chci se probudit.

Chci se narodit z vlhka tohohle snu.

Chci se zrodit znovu jako člověk bez jakýchkoli tužeb nebo snů, jako svobodný člověk, stvořený za těch nejpříznivějších okolností.

Sen se jí vysmívá.

Malin se taky směje, ale v pozadí slyší pláč dítěte, holčičky.

Jsi to ty, Tove?

„To nejsem já, mami.“

Tak to musí být nějaké jiné dítě.

Teď by chtěla ve snu zůstat, ale on ji opouští a Malin na kůži cítí studené mokré prostěradlo, vnímá mužné, teplé tělo vedle sebe, lesklou vlhkost, která se ukrývá v miniaturních kapičkách mezi chloupky na Peterových zádech, a to už je Malin vzhůru a její první myšlenka zní: Tahle postel je malá, musíme koupit větší.

Vybavuje si, jak se před usnutím milovali. Jako sexuální roboti. Mechanicky. Každý jeho sebemenší pohyb vyjadřoval „ať se to tentokrát už podaří“. Jeho zoufalství v posledním půlroce narůstalo, ale v pohybech předchozího večera se objevil odlišný tón, jako by to Peter vzdával, jako by už toho měl dost.

Před několika měsíci spolu vedli rozhovor, právě v téhle posteli.

„Musím se stát tátou, Malin. Už je na čase.“

„Můžeme to zkusit znovu.“

„Měla bys ještě jednou zajít k doktorovi.“

„Proč?“

„Co když má ta kulka, co ti uvázla v děložní stěně, nějaké následky?“

Peter se do té doby o zranění, ke kterému přišla loni na jaře v souvislosti s jedním zvlášť obtížným případem, nikdy nezmínil. Bylo to něco jako neviditelná hrst písku v soukolí jejich nadějí.

„Doktor říkal, že to není problém.“

„Kolik toho takový doktor ví?“

„Sám jsi doktor, tak bys mohl mít představu.“

Peter po jejích slovech rezignoval, umlkl a odvrátil pohled, jako by se snažil sám sebe přesvědčit, že mají šanci ze své lásky počít navzdory tomu, že jim je oběma ke čtyřicítce, navzdory té kulce, navzdory pochybnostem i Malininu bezohlednému zacházení s vlastním tělem.

Navzdory všemu.

Malin se přisune k Peterovi a tiskne jeho zpocené tělo k svému. Postel je jako moře, ve kterém chce navždycky spočinout. Tak ráda by mu to dítě dala, ale jít k nějakému zatracenému doktorovi se neodvažuje, protože co kdyby řekl, že to nejde?

Co kdyby to řekl na rovinu?

A neřekl už to náhodou?

Opustil bys mě, Petere?

Raději nevědět.

Doufat.

Stále doufám, nebo ne?

Nesmíš mě opustit, Petere. Malin si uvědomuje, že by s ním dokázala žít jakkoli, s dítětem i bez něj, teď když se Tove odstěhovala a s největší pravděpodobností už se nevrátí.

Musíme mít děti?

Nevystačíme si sami?

Odpovědní jen za svou vlastní lásku.

Ráno vstát, jít do práce, společně vařit, mýt nádobí, usínat v objetí, nakupovat, jezdit na dovolenou, čistit si zuby, stěžovat si, že jeden špatně vymačkává pastu z tuby a druhý zapomíná uklízet špinavé prádlo do koše.

Malin vstává a nechává ho v posteli samotného, vleče své nahé, spánkem unavené tělo z ložnice do obývacího pokoje k oknu, za kterým se nad černou věží kostela svatého Larse pomalu rozlévá úsvit.

Toho rána působí svět vlhce a stísněně, kůži a prsa jí zalévá zvláštní chlad. Otevře okno, studené podzimní ráno jí jde vstříc jako povědomý zápach z úst a ona dýchá, cítí, jak ji plní nový den.

Dotkne se malé, kulaté, křiklavě červené jizvy na břiše, kudy dovnitř pronikla kulka.

Myslí si:

Ať se stane cokoli, všechno se dá zase do pořádku.

Cítí, jak se jí rty stahují do cynického úsměvu. Nenávidí tenhle svůj nový úsměv. Nechce patřit k těm, kdo mají dojem, že už všechno viděli a slyšeli, že už si všechno lidské odžili, a tak se vzdávají naděje a začínají obelhávat sami sebe.

Protože i když mají cynikové pravdu, žít se takhle nedá.

Bez skutečné lásky, bez citu.

Bez víry — nebo jak to pojmenovat —, pomyslí si Malin. Beze snů. A ušklíbne se sama sobě.

Když byl na jaře zabit Conny Nygren, kriminální inspektor ze Stockholmu, nabídli jí jeho místo, ale ona odmítla, třebaže si tu práci vždycky přála.

Peter se nechtěl stěhovat, i když práci by si v nemocnici Karolinska nebo v Danderydu našel snadno.

No tak se mnou asi chce žít tady, myslí si Malin. Ať to s dítětem dopadne jakkoli. Třeba mu přece jenom bude stačit naše láska.

Nad střechou kostela se setkává několik potrhaných mraků, potom táhnou dál. Takovéhle mraky se můžou objevit kdekoli, uvažuje Malin a její myšlenky zabloudí ke Karin Johannisonové, Malin přemítá, jak se jí daří a co asi s tím jejím malým vietnamským zázrakem právě teď dělají.

Tess totiž prý v noci špatně spí. Je to tak?

Jako by se její vietnamský rytmus nedokázal přizpůsobit našemu, jako by její krev proudila žilami svým vlastním tempem.

Karin Johannisonová, vedoucí technického oddělení, soudní lékařka a mimo jiné také kolegyně Malin Forsové, k sobě tiskne dceru Yin Sao Dao a zašeptá:

„Tak, Tess, teď pěkně spinkej, ano?“

Rozhlíží se po obývacím pokoji v bytě na ulici Drottninggatan. Během posledního roku to tu vypadá čím dál víc bohémsky. Karin se snaží pokoj naplnit předměty z Vietnamu, aby malá viděla povědomé věci a snad si i vybavila něco příjemného, pokud si tedy má co vybavovat.

Ale jistěže má.

Karin však za některých nocí o Tessiných hezkých vzpomínkách pochybovala.

Držela křičící dítě v náruči a snažila se ho uklidnit, cítila ale, že na to její láska nestačí, jako by se snad holčičce kdysi stalo něco, co se z jejího těla odmítá vytratit.

Za toho křiku Karin skoro pochybovala, že má Tess opravdu u sebe.

Že se to nakonec podařilo.

Že to bylo proveditelné, navzdory všemu.

Za okny visí dvě červené lucerny, koupila je na trhu v Hoi An před deseti lety. Dávno předtím, než jsem se dozvěděla, že odtamtud přijdeš ty, pomyslí si Karin.

Propagandistický válečný plakát se stylizovaným červeným a modrým tankem.

Kadidelnice. Sumec ze zšedlého modřínového dřeva.

Leskle modrý vlnkovaný hedvábný přehoz na křesle od Josefa Franka.

Tess se u Karin na klíně uklidnila. Velkýma hnědýma očima se v ranním šeru rozhlíží po místnosti.

Je tři čtvrtě na šest a mohly by ještě hodinu spát. Karin po tom touží, touží po odpočinku, poslední měsíce se cítí vyčerpaná, jako by ji měl nedostatek spánku definitivně srazit na kolena.

To teplé, měkké tělíčko.

Ten drobeček v její náruči.

Tiskne dítě k sobě, chce na něj přenést svůj klidný tep.

Právě před rokem seděla v letadle do Ho Či Minova Města neboli Saigonu, jak mu v myšlenkách říká, protože to zní romantičtěji, a mysl měla plnou obav, odhodlání, očekávání a taky lásky k drobnému obličejíku z černobílé fotografie, kterou dostala e-mailem.

Yin Sao Dao.

Sirotek.

Otec zemřel, když na rýžovém poli explodoval starý nevybuchlý granát. Matka se utopila při záplavách.

Válka a klimatické změny.

Teď můžu být tvou maminkou já.

Tak to bylo. Takhle to začalo.

Budu moct být tvou maminkou, říkala jsem si.

Dovezli tě z města Hoi An do Saigonu.

Do zchátralého, vlhkého sirotčince na západním předměstí.

Nejdřív jsi váhala. Klopýtala jsi ode mě pryč po špinavé betonové podlaze. Ale kam jsi mohla jít?

Za zápachem moči. K harampádí na dvorku. K zamřížovaným oknům.

A tak jsi přijala mé objetí, ze studené betonové podlahy jsi mi vyšplhala na klín.

Neodejdu od tebe, šeptala jsem ti do ucha.

Naučila jsem se ta slova vietnamsky.

Šeptala jsem je znovu a znovu.

V zašlém pokoji v hotelu Majestic, odkud je přes široký bulvár vidět řeku Saigon. Když jsme odjížděly, stála vedle nás na recepci nápadně chladná Evropanka a chovala se, jako by tě znala, snažila se upoutat tvou pozornost, ale jenom tě rozplakala.

Šeptala jsem ta slova v letadle.

Šeptám je i teď.

„Maminka je tady, maminka je tady.“

Dech. Teplo. Klid.

Spánek ne.

Ale klid.

Křik utichl.

Ta noční můra už je pryč, nebo ne? A ty se teď chceš vyhnout temnotám snů, protože v tobě přece jenom něco zůstalo a ve spánku to cítíš.

Nechceš si hrát, jenom mi sedíš na klíně, klidně sedíš, a když se tě pokusím uložit, dáš se do křiku.

„Ne, ne, ne.“

Karin Tess houpe, hladí ji po rovných černých vláskách, pod bílým pyžamkem zřetelně cítí tlukot srdce.

Prozpěvuje:

„Tess hajá tiše jako pěna, spinká, je totiž unavená.“

Vietnam.

Úctyhodná nezkrotnost a okouzlující přímost místních lidí.

Chudoba, zoufalství a korupce, s nimiž se tam setkala.

Výpary z vozíků s nudlemi, vůně syčícího palmového oleje, smaženého česneku a máty drcené ve staletých moždířích, poblikávající světla a zvuky tisíců motorek.

Násilí.

Později se Karin doslechla, že místní děti kupují pedofilové.

Naposledy se našlo šest vietnamských dětí v nějakém sklepě v australském Melbourne, čtyři další ve sklepě v sydneyské čtvrti Darlinghurst.

Otroci.

Malá noticka. Později už tento druh zpráv nikoho nepřekvapoval.

Pětiletá holčička, tříletý kluk.

Sexuální otroci.

Před tím tě, Tess, zachránila má láska, naše láska, láska jako taková.

Tak to bylo. Tak to je.

Teď spinkej.

Jsi unavená.

I maminka je unavená.

Spinkáme tiše jako pěna.

Je sedm dvacet ráno, Malin Forsová stojí v chodbě svého bytu a nedokáže se odtrhnout od rádia. První program vysílá rozhovor s dětským psychologem z ambulance Elefanten v Linköpingu. Muž říká, že mu vadí, jak jsou lidé nevšímaví k sexuálně zneužívaným dětem, se kterými se při práci setkává.

A popisuje videonahrávku jedné oběti, s níž pracoval: opakovaně znásilněného pětiletého chlapce.

Chlapeček se během znásilňování dívá do kamery a říká:

„Co jsem zač? Jsem člověk? Nebo co jsem?“

Lékař se podivuje nad tím, že se malý kluk dokáže tak výstižně vyjádřit. Jako by pokládal tu nejzákladnější existenciální otázku.

Pořad končí, ale chlapcova slova v Malin zůstávají, ještě když schází po schodech ke dveřím.

„Jsem člověk?“

Jsi člověk.

Zahání myšlenky na chlapce, vytěsňuje je.

Peter už odešel do nemocnice. Čeká ho noční služba, takže večer bude muset jít spát sama.

Ponechal si byt na Linnéově ulici, nechce se vzdát bydlení na tak pěkném místě, ale bydlí s ní na ulici Ågatan a mluvili už i o tom, že by si pořídili něco společně. Jenže se k tomu neodhodlali a v posledních měsících debata na tohle téma vyšuměla.

Nebe vyhrožuje deštěm, takže si Malin po chvíli váhání obléká černý kabát značky Barbour, který jí Peter daroval k narozeninám.

Kabát kouše, nesedí jí a tuhá nepromokavá látka obepíná tělo jako svěrací kazajka.

Otevře dveře.

Přemýšlí:

Co mě dneska čeká?

Něco se stalo nebo stane. Cítí to.

O několik set metrů dál jde Karin Johannisonová do školky v parkovém komplexu Trädgårdsföreningen, kráčí po ulici Klostergatan a drží se co nejblíže ke zdem okolních domů.

Před sebou tlačí kočárek, ve kterém leží její dcera, a přemýšlí:

Co se dneska stane?

Kéž by se nic velkého nepřihodilo.

Jsem unavená.

Jak člověka může tolik unavit něco, co si tak moc přál?

Nejsme ve snu.

Kde tedy jsme? Co se stalo?

Nevím.

Neměli bychom tu být, něco je špatně. Někdo nám musí pomoct.

Tam dole, ta ležící těla, to jsme my? Jsme to my?

Vypadá to jako ty, miláčku.

Jsem to já. Neodvažuju se, nechci jít blíž.

Voda zčervenala.

Jsem nahý.

Ležím vedle tebe. Taky jsem nahá.

Vidíš ty tmavé skvrny na našich tělech?

Vidím je. Nechci je vidět. Nechci, ne…

Kde je Ella? Není tady s námi, není ani tam dole. Kde je, proboha, kde je? Kde jsi?

Ukaž se!

Kde hledat? Nevidím ji.

Měla by tady být s námi.

Ukaž se. Pojď za námi. Nesmíš zmizet.

Co když nezmizela ona, ale my?

Volají ji znovu a znovu. Jméno pohlcuje okolní bílá barva, teplá i chladná zároveň, bělost, jež je jejich světem.

2.

Zářijové ráno už nemůže být šedivější, myslí si Malin. Slavný linköpinský rodák Lars Winnerbäck tomu říkal „zubařské počasí“.

Právě když vyšla ze dveří, spustil se jemný, ale vytrvalý déšť a lidé na chodnících se skrčili pod veliké deštníky nebo se schovali v kapucích pláštěnek.

Zdálo se jí, že u školky v parku Trädgårdsföreningen zahlédla Karin Johannisonovou. Nejdřív ji chtěla doběhnout. Napadlo ji, že až Karin dovede Tess do školky, mohly by v cestě pokračovat spolu, ale rozmyslela si to, pocítila, že chce zůstat sama.

Teď míří po ulici Djurgårdsgatan k policejní stanici.

S obdivem myslí na Karin.

Opustila bohatého manžela, protože ho už nemilovala. Adoptovala dítě, protože nenašla muže, který by se k ní hodil, a ten, kterého našla, se kvůli ní nehodlal rozvést.

Za několik málo let se Karin v Malininých očích změnila ze zakřiknuté paničky z vyšší střední třídy v silnou ženu, která si zasluhuje respekt.

Jsme skoro kamarádky, přemýšlí Malin a přeje si, aby dokázala ve všech oblastech života prokázat stejnou rozhodnost jako Karin.

Jsme kamarádky, nebo snad ne? V poslední době jsme se hodně sblížily.

Kolem projíždí červeno-oranžový autobus, cákne vodu na chodník a Malin musí rychle uskočit, aby nebyla celá mokrá.

Krok za krokem ukrajuje z cesty. Šlápne do louže, ale její bytelné boty mají dostatečně vysokou podrážku.

Když míjí ulici Barnhemsgatan, kde bydleli táta s mámou, má chuť zavřít oči. Lavičky pod korunou dubu na nízké stráni stojí nakřivo a potřebovaly by natřít. Malin dodnes cítí neodbytný pach bytu, kde měla zalévat květiny, které se jí ale nepodařilo udržet při životě.

Bytu plného vzpomínek, před nimiž chtěla utéct.

Od chvíle, kdy se naposledy setkala s tátou, uběhly víc než dva roky. Pořád mu neodpustila, že jí zatajoval existenci jejího bratra.

Stefan.

Opuštěný v ústavu.

Malin upírá pohled na chodník.

Naposledy ho v Hälsinglandu navštívila před pěti měsíci.

Byl vzhůru jenom asi hodinu a nedával nijak najevo, že by ji poznal nebo měl radost z její přítomnosti. Zkoušela to znovu a znovu, ale její bratr jako by žil ve své vlastní realitě, v zemi, kam ji k sobě nechce nebo nemůže pustit.

Jsem tvá nevlastní sestra. Podívej se na mě. Jsem tady.

Tělo v invalidním vozíku, prázdný pohled z okna, zelené stromy v dálce.

Karininu Tess určitě chtěla adoptovat spousta lidí. Tebe, Stefane, tebe nechtěl nikdo.

Mám tě opustit i já? Jako tě opustili všichni ostatní?

Chci do ústavu ve vesnici Sjöplogen jezdit.

Tvé nehybné tělo.

Výraz, který působí naprosto prázdně.

Nechci tam jezdit.

Malin ví, že za ním občas o víkendu zajede Tove. Nastoupí v Lundsbergu na autobus, pak u Stefana chvíli posedí a vyveze ho ven do parku, jako by byl nemohoucí stařeček.

„Vypadá to, že má radost.“

Ale jak se teď oblíkáš, Tove! Mokasíny od Tod’s, za které jsi utratila třetinu výdělku z letní brigády, upnuté džíny a polo trička s maličkými logy na srdci. A mluvíš jinak, i když to sama nevnímáš, občas zaslechnu to tvé dlouhé, nosové ééé.

Bohatá průmyslnická rodina tvého přítele Toma z Östermalmu je přesně tak nesnesitelná a snobská, jak jsem si ji představovala. Pitomá fabrika na podlahy — a co má být? Koho zajímá spousta peněz v bance?

Malin se rozhodne jít delší cestou.

Míjí bývalou vojenskou jídelnu dělostřelců, nyní křesťanské školicí středisko. Odkvetlé lípy střeží žluté dřevěné budovy, jako by chtěly ochránit všechnu dobrou vůli ukrytou v jejich zdech, v místnostech, kde lidé se vší vážností volají aleluja a slibují svému bohu věrnost až navěky.

Nic takového neexistuje.

Janne.

Její bývalý muž. Už spolu zase normálně mluví a Janne vypadá spokojeně, že se Malin daří vyhýbat se pití.

Kdyby tak věděl, jak příšernou mám někdy žízeň.

Takovou, že se celá třesu.

Takovou, že skoro chci radši umřít než žít bez alkoholu.

Janne to pořád ještě táhne s tou barbínou.

Je to barbína.

Ale uznávám, při těch několika příležitostech, kdy jsem s ní musela mluvit, působila mile.

Malin mezi stromy zahlédne žlutohnědou fasádu Univerzitní nemocnice a pomyslí na Petera. Nebo spíš na jeho tvář. Ostře řezaný obličej s dolíčkem v bradě a vráskami na čele trochu hlubšími než v době, kdy se seznámili.

Ten jeho ustaraný pohled.

Je to nový výraz.

Malin na něj nechce myslet.

Cítí kapky dopadající na látku nesmyslně drahého nepromokavého kabátu a říká si, že peníze člověka dokážou ochránit před vlhkem. Dokážou ho ochránit skoro před vším.

Ale dá se za ně všechno koupit?

Dá se za peníze koupit láska?

A už se jí zase objevuje na rtech. Ten nenáviděný cynický úsměv.

Kdo je ta ženská, co se tam dole tak zvláštně usmívá?

Co nám chce? Jak to, že ji vidíme?

Vidíš už to letadlo?

Už ho vidím.

Co tady děláme? Tak vysoko. Určitě tady není kyslík a je tu deset tisíc stupňů pod nulou.

Vidíš čáru za letadlem?

Vidím, jak se jí dotýkáš, můžeš se dotknout i mraku.

O tom nepochybuj. Musí nám stačit, že jsme tady.

Volají na svou dceru, křičí všechna její jména. Pak letadlo mizí v ledové modři oblohy a zůstávají za ním čtyři bílé pruhy.

Vzápětí už jsou zpátky u ženy, co si tak rázně vyšlapuje.

Vidí, jak mizí za automatickými dveřmi.

Pomůžeš nám ji najít? naléhají jednohlasně. Pak společně šeptají:

Můžeš zařídit, abychom byli zase spolu?

Můžeš dát naši rodinu dohromady?

Musíš nám pomoct.

3.

Rakovina prostaty.

Lékaři dokázali Svenu Sjömanovi pomoct.

Zachránili mu život, část nádoru byla zhoubná.

Je zpátky. Pocítil chladný dech smrti, ale vrátil se.

Po operaci všechno funguje, jak má, a kdyby to snad bylo potřeba, potence se dá vyvolat viagrou, jak mu poradil lékař.

Sven Sjöman to vyzkoušel na záchodě ve své vile, obklopený hnědě žíhanými kachličkami, v mihotavém světle lampy, kterou si s Ullou koupili po svatbě.

Od dob, kdy měli s manželkou chuť takový test jeho orgánu provádět, uplynulo už hodně vody. Co jiného se taky dá po čtyřiceti letech manželství čekat?

Sven se rozhlédne po prostorné kanceláři. Je skoro osm hodin a s výjimkou Malin Forsové už všichni členové kriminálního oddělení linköpinské policie dorazili.

Chystal se odejít do penze, dokonce zažádal, aby mohl skončit v třiašedesáti, ale když se dozvěděl, že je zase zdravý, žádost stáhl. K Malininu velkému ulehčení. Chtěl, aby se jeho nástupkyní stala ona, ale už jenom z toho pomyšlení se Malin dělalo špatně. Přesto si myslel, že by na to byla ta pravá.

Operace se podařila.

Nějaký nadpozemský přístroj odvedl svou práci na tisícinu milimetru přesně. Ale močení pak Svena pekelně bolelo.

Cítil, že se mu chce, ale nemohl, nebo zase necítil vůbec nic a najednou se počural.

Ale teď už je to v pořádku.

Je všechno v pořádku i s Malin?

Za pět minut začíná ranní porada a Sven ze svého místa u kávovaru v kuchyňce vidí, že se na ni ostatní už psychicky připravují. Jejich pohledy a držení těla vyjadřují soustředění.

Zeke Martinsson. Dlouholetý Malinin parťák. Pod drsnou slupkou je v jeho případě i drsné jádro. Muž, jenž dokáže za každé situace zachovat klid, vždycky si jenom přejede rukou po oholené hlavě, která v kombinaci s jeho úzkým obličejem připomíná smrtku.

I v soukromí je klidný.

Možná až moc.

Sven ví, že Zeke žije v manželství, které teď drží pohromadě už jenom vnoučata a ohledy vůči rodině. Není to jako u Sjömanových, mezi nimiž stále přetrvává vzájemná láska.

Alespoň tomu chce Sven věřit.

Börje Svärd se sklání nad novinami rozloženými na skříni s archivem. Vypadá to, že už se vzpamatoval ze smrti své ženy Anny, která zemřela na roztroušenou sklerózu. Mezi linköpinskými postaršími singles prý patří k nejžádanějším. Na stanici se říká, že si hledá partnerky na internetu. Že by za údajné úspěchy u opačného pohlaví vděčil své bodré povaze a impozantnímu kníru?

Waldemar Ekenberg sedí na svém místě. Potahuje z elektronické cigarety a nervózně bubnuje prsty do stolu. Jako by tušil potíže a předvídal násilí, ke kterému se sám tak rád uchyluje. Vypadá sešle jako vždycky — padesátiletý obličej má zbrázděný hlubokými vráskami, je oblečený do pomačkaných hnědých kalhot a béžového saka, zaručeně koupeného v nějakém laciném řetězci. Přímý protiklad policejního ředitele Karima Akbara s jeho úzkostlivě pěstovaným efektním stylem oblékání. Karim je ochotný zaplatit čtyři tisíce jenom za kravatu.

Kde na to bere?

Sven ví, že dostal slušnou zálohu na chystanou knihu o přistěhovalectví, která na jaře vyjde v jednom renomovaném nakladatelství.

A vypadá to, že se státní zástupkyní Vivianne Södergranovou jim to klape.

Johan Jakobsson.

Jako obvykle sedí nalepený u počítače. Neexistuje nic, co by s pomocí toho krámu nevyšťoural. Teď když mu děti trochu povyrostly, to vypadá, že je ochotný pracovat od rána do večera a že ho to baví.

Ale na to, aby mohl být šéfem, není ze správného těsta, ačkoli Malin na Svenovu pozici navrhovala místo sebe právě jeho.

„Johan se na to hodí líp,“ říkala.

Ale nakonec tu ještě aspoň dva roky zůstanu, pomyslí si Sven, napije se kávy a vejde do kanceláře.

Zítra ke skupině přibude nová posila. Hvězda jménem Elin Sandová, která udělala kariéru v Malmö a během několika málo let to dotáhla na vyšetřovatelku. Předtím údajně hrála volejbal na celostátní úrovni, ale zranila se a musela toho nechat, přihlásila se na policejní školu a absolvovala jako absolutní jednička ročníku.

Jak si budou rozumět s Malin?

Dvě paličaté kočky, které si vydrápou oči, nebo dvě hvězdy, které společně zazáří ještě jasněji? To ukáže čas. Sven doufá, že se dnes neobjeví žádný větší případ. Že klid, který si v poslední době užívali, vydrží ještě pár dní, aby Elin Sandová dostala šanci nerušeně a v klidu poznat ostatní.

Sven se znovu napije kávy.

Dojde doprostřed místnosti.

„Tak začneme!“

Všichni z jeho týmu se zarazí, pohlédnou na něj a poslechnou.

Pořád mám autoritu, pomyslí si Sven. Pak se té úvaze podiví. Už celé roky se o nic tak povrchního, jako je autorita, nezajímal.

Zeke vstane a chystá se přesunout do zasedací místnosti. Při tom zahlédne Malin procházet skleněnými dveřmi, které oddělují recepci od open space kanceláře.

Černý kabát pokrývají kapky deště.

Blonďaté mikádo má připlácnuté k hlavě a vysoké lícní kosti jí po všech těch hodinách, které tráví dole v policejní posilovně a vytrvalostním během podél řeky Stångån, vystupují jako nikdy předtím.

Trénuje jako šílená, pomyslí si Zeke. Ví, jaké síly se Malin cvičením snaží přemoct, a překvapuje ho, že se jí to daří. Nejednou si všiml, jak ji boj s chutí na alkohol nutí křečovitě stahovat svaly v obličeji, když spolu po práci procházejí kolem hospod.

Vypadá to, že je s Peterem šťastná. Zeke tuší, že se pokoušejí o dítě, a dokáže si představit Malininy rozporuplné pocity, takové, které by nikdy nepřiznala ani sama sobě.

Ale dnes působí svěže.

Řítí se dovnitř, a čím víc se k Zekemu přibližuje, tím rychleji jde. Je připravená se po pondělku, kdy se nic nedělo, a úterku stráveném papírováním poprat se třetím dnem pracovního týdne.

Zeke se na kolegyni zadívá.

Ze srdce jí přeje všechno dobré, jenže na Malin Forsové jako by spočívala jakási kletba. Zeke se nenávidí za to, že ho něco takového napadá, že něco takového cítí, ale nemůže si pomoct. Nejlepší vyšetřovatelka linköpinské policie má výjimečnou schopnost podělat si svůj soukromý život nebo si ho nechat podělat někým jiným.

Úplně jako já, myslí si Zeke.

Gunilla, moje manželka.

Karin, úplně jiná žena.

Nebylo největší chybou mého života, že jsem zůstal doma?

Měl jsem opustit Gunillu a jít ke Karin, když mě chtěla.

Teď už by to nejspíš nešlo.

Jaká je cena za citovou zbabělost?

Osamění. Zahořknutí.

„Dobré ráno.“

Slyší, že jeho hlas zní stejně ochraptěle jako vždycky.

„Zatraceně mokré ráno,“ odpoví Malin, usměje se na něho a svlékne si kabát, který jí vůbec nesedí.

Ranní porada.

Další z řady bezvýznamných schůzí.

Börje, Johan, Waldemar, Zeke. Všichni stejně znudění jako ona, i když se snaží před Svenem tvářit zapáleně. Jediná útěcha spočívá v tom, že porada brzy skončí, protože se nic nestalo.

Karim vytáhne rozpočet na daný měsíc.

Plán splnili přesně a všechny žádosti o modernizaci technického vybavení stanice byly odmítnuty.

Johan nad tou zprávou vrtí hlavou, ale nic neříká, ví, že v této místnosti stojí všichni na stejné straně barikády, takže tady nespokojenost a protesty k ničemu nevedou.

Na jaké straně?

Na straně dobra v boji proti zlu.

Černá proti bílé.

A nekonečné šedé zóny mezi nimi.

Sven říká něco o nové vyšetřovatelce Elin Sandové, která by k nim měla zítra nastoupit, ale Malin se nedaří ho poslouchat, ačkoli ví, že by měla. Nebo by alespoň měla chtít.

Zdá se, že upřímně to zajímá jenom Waldemara.

Možná se těší na novou potenciální oběť svého zastydlého harašení, které zkoušel i na Malin, když před několika lety přišel do jejich týmu.

Rychle toho nechal.

Malin se při té vzpomínce usměje. Sven píše nějaké nesmysly na tabuli a zářivky svítí tak silně, že kolegové vypadají jako mrtvoly, takže Malin raději pohlédne ke školce za oknem. V zahradě si deset dětí v barevných pláštěnkách hraje, jako by z nebe necrčely proudy vody.

Do zasedací místnosti jejich hlasy nepronikají.

Malin sleduje, jak dychtivě běhají sem a tam. Pomyslí si, že to vypadá, jako by jeden ze starších kluků byl medúza, která v poklidném moři pronásleduje plavce.

Jedno z dětí odnáší z pískoviště oranžový kyblíček.

O čem to Sven mluví?

Nechci tě!

Opravdu to Sven řekl?

Ne, ten hlas zní jenom v mé hlavě.

Pryč s ním.

Něco takového musela říct máma Stefanovi.

Pořídím si místo něj psa.

Nebo pěkný koberec.

Kávový servis od Rörstranda.

A Malin se chytne židle, svírá ji, až jí zbělají prsty, a chce ty hlasy z hlavy vypudit, dřív než nad ní získají moc, vytěsnit je, když teď milování s Peterem přestává zahánět úzkost a přináší jí jenom smutek a žízeň, žízeň, žízeň.

Ale stejně nám to klape, nebo ne?

I když jsme jenom my dva.

Nedoléhá sem ani šumění deště.

Slyšet je jenom Svenovo čmárání na tabuli, ale Malin si namlouvá, že vnímá déšť dopadající na střechu policejní stanice, že zvuk rozpustilých kapek rozechvívá její ušní bubínky, a ví, že klid ve městě už dlouho nevydrží, protože v jejích snech se něco vynořuje, něco se chystá ukázat svou pravou tvář.

4.

To jsem já, pomyslí si truhlář Martin Svensson, když zahlédne svůj odraz v zelené skleněné výplni vchodových dveří domu na adrese Stentorpsvägen 31.

Piju moc piva.

Málo spím, moc pracuju. Ale radši toho co nejvíc stihnout teď, než se vrátí k moci socani, zruší daňové úlevy a mně přestane zvonit telefon.

Na čele hluboké vrásky, a to je mi teprve jedenačtyřicet.

Není to špatný barák, pomyslí si potom a slyší déšť bušit do stříšky nad vchodem. Museli ho postavit na začátku sedmdesátých let z vápenopískových cihel. Rozhodně stojí na jednom z nejlepších pozemků v okolí.

V Hjulsbro.

Ve čtvrti lékařů a méně vlivných manažerů. Skutečná linköpinská smetánka sídlí u řeky v Tannerforsu a v Ramshällu. Ale Hjulsbro by mi stačilo.

Kdyby byl trochu odvážnější, mohl by někoho zaměstnat, zvýšit obrat a nedělat tolik načerno.

Pak by v takovém baráku mohl bydlet i on sám.

Klidně.

Nikdo neotvírá.

Co se děje?

Ten chlap, Patrik, říkal, že bude doma a pustí mě dovnitř. Ale asi si nebyl jistý, dal mi přece klíče.

Zazvoním ještě jednou.

Minuta ticha.

Skoro.

Martin Svensson se zaposlouchá. Slyší zpěv ptáků a mezi vysokými tóny jejich štěbetání a šuměním deště vnímá i monotónní hučení turbín elektrárny dole u řeky.

Zvuk turbín tady, zhruba půl kilometru daleko, připomíná tiché huhlání měnící se v nářek.

Co to má znamenat?

Proč nikdo neotvírá?

Jeho odraz v zeleném skle se náhle zakalí, po zádech mu přeběhne mráz, a i když si to nechce přiznat, není to jenom kvůli chladnému počasí, ale i ze strachu. Vrací se mu ten těžko popsatelný pocit, že něco není v pořádku.

Jako by za ním stála smrt.

A chystala se ho odvést.

Vzpamatuje se.

Popotáhne si modré truhlářské montérky, strčí ruku do levé kapsy pláštěnky a vyloví klíč od domu Andergrenových.

Vedle něj stojí na kamenném schodišti bedna s nářadím.

Má tu udělat několik drobností.

Namontovat do haly poličku.

Přišroubovat lavici u krytého bazénu a hogo fogo vířivky.

Patrik Andergren si přeje účet, i když to znamená zaplatit víc.

Klíč už je v zámku a Martin Svensson se ocitá v hale. Bednu s nářadím si bere s sebou.

Mají to tu pěkné a elegantní.

Naleštěné parkety, komoda z mořeného borového dřeva a na ní futuristická lampa, na podlaze jednobarevný šedý koberec.

„Haló! Haló! Je někdo doma?“

Žádná odpověď.

Nezuje se, ale důkladně si na rohožce očistí boty.

Kuchyňská linka s lesklými bílými skříňkami září čistotou. Nezdá se, že by tu někdo snídal. On sám jí po ránu ovesnou kaši, ale vždycky až po dvou hrncích černého kafe a cigáru.

Pevně sevře bednu s nářadím a zamíří ke schodišti do suterénu. Cítí vůni chlóru. A slyší bublání, určitě vychází z té vířivky. Ale snad se v tuhle dobu sakra nekoupou! Musí přece být v práci.

Trapas nehrozí.

Ale když stojí nad schody a dívá se do obývacího pokoje s šedou pohovkou, má chuť se otočit, vyběhnout z domu a vrátit se později, až budou Andergrenovi doma.

Neblázni, pomyslí si.

Přestaň.

Potlačí ten pocit a sejde po schodech, jenže u dveří k bazénu znovu zaváhá.

No tak. Otevři. Ale co kdyby tam byli nazí?

Zaklepe.

Žádná odpověď.

A tak rozhodně otevře dveře. Ze všeho nejdřív uvidí okno, za ním zahradu a zelené listí rododendronů dole u řeky. Podívá se do místnosti a pomyslí si, že s tou černou mozaikou se bazén podobá bezednému hrobu.

Pohled se odmítá stočit k vířivce.

Ale nakonec se k tomu přece jenom přinutí a… do prdele, to snad ne! Pustí bednu z ruky, váhavě přikročí k vaně a spatří jejich šedobílé, ne, modrofialové obličeje se ztuhlými rysy a voda je rudá, rudá, rudá. V tělech zejí veliké rány po kulkách a jsou nateklá a nehybná a proč by tohle někdo dělal?

Tohle je na Martina Svenssona, úplně obyčejného linköpinského truhláře, příliš.

Teď se ocitá venku na zahradě, klopýtá mokrou travou, déšť mu do pláštěnky buší jako výstřely z kulometu, najde průchod mezi keři a už stojí na mostě z čerstvě natřeného dřeva. Hladinu řeky Stångån pokrývají dešťové uhry, které se rodí a umírají, rodí a umírají.

Ovesná kaše.

Vyletí mu z úst a stéká z mostu do řeky a on si pomyslí, že to vypadá jako zbytky nějakého zvířete, rozemletého v turbínách elektrárny.

Ale nic takového se nemohlo stát, že ne?

Elektrárna leží dál po proudu.

Seber se, Martine.

Ukaž, co v tobě je.

Ježíšikriste sakra panebože.

DO PRDELE!

Ta holčička.

Když se tu byl před týdnem domlouvat na plánu práce, měli tady dítě.

Rodina Andergrenova. Takhle to mají napsáno na dveřích. Kde ta holčička je? Ve školce?

Další kaše tryská z úst na dřevěná prkna.

Jejich dítě.

Martin Svensson tápavě hledá mobil.

Musí zavolat policii. Zavře oči, nechce si tu hrůzu připustit, otevře oči, dívá se na most, touží od toho všeho pryč a nejraději by utekl, ví ale, že musí zavolat policii.

5.

Zazvoní telefon a najednou má člověk před očima tohle, říká si Malin.

Rány u srdce, pod žebry, v břiše, jen v obličeji ne.

Proč?

Považuje ten, kdo to udělal, obličeje za nedotknutelné?

Měl svou zuřivost nějak pod kontrolou, když střílel?

Voda jako krev.

Krev jako voda.

Co vidím? uvažuje Malin, když stojí v tom domě na ulici Stentorpsvägen 31 v místnosti s vířivou vanou a bazénem na vymezeném místě hned za dveřmi.

Vidím smrt, smrt, smrt.

Ale nejenom smrtelné rány.

Karin Johannisonová právě vypnula vířivku, nesmyslné bublání utichlo, voda už kolem těl nepění a jim to, zdá se, vyhovuje.

Ti dva ve vaně jsou nazí a mrtví, nafialovělí a namodralí, leží ve vodě, která není průzračná, jak by správně měla být, a v celé místnosti je cítit železo, chlor a počínající rozklad.

Těla jsou nepatrně nafouklá.

Ten člověk zavolal, právě když ukončili ranní poradu.

Přepojili ho k Malin. Uslyšela jeho hlas, v němž jako by něco chybělo.

„Jsou mrtví.“

„Kdo je mrtvý?“

„Ti ve vířivce.“

Malin se mohla domnívat, že muž, který tvrdí, že je truhlář a našel dvě mrtvoly ve vířivce někde v Hjulsbro, utrpěl šok a nedokáže jasně myslet. Ona ale okamžitě věděla, že mluví pravdu, poznala to z tónu jeho hlasu.

Ve vodě.

Ta holčička.

„Jaká holčička?“

Podařilo se mu sdělit jim adresu a oni tam okamžitě poslali nejbližší auto. Uniformovaní kolegové našli těla ve vaně a truhláře Martina Svenssona na můstku venku na dešti.

Je v šoku, takže ho teď nemohou vyslechnout.

„Jsou mrtví,“ opakuje Martin Svensson znovu a znovu a mluví trochu moc nahlas. Sedí v obývacím pokoji v jednom ze strohých šedých křesel, která vybavení tohoto skrznaskrz vkusného domu dodávají ten správný trendy nádech, a jeho slova jsou slyšet až dolů do sklepa.

Malin se Zekem se hned vydali na cestu a přijeli asi o deset minut později než první policejní auto. Karin dorazila chvíli po nich.

Těla.

Rozstřílená.

Nahá.

Právě začali s vyšetřováním dvou vražd, o tom není pochyb. Klid se konečně prolomil, teď mají co dělat. Malin si oddechne. Touží se ponořit do práce a je zvědavá, kam ji tenhle případ zavede.

Vy dva jste přesně to, co potřebuju.

Za svou myšlenku se nestydí.

Takže co jste zač? přemýšlí, dívá se na mrtvá těla ve vířivce a snaží se zachovat klid.

Déšť zeslábl a zahrada za prosklenou stěnou se vlhce leskne, zelená, žlutá a oranžová ohlašují začínající podzim. Zároveň ale jako by se celý svět halil do modrého stínu.

Černý bazén po Malinině pravé ruce připomíná propast, ale ta nejhlubší propast se nachází před ní.

Vy dva.

Truhlář vás identifikoval.

Takže víme, kdo jste. Známe jména.

Patrik a Cecilie Andergrenovi.

Zeke stojí vedle Malin, přešlapuje a dívá se na Karin Johannisonovou, která pečlivě zkoumá podlahu okolo vany.

„Ničeho se nedotýkejte,“ zasyčela na uniformované policisty Karin, jakmile přijela. „Chodit můžete jenom tam, kam vám řeknu. Celý dům musíme vnímat jako místo činu.“

Dovolila, aby prohledali přízemí, jenom si na to museli vzít rukavice a být opatrní. Také souhlasila s tím, že Martina Svenssona posadí na pohovku v obývacím pokoji, než přijde k sobě.

Teď se Karin blíží k Malin a Zekemu.

„Řekla bych, že se to stalo několik hodin před půlnocí,“ oznamuje.

Shora je slyšet Martina Svenssona, který v obývacím pokoji křičí stále hlasitěji, a Malin to zní jako zoufalý vodní buvol, který pochopil, že ve svém těle zůstane uvězněný navěky.

„Někdo je zastřelil,“ řekne Malin.

Karin přikyvuje.

„S největší pravděpodobností zemřeli následkem střelných ran.“

Zeke se znovu zadívá na Karin, svou bývalou milenku, a Malin má pocit, že v jeho pohledu vidí touhu a vášeň, ale ví, že se Zeke v takových situacích chová naprosto profesionálně. Skoro by si přála, aby tak profesionální nebyl, protože by se podle ní ke Karin hodil mnohem víc než ke Gunille.

„Říká se, že voda zmírňuje bolest,“ pronese Zeke. „Ale oni stejně nejspíš nestihli trpět. Rány do srdce je musely usmrtit hned.“

Karin si otře horní ret.

„Vrah se musel nějak dostat dovnitř, připlížit se sem a zastřelit je, když leželi ve vířivce, zřejmě ho ani neslyšeli přicházet.“

Uniformovaní policisté zajistili dům a nic zásadního se podle nich nenašlo, nikde nikdo. Malin se Zekem vilu také rychle a opatrně prošli. Žádné známky boje ani vloupání. Objevili ale dětský pokoj a Malin přemýšlela: Kde to dítě je?

Tady ne, pomyslela si, tady ne, díkybohu. Potom sešli dolů k bazénu a poslechli si, co Karin prvním zběžným ohledáním zjistila.

Malin se obrací ke Karin.

„Dá se čas určit přesněji?“

„Ano. Až provedeme pitvu.“

„Fajn.“

„Začneme od začátku,“ řekne Zeke.

„Mají dceru,“ připomíná Malin. „Kde je?“

„Musíme po ní zahájit pátrání.“

Karin na ně kývne a vrátí se ke své práci.

Martin Svensson znovu křičí.

Tentokrát děsivějším, temnějším hlasem.

Co to s námi tenhle svět dělá? pomyslí si Malin a pohlédne do tváře Cecilie Andergrenové s pletí skoro jako ze skla a se ztuhlými rty bez výrazu.

Ten muž vedle ní.

Patrik.

Její manžel.

Její láska.

Ale kde je vaše dcera? Kde je ta holčička z obrázků ve vaší ložnici a z fotek v narůžovo vymalovaném pokojíku? Z těch, na které jsem se před chvilkou dívala.

Musí být u příbuzných nebo ve školce, nemohlo se jí stát nic zlého.

Ostatní jsou na cestě: Sven, Börje, Waldemar a Johan. Měli by tu být každou chvíli.

Malin znovu stojí v pokoji té holčičky, postel s růžovým prostěradlem je rozestlaná.

Požádala, aby jí na stanici zjistili jméno dcery Patrika a Cecilie Andergrenových. Jmenuje se Ella a je jí pět let.

Malin slyší, jak se Zeke v ložnici rodičů přehrabuje v zásuvkách, a pohled jí utkví na fotografii v růžovém rámečku.

Snímek zachycuje holčičku asijského původu v nějakém tropickém ráji, palmy a vzrostlé borovice se tyčí nad tenkým zlatým proužkem pláže, která jako by se vpíjela do moře tak modrého, že se nedá říct, kde končí voda a kde začíná obloha.

Ella Andergrenová je adoptovaná.

Jako Karinina Tess.

Pocházejí ze stejné země?

Vedle fotografie z pláže visí další snímky: Ella na kolotoči v zábavním parku Gröna Lund, na hřbetě gotlandského poníka. Přestože se Ella usmívá jen na některých obrázcích, Malin v jejích černých očích vidí, že je šťastná, nepochybuje o tom. Holčička na snímcích prožívá štěstí, takové štěstí, na jaké má právo každé, každičké dítě.

Objímá ji nějaká starší žena.

Skok do bazénu.

Holčička schoulená v křesle.

Má stejně měkké a oblé rysy jako Tess, podobný sebejistý pohled.

Plný očekávání, důvěry.

Vietnam.

Ty jsi taky z Vietnamu, je to tak?

Nic o té zemi nevím, pomyslí si Malin.

Pláže. Džungle. Chudoba. Válka. Výbuchy. Napalm dopadající na dětská tělíčka.

Štěkání kulometů. Film Apokalypsa. Šílení surfaři v dešti granátů.

Ale musí toho být mnohem víc. Válka skončila před více než třiceti lety.

Elle Andergrenové jsou asi tak tři čtyři roky a drží před objektivem lesklou, možná právě ulovenou rybu. Malin si vybavuje, jak se jí Tove jako pětiletá jednou ztratila v nákupním centru a ona z toho byla úplně hysterická. Nakonec dceru našla, jak sedí s kusem čokoládového koláče v koutě ve skladu nějakého supermarketu.

Pětileté dítě. Zosobněná upřímnost. Kdo jsi? Co chceš? Já jsem tady a jasně že jsem skvělá, celý svět je skvělý.

Podívejte se!

Existuju! Žiju!

Jak jí Malin záviděla! A jak závidí té holčičce na fotkách! Malin by si přála, aby jí zase bylo pět, ale ví, že holčičce na fotkách teď není co závidět.

Kde asi je?

Malin si nechce ani představit, co se jí mohlo stát.

„Mám to,“ volá Zeke z ložnice.

„Co?“

„Našel jsem jejich pasy.“

„Rodičů?“

„Jo.“

„I té malé?“

„Jo.“

Zeke už je u ní a Malin se dívá na černobílou fotku v pasu.

„Musíme informovat příbuzné a pak musíme…“ říká Malin, ale přeruší ji ječivý hlas nějaké starší ženy:

„CO SE STALO?! CO SE STALO?! CO TU DĚLÁ POLICIE? Jsem jejich SOUSEDKA! Co tu dělá POLICIE?“

Malin a Zeke pospíchají do haly, kde se dva uniformovaní policisté snaží ženě zabránit ve vstupu do domu.

„Klid, klid,“ zavolá Malin, „postarám se o to.“ Žena umlkne. Malin ji požádá, aby počkala venku. Všemu přihlíží Martin Svensson — světle zelenou barvu, kterou v obličeji měl, když přišli, vystřídala popelavě šedá, o níž se Malin domnívá, že by u něj mohla být běžná.

„Už s vámi můžu mluvit, jsem v pořádku.“

„Vezměte ji do auta,“ řekne Malin kolegům. „Ať tam počká. Nenechte ji odejít. Chci s ní mluvit.“

Nízká pohovka.

Měkčí, než Malin čekala, příjemné opěradlo.

Střední cenová kategorie.

Rozumná koupě.

Martin Svensson si sedne do kopie klasického designového křesla-vejce a vypráví jim, co ví o rodině Andergrenových a proč se v domě ocitl.

S vraždou nemá nic společného, konstatuje v duchu Malin. Přišel sem pracovat a o rodině toho moc neví. Už pro ně dřív něco dělal, tehdy na něj dostali číslo od jiného zákazníka.

Martin Svensson jim vypráví, že Patrik Andergren pracoval pro Saab jako inženýr nebo možná obchodník a jeho žena učila na druhém stupni angličtinu.

Holčičku adoptovali, což Martin Svensson poznal na první pohled, a může-li to posoudit, byli Andergrenovi řádní lidé. Malin překvapuje, že zvolil takové starodávné slovo.

Řádní.

Jako by to, co se jim stalo, díky tomu slovu nebyla pravda.

Jako by tak jejich násilná smrt byla vznešenější.

„A ta holčička?“ ptá se Malin.

„Co je s ní?“

„Nevíte, kde by mohla být?“

„Nemám tušení. Jak říkám, moc jsem je neznal.“

Malin znovu zvažuje všechny možnosti a ví, že totéž dělá i Zeke. Ella může být u někoho z příbuzných, mohla přespat u nějaké kamarádky a pak ji do školky odvedl někdo jiný.

Pět let.

V tom věku přece děti bývají ve školce, ne?

V deset hodin dopoledne.

Že ano?

Tak rychle.

Řeka.

Vyděšená pětiletá holčička.

Krucinál!

„Co když je v řece?“ vyřkne Martin Svensson to, nač Malin právě myslela. „Co když viděla, co se stalo, vyděsila se, běžela na most a skočila do vody? Spadla tam a utopila se!“

Zírá přímo před sebe.

„Je mrtvá!“ vykřikne pak. „Co když je ta holčička mrtvá?!“

6.

Sousedka.

Thea Victorinová.

Hysterická ženská, která si navíc o sobě moc myslí, je to poslední, co teď potřebují.

Nebo snad Thea Victorinová něco ví?

Musím si pospíšit, říká si Malin. Nemůžeme ztrácet čas. Máme po holčičce vyhlásit pátrání?

Ne, nejdřív ta ženská. Teď hned.

Kde se bere ta zlost, pocit, že tohle je vážně průšvih?

Může to snad být horší? Dva zastřelení, ztracená malá holčička.

Malin svůj vztek přesměruje na sousedku Andergrenových, asi pětašedesátiletou arogantní ženu, která teď sedí na zadním sedadle auta, vypadá zmateně, vyptává se, co se stalo, a drbe se při tom v rozcuchaném drdolu připomínajícím ocelovou vlnu.

Malin se snaží uklidnit, vyhlíží ven z auta a slyší, jak jemný déšť zlehka bubnuje do kapoty.

Tahle snobská vilová čtvrť.

Vzrostlé jabloně se svěšenými listy a dosud vzpřímené břízy, které tu zbyly i poté, co byla čtvrť před třiceti lety přestavěna.

Pěkně upravené živé ploty, pečlivě stříhané polskými zahradníky, a trochu rozbité chodníky lemující vlhký asfalt silnice.

Vzduch je průzračný a svěží, ale je v něm cítit tlející listí.

Na ulici ani noha.

Nevypadá to tu moc k žití. Jen ať si ti úzkoprsí doktoři, co tady bydlí, tuhle bezútěšnou poušť nechají, dobře jim tak. Tohle přece chtějí — soukromí. Dokonalost bez kazu.

Tak chtěla bydlet i máma.

Ale nemohli si to dovolit.

Ještě že mě to nepotkalo.

Museli se spokojit s levnější čtvrtí Sturefors.

Žena usazená na zadním sedadle zvedne upravené tmavé obočí, roztáhne nosní dírky a chystá se něco říct, ale Malin ji přeruší:

„Co víte o jejich dceři?“

Vedle ní Zekeho dech, stejně netrpělivý jako její vlastní.

Řeka.

Teď plyne v Malinině nitru, cítí to, vidí její hladinu, i když ve skutečnosti není na dohled.

Voda teče, je grafitově šedá a tichá, pohyby klidnými až k zalknutí omývá kraje můstku.

Přijíždí bílé volvo. Vystoupí z něj Sven, Johan, Waldemar a Börje, nahlédnou do auta a Malin na ně kývne. Naznačí jim, že se Zekem budou hned hotovi, a kolegové zmizí v domě.

„Nehodlám akceptovat, že mě držíte zavřenou v autě. Co se vlastně stalo?“

„Nikdo vás nikde nedrží,“ řekne Zeke. „Co víte o Elle Andergrenové?“

„Odpovězte,“ zasyčí Malin. „Nebo…“

Zeke ji zachrání, zachrání ji, aby se nezalkla vlastním vztekem.

„Nemůžeme vám říct, co se stalo,“ vysvětlí Zeke klidně. Pak pokračuje:

„Ale potřebujeme vědět, kde najdeme Ellu, dceru Patrika a Cecilie Andergrenových.“

Na ulici se objeví sanitka a zastaví před vjezdem do garáže.

Malin pohlédne tím směrem. Kdosi vystoupí a začne připravovat nosítka, díkybohu to není Janne.

„Ella tu není? Chodívá ke mně, dáváme si džus a koláčky. Je to nejroztomilejší dítě na světě, peču jenom kvůli ní…“

„V domě není,“ přeruší ji Zeke. „Netušíte, kde bychom ji našli?“

„Nejspíš ve školce.“

„Ve které?“

„Chodí na Slunečný vršek, je to nahoře u Kvinnebyvägen.“

„Nevíte, jestli někdy bývá u nějakých příbuzných? U kamarádů? Přes noc?“

Zeke teď působí ještě klidněji a jeho rozvážnost se přenáší i na Malin.

Vždyť ta ženská vlastně neudělala nic špatného.

„Myslím, že někdy přespává u babičky, jmenuje se Britt. Ale jinak toho o té rodině moc nevím. Nic víc, než že Ella je nejnádhernější dítě, jaké znám.“

„Takže jste se nestýkali?“

„Ne.“

„Ale Ella byla u vás doma…“

Thea Victorinová zvedne dva prsty.

„Dvakrát,“ odpoví. „Od té doby, co mi umřel manžel, jsem sama. Ráda bych, aby mě navštěvovala častěji.“

„Nevšimla jste si včera večer nebo v noci u jejich domu něčeho zvláštního?“

Thea Victorinová zavrtí hlavou.

„Beru diazepam. Vypíná mi to mozek, takže po deváté už spím jako dřevo.“

„Díky,“ řekne Malin, otevře dveře a chce vystoupit.

„Musíte mi říct, co se stalo,“ naléhá Thea Victorinová.

„Je mi líto, nejde to,“ odpoví Zeke. „Ale určitě se o tom dočtete v Correnu.“ A přesně v tom okamžiku přijíždí na místo první bílý reportérský vůz.

Malin se vrací k domu. Odrazí neodbytného novináře a instinktivně si drží ruce před obličejem, aby ji nezachytil jeho fotoaparát.

Kam mě to jen tenhle den zavedl? pomyslí si. Všechno jde nějak moc rychle, všechno se zamotává, ale my se přitom musíme vzpamatovat, sebrat se. U vířivky jsme se při pohledu na to, co jsme tam našli, chovali jako vzteklí psi. Pomalu se ke mně, k nám všem, přikradlo jakési šílenství, teď se ale musíme uklidnit.

Znovu vejdou do domu a Malin vidí, že si Zeke myslí totéž.

To dítě mohlo skočit do řeky.

Dva zavraždění. Je to strašné, ale takové hrůzy se stávají, dospělí si podobné věci dělají.

Ale dítě?

Dítě ne.

Když nedokážeme ochránit své děti, když je nedokážeme milovat tím správným způsobem, co nás pak může spasit?

Malin v zelené temnotě haly pohlédne na Zekeho. Obličej připomínající smrtku má bledý a unavený, ale tváří se odhodlaně.

„Teď najdeme tu holčičku,“ říká. „A vraha. Musíme zjistit, co se to tady sakra děje.“

Propustili Martina Svenssona a Theu Victorinovou. Ti se teď mohou vrátit ke svým normálním životům.

Tým se setkává na první rychlé poradě v obývacím pokoji vily, někteří se uvelebí na pohovku a do křesel, další sedí v předklonu okolo stolu. Pokud ráno cítili únavu, teď, brzy odpoledne, jsou už ve střehu, jako by jim násilí, s kterým se setkali, dodalo novou energii.

Zeke stojí, jako by se chystal vystartovat.

Karin přišla ze sklepa s tvrzením, že vrah se dovnitř s největší pravděpodobností dostal sklepními dveřmi, s pomocí paklíče, jsou tam zřetelné stopy, pak našel manžele Andergrenovy ve vaně a zastřelil je. Karin a její tým se teď snaží zajistit co nejvíc dalších důkazů: nábojnice, otisky bot a prstů a tak dále.

Sven připomene, že je potřeba zpravit pozůstalé. A vyšetřovatelé musejí zjistit, kde je ta malá.

„Máme začít prohledávat řeku?“ zeptá se Waldemar. „Mám zavolat potápěče?“

„Ještě chvíli počkáme,“ odpoví Sven. „Je dost možné, že je ta holka někde u příbuzných nebo ve školce.“

„Ale stejně bychom měli prohledat okolí,“ poznamená Malin. „Už jsme čekali dost dlouho. Měli jsme to udělat, jakmile jsme zjistili, že tu to dítě není.“

Sven se zamyslí a pak přikývne.

„Postarám se, aby se hlídky pustily do práce. Ale s potápěči počkáme. Jestli spadla do vody, tak už je stejně pozdě.“

Nesmí být pozdě, pomyslí si Malin. Děsí ji, jak snadno Sven další postup přizpůsobil možnému úmrtí dítěte.

„Můžeme do té školky zavolat,“ navrhne Börje.

„To bychom je vylekali k smrti,“ namítne Malin. „My tam se Zekem zajedeme.“

„Zařídím výslech sousedů,“ pokračuje Sven. „Potom se budeme snažit o Andergrenových zjistit co nejvíc. Chci vědět o jejich životě všechno, co byli zač a kdo je viděl naposledy. Musíme zmapovat jejich poslední dny.“

„Dám se do toho,“ souhlasí Johan a až v té chvíli si Malin všimne iPadu v jeho ruce.

„On pracoval jako mezinárodní obchodní zástupce Saabu,“ ozve se po chvilce Johan. „Ona učila angličtinu na škole v Johannelundu.“

„Příbuzní?“

Johan jezdí prsty po displeji iPadu sem a tam.

„Andergrenová má zřejmě sestru, jmenuje se Petronella Anderssonová. A žije i její matka Britt Sivsjöová. Obě bydlí tady ve městě. On podle všeho nemá žádné blízké příbuzné, kteří by byli naživu.“

„Fajn,“ prohlásí Sven. „Uděláme to takhle: Johane, ty budeš pokračovat v hledání. Máme jejich mobily a laptop. Projdi je taky, co nejrychleji.

Musíme si promluvit s jejich kolegy, přáteli, všemi, koho najdete. Malin a Zeke, vy to vezměte nejdřív do školky, potom zajeďte za její matkou. Waldemar a Börje vyslechnou sestru, pokud bude v tuhle dobu doma. Dejte jim vědět, že jste na cestě, zatelefonujte jim.“

„Máme k tomu přizvat kněze?“ zeptá se Zeke.

„Co myslíte vy?“ chce vědět Sven.

„Raději vyrazíme,“ rozhodne Malin. „Trvalo by, než by přijeli. A na tohle teď nemáme čas.“

Zamíří ke školce, pomalu míjejí dopravní značky s obrázky hrajících si dětí, řadové domky ze sedmdesátých let a vyšňořené starší budovy ukryté za vysokými živými ploty.

Mateřská škola Slunečný vršek leží hned vedle zalesněného pahorku, který odděluje zástavbu od rušné ulice Brokindsleden. Malin tou cestou jako malá často jezdívala.

Dneska by se to tu mohlo jmenovat spíše Deštivý vršek.

Mrholení znovu zesílilo a bílou přízemní budovu školky teď halí závoj statisíců mikroskopických kapiček.

Malin se Zekem zastaví před nazeleno natřeným dřevěným plotem.

Taky jsem chodila do školky, pomyslí si Malin. Moc se mi tam líbilo. Drsňačce, jako jsem já, může to prostředí vyhovovat, ale pro všechny děti není.

Oba policisté se v dešti krčí a blíží se k hnědým namořeným vstupním dveřím. Cihlová fasáda budovy je otlučená.

Malin cítí, jak na její kabát dorážejí kapky. V tomhle počasí děti určitě zůstaly uvnitř. Hřiště je prázdné. Žluté a modré prolézačky i houpačky a domečky vypadají opuštěně.

Otevře dveře a čeká, že uslyší křik a dovádění, ale ve školce je ticho.

Nikde žádné děti.

Ani Ella Andergrenová.

Nebo snad ano?

Možná odpočívají.

Malin a Zeke vejdou dovnitř, minou šatnu, kde je na každé skříňce s věšákem úhledně připevněna fotografie dítěte.

Pláštěnky.

Náhradní oblečení. Zapomenuté bačkory.

Školka.

Mateřská škola, jak říkají paní učitelky, přesněji řečeno předškolní pedagožky.

Je tu prázdno a ticho.

Procházejí chodbou se žlutými tapetami a ještě žlutějším linoleem, na stěnách visí nástěnky plné fotografií dětí při různých aktivitách, jsou opatřeny popisky.

Vycházka do parku.

Prohlídka oblastního muzea.

Návštěva divadla.

Většině dětí se v dnešním Švédsku vede dobře.

„Haló?“ volá Zeke.

Za pár vteřin se ve dveřích objeví rozzlobený obličej ženy ve středních letech.

„Prosím vás, co tady děláte? Dneska máme projektový den, školka je zavřená.“

Malin vytáhne z vnitřní kapsy kabátu peněženku a podrží ženě před očima svou legitimaci.

„Jsme od policie. Rádi bychom mluvili s vedením.“

Malin cítí, jak se jí stahuje žaludek. Nikde žádné děti.

Ella tady není.

Tak kde jsi?

V té černé vodě?

„Dnes tu tedy žádné děti nejsou?“ zeptá se Zeke a žena ve dveřích se zatváří podrážděně.

„Ne. Jak jsem řekla, mateřská škola je zavřená. Nemůžete přijít zítra?“

Šedé vlasy. Kulaté brýle. Pořádně rázná ženská.

„Jde o Ellu Andergrenovou,“ říká Malin. „Potřebujeme zjistit, kde je.“

Malin na to jde zdvořile, zato Zeke má co dělat, aby nevybuchl, a než stačí žena odpovědět, zaburácí:

„Nemůžeme přijít zítra. Mohlo se jí něco stát. A vy teď přivedete vedoucího. Hned.“

„Já jsem vedoucí,“ odpoví žena. „Jmenuji se Evy Björkmanová.“

Zeke jde Evy Björkmanové v patách.

Prohlíží si budovu a vzpomíná, jak do školky chodil jeho syn Martin. Teď už to čeká Martinovy děti.

Na důrazné doporučení Zekeho ženy Gunilly vybrali Montessori.

Já už děti mít nebudu, pomyslí si Zeke.

A vzpomene si na Karin, na to, jak ho život od té doby, co svůj vztah ukončili, jakoby zrychleně míjí. Vidí Gunillu, jak každý večer sedí u kuchyňského stolu se stále sevřenějšími rty, a jejich dvě oddělené postele a vidí před sebou i Karin, netouží ani tak po jejím těle, hlavně chce být v její blízkosti, sedět vedle ní na pohovce v nějaké neznámé místnosti.

„Tudy,“ zavelí Evy Björkmanová, Zeke kolem ní projde do další chodby a za sebou slyší Malin.

Evy Björkmanová je dovede do jídelny, usedne naproti nim a širokou zadnicí bezezbytku vyplní malou židličku. Ruce jí klidně spočinou na nízkém stolku.

V místnosti je cítit slabá vůně masových kuliček, rybích prstů a instantní bramborové kaše, v odkapávači leží umyté skleničky značky Duralex a masivní talíře z bílého porcelánu.

Malin a Zeke zůstanou stát, neodvažují se svou vahou prověřit miniaturní dětské stoličky.

Evy Björkmanová jim odpovídá na otázky, odměřeně a skepticky. Neptá se, proč přišli.

„Ella dnes měla zůstat doma s maminkou. Cecilie mi to říkala, když ji včera vyzvedávala. Vím to jistě.“

„A kdyby se změnily plány a Cecilie by musela do práce?“ ptá se Malin. „Tušíte, u koho by Ella v takovém případě byla?“

„No, počkejte,“ řekne Evy Björkmanová a přejede si rukou po tváři. „Pak by asi byla u babičky. Někdy si ji tu vyzvedává a vím, že u ní Ella občas přespává.“

„A u tety ne?“ ptá se Zeke.

„Ona má tetu? Nikdy jsem ji neviděla.“

„Ani nikoho jiného?“

„Ne, pokud si dobře pamatuju.“

„Nevyzvedával ji žádný jiný příbuzný? Nějaký známý? Kolega rodičů?“

Evy Björkmanová vrtí hlavou až moc horlivě a Malin má pocit, že jim neřekla všechno, co ví. Že v zájmu ochrany osobních údajů něco zatajuje.

„Musíte nám to říct, chápete to, doufám,“ naléhá Malin. „Můžu vás ujistit, že vyšetřujeme natolik závažnou věc, že ochrana osobních údajů tu nehraje roli.“

Evy Björkmanová vzdychne.

„Viděla jsem jenom její babičku. O žádných dalších kontaktních osobách nevíme. Je dost dobře možné, že přespala u některého z kamarádů, ale seznam telefonních čísel vám tady v mateřské škole dát nemůžeme.“

„Jak jsem řekla, ochrana osobních…“

„Musíte nám ten seznam dát,“ neudrží se Zeke. „Potřebujeme zjistit, kde Ella je.“

„Takže se ztratila?“

„Nevíme,“ přizná Malin.

Klobásy, vařená mrkev.

„Co se vlastně stalo?“

O tohle ti celou dobu šlo, pomyslí si Malin. Zjistit, proč tu jsme.

„To vám nemůžeme říct,“ odpoví Zeke naléhavým tónem, pak se na Evy Björkmanovou zpříma zadívá a Malin si všimne, že se v ní něco pohnulo.

„Dostanete ten seznam,“ řekne. „Donesu vám ho, ale musíte mi slíbit, že mě pak přestanete rušit. Musím se vrátit k projektům. Beze mě se to nikdy pořádně nepřipraví.“

Evy Björkmanová vstane.

Na chvíli strne a poprvé se jí v očích zaleskne neklid.

„Je to šťastná rodina,“ řekne. „Žijí spokojeně.“

Potom Zeke s Malin opustí všechny ty vůně dětí, jídel, která jedí, mléka, které pijí, ponořeni do vzpomínek na zvuky, dojmy a zážitky, které z dětí formují dospělé, pokud je jim to umožněno.

7.

Malin zavře oči.

Slyší předení motoru, tuší Zekeho hrubé ruce na volantu a cítí otřesy, když přejíždějí přes zpomalovací prahy u Slunečného vršku.

Zavolala Svenovi a řekla mu, že ve školce mají projektový den. Sice se pořád ještě nechystal volat potápěče, ale policejní hlídky už začaly pročesávat okolí. Mají s sebou psy, kteří si očichali oblečení té holčičky.

Teď za Britt Sivsjöovou.

Za babičkou.

Bydlí ve čtvrti Wimanshäll. Malin to na té adrese zná, je to malá ulička nedaleko centra města lemovaná nízkými modrými řadovými domky, připomíná to šmoulí vesničku.

Malin se pokouší urovnat si myšlenky, zorientovat se v tom podivném cizím světě, do něhož ji tento den přinutil vkročit.

Pak pomyslí na svou vlastní rodinu.

Náhle si vzpomene, že má Tove přijet na víkend domů.

Tove, která teď určitě sedí na nějaké přednášce. I když ji její přítel Tom rozptyluje, známky má dobré, může se svým životem naložit, jak bude chtít. V létě se zmiňovala o obchodní akademii ve Stockholmu.

To se z ní má stát jeden z těch parazitů, co vysedávají u počítače, mačkají knoflíky a vydělávají tím miliardy na úkor jiných?

Malin četla článek o jistém Johnu Paulsonovi z Wall Street, který vydělal tři sta miliard poté, co si vsadil na to, že lidi ve Spojených státech nebudou schopni splácet své hypotéky. Jinými slovy: stal se z něj miliardář díky tomu, že rodiny s dětmi přišly na mizinu a ztratily své domovy.

Nechoď na obchodní školu, Tove.

Prosím.

A na Vánoce ti žádné boty od Jimmyho Chooa nekoupím. Ani náhodou.

Peter.

Jeho peníze. Chce, abych mu dovolila kupovat ti všechny ty hadry a doplňky, o kterých si myslíš, že je potřebuješ, abys zapadla.

Nikdy dřív ses o takové věci nestarala, Tove.

A já jsem proti tomu. Ještě štěstí, že o tom zatím nevíš.

Drž se knih. Aspoň těch ses ještě nevzdala.

Peter.

Teď je v nemocnici.

Kdy v sobě ucítím pohyby dítěte, které tolik chce?

Jako kdysi tvé pohyby, Tove. Tehdy mě to táhlo ke středu země tak, jak jsem to nikdy předtím ani potom nezažila.

Teď Peter operuje, jistou rukou jako vždycky, a v noci bude spát v tom svém tmavém, stísněném a vlhkém kamrlíku.

Proč nemůže přijít domů? Kdyby mu zavolali, byl by v nemocnici za deset minut. On ale tvrdí, že i to může být pozdě, když se stane něco vážného.

Dvě zavražděné osoby.

Ztracená holčička.

Tohle vážné je.

Zekeho dech. Zvuk pohybu jeho drsných rukou po volantu.

Ellina babička žije sama.

Její muž zemřel před dvaceti lety.

Sdělil jim to Johan.

Teď bude ještě osamělejší.

Britt Sivsjöová.

Žádného duchovního přivolávat nebudou. Malin si všimla, že při oznamování úmrtí někdy kněží nadělají víc škody než užitku, většina z těch, které potkala, se chovala neuvěřitelně sebestředně.

Jak se takové zprávy sdělují?

Třeba u ní Ella bude.

Na tuhle situaci se člověk nemůže přichystat, Malin to ví a ví to i Zeke. Malin otevře oči a ani jeden z nich nic neříká, mlčky projíždějí městem.

Žádná slova je nemohou připravit.

Dokud nepřijdou na řadu ta, která se rovnají činu.

Linköping!

To zatracené město.

Největší zapadákov na světě.

Ráj v östgötalandské nížině.

Můj domov, pomyslí si Malin a vyhlédne z okna, právě když míjejí zrekonstruovaný nájemní dům v Johannelundu.

Linköping.

Město, kde chudí a bohatí žijí vedle sebe, ale přesto odděleně. Spojují je jen nesplnitelné nároky, které přináší život:

Jak udržet manželství?

Jak milovat?

Jak následovat hlas srdce, ale nenechat se silou své touhy zničit?

Jak se vyhnout všem těm otevřeným hospodám, kde z lesklých píp proudí vychlazené pivo s vyváženou hořkou chutí?

Plíží se sem strach.

Brzy se zmocní celého města.

Potuluje se tu vrah, možná dokonce vrah dětí.

Auto zastaví před šmoulím domečkem Britt Sivsjöové. Slaměná střecha, jaké jsou často vidět ve Skåne, udržované záhonky na malém travnatém plácku před domem.

Hlídkový vůz s majáčkem nejspíš dorazil těsně před nimi, uniformovaní policisté tu mohou zůstat i potom.

Teď přicházíme my, pomyslí si Malin, a zničíme ti život.

Malin natáhne prst ke zvonku, třese se jí ruka.

Kolegové stojí za nimi.

Váhání.

Nakonec zazvoní Zeke a za dveřmi se ozvou čilé, lehké kroky.

„Kdo je to?“

„Kdo to k nám jde?“

Naivní hlas člověka hovořícího se zvířetem.

Anebo s dítětem.

Žádný štěkot není slyšet.

Pak se dveře otevřou.

Malin cítí, jak se jí podlamují kolena.

Seber se, Forsová. Ta žena tě teď bude potřebovat.

Malin přesvědčila Britt, že opravdu nechtějí kávu, a přiměla ji posadit se na modrou sedačku značky Howard v obývacím pokoji s výhledem do maličké zahrady, stejně opečovávané jako záhony v předzahrádce.

Sedí tu před nimi elegantní dáma kolem sedmdesátky. Ta, jež na jedné fotografii z dětského pokoje objímá Ellu.

Krátké vlasy s trvalou obarvené na blond. Pečlivě nalíčený obličej, na daný věk zachovalý, vzezření svědčící o energické osobnosti.

Teď je ale Britt nervózní.

Pohrává si s dlouhým měděným zapalovačem.

Jak tohle zvládneme? uvažuje Malin a rozhlíží se po místnosti. Vidí koberce s týmž jednoduchým orientálním vzorem, jaké měla i její matka, laciné a rádoby působivé, a zdi zaplněné pestrobarevnými litografiemi od Chagallových epigonů.

Chceš to tu mít co nejhezčí, že? pomyslí si Malin.

Teď budu ten nejempatičtější šmoula, řekne si pak a vidí, že Britt Sivsjöová už čeká na ortel, který musí přijít.

Malin si bere na pomoc svou profesionalitu, ví, že Zeke je připraven ženu zachytit, až se zhroutí, jakmile se dozví, že je její dcera mrtvá, zavražděná.

Malin si odkašle.

„Bohužel vám musím oznámit, že vaše dcera Cecilie Andergrenová byla dnes ráno nalezena ve své vile mrtvá.“

Britt se vytrácí barva z tváře, pod make-upem bledne, vyrazí ze sebe „ne“ a skácí se na stranu, Zekemu do klína. Zachytí ji a ona u něj spočine, vzlyká, on ji hladí po zádech, nic neříká, jenom ji hladí po zádech.

Z kuchyně přichází černá kočka, olizuje se, vyskočí na parapet a pozoruje ptáky v zahradě za oknem.

Po jedné, dvou, třech, možná čtyřech nebo více minutách se Britt znovu posadí a zeptá se:

„Jak zemřela?“

„Myslíme si, že ji někdo zavraždil.“

„Jak?“

„Podrobnosti vám zatím nemůžeme sdělit.“

Vypadá to, že Britt bojuje, aby své myšlenky převedla do slov, potom se vzpamatuje, jako by pochopila, že právě v této chvíli ze sebe musí dostat to nejlepší.

„A Ella je s Patrikem?“

„Patrika jsme také našli mrtvého. Někdo je oba zavraždil. Včera pozdě večer,“ vysvětlí Malin.

Britt dýchá roztaženými nosními dírkami, zuřivě si mne oči, a když ruce odtáhne, vypadají její rozmazaná líčidla skoro jako válečné barvy.

Vtom se rozpláče, nejprve tichý nářek, potom táhlé vzlyky, jež přecházejí v křik, chytne za ruku Zekeho, který vypadá ztrápeně, ale zároveň vyzařuje soucit.

Pak náhle přestane plakat a znovu se posadí.

„Ellu jste našli u nich?“

„Ne,“ odpoví Malin. „Doufali jsme, že byste nám mohla říct, kde holčička je.“

„Dnes měla být doma s Cecilií. Školka má zavřeno.“

Britt Sivsjöová vstane.

Přechází sem a tam po obývacím pokoji a vyhlíží do zahrady. Řekne: „Bože můj, bože můj!“ Potom se zastaví a podívá se na Malin.

„Nemám ponětí, kde by mohla být. Netuším.“

„U nějakých kamarádů?“

„O tom bych věděla.“

„Kdy jste s Cecilií mluvila naposledy?“

„Včera. Volala mi, chtěla jenom vědět, jak se mám. Občas to dělává.“

Britt potemní pohled a rozkřičí se: „Musíte někoho poslat, aby Ellu našel, může být kdekoli, musíte poslat lidi, aby ji hledali.“ A pak se sesype, leží na podlaze, hromádka svalů a pláče a vzdechů a smutku a tisíců myšlenek na to, co se mohlo stát a co se bude dít dál.

„Co se teď stane? Co se bude dít?“

O půl hodiny později sedí Malin se Zekem u Britt v kuchyni s lesklými červenými skříňkami, uniformovaní policisté zůstali v obývacím pokoji.

Teď už si Britt Sivsjöová vaření kávy rozmluvit nenechala.

Popíjejí ji z keramických hrníčků a naslouchají Brittiným slovům, těm, která říká, protože ví, že je vyslovit musí.

Zatímco se Britt Sivsjöová vzpamatovávala ze šoku, zavolala Malin Svenovi, řekla mu, že malou nenašli, a Sven ji informoval, že Börje s Waldemarem navštívili Ceciliinu sestru Petronellu Anderssonovou v Hackeforsu a že ani u ní holčička není.

„Už to běží naplno,“ řekl Sven. „Potápěči, oficiální pátrání. Projdeme ty telefony ze školky, ale — jak říkáš — u nikoho z kamarádů zřejmě není. V každém případě už nemůžeme čekat.“

Malin slyší Britt Sivsjöovou mluvit.

Co říká?

Malin se před očima zjeví prohledávané říční dno, vidí rybí potěr, sumce a metrové úhoře, kteří okusují všechno možné.

Ale koho okusují?

Snad ne malou holčičku, kterou sem přivezli z cizí země, aby se jí tu dostalo lepšího života a nezměrné lásky.

Britt Sivsjöová.

Jak teď vůbec dokáže mluvit? Jak tohle lidé zvládají?

Co říká?

Já ti Ellu vrátím, pomyslí si Malin.

8.

Britt Sivsjöová hovoří, odpovídá na otázky. Malin by jí chtěla číst myšlenky. Ale jak se dostat někomu do hlavy?

„Už jste začali s pátráním?“ zeptá se Britt.

Možná si myslí:

Mou Cecilii mi už nevrátíte, ale Ellu, tu mi vrátit můžete, řekněte, že ano.

„Ella je statečná holčička,“ řekne Britt Sivsjöová. „Jestli se polekala, třeba odešla z domu, byla by toho schopná.“

„Kdo jim mohl chtít ublížit?“ zeptá se Zeke. „Měli nějaké nepřátele?“

„O žádných nevím. Byli to úplně normální, přátelští lidé,“ odpoví Britt a uchopí svůj šálek. „Opravdu na nich nebylo nic zvláštního. Žili teď šťastně. Tak dlouho se snažili o dítě, přes zkumavky a všechno možné, pak se rozhodli adoptovat a před třemi lety se k nim konečně dostala Ella.“

„Řekněte nám o nich něco víc,“ vyzve ji Malin a nakloní se k ní, aby vyjádřila svůj zájem a účast.

„Mám o nich říct víc?“

Malin přikyvuje.

„Cecilie vyrostla tady ve městě. Byla…“

Ticho.

U dřezu bzučí podzimní moucha.

„Já vím, musím pokračovat, ale je to tak těžké. Včera jsem byla doma, v klidu jsem odpočívala, dnes jsem dlouho spala, pak se probudím a přijdete vy.

Jako učitelka byla Cecilie oblíbená, to vím. Patrik byl vzděláním inženýr. Pracoval jako obchodní zástupce, nejdřív v Ericssonu a potom pro Saab.“

Malin a Zeke přitakávají, nechají Brittino vyprávění plynout.

„Znají se od mládí, víte, Patrik taky pochází odtud, ale nemá rodinu. Když mu bylo devatenáct, rodiče a sestra se mu zabili při nehodě na nechráněném železničním přejezdu.

Brzy potom se seznámil s Cecilií.

Pak oba studovali na univerzitě.“

Kývne na Malin.

„Možná jste je znala, budete asi stejně stará.“

„Já jsem Cecilii neznala,“ odpoví Malin. „Bohužel. Patrika taky ne.“

„Neznala,“ zopakuje Britt Sivsjöová a vstane.

Rukou si pročísne krátké vlasy.

„Musíte Ellu najít,“ řekne. „Určitě se probudila, dostala strach a utekla do lesa. Musí být vystrašená, hrozně vystrašená.“

Pak se narovná a začne křičet:

„NESTAČÍ UDĚLAT VŠECHNO, CO JE VE VAŠICH SILÁCH! MUSÍTE UDĚLAT VÍC!“

Zeke vstane, obejme ji a zašeptá:

„Dobře, dobře.“

A Malin vidí, jak se Britt Sivsjöová zase uklidňuje a sedá si. Slyší ji mluvit dál.

„Žili v zahraničí. Nejdřív v Indii, potom ve Vietnamu, ale Patrika už ty pracovní cesty unavovaly a rozhodli se vrátit se domů, takže změnil práci a nastoupil do Saabu, do oddělení zahraničního obchodu, tam pracoval i v Ericssonu. Ale u Saabu nemusel tolik cestovat.

Z Asie měli dost našetřeno, ale ze začátku mi připadalo, že někdy sotva zvládají splácet půjčky. Ten dům nebyl zrovna laciný.“

„Měli hodně přátel?“ zeptá se Malin.

„Ne. Drželi se spíš v ústraní. Ne, nevybavuju si žádné zvlášť dobré přátele.“

„Nikoho?“

„Už nemůžu.“

„Rozumím vám.“

„Skutečně mi rozumíte? Mimochodem, Cecilie má starší sestru, Petronellu.“

„Jsou u ní teď naši kolegové,“ řekne Zeke.

Britt Sivsjöová umlkne, zřejmě přemýšlí a pak pokračuje:

„S Cecilií moc dobře nevycházely. Ani když byly malé. Petronella na ni bývala ošklivá.“

„Proč spolu nevycházely?“ zeptá se Malin.

„Nevím, možná si navzájem záviděly.“

„Co si záviděly?“

„Všechno možné, jak to tak někdy u sourozenců bývá. Nic zvláštního, můžete se na to zeptat Petronelly. Ale neměly žádné spory, jenom byly každá jiná.“

„Nějaké jiné konflikty v rodině?“

„Ne. Žádné. Blízcí příbuzní se můžou hodně lišit, možná pochopíte, jak to myslím, až se setkáte s Petronellou. Ne, samozřejmě… Mluví s ní teď vaši kolegové…“

Už to stačí, pomyslí si Malin. Nemá daleko ke zhroucení.

„Chcete, aby za vámi vaše dcera přišla?“ zeptá se Zeke.

„Ne, nechci, aby sem teď Petronella chodila,“ odpoví Britt Sivsjöová. „To by k ničemu nebylo.“

Potom znovu vstane. Malin čeká, že se zase sesype nebo se dá do křiku, ale ona místo toho klidným hlasem řekne:

„Vy mi teď vraťte Ellu. Občas se mě lidi ptají, jestli si připadám jako její skutečná babička, jestli je pro mě těžké se tak cítit, když je adoptovaná.

Idioti.

Krásnější, hodnější a roztomilejší holčička neexistuje.“

Mami!

Neboj se, mám se docela dobře. Všechno je tu jemné jako hedvábí a úplně jednoduché, opravdu, neříkám to jenom proto, abych tě utěšila.

Ale samozřejmě mám strach.

Bojím se o Ellu.

Petronella.

Nedokážu na ni myslet.

Byla to má sestra.

Musí člověk mít rád svou sestru? Musí ji milovat?

Nevím.

Ty teď musíš být silná, mami.

Kvůli mně.

Kvůli nám.

Protože jestli se Ella vrátí, bude tě potřebovat, budeš ji muset vést životem, být u ní a dát jí lásku, kterou jí už nemůžeme dát my, dát jí všechnu tu lásku, kterou jsi zahrnula mě, mami.

Ella tě potřebuje.

A neexistuje nic hezčího, než když tě potřebuje dítě.

9.

Těla ve vířivce.

Teď už určitě leží v márnici, kde čekají na pitvu.

Někdo je zastřelil, záměrně, pomyslí si Malin, když se Zekem stojí před šmoulím domečkem ve Wimanshällu.

S jakým zlem se tu máme utkat? „Dali malou spát a rozhodli se, že večer zakončí bublinkovou koupelí. Uklidili v kuchyni a pak se chtěli jít vykoupat,“ řekne.

Přeruší ji zvonění telefonu.

Malin pospíchá k autu, nechce, aby na mobil dopadla byť jen jediná dešťová kapka, a při pátém zazvonění hovor přijme.

Sven.

Za vteřinu se na druhém konci ozve jeho hlas a Malin pocítí nával radosti, že Sven operaci zvládl a je z rakoviny prostaty vyléčený, ale zároveň je někde uvnitř vděčná především za to, že se nemusela rozhodovat, jestli po něm jeho funkci převezme, nebo ne.

Byla bych mizerná šéfová.

Jsem spíš osamělá vlčice.

Lovím ty, které je potřeba chytit.

„Ano, Svene?“

„Už jste skončili u Britt Sivsjöové?“

Zeke nasedne do auta a nastartuje, i když přesně neví, kam teď pojedou.

„Ano.“

„Jak to šlo?“

„Podle očekávání. Než se zhroutila, zvládla nám toho dost říct. Dokud to bude potřeba, zůstanou u ní uniformovaní.“

„Waldemar a Börje zajeli k té sestře a taky už jsou hotoví,“ říká Sven. „Vzala to dobře, její muž taky, sotva dali najevo nějaký smutek. Jedno z jejich dětí bylo doma, ostatní tři ve škole. Toho chlapečka Waldemar s Börjem zřejmě pořádně vyděsili.“

„To se u dětí stává. Cizí chlapi jsou jim podezřelí.“

Sven Sjöman se zasměje.

„Podle Sivsjöové se sestry neměly moc rády,“ řekne Malin, „‚jak to tak někdy u sourozenců bývá‘.“

„Přesně tak. Když se začali vyptávat na Patrikův a Ceciliin život, její sestra se prý rozčilila,“ souhlasí Sven.

„Jak rozčilila?“

„Podráždilo ji to, odsekla, že se o svoje věci navzájem nestaraly.“

„Když se neměly rády, tak asi nemusí být smutná.“

„Byly to sestry, Malin. Něco by cítit měla.“

„Co říkali o Elle?“

„Vůbec netušili, kde by ‚to mrně‘ mohlo být.“

„Tohle slovo použili?“

„Podle Börjeho ano.“

„Dobře, budeme je muset vyslechnout ještě jednou. Mají alibi?“

„Petronellin manžel prý hrál poker u kamaráda. U nějakého Karla Lundbäcka ze Sjögestadu. Börje to ověřuje. Petronella zůstala s dětmi doma. Starší děti nám to mohou potvrdit, až se vrátí ze školy.“

„Ještě něco?“ zeptá se Malin.

„Pověřil jsem pět policistů, aby rychle prošli ten telefonní seznam rodičů ze školky. Ella u žádného kamaráda nebyla.

Psi jsou v akci, potápěči na cestě, pokud už nezačali. Musíme doufat, Malin.“

Projíždějí okolo bílého nájemního domu ve čtvrti Berga, potom pokračují nahoru k vysokému věžáku v Johannelundu. Cihlové budovy jsou za deště šedé a dřevěné obložení ještě šedší, majitel se zřejmě moc nestará.

Tohle město se rozpadá, říká si Malin.

Kdo zachrání jeho obyvatele a utiší jejich obavy?

Kdo může zastřelit rodiče doma v jejich vile? Kdo může unést dítě?

„Jsi tam, Malin?“

„Promiň, Svene. Jenom jsem se snažila uspořádat si myšlenky. Ella dnes měla být doma s mámou, potvrdila to ředitelka Slunečného vršku i babička.“

„Nechci ani pomyslet, co to znamená.“

Malin ve Svenově hlase slyší rezignovanost policajta, který už leccos viděl, ale přesto chce věřit v dobro, a sama si pomyslí: Musím taky věřit.

Musím věřit.

„Co máme teď se Zekem dělat?“ zeptá se.

„Jeďte k Cecilii nebo Patrikovi do práce, ohlaste se předem, řekněte, že byli nalezeni zavraždění. Příbuzní už to vědí, tak to nemusíme tajit.“

„Zajedeme do Saabu,“ řekne Malin a Zeke zabrzdí, otočí volantem a brzy už se vracejí zpátky směrem, odkud přijeli.

„Börjeho a Waldemara pošlu do školy v Johannelundu,“ uzavře Sven.

V temné, studené vodě člověk po chvíli ztratí pojem o směru.

Přestane se orientovat.

Uvěří, že po něm chňapají ryby.

Je tu tma, pomyslí si Per Sundeberg, potápěč, který se pohybuje u dna řeky Stångån nedaleko domu Andergrenových.

Jeho nejbližší okolí osvětluje čelová svítilna.

V Austrálii jednou viděl smrtelně jedovatou medúzu čtyřhranku.

Bílá vlákna smrti.

Tady je jenom tma a zima a on tu holčičku, jak že se jmenuje?, nechce najít.

Když potápěčský tým před chvílí dorazil na místo činu, byli už tam novináři.

Auto Correnu, televize, celostátní deník Aftonbladet.

Zastřelení rodiče.

Per Sundeberg nechce vidět, jak kolem něj tmou proplouvá bledé tělíčko s vytřeštěnýma prázdnýma očima.

Nechce najít to, co hledá.

Chce, aby si jeho život zachoval směr, který má.

Ví, že v lesích okolo Hjulsbro štěkají psi.

Větří.

Čenichají.

Hledají, hledají, hledají, pročesávají les. Potápěči zase pátrají ve vodě, na dně řeky.

Nedohlédne dál než na půl metru, i když si přímo před sebe svítí velmi silnou lampou.

Jsi tu, Ello? říká si.

Doufá, že pohledu na proudem unášeného vodního anděla bude moci uniknout.

Saab, uvažuje Malin, když se blíží k továrně.

Tenhle podnik je pochybnou chloubou města.

Zbraňové systémy, bomby, které trhají na kusy děti v Súdánu, Afghánistánu, Iráku a kdovíkde ještě, všude tam, kde se děti připletou do cesty cílům dospělých.

Tohle město stojí na rozervaných dětských tělech, pomyslí si Malin a stydí se za hrdost mnoha lidí na tradici Saabu, na to, jaké vyrábí stíhačky.

Draken.

Viggen.

Gripen.

K čemu si obyvatelé Linköpingu myslí, že tahle letadla a jejich technické vymoženosti asi tak slouží?

K vraždění lidí a vyhazování domů do vzduchu v konfliktech, kde se od sebe dobro a zlo nedá rozlišit.

Pozemek továrny chrání třímetrový ocelový plot. Korunují ho spirály ostnatého drátu.

Tady se střeží tajemství.

Lije teď jako z konve, déšť tvrdě bubnuje do karoserie.

Za plotem Malin vidí červenou, několik set metrů dlouhou montážní halu s klasickou tovární střechou z vlnitého plechu.

V desetipatrové kancelářské budově sídlí administrativa a obchodní oddělení.

V tom věžáku musel pracovat i Andergren.

Zeke dojede k vratům.

V prosklené kukani tu sedí tři členové ochranky a nepovolaným ve vjezdu brání dvě červenožluté závory.

Zeke ukáže svou legitimaci zarostlému hlídači, který má očividně na starosti komunikaci s návštěvníky, a řekne, že potřebují mluvit s nadřízeným Patrika Andergrena a že je to důležité, spěchá to.

Druhý strážný někam třikrát telefonuje a Malin vidí, že se mu rty ani na chvíli nezastaví.

Vyřazené stíhačky stojí za branou jako pomník. Draken, viggen. Ptáci smrti stvoření lidskýma rukama jako umělecká díla. Ptáci smrti, které je třeba uctívat jako nějakého komunistického diktátora. Pokud člověku v Linköpingu něco jen tak neprojde, pak jsou to stížnosti na zbrojní průmysl. Když se jednou při testovacím letu zřítil gripen, ve městě zavládl kolektivní smutek.

Potom vousatý muž promluví:

„Jeďte. K té administrativní budově, tam můžete zaparkovat. Na recepci se ptejte na Glenna Rundberga. Hned vás přijme.“

Asi padesátiletý Glenn Rundberg sedí v černé kožené židli s vysokým opěradlem.

Deváté patro z deseti.

Jeho kancelář se nachází ve velké rohové místnosti se zlatě se třpytícím perským kobercem a novým psacím stolem s chromovanými nohami a silnou deskou z kouřového skla. Bílé stěny zdobí zarámované reklamní fotografie gripenů.

Malá jmenovka z modrého kamene na stole oznamuje: International Sales President.

Obchodní oddělení sídlí až nahoře.

Nad ním už se nachází jenom ředitelství.

I rakety potřebují nadpozemskou propagační omáčku.

Houfnice vyrobené švédskou firmou Bofors zasypávaly Vietnam granáty, které dodnes zabíjejí děti a jejich rodiče na rýžových polích i v džungli.

Později Bofors koupil Saab.

Stíhačky mohou shazovat i napalm. Tak jako to údajně dělaly drakeny v Kongu.

Glenn Rundberg je mohutný muž a ve své židli nemá místa nazbyt. Působí, jako by ho dobře padnoucí modrý vlněný oblek pohlcoval. Šedá mramorovaná kravata mu obepíná sádelnatý krk jako oprátka. Malin vyhlédne z okna kanceláře na Hjulsbro a přemýšlí, jestli už potápěči nebo psi něco našli.

Glenn Rundberg má velké kulaté tváře, dlouhý nos a jeho obličej připomíná buclatou konvičku až po okraj naplněnou smetanovou omáčkou.

Malin a Zeke usednou do křesel pro hosty naproti němu a Glenn Rundberg řekne:

„Vím, proč jste přijeli.“

Malin se ve výtahu podívala na webovou stránku Correnu:

Vražda manželů v Hjulsbro.

Fotografie nosítek vynášených z domu.

Budovu na obrázku není těžké identifikovat.

„Několikrát jsem tam byl,“ řekne Glenn Rundberg. „U Patrika a Cecilie doma, pracovně. A ta holčička, Ella, to ji hledáte v řece? Je to tak?“

V jeho hlase se mísí obavy s rozrušením. Malin z něho vytuší i pečlivě potlačovanou paniku.

Přikývne.

„Nevíme, kde Ella je,“ potvrdí Zeke.

„Jak byli zavražděni?“

„To vám nemůžeme říct.“

„Chápu.“

„Kdy jste se naposledy setkal s Patrikem Andergrenem?“ zeptá se Malin. „Přišel včera normálně do práce?“

„Ano. Byl to den jako každý jiný. Kolem šesté jsem ho hodil domů. Obvykle jezdí autobusem, ale občas ho svezu. Není to pro mě žádná zajížďka. Nebo jenom malá. Od té doby jsem s ním nemluvil.“

„Řekněte nám o Patrikovi a Cecilii víc,“ požádá ho Zeke. „Všechno, co si myslíte, že by pro nás mohlo být důležité. A to nedůležité taky.“

Glenn Rundberg se pustí do vyprávění o Patriku Andergrenovi.

Řekne jim, že to byl schopný obchodník a v Saabu měl velké úspěchy, že měl zkušenosti ze zahraničí a věděl co a jak na kulturně specifických asijských trzích.

Že k nim přešel z Ericssonu a že už tam měl skvělou pověst.

Na rozdíl od mnoha jiných zástupců této firmy ve Vietnamu a v Indii se o něm prý nemluvilo v souvislosti s úplatky.

„Byl naprosto čistý, o tom nepochybuju. A skvěle se nám osvědčil.

Měl jsem ho rád, i když jsem toho o něm moc nevěděl. Cecilii jsem neznal vůbec. Setkal jsem se s ní jenom párkrát. Řekl bych, že neměli moc přátel.“

Glenn Rundberg nedává najevo smutek, uvažuje Malin, ale když se lidé znají jenom z práce, není na tom asi nic neobvyklého. A možná je těžké vzít na vědomí, že se stala vražda. Nebo jen přichází ke slovu Rundbergův manažerský instinkt. Jak dlouho bude trvat, než se nám podaří do týmu získat nového obchodního zástupce špičkové úrovně?

Úplatky.

Ericsson. Export. Co to Rundberg vlastně říká? Proč s tím teď přišel?

„Úplatky,“ zopakuje po něm. „Objevily se takové případy?“

Glenn Rundberg přikývne.

„Ale nikdy se nikomu nic neprokázalo. A Patrik byl poctivý člověk. Takový jsem z něj měl dojem.“

„Nevíte, jestli měli nějaké nepřátele?“

Glenn Rundberg zavrtí hlavou.

„Ne, to nevím. A jak říkám: Cecilii jsem vůbec neznal a řekl bych, že jim nic nehrozilo.“

Nic jim nehrozilo, opakuje si v duchu Malin.

To se říká, jenom když někomu něco hrozí. Nebo když někdo začne tušit nebezpečí.

„Takže jim nikdo nevyhrožoval?“

„Ne.“

„Co jste včera dělal? Byl jste večer doma?“ zeptá se Zeke. „Nebo v práci?“

„Když jsem vysadil Patrika, jel jsem domů. Byli u nás na večeři Devegårdovi. Můžete jim zavolat.“

Malin a Zeke přikyvují.

„Byl doma i můj syn,“ dodá Glenn Rundberg. „Jinak žije v ústavu. Má osteoporózu a kombinované postižení, takže to nebyl zrovna klidný večer. Je to vlastně zvláštní. Ještě před dvaceti lety by nejspíš hned po narození zemřel, ale teď může žít. Přirozený výběr už nefunguje.“

Právě když se Malin chystá odpovědět, ozve se zvenku rachot.

V pětisetmetrové výšce se kolem prožene nablýskaný gripen, letí těsně pod mraky, vzdoruje dešti.

„Tyhle půjdou do Thajska,“ zasměje se Glenn Rundberg. „Thajci chtějí, aby se Švédsko zavázalo, že od nich bude třicet let kupovat tisíc tun kuřat ročně. A ještě vepřové.“

„A ta holčička… nenapadá vás, kde by mohla být?“ zeptá se Malin a myslí na bomby, které bude moct letadlo v thajských službách shazovat. Možná v Laosu nebo v Kambodži.

„Ne, bohužel. Patrik byl přátelský člověk, ale o svém soukromém životě se moc nešířil. Nejvíc ze všeho mu ale každopádně záleželo na Elle, tím jsem si jistý.“

Letadlo se znovu rozeřve, tentokrát míří opačným směrem.

„Je krásné, že?“

Malin si představí bomby trhající na kusy malé děti.

Tisíce zmrzačených těl výměnou za vzkvétající město.

Hlavně to neříkat nahlas,

pšt! pšt!,

o takových věcech se mluví jenom potichu.

Koho by taky zajímaly

nějaké děti někde daleko,

hlavní je, že

my se tady

máme

fajn.

10.

„Co to povídáte? To nemůže být pravda.“

K ředitelce johannelundské školy Stině Vederové se zpráva ještě nedonesla.

„Měla dnes zůstat doma s Ellou, takže jsem sháněla suplování. Tohle nemůže být pravda.“

Žena se před Börjem Svårdem a Waldemarem Ekenbergem sesune na otrhanou zelenou židli. Vrtí hlavou, až jí kaštanové mikádo poletuje sem a tam a prameny vlasů jí padají do roztomilého, po létě ještě pořád opáleného obličeje.

Žaluzie jsou stažené a mezerami lze zahlédnout červenou cihlovou fasádu za oknem.

Börje s Waldemarem sedí tiše.

Stina Vederová natáhne ruku přes bílou laminátovou desku stolu, uchopí hrnek s vodou a horečně se z něj napije. Kancelář se pro ni náhle změnila v tísnivou celu.

Na zdech puntíkované tapety.

Ale nejsou to skvrny od krve, prolétne hlavou Börjemu. Vidí, že žena naproti němu je v šoku, ale zároveň se mu vybaví fotografie Elly Andergrenové v růžovém pokojíčku.

„Pohřešujeme jejich dceru,“ řekne. „Kontaktovali jsme příbuzné, mateřskou školu a rodiče ostatních dětí, ale nikdo zřejmě neví, kde by mohla být. Nenapadá vás něco?“

Na ředitelku je mladá, pomyslí si Waldemar.

Docela hezká.

Tu bych si dokázal představit v posteli.

„Netuším. Popravdě řečeno jsem Cecilii zas tak dobře neznala.“

„Právě jste řekla, že ta zpráva o jejich vraždě nemůže být pravda. Tak jsem si myslel, že jste se s nimi znala dobře,“ řekne Börje.

Stina Vederová sklopí oči, zhluboka se nadechne a odpoví:

„To jsou prostě věci, které člověka napadnou, když slyší o něčem takovém.“

Odmlčí se.

„Co jiného bych měla říct?“

Börje Svärd klepe na dveře. Stojí na chodbě ve třetím poschodí školy a cítí tu vlhkost, plíseň a pach mokrého oblečení.

„Promluvte si s Katarinou Karlssonovou. Je to Ceciliina kolegyně, učí stejný předmět. Vím, že si byly blízké. Pokud tady někdo něco ví, tak ona. Teď učí, ale můžete na ni zaklepat.“

Stina Vederová jim o soukromém životě Andergrenových neřekla nic podstatného, nic, co by už nevěděli.

Börje klepe.

Dlouhou chodbou se dutě rozlehne ozvěna.

Otevře jim žena okolo třicítky.

Blondýna s obličejem podobným Malininu, ale kulatějším a nepravidelnějším. Kdyby nebylo křiklavě rudého znaménka na čele, byla by Katarina Karlssonová opravdu hezká.

Nevypadá překvapeně. Stina Vederová jí určitě zavolala a dala vědět, že přijdou, ale zřejmě nevysvětlila, oč jde, protože Katarina Karlssonová nemá v očích nic než nevinnost všedního dne.

Vyjde na chodbu, zavře za sebou dveře, ale žákům nic neřekne. Börje ani Waldemar z třídy vůbec nic nezahlédli.

„Chtěli jste se mnou mluvit?“

Má na sobě bílé šaty, pletenou vestičku a světle modré dřeváky s bílými růžičkami.

„Víte, o co jde?“

Katarina Karlssonová zavrtí hlavou.

„Posadíme se,“ navrhne Waldemar a za chvíli už všichni tři sedí na dřevěné lavici pod oknem, kterým dovnitř dopadá světlo a jehož příčky vytvářejí na protilehlé stěně jemný stín ve tvaru kříže.

„Jde o mámu?“

„O mámu?“

„No, je nemocná, tak jsem myslela, jestli se jí něco nestalo…“

„Ne,“ odpoví Börje. „Jsme tu kvůli vaší kolegyni Cecilii Andergrenové. Ona a její manžel Patrik byli dnes ráno nalezeni ve svém domě zavraždění. Nemůžeme najít jejich dceru.“

Katarina Karlssonová nejdřív zůstane v klidu.

Potom začne zprudka dýchat.

Přejíždí si rukama po stehnech, levná látka šatů šustí.

„To není možné,“ vydechne. „To musí být nějaký omyl.“

Potom vstane.

Křičí:

„Lžete! Tohle je nějaký hloupý vtip. Někdy jim malou hlídám. Lžete, vy svině. PROČ BY MĚLI…?“

Dveře třídy se otevřou a ven vyhlédne asi pět uhrovitých studentů v džínech a tričkách s potiskem.

„JDĚTE SI SEDNOUT!“ zakřičí Börje. Vnímá sílu svého hlasu a autoritu, kterou uplatňuje, když dává povely svým vlčákům a chce, aby okamžitě poslechli.

Žáci se zarazí, potom se dají na ústup a zprudka za sebou zavřou dveře. Rána přesto nepřehluší rozčilený křik Katariny Karlssonové.

„TO NENÍ PRAVDA! TO NENÍ PRAVDA!“

Karin Johannisonová pomalu a opatrně prochází kuchyní ve vile Andergrenových.

Po ranní únavě nezbyla ani stopa.

Myslí na Tess.

Na pronikavé mlčení tohoto domu.

Žádné známky boje.

Ani vloupání.

Přesto má Karin pocit, že za každým rohem může číhat past.

Že se v koutech ukrývají emocionální nálože.

V přízemní pracovně našla v tajné přihrádce komody pevný disk. Tím nálezem se ještě utvrdila v dojmu, že v tomhle domě nebylo všechno tak idylické, jak to zvenku vypadalo.

Že se tu uchovávala tajemství.

V tom se každé místo činu podobá životu samému. Nikdy všechno tak úplně nehraje, nikdy nejde všechno poskládat do dokonalého zářivého celku. Nelze najít celou pravdu. Vždycky zůstanou nějaká tajemství.

Myslí na Zekeho.

Jak se na ni dnes díval.

Jak byla naštvaná, když nedokázal opustit manželku.

Jak se v té chvíli rozhodla, zažádala o adopci a od té doby už na žádného chlapa téměř nepomyslela.

Vzpomíná na to, jak se ona i její bývalý muž snažili, ale nedokázali říct, co je v jejich vztahu špatně, navzdory všem pokusům.

Bolest.

Dítě. Které mě potřebuje. Nemusí to být mé biologické dítě.

Bylo by hezké mít někoho, s kým by se o radost z Tess mohla podělit.

Zekeho.

Můžu mu něco zazlívat? Mně taky trvalo celé roky, než jsem odešla od manžela. Takové věci potřebují svůj čas.

Ale chtěla bych Zekeho teď, kdyby si to rozmyslel? A chtěl by on mě, takovou, jaká ve skutečnosti jsem?

Zarazí tok myšlenek.

Místo toho si představí řeku.

Potápěče hluboko pod hladinou.

Bezvládné tělo vznášející se v tekutém vesmíru.

Doufá, že je Ella naživu, doufá, že ji psi najdou a bude v pořádku.

Trvá deset minut, než se Katarina Karlssonová uklidní, než přijme informaci, že je její přítelkyně mrtvá.

Pořád to ale nechápe, a jak tam tak sedí na lavičce mezi dvěma policisty, cítí, že to možná nepochopí nikdy.

Nemají snadnou práci, pomyslí si.

„Ano, někdy jim malou hlídám. Ale nikdy jsem ji nevyzvedávala ze školky. Netuším, kde by mohla být.“

Otázky policistů se jí ztrácejí jako v mlze. Kdo se teď ptá? Ten přátelský? Nebo ten ztrhaný, co vypadá jako silný kuřák?

„Ne, nevím, kde by Ella mohla být.“

„Ceciliina starší sestra? Neměly se zrovna rády. Nebyly moc v kontaktu.“

Sedím tu, probleskne hlavou Katarině Karlssonové, a dotýkám se mateřského znaménka na čele jako vždycky, když jsem nervózní. Sedím tu, ale můj hlas by klidně mohl přicházet z jiné planety. Říkám ta slova opravdu já? Co by si Cilka přála, abych jim řekla?

Ale Ella je pryč.

Takže musím říct všechno.

A právě tady, na lavičce před učebnou plnou žáků, na které nedá dopustit, si Katarina uvědomí, že toho o své nejlepší kamarádce vlastně moc neví.

Oblíbená zmrzlina: fialková.

Parfém: Dior.

Oblečení: H&M a Marco Polo.

Poznaly se na gymnáziu a zůstaly v kontaktu i v době, kdy žila Cilka s Patrikem v zahraničí. Katarina je tam ale nikdy nenavštívila.

Z učitelského platu si tak dalekou cestu těžko mohla dovolit. Samozřejmě při Cecilii stála všechny ty roky, kdy se s Patrikem snažili o dítě, ale stejně jako by v Cilce bylo něco, čemu se nešlo přiblížit.

Měla neshody se sestrou, o tom Katarina věděla, ale „…kvůli čemu?“

„Netuším. Neptala jsem se a Cecilie se s takovými věcmi nesvěřovala. Vždycky jsem ji nechávala, ať mi řekne jenom to, co sama chce.“

Takoví lidé jsou nejpříjemnější, pomyslí si Katarina a cítí vedle sebe mohutné tělo bodřejšího z policistů.

„Vyhovovalo mi to,“ slyší sama sebe říkat.

„Vyhovovalo mi to, protože já taky nerada lidi zatahuju do svých problémů.“

„Jestli měli nepřátele? Ne, jsou to úplně normální lidi.“

„Ne, ničeho zvláštního jsem si poslední dobou nevšimla.“

„Co jsem dělala? Včera večer?

Byla jsem doma a večeřela jsem s mámou. Vypily jsme láhev vína, takže u mě zůstala přes noc. Klidně vám dám její číslo, abyste si to mohli ověřit.“

„Včera jsem se s Cilkou rozloučila okolo páté před jejich domem. Byly jsme předtím ve městě v kavárně, i s Ellou. Potom jsem je doprovodila. Bydlím v Björsäteru, takže jsem se pak svezla autobusem.“

Jak jsi umřela, Cilko? Nechtějí mi to říct.

A kde je Ella? Zlatíčko. Co se s ní stalo?

Ella.

Když jste ji konečně dostali, bylo to, jako bys našla, co ti scházelo, Cilko.

Říkala jsi mi: adoptuj taky dítě, než bude pozdě. A já se v duchu smála. Jak málo jsi do mě viděla. Možná jsi vidět nechtěla.

Možná sis myslela, že jsem sama kvůli svému znaménku.

Ale můžu ti říct, že jsou muži, kterým se to líbí.

Dior.

Muzikál Za zvuků hudby.

Jaká je nejlepší písnička od Larse Winnerbäcka?

Píseň Söndermarken, zvláštní znamení.

Cilko.

Jak všechno zvládnu, když nebudeme mít jedna druhou, abychom spolu řešily nepodstatné věci? Jak to zvládnu bez naší vzájemné důvěry?

Jak to zvládnu, až mě policajti nechají o samotě?

Až u mě nebude žádné teplé tělo.

Až tu nebudeš, abys do mě neviděla. Anebo bude všechno jednodušší?

Katarino.

Káťo.

Ty to zvládneš. Možná je na čase, abys všechno změnila.

Vykašli se na svoje znaménko. Musí existovat muž, který vidí za něj. Který tě bude chtít a který si s tebou pořídí děti.

Myslíš si, že jsem tě nevnímala, že jsem nechtěla vidět, ale není to pravda. Anebo přece jenom je?

Řekni jim všechno.

Můžeš. Nebo ne?

Ella.

Musejí ji najít.

Vím, že máš Ellu taky ráda, takže jestli se někdy vrátí, postarej se o ni.

Slíbíš mi to, Katarino?

Musíš mi to slíbit.

Protože jinak to nevydržím, jinak to nejde. Křičím:

ELLO! ELLO! ELLO!

Mohlo se nakonec všechno pokazit?

Nevíme, co si máme myslet, Káťo.

ELLO!

Jsi někde v té černé vodě mezi slepými potápěči a jejich chladnými prsty?

Nebo se schováváš v lese?

11.

Vyjdou ze školy a Waldemar Ekenberg požádá Börjeho Svårda, aby ho cestou na stanici vysadil u lesíka nedaleko Hjulsbro.

Waldemar se chce připojit k psovodům. Nedokáže sedět v kanceláři a věnovat se papírování, když je tu opravdová práce.

Prochází lesem a potahuje z elektronické cigarety. Nesnáší dotek plastu na rtech, ale potřebuje nikotin a musí přestat s kouřením, protože kašel, který u něj cigaretový kouř vždycky vyvolá, by ho mohl přivést do hrobu.

Lesík leží několik set metrů od domu na ulici Stentorpsvägen. Koruny smrků a borovic zadržují déšť, který se pomalu snáší na zem pokrytou listím. Poslední závany letních vůní se mísí se sytějšími tóny podzimu, svěžími a sladkými.

Waldemar Ekenberg slyší štěkot psů, asi dvě stě metrů vzdálený, a cítí, že se mu hnědé mokasíny promočily.

Nikdy už s nikotinem neskoncuje, ale je šťastný, že propadl jen téhle neškodné závislosti, a ne alkoholu jako Malin.

Dává si pozor a od té nepříjemnosti, kdy ho doktor, podezřelý v jednom případu, zažaloval za ublížení na zdraví, se vyhýbá používání síly.

I když si to ta svině zasloužila.

V botách mu čvachtá a on se mezi vzrostlými borovicemi rozhlíží, hledá něco, co mohli psi opomenout.

Chudák dítě.

Jak velká je šance, že ještě žije?

Celé tohle svinstvo Waldemaru Ekenbergovi pořádně smrdí.

Adopce.

K čemu je to vlastně dobré? Nebylo by lepší smířit se s tím, že přírodě neporučíš, a uznat, že nic jako právo na dítě neexistuje? Že všichni nebyli stvořeni proto, aby měli děti.

On a jeho stará to vzdali po deseti letech snažení. Ví, že se Malin snaží otěhotnět s tím doktorem, se kterým žije. Dozvěděl se to, když se o tom bavili Zeke se Svenem a mysleli si, že je nikdo neposlouchá.

Hergot!

Kolik adoptovaných dětí najde štěstí?

Má láska adoptivních rodičů stejnou cenu jako ta, kterou dítě může dostat od biologického otce a matky? Není lepší dětský domov v zemi, kde se dítě narodilo, než nevlastní rodina v kultuře, v níž je člověk odsouzený navždy zůstat cizincem?

Sakra!

Když adoptované děti vyrostou, berou si život. Jako na běžícím pásu.

Nebo odjedou do rodné země, hledají své biologické rodiče, kteří se k nim nechtějí znát, a zpátky se vracejí ještě zmatenější.

Lidé adoptují kvůli sobě, ne kvůli těm dětem.

Waldemar jde dál lesem.

Ví, že je se svými názory a pohledem na adopci skoro sám, ale existují i tací, kteří jeho smýšlení sdílejí. K jeho postoji přispěla i skutečnost, že se s manželkou rozhodli žádné dítě neadoptovat.

Ovlivňuje mě vlastní touha a smutek, uvědomí si.

Na tohle nemysli, Waldemare, šeptá si sám pro sebe.

Soustřeď se na les, na tu ztracenou holčičku.

Neleží něco tam pod tím smrkem?

Waldemar se tím směrem vydá, ale když se přiblíží, zjistí, že to, co považoval za bundu, je jenom žlutá igelitka.

A co teprve buzeranti!

Dneska už můžou všechno. Jako by celé stvoření a veškeré tradice, na kterých stojí rodina, byly k smíchu, pouhý experiment.

Chtělo se mu zvracet, když se doslechl o náhradní matce, která porodila dvojčata dvěma teploušům. Každý z nich oplodnil vajíčko od téže anonymní dárkyně a obě vajíčka pak byla zavedena do dělohy náhradní matky.

Ta o devět měsíců později porodila dva chlapce. Každý z teploušů dostal své mimino, které měli s toutéž neznámou biologickou mámou a které bylo odnošené v jiné děloze.

Karim tu historku vytáhl jednou při obědě v jídelně. Naštěstí byl i on toho názoru, že je to celé uhozené.

Teď už je Waldemar skoro u skupinky psů.

Cítí, jak se mu na hrudi pod bundou houpe pistole.

„Našli jste něco?“ křikne do lesa. „Napadlo mě, že bych vám mohl trochu pomoct, mazlíci.“

Malin se Zekem vejdou do své oblíbené pizzerie na ulici Tanneforsvägen, je krátce po třetí hodině. Za oknem se pozvolna sune proud aut a světle šedá eternitová fasáda protějšího domu vypadá, jako by se chystala do penze, desky se v rozích odchlipují a Malin se diví, že vůbec ještě drží.

Conya.

Libanonský majitel restaurace trvá na tom, aby u něj jedli zadarmo. Ví, že jsou policisté, a několikrát je ujišťoval o svém obdivu, když viděl Malin v novinách.

Vypadá, že ho to těší. Je jako restauratér z nějakého hollywoodského filmu. A tak se nechávají pozvat.

Proč ne? To se dá těžko považovat za úplatek.

V dnešním zatraceně drahém Švédsku člověku policejní plat na dlouho nevystačí, ani když je kriminální inspektor.

„Aspoň že se nám zatím neozvali potápěči,“ řekne Malin.

Pizzerie je čerstvě vymalovaná, vyzdobená tmavozelenými tkanými tapetami, i pec na pizzu září novotou. Kdo tvrdě pracuje, tomu se daří.

Malin se napije vody, namlouvá si, že je to vodka, a na půl vteřiny to funguje. Ta hra jí ale neprojde jen tak, přepadne ji tak silná chuť na alkohol, že málem omdlí. Zároveň se jí zmocňuje obrovský neklid, kdesi uvnitř ji svrbí ostrá, ale báječná vůně čistého lihu. Přemýšlí:

Stojí život bez alkoholu za to? A proč se mám snažit? Jenom jeden hlt, jednou se napít, jedna chvilka ve vatovém opojení — to přece nemůže uškodit.

Pak jí zazvoní mobil.

Na displeji se objeví číslo Tove.

Ty.

Co chceš?

Malin se stydí za své myšlenky. Nemůže s Tove mluvit, když je teď celou duší upnutá k alkoholu. Ne, teď to prostě nejde. Náhle cítí, že už má blízko k tomu, aby se vzchopila a s tímhle dnem se poprala. A tak hovor instinktivně odmítne, hned toho zalituje, chce zavolat zpátky, ale místo toho se zakousne do pizzy, kterou jí právě přinesli.

Co to Britt Sivsjöová říkala o svých dcerách, o špatných vztazích mezi Cecilií a její sestrou Petronellou?

„Moc dobře spolu nevycházely. Ani když byly malé.“

Neříkala to takhle?

„Kdo to byl, že jsi s ním nedokázala mluvit?“ zeptá se Zeke.

„Zubař,“ odpoví Malin.

„Zubař?“

„Chce, abych se objednala, a já na to nemám ani čas, ani peníze.“

Zeke s ústy plnými marinary něco zamumlá o své vlastní prohlídce u zubaře a Malin hledí na mobil. Přeje si, aby se na displeji objevilo Peterovo číslo.

Ale ten na telefonování nejspíš nemá čas.

V poslední době hodně slouží. Víc než dřív.

A ona si představuje, jak ji zaplňuje jeho tělo, jak ho škrábe na zádech. Vrátí se jí chuť na vodku a potom i myšlenka na Tove.

Nech toho, Malin, šeptá si pro sebe.

S Peterem se večer uslyšíme.

Zavoláme si.

Karim Akbar stojí na stupínku v sále, kde v případě velkého zájmu pořádají tiskové konference.

Uhladí si šedý melírovaný oblek od firmy Kiton.

Blesky fotoaparátů blikají, kamery bzučí, patnáct novinářů sedících před ním zapnulo své diktafony a několik z nich k němu natahuje mikrofony. Karim Akbar se reportérům podívá do očí a pak spustí.

Informuje o tom, co našli, o vraždě Patrika a Cecilie Andergrenových, o jejich pohřešované dceři Elle, ukáže jim fotku holčičky a říká:

„Budeme vděční za jakoukoli pomoc ze strany veřejnosti.“

Tančí své sólo.

Připadá si jako vodoměrka na lesklé hladině, jako elegantní zvíře, které se pohybuje sem a tam, ale nikdy se ničeho nedotkne.

Pokládají otázky.

„Máte nějakou teorii?“

„Jsou nějací podezřelí?“

„Znáte motiv?“

A Karim Akbar na všechny otázky odpovídá:

„Vyšetřování stále probíhá, takže vám zatím nemůžeme poskytnout další informace.“

Chystá se konferenci ukončit, ale reportér deníku Aftonbladet, který nikde nesmí chybět, vyřkne poslední otázku:

„Karime! Kde vlastně nakupujete obleky?“

Pár novinářů se zasměje.

Karim se usmívá a zhluboka se nadechne.

Vydechne a odpoví:

„V H&M, samozřejmě, copak to není vidět?“

12.

Malin v kuchyni ve svém bytě.

Hodiny z Ikey na zdi ukazují půl osmé. Peter je jednou rozebral, vyndal rozbitou vteřinovou ručičku a Malin teď při pohledu na ciferník připadá, jako by se čas zasekl.

Bzučení nové mikrovlnné trouby s povrchem z lesklého chromu.

Ve skleněných dvířkách se odráží Malinin obličej, ale ona nechce vnímat únavu, která se v něm zračí.

Radši pohlédne do trouby.

Piroh s mletým masem.

K tomu vlažná voda z kohoutku.

Zkoušela volat Tove, ale nebrala to, a tak jí Malin nechala zprávu.

„Nemohla jsem s tebou dneska mluvit. Zavolej, až budeš mít čas. Ráda bych tě slyšela. Jinak se uvidíme v pátek.“

Ani Peter nezavolal.

Určitě zrovna drží v ruce laserový nůž. Nějaký nabouraný motorkář. Dopravní nehoda. Plánovaná operace, kterou museli odložit na noc. Před několika měsíci mu na praxi přidělili tři studenty, dva kluky z Kanady a děvče z Texasu. Malin ví, že se jim Peter chce věnovat, protože když budou spokojení, dostane se na oplátku dobrého přijetí studentům z linköpinské Univerzitní nemocnice, až vyjedou za hranice.

A zdravotnictví to prospěje.

Cink.

Posadí se na gauč v obývacím pokoji, pohlédne na piroh na talíři před sebou a zaboří vidličku do houbovitého těsta.

Zapne televizi.

Zrovna dávají zprávy a Malin je zvědavá, jestli se v nich objeví něco o jejich případu, něco o Elle.

Před chvílí se dívala na webové stránky Correnu. Článek věnovaný případu Andergrenových je hlavním tématem dne, připojili k němu fotku Karima Akbara z tiskové konference.

Televizní zprávy se věnují jejich případu jako druhému v pořadí. Ukazují fotografii Elly, „policie bude vděčná za jakékoli tipy“, následuje speciální telefonní číslo.

Piroh má gumovou konzistenci, mleté maso je vodnaté a Malin nechce domyslet, co jí to připomíná.

Psovodi v lese pátrali až do večera, ale nic nenašli, stejně jako potápěči. Malin se Zekem se z pizzerie vrátili na stanici a sepsali protokol, potom znovu zajeli do Hjulsbro a vyslechli sousedku Theu Victorinovou, ale nic nového se nedozvěděli.

Malin se pohodlně opře, cítí, jak se jí svalovými vlákny rozlévá únava a chce se jí spát, využít příležitost teď, když má v hlavě téměř prázdno. Tuší ale, že si hned tak neodpočine.

Karin Johannisonová tiše stojí v pitevním sále.

Zářivky vrhají kovové světlo na bílé kachle na stěnách a nerezové stoly i skříně se v něm lesknou ještě víc než jindy. Karin cítí vůni kovu, která jako by přebíjela pachy chemikálií a rozkladu.

Těla Patrika a Cecilie Andergrenových znovu přikryla.

Už se na ně nemusí dívat, ví, co za dané situace vědět potřebuje.

To byl ale den!

Uniformovaní policisté se jí potloukali po místě činu a dělali binec, našla pečlivě ukrytý pevný disk, ale místo jejích techniků si ho vzal Johan Jakobsson. Nebránila mu, ví, že je opravdu šikovný.

To odporné zacházení s těly, když je vytahovali z vířivky, a ta ztracená holčička.

Ella Andergrenová.

Adoptovaná, stejně jako Tess.

Tess dnes večer hlídá chůva. Karin nenáviděla sama sebe, když Rebece volala a prosila ji, jestli by Tess nevyzvedla ze školky.

A ještě víc se zastyděla, když pocítila radost, že Rebeka může takhle narychlo přijít.

„Musím zůstat dlouho v práci. Vím, že je to na poslední chvíli, ale nemohla bys dojít pro Tess?“

Karin se k nahým rozstříleným tělům pod bílými plachtami obrátí zády a snaží se představit si dotek Tessina baculatého tělíčka, ten klid, krev proudící pod jemnou dětskou pokožkou.

Je pět minut po osmé.

Před očima se jí vynoří Malinina tvář.

Snad neudělám stejnou chybu jako ty, pomyslí si Karin.

Vím, jak tě trápí vědomí, že jsi Tove celé ty roky zanedbávala, že jsi ji tak často nechávala v cizích rukou, když jsi propadala práci a alkoholovému opojení.

A vidím, jak jsi z toho teď smutná.

Protože víš, že už je pozdě. Že se ti Tove nevyhnutelně vzdaluje. Jednou jsme o tom mluvily a ty ses snažila nepůsobit zahořkle, ale tvé modrozelené oči říkaly něco jiného než ústa. A teď se s Peterem snažíte o dítě. Je to tak?

Opravdu ho chceš?

Ale já nemůžu, nechci na tebe myslet takhle, Malin. Když se ostatní mé adopci pošklebovali, vím, že jsi byla na mé straně, řekla jsi, že na tomhle světě je nedostatek lásky a že existují děti toužící po té, kterou jim můžu poskytnout.

Přesto se nechci dopustit stejné chyby jako ty.

Chci mít na Tess dost času.

Ať se stane cokoli. Ať se stalo cokoli.

Nikdy ji nezklamu.

Karin vytáhne mobil. Vyťuká Malinino číslo.

Tove, musí to být Tove. Tolik bych si přála, abys to byla ty.

Bože, jak ráda bych občas dokázala vrátit čas!

Telefon v kuchyni zvoní.

Musela jsem usnout na gauči.

Malin rychle vstane a cítí, jak se jí odkrvuje hlava. Na vteřinu dostane strach, že omdlí, ale podaří se jí dojít do kuchyně a hovor přijmout.

Ozve se hlas Karin Johannisonové.

Malin si vyslechne, co má na srdci.

„Dobře, přijedu.“

O Tess se nejspíš stará ta chůva, na kterou se Karin spoléhá, když musí pracovat přes čas.

Pro to děvče to určitě není špatný přivýdělek, myslí si Malin a schází ke vchodovým dveřím domu na ulici Ågatan.

Karin jí neprozradila, proč chce, aby přišla na pitevnu.

Ale nějaký důvod má, Karin nikdy nevolá jen tak.

Ella, Tess.

Johan jim potvrdil, že Ella taky pochází z Vietnamu.

Není na tom nic zvláštního. Pak Malin napadne, jestli Karin neznala Andergrenovy přes nějakou skupinu nebo klub adoptivních rodičů. Ale Karin Johannisonová se nikdy o ničem takovém nezmínila a není zrovna ten typ, který by se potřeboval sdružovat.

Malin vyjde ze dveří.

Už přestalo pršet.

Vedení města nechalo u kostela svatého Larse namontovat reflektory, které zespodu osvěcují věž, takže vypadá jako kosmická loď připravená ke startu.

Halas z hospody Pull & Bear v přízemí jejich domu.

Peter nevolá a nevolá.

Ale co bych mu řekla?

O čem bychom si povídali?

On nechce poslouchat, čím jsem se dnes zabývala, já zas nechci slyšet o jeho operacích. A nedokážu začít mluvit o nějakých hloupostech, které nestojí za řeč.

Ale naše společná budoucnost snad za řeč stojí, ne?

Malin má dojem, že slyší syčení pípy, ze které proudí pivo.

Chce pod ni nastavit otevřená ústa.

A pít, pít, pít.

Karin Johannisonová sedí schoulená na židli před pitevním sálem. Na chodbě, která se podobá podzemnímu tunelu.

Ze stropu visí na holých kabelech průmyslově vyhlížející lampy, široké roury vzduchotechniky hučí a podlaha je ze surového betonu — pozůstatek z doby, kdy dům sloužil jako kasárna.

Místo pitevního sálu tu kdysi byl sklad zbraní a munice.

Karin uvidí přicházet Malin a vstane. Na zeleném plášti má skvrny od krve.

„Promiň, že tě sem v tuhle dobu ještě tahám. Ale nechtěla jsem čekat.“

„Nic se neděje, to přece víš,“ odpoví Malin.

O několik vteřin později stojí u těl Cecilie a Patrika, ze kterých Karin sundala plachty, a Malin vidí, že také očistila rány a místa, kde těla otevřela, pak zase zašila.

Kůže.

V pitevně je patrný její šedobílý odstín, který člověk jinde nevidí.

„Co jsi zjistila?“ zeptá se Malin a vyhání z hlavy obrazy a hlasy.

Karin se zhluboka nadechne.

Vypadá, že by chtěla mrtvé pohladit, uklidnit je, a Malin v místnosti hmatatelně cítí přítomnost smrti, jako by tam stála a pyšně jim předváděla svou moc. Jako by v sále došel kyslík a zubatá už na ni i na Karin dýchala, chystala se jich zmocnit.

„Podívej,“ řekne Karin a uchopí Cecilii Andergrenovou za zápěstí.

„No,“ odpoví Malin.

Karin nadzvedne i Patrikovy paže.

„A podívej se tady. Totéž.“

„Co myslíš? Já nic nevidím.“

„To je právě ono. Nic. Myslím, že útočníka znali, že možná žádné nebezpečí netušili. Jinak by měl aspoň jeden z nich střelné rány i na rukou nebo na předloktích, protože by se snažil chránit. Ten, na koho útočník zamířil až jako na druhého.“

„Myslíš, že by na to měli dost času?“

„Byli zasažení zepředu, takže toho, kdo je napadl, museli vidět.“

„Nemohla tam být tma?“

„Taková určitě ne.“

„Takže myslíš, že si s někým povídali, nebrali to nijak vážně, nenapadlo je, že by je mohl chtít zavraždit, a tak byli v klidu a uvolnění, i když stál střelec přímo před nimi?“

„Tak nějak. Oba dostali přesný zásah, takže je možné, že před nimi útočník chvíli stál, zamířil, pak vypálil rány do srdce a ještě každému pár kulek přidal.“

„I tak se ale přece museli bát, ne?“ zeptá se Malin.

„Ano, nejspíš se báli, a ne málo, ale je tu možnost, že vraha znali.“

„Takže žádné známky sebeobrany.“

„Jenom spekuluju,“ podotkne Karin. „Taky mohli ruce zvednout, ale kulky je náhodou minuly. Míváme tendenci chránit si především obličej.“

Znali ho, nebo neznali? To je teď hlavní otázka, pomyslí si Malin.

„Byla to pistole?“

„Ano, kulky pocházejí z pistole ráže devět milimetrů. Běžný typ.“

„Nějaké jiné stopy?“

„Ne. Nic zásadního. Máme nějaké otisky prstů, které teď porovnáváme s registrem, ale nenašly se na místech, kde by stopy nejspíš zanechal vrah.“

„Žádné nábojnice?“

„Ne. Střelec je musel posbírat.“

„Chladnokrevný promyšlený plán.“

Karin pohlédne na Malin, položí Cecilii Andergrenové ruku na čelo a zašeptá:

„Určitě měla dost času, aby pocítila strach. Jistě se báli o svou holčičku.“

Co vy víte o našem strachu?

O opravdovém strachu.

Zavraždili nás.

Kdo?

To je záhada a rozluštit ji můžete jenom vy.

Ello. Ať jsi kdekoli, neměla bys tam být, nejsi na to připravená.

Ale copak je na to někdo někdy připravený?

Čas tu ubíhá pomalu i rychle zároveň.

Všechno nás bolí víc a víc, všechno je čím dál horší a vířivka v domě, kde žila naše rodina, je prázdná, zbytky naší krve obarvily její plastové stěny do červenohněda.

Ale úplné ticho tam není, v místnostech se něco hýbe. A vy dvě už se blížíte.

Rozhodly jste se zajet do našeho domu ještě jednou, společně, porozhlédnout se, nechat volně pracovat intuici, ale buďte opatrné, buďte opatrné.

Zavraždění.

Nemůžeme tomu uvěřit.

Nechceme.

Ale je to tak.

Udělali jsme, co jsme udělali.

Dveře do našeho domu se otevřely.

A vešla smrt.

13.

Malin Forsová a Karin Johannisonová parkují před domem na ulici Stentorpsvägen.

V noční tmě se stromy na zahradě mění v černé loutky s rozcuchanými hlavičkami a okolní domy jsou tiché a tmavé, jako by tohle místo, kde se nečekaně zjevilo zlo, všichni opustili.

Policisté dnes obcházeli sousedy.

Největší událost, jakou ve čtvrti pamatují.

Slyšel jsi už o Andergrenových?

Nikdo neví, co se stalo s tou malou.

Zavraždili je.

Bloudí tu přízraky? Jaké zvuky se to ozývají ze zahrady?

Zamkli jsme všechny dveře? Určitě?

Naše krásná ulice v téhle skvělé čtvrti. Žijí tu takoví, jako jsme my.

Vražda? Nemožné, ne tady, ne u nás.

Ta holčička.

Určitě už je mrtvá, je jenom otázka času, kdy policie najde zavražděnou i ji.

Malin cítí vůni mokrého asfaltu a přírody, která se chystá usnout, a následuje Karin Johannisonovou po schodech. Podlezou modrobílou vytyčovací pásku. Karin otočí klíčem ve vchodových dveřích a už jsou uvnitř.

Ticho.

Jako by s sebou smrt odnesla všechny zvuky. Bílá kuchyň ale září i ve tmě, nad pohovkou v obývacím pokoji jako by se vznášeli duchové a Malin si poprvé všimne obrazů na stěnách — jsou to reprodukce z Ikey, dobře vybrané, ale levné. Působí to, jako by Andergrenovi měli vkus, ale odmítali za umění utratit byť jen o korunu víc, než je nezbytné.

Peníze vám ale určitě nechyběly.

Inženýři obchodující v zahraničí dostávají zaplaceno.

Adopce něco stojí.

Brzy se dozvíme víc, Johan určitě obstaral veškeré údaje o vaší ekonomické situaci. Stali jste se oběťmi vraždy a my teď musíme vaše životy prozkoumat ze všech stran, do posledního detailu. Karin odešla do kuchyně, Malin rozsvítí lampu na hezké komodě z březového dřeva a vidí ve vzduchu poletovat zrníčka prachu jako malé, zbloudilé a neklidné andílky.

Schody do sklepa.

Ticho.

Něco jsem zaslechla.

Malin zasyčí na Karin, která přišla do obývacího pokoje.

Kroky?

Malin ukáže dolů.

Naznačí Karin, že má zůstat na místě, a ona znehybní, čeká, co Malin udělá.

Další zavrzání.

Nějaký člověk?

Karininy rozšířené zorničky, skoro se třese strachy.

Někdo se tu pohybuje.

Nebo ne?

Vrah se někdy vrací na místo činu.

Ti nejvyšinutější se rádi dívají, když na místo přijíždí policie.

Malin odloží sako.

Bere pistoli a vydává se dolů po schodech, opatrně, aby ji nebylo slyšet, jeden, dva, tři a za chvíli je dole. Naslouchá, slyší zvuky z místnosti za bazénem, z místnosti, která nejspíš sousedí s garáží.

Opatrně se plíží suterénem.

Ke dveřím.

Přitiskne k nim ucho. Cítí plíseň a chlor, takhle vypadá luxusní švédský sklep.

Vevnitř určitě někdo je.

Malin rozrazí dveře, rozkročí se a namíří pistoli přímo před sebe, zakřičí na postavu skloněnou nad psacím stolem:

„Ani hnout, nebo střelím!“

Ale ten člověk se dá do pohybu.

Popadne ze stolu nějaký předmět.

Obrací se, v ruce drží něco černého a napřahuje se. Co to svírá v prstech?

Zbraň?

Má zarostlý obličej. Míří na mě pistolí? Mám stisknout spoušť jako první?

Ano.

Ne.

A pak muž upustí věc, kterou držel. Dopadne na zem s tupým řachnutím. Malin na muže zírá a má dojem, že ho poznává.

Nezmáčkla jsem to.

Fajn.

Dobrá.

„Co tady děláš?“

A on se znovu obrátí, zřejmě chce vyskočit oknem, ale rozmyslí se.

Zvedne ruce.

Netečným, ospalým hlasem narkomana řekne:

„Oukej, oukej. Nic se neděje. Vzdávám se.“

O deset minut později už Malin sedí v autě a obrací se k muži na zadním sedadle.

V kabině je cítit pot a zažraná špína, Nisse Persson nespal v posteli určitě už několik týdnů. V obličeji je vyhublý a špinavý, vlasy a vousy má slepené.

Malin moc dobře ví, s kým má tu čest.

Je to jeden z neškodných linköpinských feťáků, neškodných v tom smyslu, že nemají na svědomí nic horšího než krádeže a vloupání, žádné násilné trestné činy.

Nisse Persson má prokazatelnou schopnost ocitnout se ve špatný čas na špatném místě. Jednou přivolal policii, když si dva z jeho kumpánů navzájem rozpárali břicho při opilecké rvačce, která se jim vymkla z rukou. Chtěl z nich jen vytáhnout nějakou kořalku a ocitl se uprostřed dvojnásobného pokusu o zabití.

A teď tohle.

Vloupání do domu, kde zrovna našli dvě mrtvoly.

Ruce v poutech, zahanbený a zamlžený pohled.

„Nisse,“ řekne Malin, „co jsi tam sakra dělal? A žádné vytáčky. V tomhle domě se stal zločin, a když budeš lhát, můžeš si pěkně zavařit, protože tu mluvíme o dost vážných věcech. Co jsi chtěl provést s tou sešívačkou? Hodit ji po mně? Mohla jsem tě zastřelit!“

Černé oči plné strachu.

Pohled, který říká:

Teď jsem spadl přímo do žumpy.

„No?“

Nisse Persson koktá:

„V rádiu jsem slyšel, co se stalo. A došlo mi, že v tom domě nikdo nebude. Už jsem se tu do pár baráků vloupal a ve sklepech tu mívají všechno možné.“

Feťácká logika.

Správná, ale naruby.

Malin ví, že Nisse říká pravdu.

„A co jsi dělal včera večer a v noci?“

„Byl jsem u Bumby a u Anki. Můžou mi to dosvědčit. Anki je na antabusu, takže byla čistá.“

„Prověříme si to. Ale dneska musíš jet s námi, chápeš? Zmizela malá holčička. Pětiletá. Nemůžeme lidi nechat, aby se nám potloukali po místě činu. Krucinál, Nisse!“

Malin cítí, jak v ní narůstá vztek, a namíří ho proti té lidské trosce na zadním sedadle.

„Mohl ji někdo zavraždit! A pak se sem přihrneš ty, jenom aby sis opatřil prachy na ten svůj zatracenej fet. A vyděsíš nás k smrti. Málem jsem tě zabila, do háje.“

„Promiňte.“

„Cože?“

„Promiňte.“

Malin zavrtí hlavou a snaží se nevnímat nakyslý pach šířící se od Nisseho Perssona.

„Vrátím se teď dovnitř. Ty tu na mě v klidu počkáš, jo? Jinak tě ráno najdou v řece. A žádné zvracení. Jestli se ti chce na záchod, musíš to vydržet. Jasné?“

Karin.

V kuchyni. Na židli.

Když Malin přivlekla Nisseho Perssona ze sklepa, stála Karin uprostřed kuchyně s velikým sekáčkem v ruce.

Povytažená zásuvka.

V očích strach.

Ne o vlastní život. Ale kvůli zodpovědnosti, o níž ví, že se teď k jejímu životu váže.

Tess.

Mě ani jí se nikdo nedotkne.

Malin vysvětlila Karin, že může zbraň odložit, že žádné nebezpečí nehrozí.

Teď se spolu posadí. Malin si protře oči.

„Sedí v autě. Neuteče.“

Karin přikývne.

Co to tady vlastně vyvádíme? pomyslí si Malin.

Měla bys být doma u Tess. A ty to víš.

Neudělej stejnou chybu jako já, když byla Tove malá.

Karin vstane.

„Kašleme na to,“ řekne Malin.

„Ella,“ vypraví ze sebe Karin. „Kdo ví, co má za sebou? Tím myslím i dobu, kdy žila ve Vietnamu.“

„Najdeme ji.“

„Nemáš představu, co jsem tam viděla, když jsem jela pro Tess.“

Karin se na chvíli odmlčí a potom pokračuje:

„Viděla jsem věci, na které bych nejradši zapomněla.“

14.

STŘEDA 11. ZÁŘÍ, ČTVRTEK 12. ZÁŘÍ

Tess.

Jsem na cestě.

Určitě už spinkáš.

Nikdy se ti nesmí stát nic zlého, slib to mamince.

Auto je jako kokon.

Nisseho Perssona odvezli do cely. Tentokrát řídila Malin.

A brzy už Karin stojí v hale ve svém bytě na ulici Drottninggatan. Je jedenáct hodin a ona v celém těle cítí touhu a stesk. Vyplatí Rebece pět set korun.

„Spí u tebe v posteli. Přála si to.“

„To je v pořádku.“

„Myslela jsem, že ti to nebude vadit.“

Rebeka si vezme bundu a pokyne Karin na rozloučenou.

Karin jde do ložnice.

Tessiny vlasy, rovné a černé jako smola, rozhozené na bělostném povlečení.

Karin usedne na kraj postele. Trochu poodhrne přikrývku. Prohlíží si ze strany obličej své dcery, obočí, oční víčko a dlouhé řasy.

Hladí ji po tváři.

„Maminka už je tady,“ šeptá. „Už jsem tady.“

Ello.

Kde můžeš být?

Malin leží v posteli ve své ložnici, snaží se usnout a ta otázka se v ní vzdouvá jako vlna.

Zmítá se, jako by ji ta vlna unášela.

Táhne ji pryč, laská ji, ale zároveň ji drží nad hladinou spánku.

Tvé rodiče někdo zavraždil. S téměř nepředstavitelnou odhodlaností.

Možná člověk musí být chorobně odhodlaný, aby dokázal někoho zavraždit. Musí po něčem bezmezně toužit.

I já jsem zabíjela, uvědomí si Malin.

Ve službě.

Abych zachránila svou dceru.

Moc odhodlání jsem k tomu nepotřebovala. Když na to přišlo, bylo to stejně přirozené jako dýchání, jako mrkání.

Peter.

Postel je široká a prázdná. Musí stačit, že ji plní naše láska. Je dost velká i bez dětí.

Nezavolal.

Obvykle přece volá.

Ale teď už je pozdě.

Teď chce Malin jenom spát.

Odpočinout si od té obrovské vlny, na které se s ostatními členy vyšetřovacího týmu budou zmítat i zítra.

Sven Sjöman stojí doma v kuchyni a dopíjí šálek čaje. Tu a tam se přiměje kousnout do chleba s dlouhozrajícím sýrem.

Jeho žena spí nahoře, v prvním patře jejich vily, on se nechává objímat nocí a vychutnává si okamžik ticha.

Jejich vztah je silnější než kdy dřív. Ne po fyzické stránce, ale mají to nejdůležitější — přátelskou lásku, která je nezbytná, aby se celoživotní manželství dalo označit za šťastné.

Když Sven onemocněl rakovinou prostaty, jako by to jim oběma poskytlo důvod k zamyšlení.

Jako by se oba zastavili, zhodnotili své životy a náhle pocítili nezměrnou vděčnost za to, co mají.

Mají jeden druhého.

Obyčejný, ale hezký společný život.

Děti a vnoučata, se kterými se vídají tak akorát.

Dům, kde spokojeně bydlí. Možnost zajet si na dovolenou.

Za pár let je oba čeká důchod. Sven se totiž rozhodl: bude pracovat stejně dlouho jako Ulla. Nechce se změnit v mrzutý stín muže, který se rozčiluje kvůli hloupostem, zatímco je jeho manželka v práci.

Ukousne si obloženého chleba.

Ta ztracená holčička.

Náhle se v něm probudí zkušenosti získané celoživotní prací u policie.

Kuráž, pochybnosti. Tohle zvládneme, ale musíme pracovat rychle. Jinak by se z toho vrah mohl vyvléknout. A copak bychom s tím mohli žít? Jak by s tím mohla žít ta ulice, čtvrť, město, kraj, země, celý svět?

Musíme to dítě najít. A vraha — nebo vrahy — taky.

To je náš úkol.

Zítra se k nám připojí nová posila. Bývalá volejbalová mistryně Elin Sandová. Prospěje nám to, ve vyšetřovacím týmu to chce čas od času čerstvý vítr.

Sven dojí zbytek chleba, cítí, jak mu křupe mezi zuby a jak ho na patře pálí slaná chuť sýra. Myslí na Malin, přemítá, jestli už spí.

Nelíbí se mu, jak v posledních měsících vypadá.

Působí vystresovaně, ztrápeně, tak trochu duchem nepřítomně.

Něco s tebou není v pořádku, Malin. Seber se. Musíš se sebrat, Malin.

Bez tebe to nezvládneme.

Já tedy určitě ne.

Johan Jakobsson leží vedle své manželky v posteli v řadovém domku ve čtvrti Linghem. Spí na zádech a hlasitě chrápe, ale on ji nechá.

Ví, že i tak sám brzy usne.

Ačkoli nechce, myslí na zmizelou holčičku.

Na její zavražděné rodiče, na sebe a na své vlastní děti. Cítí, že je to všechno moc blízko, vždycky je to nějak příliš blízko. A právě proto má rád svou práci: dohledávání informací.

Zbožňuje dělat rešerše — když se vydává do neznámých oblastí a pátrá v nich.

U počítače nikdy nic není doopravdy.

Zachovává si díky tomu odstup. Zla už viděl víc, než měl chuť pochopit. Všechny ty skutečnosti, které je potřeba odhalit, skutečnosti, o kterých většina lidí nechce slyšet.

Co o Andergrenových vypátral? Měli peníze. Miliony na důchodovém připojištění a na spořicích účtech. Byli zajištění, i když ne vyložení boháči. Ještě se do toho bude muset ponořit. Těžko říct, kde má začít. Každopádně budou zítra na poradě muset všechny informace shrnout a uspořádat.

Nepodařilo se mu dostat se do nalezeného pevného disku, prohlédl jenom pracovní počítač Patrika Andergrena plný smluv o nedávno uzavřených obchodech. Jinak nenašel nic, co by bylo pro vyšetřování podstatné. Několik rodinných fotografií, snímky Elly z dětského domova, kde si ji vyzvedli, několik filmů pro děti a her. To bylo všechno. Žádné jiné dokumenty. Cecilie Andergrenová na počítači pracovala přes školní síť, na kterou také získal přístup.

Jeho dcera spí o patro níž. Je jí devět let.

Elle Andergrenové je pět.

V tom věku jsi byla tak bezelstná a vnímavá, vzpomíná Johan. Důvěřivá a krásná.

Taková jsi byla, moje malá, když ti bylo pět. Krásná jsi pořád, ale už ses leccos naučila.

Teď máš svou hlavu, jak se říká.

Tělo na tělo, pot na pot.

Karim Akbar cítí, jak mu státní zástupkyně Vivianne Södergranová rty svírá penis, jak ho intenzivně saje a zároveň klouže ústy nahoru a dolů, nahoru a dolů.

Má své dny.

Takže k ní nemůže.

Chtěl by, připadá si jako nadržený teenager.

Už je blízko, šlo to až moc rychle a on chce výbuch zadržet, oddálit ho, a tak myslí na jiné věci.

Na to, jak se Vivianne brání jeho naléhání, aby se k němu nastěhovala, a místo toho mu vykládá, že by ložnice v její vile ve čtvrti Lambohov potřebovala vytapetovat a kdesi cosi.

Nabádá ho, aby své knize o přistěhovalectví zajistil patřičnou propagaci, říká, že se tak z něho může stát osobnost, s jejímiž názory se počítá.

Chci to vůbec?

Copak se nám takhle nežije dobře? Jenže kašmírové obleky z Kitonu, jeho nová vášeň, jsou pekelně drahé.

Žije se mi tu dobře, uvědomí si, ale vzápětí už myšlenky ovládat nedokáže, poddá se tomu úchvatnému sání a vykřikne UŽ, UŽ, UŽ, načež se definitivně vzdá a cítí, že stříká Vivianne přímo do úst a ona polyká a polyká a polyká.

Potom leží na jeho zpocených prsou, porostlých tuhými černými chlupy.

Pohrává si s jeho rozcitlivělým údem.

Nepříjemně to lechtá, ale nechá ji.

Sex, sex, sex.

Vlastně je to to jediné, na čem jejich vztah stojí. Pro tebe je nakonec vždycky všechno o sexu, nemám pravdu, Vivianne?

Börje Svärd je ve svém domě sám. Leží s otevřenýma očima a slyší, jak mu doručovatel hodí do schránky výtisk Correnu a potom zmizí v ulicích.

Psi ve výběhu neštěkají, vědí, že v tuhle dobu se noviny roznášejí pravidelně.

Jejich dům ve Valle.

Je moc velký. Veškeré zařízení do něj pečlivě vybrala Anna a on na něm vůbec nic nezměnil. Všechno zůstává na svém místě, stejně jako vzpomínky na ni, na to, jak si navzdory všem omezením daným její nemocí uchovávala dobrou náladu a vytvářela si z jejich domova vlastní dokonalý designový vesmír.

Za poslední rok spal se sedmi různými ženami.

Přišel tomu na chuť.

Plynutí a láska, na památku Anny.

Sex, dobrodružství, nová těla.

Pocit, že chtějí právě jeho, dvaapadesátiletého, trochu oplácaného kriminálního inspektora s bodrým obličejem a velkým knírem.

Zeke Martinsson si zaleze do peřin a převrací se, dokud se mu neleží pohodlně.

Postel stojí v místnosti, kde měl dřív pokoj Martin, v prvním patře jejich vily.

Gunilla si u sebe v ložnici čte nějaký pitomý románek z červené knihovny, pode dveřmi vidí světlo její lampičky.

Baba jedna!

Megera zatracená!

Poslední rok jí v duchu začal říkat ježibaba, a když se setká s Martinem, vidí v jeho očích pohrdání. Zřejmě přemýšlí, jak to spolu můžou vydržet, všechny ty posměšky, podezřívavost, nářky a hádky.

„Jdeš pozdě!“

„Měl jsem toho hodně.“

„Cítím z tebe parfém.“

Gunilla má ve zvyku dívat se mu do mobilu, aby zjistila, s kým telefonoval.

Co se to vlastně stalo? Postupně se jeden druhému odcizili. Možná všechno začalo u Martinova hokeje. Ona mu propadla a stala se hokejistickou mámou na plný úvazek, on sám se na tu idiotskou hru nevydržel ani dívat. Odvrátil se od ní a kolegové na stanici se stali jeho další, poměrně bezproblémovou rodinou. Teď je Martin dospělý, sám má děti a kariéru hokejisty pověsil kvůli zraněním na hřebík. Ona ale se synem dál jedná jako s malým klukem.

Ta zatracená oněmělost.

Nedokáže s ní mluvit vůbec o ničem. Vytočí se, sotva Gunilla otevře pusu.

K té změně, k tomu odcizení docházelo pomalu, až bylo najednou po všem a z nevěry se stal fakt. Tehdy to měli vzdát, uvědomit si, že pokračovat už nemá smysl.

Ale v té době si o tom nepromluvili.

Nemluví ani teď.

Ona mu odpustila, on se stáhl do bezpečí, do cituprázdna.

Zajímá ji něco víc než zahrada? Martin. Vnoučata. Ty její krámy, mít naklizeno a všechny věci na svém místě. Co její emoce? Kam se poděly? Aspoň s těmi svými musím něco udělat, pomyslí si Zeke.

Hned.

Brzy.

Karin. Celá teď září.

To dítě.

Tess.

Pro mě už v životě nemá místo. Propásl jsem svou šanci. A novou už nedostanu.

Ale mohl bych to zkusit.

Tady nemůžu zůstat.

Zeke zavře oči, zhasne lampičku a nechá se ukolébat deštěm snášejícím se na střechu.

Waldemar Ekenberg sedí v obývacím pokoji své vily v Mjölby u televize a dívá se na pořad o renovaci domů pro chudé.

Je to americký pořad.

Přiblblý.

Ideální pro bezesnou noc.

Televize. Veliká a plochá.

Dostal ji od jednoho Jugoslávce, který nechtěl mít problémy.

Na tom není nic špatného. Spousta lidí nechce problémy.

Zapálí si cigaretu. Zhluboka potáhne a teplý kouř mu plní plíce.

Manželka je v nemocnici, má noční. Ze začátku se mu to líbilo, ale teď má potíže usnout, když je sám.

Stýská se mu.

Jasný, pochopitelný stesk, který ho ale překvapil.

Že se člověku může stýskat po těle ženské, kterou měl tolik let tak blízko. Přirozenější by snad bylo užít si tu trochu svobody, ne?

Co se dá dělat?

Díky svému stesku lépe chápe Malin Forsovou.

Po něčem se jí stýská, něco jí schází.

Vždycky to tak bylo. Jenže ona, chudinka, na rozdíl ode mě neví, po čem.

Malin usnula a zdá se jí sen.

V jeho temnotách slyší vlastní hlas.

Nesmíš umřít dřív než já, Tove.

A její hlas se mísí s dalšími hlasy.

S Peterovým.

Musíme mít dítě, Malin.

Musíme.

Adoptovat.

Já chci své vlastní dítě. Ne od někoho jiného.

Vlastní dítě, takové, které bude vypadat jako já, bude mít stejnou barvu kůže jako já.

Ve tmě se zalesknou kulky, blíží se k Malin, září jako hvězdy na nočním nebi bez života a ona se vznáší, ale když se nadechne, plíce jí plní jenom studená voda. Stala jsem se teď tebou, Ello? Pluješ si na dně řeky, s bílou kůží, nateklými rty a nemůžeš dýchat.

V tom snu je teplo.

Teplo chvojí nebo teplo ve stínu zubatých palem.

Žahají mě chapadla medúz. Útočí na mě sumci, ropuchy se mi snaží poleptat kůži svým jedovatým slizem.

Vchází do mého snu smrt? přemýšlí Malin ve spánku a stovka hladových sladkovodních úhořů se v tom snu mrská uvnitř sudu, mění se v jedovaté hady, kteří se vydávají do světa lovit a požírat děti.

Malin zvedne ruku.

A pak už ve snu zůstává jen tvář Tove.

Ale pouze na krátký uklidňující okamžik.

Potom Peterova tvář.

Vysmívá se Malin.

Zlý jízlivý smích, který říká: zmiz, vypadni odtud i se svým neplodným tělem, zmiz.

A Malin se chce probudit.

Jenže nemůže.

Protože tímhle snem se proplétají ještě další sny.

O místnostech tak černých, že se z černé stává bílá.

O osamělých pokojích.

O pokojích, kde lidé pochybují o tom, jestli jsou lidmi.

Jak se mám probudit? šeptá Malin. Jak se mám probudit?

15.

Na hřiště u školky se snáší déšť a proudy vody jako by se ve větru hemžily a svíjely.

Malin si ke konferenčnímu stolu sedá vždycky tak, aby na hřiště viděla, ráda pozoruje děti dovádějící venku. Anebo v budově školky, tak jako dnes.

Bílá tabule je prázdná.

Nové hodiny na zdi nad ní pomalu odtikávají vteřiny do osmé. Brzy začne první oficiální porada tohoto vyšetřování. Včerejší setkání v domě Andergrenových mělo spíš neformální charakter a po zbytek dne si mezi sebou informace sdělovali jen po telefonu.

Naproti Malin sedí Johan Jakobsson. Na sobě má vlněný námořnicky modrý rolák, který mu obepíná krk.

Z Waldemara Ekenberga vedle ní je cítit tabákový kouř a bílá nylonová košile zdůrazňuje jeho vystouplé břicho.

Börje Svärd.

S čilýma, ale nijak veselýma očima. Jeho pohled spíš vyjadřuje očekávání a touhu přijít té vraždě na kloub, najít Ellu.

Živou, nebo mrtvou.

Zeke.

Vypadá, že je mimořádně unavený, a Malin by ráda věděla, na co myslí. Snad se včera s Gunillou nepohádali.

Rozveď se, pomyslí si Malin.

Nebo se nerozváděj.

Každý rozvod znamená neúspěch, jeden z největších, jaké člověka mohou potkat.

Ale někdy jiné řešení neexistuje.

Karim Akbar.

Vyzařuje spokojenost, statné tělo mu obepíná šedý vlněný oblek, takže vypadá mohutně.

Děti ve školce prolézají dlouhým, brčálově zeleným tunelem.

Hrají si na schovávanou.

Malin ráno četla Corren. Na první stránku dali novináři pasovou fotografii Elly Andergrenové:

„Hledá se pětiletá holčička!“

Mrchožrouti.

Ale třeba se jim někdo ozve.

Ello.

Tady jde především o tebe.

Osm hodin a pět minut.

Sven Sjöman se opozdil. Jak to?

Dnes se má něco dít, ale Malin si nemůže vzpomenout co. Pak se otevřou oprýskané bílé dveře a vidí do místnosti vcházet téměř dvoumetrovou ženu.

No ano.

Ta nová.

Wow.

Pěkná žirafa.

Sahám jí sotva po pás, pomyslí si Malin. Elin Sandová — jmenuje se tak nějak, ne? — má na sobě tmavé džíny a černou mikinu adidas s kapucí. Míří ke stolu a její ruce a nohy připomínají dlouhá zplihlá chapadla. Protáhlý obličej má příliš velký, ale s dokonalými proporcemi.

Oči barvy tequily zrající v sudu.

Jsou veliké jako královské klenoty, ty její hnědé oči, rty má plné a zářivé a tmavě blonďaté vlasy svázané do uzlu.

Vypadá jako kreslená postavička, pomyslí si Malin, jako postava z manga. Elin Sandová se usadí na jedinou volnou židli. Malin vidí, že má sílu, že je pořád ještě ve formě, ačkoli už kariéru volejbalistky ukončila.

Usměje se na všechny u stolu a Malin vystřihne svůj nejpřívětivější úsměv. Cítí však, že jí tuhne na rtech.

Dej jí šanci, pomyslí si.

Určitě je úplně v pohodě.

Žádná sportovkyně s prázdnou hlavou.

Nejspíš byla něco jako zázračné dítě.

Přichází Sven a zaujímá místo u tabule. Povytáhne si zelené manšestráky, aby mu šedý svetr z ovčí vlny zakryl vytahaný pásek. Potom si odkašle a ukáže na mladou ženu.

„Tohle je Elin Sandová, nová posila našeho týmu. Přímo z kriminálky v Malmö. Takže, Elin, možná bys o sobě něco víc mohla říct sama.“

Elin Sandová přikývne.

„Nebudu zdržovat,“ řekne hlubokým, skoro mužským hlasem a Malin se na okamžik zamyslí nad tím, jestli si Elin Sandová nenechala změnit pohlaví, jestli neskrývá nějaké takovéhle tajemství. Ale ta velká prsa schovaná pod mikinou přece musejí být pravá, ne?

„Máme na práci důležitější věci než můj životopis,“ pokračuje. Možná je tím chtěla pobavit, ale nikdo se nesměje. Nebo je to jenom zralá úvaha. Malin je tahle schopnost znejistit své okolí, kterou Elin zřejmě má, sympatická.

„Je mi dvacet devět let. Před čtyřmi lety jsem absolvovala policejní akademii. Pracovala jsem u kriminálky v Malmö, jak říkal Sven. Požádala jsem o přeložení sem a vyšlo mi to. Jsem ráda, že teď budu moct pracovat s vámi.“

„My taky!“ prohlásí Waldemar Ekenberg. „Potřebujeme tu víc ženských.“ Malin vidí, jak Elin potemněl pohled, a aby zamluvila Waldemarovu nemístnou poznámku, řekne:

„Vítej.“ A brzy totéž opakují i ostatní.

Potom se v místnosti rozhostí ticho.

Všichni upírají oči na Svena a čekají, až začne.

Malin se znovu zadívá ke školce. Děti jedno po druhém mizí z herny.

Sál školky se vyprazdňuje.

Děti nikde.

Jako by je spolkla jiná dimenze.

„Co víme?“

Sven napsal na tabuli krvavě rudým fixem PATRIK a CECILIE, vedle nich modře ELLA.

Svlékl si svetr, stojí rozkročený u tabule a v červenozelené kostkované košili vyzařuje autoritu, jakou u něj Malin už dlouho nevnímala.

„Takže: víme, že Patrik Andergren a jeho žena Cecilie byli nalezeni zavraždění u sebe doma ve vířivce, byli zastřeleni devítkou. Víme, že vrah se dovnitř dostal sklepními dveřmi a že se nejednalo o vloupání. V domě se nenašly žádné známky souboje. Nemáme stopy pneumatik ani bot. Otisky prstů, které Karin zajistila, jsme v databázi nenašli. Zřejmě patří členům rodiny.

Nábojnice nemáme, vrah si je musel odnést. Vila je plná vláken z oblečení, ale nelze je s jistotou spojit s vrahem.

Taky víme, že manželé měli dceru, pětiletou Ellu Andergrenovou. V době vraždy zmizela. Nevíme ani jak, ani kam. Pasy všech tří osob v domě zůstaly, což stojí za povšimnutí. Ale začneme u rodičů.“

Sven se odmlčí.

„Podle Karin Johannisonové je možné, že vraha znali,“ pokračuje. „Na tom by nebylo nic tak zvláštního, ale to, že se podle všeho nesnažili bránit, může mít svůj význam. Karin stanovila dobu úmrtí na zhruba deset hodin v úterý večer. Andergrenovi měli dost peněz, takže mohlo jít o loupež, ale zdá se, že se nic cenného neztratilo.“

Sven si odkašle.

Pohlédne z okna.

Do úporného deště.

Potom pokračuje:

„Musíme si položit tyto otázky: Kdo z jejich známých mohl chtít tohle provést? A proč? Na základě krátkých výslechů lidí z jejich okolí jsme si dali dohromady obrázek šťastné rodiny, pracovitých lidí, kteří neměli nepřátele. Objevily se náznaky rodinných neshod na Ceciliině straně a Patrikův nadřízený ze Saabu se během výslechu zmínil o úplatcích.

S největší pravděpodobností tu nemáme co dělat s žádným šílencem. Čin byl zřejmě důkladně promyšlený.“

Malin vidí, jak se Elin kouše do rtu, zdá se, že se intenzivně soustředí.

„Kdo je kromě vraha viděl jako poslední?“ zeptá se Sven. „Vypadá to, že s Cecilií naposledy mluvila kolegyně Katarina Karlssonová a s Patrikem jeho šéf Glenn Rundberg.

Máme představu o posledních čtyřiadvaceti hodinách jejich života.

Oba byli v práci. Normální den.

Naše obcházení sousedů bohužel k ničemu nevedlo.

Pokud jde o jejich dceru, Ellu Andergrenovou… jak jsem říkal: zmizela. Můžeme se domnívat, že to souvisí s vraždou jejích rodičů. Možná se lekla a utekla. Ale nikdo ji neviděl, pokud víme. Nebo ji vrah z nějakého důvodu odvedl, bůhví proč a co s ní v takovém případě mohl udělat. V terénu jsou ještě pořád nasazení psi a potápěči.

Asi nemusím zdůrazňovat, že čas pracuje proti nám.“

Surovost Svenových slov.

„Pedofil,“ řekne Waldemar. „Mohl to být nějaký odporný pedofil, který si holčičku vyhlédl, unesl ji a rodiče zavraždil, aby se k ní dostal.“

V místnosti zavládne ticho. Waldemarův výlev ostatní zaskočil.

„Myslíš?“ zeptá se klidně Malin. „Víme, že pedofilové takhle nepostupují, oběti si hledají přes internet, ne v běžných rodinách střední třídy. Pokud tedy nejde o jejich vlastní děti nebo o děti příbuzných. Většinou si vybírají mezi nejchudšími, v nejchudších zemích.“

Waldemar rozhodí rukama.

„Chtěl jsem jenom rozproudit diskuzi.“

„Jestli se polekala a utekla, dřív nebo později ji najdeme,“ řekne Sven. „Možná se odváží vrátit domů nebo k někomu, koho zná. Je pryč už víc než den, ale pořád je tu naděje.

Zahájili jsme oficiální pátrání, takže u pasových kontrol a na celnicích mají její fotku. Ani od nich jsme ale zatím žádné zprávy nedostali.“

Sven je teď naprosto věcný, jako by organizoval zahrádkářskou výstavu.

„Musíme se pokusit zjistit toho o rodině víc,“ řekne. „O tom údajném konfliktu.“

„Připadá mi divné, že Petronella Anderssonová vůbec nedala najevo smutek,“ podotkne Waldemar. „Byla studená jako psí čumák.“

„Mají alibi,“ namítne Börje. „Dva kolegové včera mluvili s jejich desetiletou dcerou, její výpověď jim připadala důvěryhodná. Máma prý byla celý večer doma, táta Jakob šel k jejich známému Karlu Lundbäckovi, který to potvrdil.“

Sven přitaká.

„Malin, mohli byste se Zekem vzít Elin a jet si ještě jednou promluvit s Ceciliinou matkou a s tou Katarinou? Zkuste zjistit víc o těch neshodách.“

Malin přikývne: „Fajn.“ Tvář Elin Sandové se rozzáří v úsměvu, takže konečně působí lidsky.

„Pak tu máme zmínky o uplácení. Když už to přišlo na přetřes, musíme se na to podívat,“ pokračuje Sven. „Patrik Andergren pracoval pro Saab a předtím pro Ericsson ve Vietnamu a v Indii. Nemohlo by na tom něco být? Nemohl mít přístup k informacím, ke kterým se chtěl dostat někdo jiný? Neexistují nějací Patrikovi bývalí obchodní partneři, kteří by ho a jeho rodinu chtěli umlčet? Musíme to prošetřit. Johane, ty se podívej, co se dá zjistit od počítače, Börje s Waldemarem můžou začít pátrat po lidech, které bude třeba vyslechnout.“

„Glenn Rundberg byl včera docela sdílný,“ poznamená Zeke.

„Musíme počítat s tím, že nám nebudou chtít vyklopit úplně všechno,“ podotkne Karim. „Pokud vím, korupce už se vyšetřovala v Ericssonu i v Saabu. Zařídím, abychom dostali spisy.“

Sven pokračuje:

„Našli jsme laptop, mobily a schovaný pevný disk. Můžeme projít i e-maily, výpisy hovorů, esemesky, počítač, školní síť a především ten disk. Proč ho ukryli? Zkontrolovat musíme i jejich papíry. Johane, ty máš na starosti počítač a to ostatní. Ať to netrvá dlouho. Když to bude potřeba, vezmi si na pomoc techniky.“

„Už jsem je kontaktoval. Myslel jsem si, že se na ten disk snadno dostanu, ale nepovedlo se.“

Johan Jakobsson se narovná.

„A jejich soukromé dokumenty?“ zeptá se po chvíli. „Kdo si je vezme na starost? Složky, pořadače…“

„Budeme se o to muset podělit.“

Co se asi tak najde v papírech? pomyslí si Malin. Nejspíš jenom to co vždycky: finanční věci a maličkosti, které nemají význam, ale představují stopu, kterou za sebou my, lidé ze Západu, zanecháváme.

„Ten hulič, Nisse Persson, s těmi vraždami nemá nic společného,“ řekne. „Tím si můžeme být jistí. Sedí za vloupání do jejich vily, ale na večer vraždy má věrohodné alibi. Oba jeho kámoši z feťáckého kroužku potvrzují, že byl s nimi.“

„To by mohlo pro začátek stačit,“ řekne Sven.

Malin zavře oči.

Připadá jí, jako by zapomněli na něco podstatného, ale ví, že na začátku vyšetřování mívá tenhle pocit vždycky.

„Ella byla adoptovaná,“ podotkne potom Johan a Malininy pochybnosti se začnou vytrácet. „Z Vietnamu. S adopcemi odtamtud byly nějaké potíže, pokud vím. K některým docházelo za nejasných okolností.“

„To by stálo za prověření,“ konstatuje Sven.

Karim zaťuká ukazováčkem do stolu.

„Novináři se budou dožadovat dalších informací,“ řekne. „Co jim povíme?“

„Houby,“ ušklíbne se Malin. „Teď ještě nic.“ A Sven souhlasně přikývne.

„Víc jim řekneme, až je budeme potřebovat. Zatím publikovali Ellin popis a budou ho šířit, dokud se nedozvědí něco dalšího.“

„Dobře, budu si je držet od těla.“

Malin vidí, že se Elin Sandové, té rozhledně, do těla vkrádá neklid. Poklepává si pod stolem nohou, jako by do ní dostala křeč.

„Ella Andergrenová,“ řekne Sven a ukáže na jméno na tabuli. „Musíme ji najít za každou cenu. Musíme najít toho, kdo zavraždil Patrika a Cecilii. A kvůli té malé bychom si měli pospíšit.“

Hodiny nad jeho hlavou tikají.

Ukazují 8.30.

Ello, s každou vteřinou se šance, že tě najdeme živou, zmenšuje, pomyslí si Malin.

Pokud tu s námi ještě vůbec jsi.

16.

Obdiv.

Dokáže mi z očí vyčíst obdiv? Musí v nich být vidět, jako takové jiskřičky.

Malin vychází ze zasedací místnosti a Elin Sandová ji sleduje pohledem. Říká si: nevypadá jako někdo, kdo by se staral, co si o něm ostatní myslí.

Drobná, štíhlá postava.

Vyrovnanost.

Inteligence.

Ale i něco temného v ní.

Únava. Vlastně vypadá dost ztrhaně, malé vrásečky okolo tenkých rtů prozrazují zahořklost.

Malin Forsovou u policie předchází její pověst. Elin o ní slyšela už na akademii a potom i v Malmö od kolegy, kterého na nějaký čas přidělili do Linköpingu.

„Naprosto geniální. Ale šílená.“

A když se Elin dozvěděla, že dostala místo právě v Linköpingu, zapátrala. Na googlu i ve spisech několika případů.

To, co o Malin zjistila, na ni udělalo dojem. Žena, která si hledá své vlastní cesty, která se očividně jen tak nedá. A která se nevzdá, dokud nedostane odpověď.

I ostatní působí schopně, ale hvězdou je tady Forsová, o tom není pochyb.

Elin následuje kolegy do pochmurné chodby osvětlené zářivkami.

Malin jí oznámí, aniž by se na ni otočila:

„Vezmi si bundu. Za pět minut vyrážíme.“

Když parkují u šmoulího domku ve Wimanshällu, Malin řekne Elin, aby se držela nenápadně v pozadí, pozorovala a poslouchala, ale nezasahovala do dění a nechala choulostivý rozhovor s Britt Sivsjöovou na ni a na Zekeho.

Elin se znovu pokusí zavtipkovat:

„Držet se nenápadně v pozadí mi půjde dost těžko.“ Malin se ale nesměje a Elininu poznámku prostě ignoruje. Když pak zvoní u dveří Brittina řadového domku, zalituje svého mlčení — možná by mohla být vstřícnější. Vzpomíná si, jak nervózní byla první den ona sama, pusa se jí tehdy nezastavila.

Za dveřmi něco slyší.

Přestalo pršet, ale nad hlavami jim plují nízké tmavé mraky. Plášť od Barbouru se určitě bude hodit i dnes.

„Je normální, že jsi nervózní,“ řekne Malin. „Já byla první den taky.“

Elin zřejmě chápe, že Malin nečeká odpověď, a tak jenom souhlasně přikyvuje. Vzápětí se dveře otevřou a mezi dveřmi se objeví obličej Britt Sivsjöové.

„Pojďte dál.“

Za pár minut sedí Malin, Zeke a Elin v bílé kuchyni, usrkávají kávu a zdvořile ukusují z koláčů, které před ně Britt postavila.

Černá kočka leží na okně, spí.

„Jak se vám daří?“ zeptá se Zeke.

„Chutnají vám koláče?“

„Jsou dobré,“ řekne Malin a zadívá se Britt do očí. Ještě neuplynul ani den od chvíle, kdy se dozvěděla o smrti dcery a zetě a o zmizení malé vnučky.

Přesto tu s nimi sedí.

Vyčerpaná, ale ve formě.

Jak to zvládá?

„V noci jsem toho moc nenaspala, ale jinak jsem musela zařizovat dost věcí, takže nebyl čas na přemýšlení. A to je dobře. Dneska ji uvidím.“

Britt je stejně stará, jako by byla má matka, kdyby ještě žila, pomyslí si Malin. A očividně má i tutéž schopnost odsunout city stranou, předstírat, že neexistují.

Britt řekne, jako by dokázala číst Malininy myšlenky:

„Já vím. Možná to působí bezcitně, ale nemůžu ani nechci na Cecilii a Patrika myslet jako na mrtvé. A praktické záležitosti mi v tom pomáhají. A Ella… Když pomyslím na ni, puká mi srdce.“

„Každý prožívá smutek po svém,“ poznamená Elin svým hlubokým hlasem a Malin vidí, jak se při těch slovech Britt Sivsjöová pomalu hroutí, jak se jí hlava sesouvá k lakované desce kuchyňského stolu, jak zavírá oči a pak s tváří opřenou o stůl naříká:

„Ještě jsem Cecilii neviděla. Ale chci ji vidět. Musím ji vidět. Říkali, že ji dneska uvidím.“

Malin na Elin tvrdě pohlédne.

A Elin jí pohled opětuje, ale nijak vzdorovitě, oči má plné potlačovaného studu z toho, že se dopustila chyby.

„Zkusím se uklidnit. Musím se uklidnit,“ řekne Britt, narovná se a osuší si nateklé, uplakané oči.

„Ještě kávu? A snězte ty koláčky, mám jich plný mrazák. Ella vždycky…“

Začneme opatrně, pomyslí si Malin.

„Když jsme tu byli včera, ptali jsme se na jejich přátele. Podle všeho měla Cecilie jednu dobrou kamarádku, Katarinu Karlssonovou.“

„Ano, Katarina… Včera jsem si na ni vůbec nevzpomněla. Znaly se už dlouho, ale Cecilie o ní nikdy nemluvila. Nemyslím, že by se často vídaly.“

Malin přikyvuje.

„Taky jste říkala, že Cecilie moc nevycházela se svou sestrou Petronellou.“

„To je pravda.“

„Můžete nám o tom říct víc?“

„Chtěla jsem vám zavolat.“

„Zavolat?“ zeptá se Zeke.

„Ano. Abych vám pověděla o potížích, které jsme v rodině měli. Pochopila jsem, že vás to zajímá, a protože se Ella ještě nenašla, musíte se dozvědět o všem, co byste mohli potřebovat.“

Stojíš na straně dítěte, pomyslí si Malin.

To tě ctí.

„Abyste tomu rozuměli, já si myslím, že soukromé záležitosti má člověk držet pod pokličkou, je to jen problém naší rodiny. Ale teď se situace změnila.“

„Povídejte,“ vyzve ji Malin. „Ať se dozvíme cokoliv, můžeme vám slíbit, že to budeme považovat za důvěrné.“

Britt Sivsjöová se opře a vypadá, jako by jí bylo příjemné, že může upnout myšlenky na vzpomínky, jako by jí to umožnilo na krátkou chvíli zapomenout na to, co se děje teď, na smrt.

„Můj manžel zemřel před několika lety. Měl bratra, ale nebyli v kontaktu, nesnášeli se. William se už v mládí přestěhoval do Stockholmu a dařilo se mu tam dobře, založil si firmu, která dovážela elektrické spotřebiče. Dodávali zboží do obchodních domů Åhléns a potom i pro OBH Nordica.

Neměl děti. A když Cecilie studovala jeden semestr ve Stockholmu, strýčkovi se ozvala a dobře spolu vycházeli.“

„Neměl?“ přeruší ji Zeke.

„Ano, William před třemi roky zemřel. Na infarkt. Jak to tak často bývá u lidí, kteří budují firmu, nedbal o sebe. Hodně kouřil. A byl tlustý, tlustý jak se patří. Nebudu lhát, když řeknu, že měl moc rád i alkohol.“

„Zanechal po sobě hodně peněz?“ zeptá se Malin. Napadne ji, že by to mohlo vysvětlovat Ceciliin a Patrikův majetek.

„Ano, několik milionů. A v závěti odkázal nemalou částku Cecilii. Zbytek věnoval organizaci Zachraňte děti.“

Britt se napije kávy a potom pokračuje:

„Petronellu to hrozně rozčililo. Má s manželem čtyři děti a finančně na tom byli dost špatně. Nevycházely jim obchodní plány, měli smůlu a přišli o práci, hodně se zadlužili, a když Cecilie, která vždycky měla v penězích pořádek, dědila po strýci, začala Petronella šílet. Jednou dokonce přijela k nim domů, křičela, nadávala a požadovala, aby se s nimi Cecilie s Patrikem o peníze rozdělili.“

„Udělali to?“ zeptá se Elin.

Malin si říká, že Elin otázku položila tím správným, povzbudivým tónem.

Britt zavrtí hlavou.

„Cecilie se zeptala mě, jestli nepotřebuju peníze, ale já jsem jí řekla, že mám všechno, co potřebuju. Potom už se o tom ani jedna z nás nezmínila, o Vánocích ani na oslavách mých narozenin už se o tom nemluvilo. Při jiných příležitostech se naše rodina nesetkává.“

Britt se odmlčí.

Malin vidí, že zadržuje slzy. Pak se ale žena vzpamatuje a pokračuje:

„Petronella mě vydírala prostřednictvím svých dětí. Měla jsem se pokusit Cecilii přemluvit, aby jim dala peníze, jinak se prý nebudu moct vídat s vnoučaty. A měla pocit, že Cecilii a Patrikovi nadržuju. Tvrdila mi, že je to proto, že se jim daří.“

„Takže se s vnoučaty nestýkáte?“

Malin slyší v Zekeho hlase hněv.

„Jen o Vánocích a na moje narozeniny. Někdy ještě když mají narozeniny děti.“

„Nadržovala jste Patrikovi s Cecilií?“

„Ne. Nenadržovala. Ne.“

Malin v hlavě víří myšlenky.

Motiv by tu tedy byl.

Možná měla Petronella po Cecilii dědit. A v tom případě by Ella zmizet musela. Jinak totiž majetek přechází na dítě. Nebo je dědičkou Britt? A taky je tu Karinina teorie, že Andergrenovi mohli vraha znát.

Jistá logika by v tom byla. Malin vidí, že Zeke i Elin docházejí ke stejnému závěru, tuší v jejich držení těla rozčilení.

„No,“ řekne Britt, „to je vlastně všechno. Kdybyste chtěli přesné informace, musíte se podívat na Williamovu pozůstalost. Jmenoval se William Stiglund a jeho firma Far east electrical.“

„Děkujeme,“ přikývne Malin. „Podíváme se na to. Je dobře, že jste nám to řekla.“

Britt Sivsjöová upře na Malin pohled.

„Vím, co si myslíte,“ dodá. „Myslíte si, že to spolu souvisí. Já bych řekla, že to tak jednoduché nebude. Ale je na vás, abyste to zjistili. Měli byste vědět ještě jednu věc: Cecilie Petronelle spoustu let záviděla. Chovala se tak podrážděně, závistivě a zahořkle, až mě to děsilo.“

Britt se znovu odmlčí.

Tentokrát vzdorovitě.

„Cecilie a Petronella se o děti pokoušely ve stejné době. Petronelle a jejímu Jakobovi se narodily čtyři rychle za sebou, zatímco Cecilie s Patrikem se snažili marně.

Ze začátku se za mnou Cecilie chodívala vyplakat.

Ale potom jsem si všimla, že se její obavy z toho, že nebude moct mít děti, mění skoro v nenávist vůči sestře.

Nemohla to zkrátka vydržet, řekla bych. Nikdy se neměly rády, ale děti a peníze způsobily, že se začaly nesnášet.

Snažila jsem se je usmířit.

Ale bylo to marné.

Víte, sourozenecká láska má blízkou příbuznou.

A tou je sourozenecká nenávist.“

Sourozenecká nenávist.

Co může být horšího?

Soupeřící rodičovská láska?

Když se dvě matky perou o dítě, na které mají podle svého názoru obě právo?

Já, Cecilie, teď vidím všechny řeky.

Ale nevím, kam ústí.

Ani kde začínají svou cestu.

Není pravda, že jsme se nenáviděly, Petronello. Nebo ano?

Neměly jsme se rády.

Ty jsi byla vždycky silnější než já. Jsi o dva roky starší a budeš žít nejmíň o dva roky déle.

Když jsme si jako děti hrály, vždycky sis na mě sedla.

Přitlačila jsi mě k podlaze, abych cítila, že jsem prohrála, a já viděla, že se ti to líbí. Máma ani táta tě nikdy nezarazili, brali to jenom jako hru.

A já jsem se tě naučila nenávidět.

Tak to bylo.

Pak se ti narodily děti. Klidně bych se vzdala všeho, co jsme s Patrikem měli, jenom abych získala to, čeho se dostalo tobě.

Kromě Elly. Tebe bych se nevzdala, Ello.

Kde jsi?

Ta bolest, když přišlo krvácení.

Krvácení, které zvěstovalo další neúspěch.

O takové bolesti nejde říct, jestli je fyzická nebo psychická, protože se člověku zařízne hrozně hluboko.

Znovu a znovu.

Deset let.

Tělo si z nás dělalo legraci.

Dvakrát jsme čekali dva měsíce, jednou dokonce tři.

A potom krev.

Naposledy v ní šlo tušit dítě a já křičela jako nikdy předtím.

Tehdy jsem tě, Petronello, viděla před očima, viděla jsem tě s dětmi na hřišti, jejich oči třpytící se láskou, když na tebe pohlédly.

Chtěla jsem tu lásku.

Toužila jsem po ní.

Byla ta touha mým smrtelným hříchem? Nebo peníze? Pýcha?

Sourozenecká nenávist.

Mateřská láska.

K čemu se to přibližuješ, Malin Forsová? Kam tě auto, v němž sedíš, doveze?

17.

Malin zavře oči.

Cítí otřesy auta.

Mají namířeno k Petronelle Anderssonové. Je nezaměstnaná, takže by ji měli najít doma, v pronajatém bytě v Hackeforsu, kde s rodinou bydlí.

Malin přes vrčení motoru slyší, že si Zeke a Elin povídají.

O čem?

Nechce to vědět.

Ale zdá se, že Elin mluví o Linköpingu. Hlas má teď, když se ozývá ze zadního sedadla, ještě hlubší.

Říká, že je to hezké město, čisté, upravené, uklizené a spořádané.

To je pravda.

Bezpochyby jde o úhledný kout švédského království.

Ale pod hladinou je tu všechno. Pedofilové, vrazi, lupiči, úchylové, kurvy, jejich zákazníci, agresivní opilci. Drogy, spousty drog. Všech devět kruhů.

Ale i láska.

Malin vytěsňuje Elinin i Zekeho hlas.

Snaží se představit si Ellu Andergrenovou.

Její obličej z fotek v pokojíčku. Rozdováděné tělo.

Úzké oči, plné života, dokonce i na černobílé pasové fotografii.

Kde jsi, Ello?

Najdu tě.

Elin Sandová je příjemná, myslí si Zeke a svírá rukama volant. Cenná posila.

Jedou teď mlčky.

Bude to dobrá kolegyně.

Každopádně.

A veliká.

Takové obrovské tělo! Představí si Elin nahou. Nemůže si pomoct. Z kterého konce by měl člověk u takové ženské začít?

Nemysli na to.

Mysli na vyšetřování, tak jako Malin, která sedí vedle tebe se zavřenýma očima.

Možná že tohle je tvůj problém, Malin, možná že moc přemýšlíš. Ale taky neznám nikoho, kdo by se dokázal líp nechat vést intuicí, naslouchat jí.

Jsme tady.

Nájemní dům se nachází na okraji Hackeforsu, v sousedství lesa a průmyslové zóny, na opačném břehu řeky než čtvrť Hjulsbro a jen několik set metrů od jejích výstavních vil. Fasádu domu tvoří kusy šedého plechu zralé na výměnu.

Malin se probere.

Vzápětí stojí tři policisté v mírném deštíku před domem, který jako by město opustilo, vyvrhlo na svůj okraj.

„Tak asi jdeme dovnitř,“ řekne Zeke.

„Počkejte,“ zastaví je Elin. „Chtěla bych s ní mluvit já.“

„Ani náhodou,“ odpoví Malin.

„Dej našemu nováčkovi šanci,“ přimluví se Zeke.

„Fajn, tak to zkusíme.“

Börje Svärd sedí na stanici u psacího stolu, pročítá si několik let staré novinové výstřižky o podezření z uplácení pracovníků Saabu a Ericssonu v Indii a ve Vietnamu.

Patrika Andergrena nezmiňují. Uvedeno je jen málo jmen.

Podívá se na webové stránky Correnu.

Úplně nahoře mají fotku Elly. Na hřišti. Kde ten obrázek vzali? Na stránkách školky?

Městem se šíří hrůza. Obzvlášť ve čtvrti Hjulsbro.

Do jejich nóbl čtvrti nepřišel jen nějaký odporný zloděj.

Byl to vrah. Únosce dětí. Vrah dětí.

Lidi mají dobrý důvod zamykat v noci všechny dveře.

On sám vchodové dveře nezamyká.

Kdyby se na jeho pozemek někdo proti všem předpokladům odvážil, vlčáci by štěkali jako šílení.

Rozhlédne se po místnosti.

Johan se sklání k počítači, obličej má příliš blízko obrazovce. Drží se za loket.

Pak na psacím stole zazvoní telefon.

„Tady Börje.“

„Ebba z recepce. Volá nějaký muž, chce si s vámi promluvit o té vraždě. Odmítá říct jméno. Můžu ho přepojit?“

„Ano. Chce mluvit přímo se mnou?“

„S vámi, Börje.“

Cvaknutí, potom udýchaný a nervózní, skoro koktavý mužský hlas.

„Chtěl bych se setkat s někým z vyšetřovatelů. Anonymně.“

„Ptal jste se po mně. Známe se?“

Ticho.

„Odkud voláte?“

„To vám neřeknu. Chci zůstat anonymní.“

„A jak se tedy s někým chcete sejít? Můžu…“

„Úplatky,“ řekne muž.

Funí, je rozčilený a nervózní. Börje si představí tlustého padesátníka ve špatně padnoucím modrém obleku.

„Úplatky,“ opakuje muž. „Říkalo se, že když Andergren pracoval v Asii pro Ericsson, bral úplatky. Velké úplatky. Po telefonu vám toho víc neřeknu.“

No to mě podrž, pomyslí si Börje a odpoví:

„Tak se tedy sejdeme, vy a já.“

18.

Dětský křik.

Bílé dveře do předsíně jsou děravé, jako by je někdo ve vzteku prokopl, a za lacinou dýhovou deskou křičí dítě tak, že se to rozléhá po celém bytě.

Jdi za ním, pomyslí si Malin, jdi za ním, krucinál. Ale Petronella Anderssonová se netváří, že by měla v úmyslu opustit kuchyňskou židli, na kterou zaparkovala svůj tlustý zadek.

Malin je ale ráda, že ji na té židli má. Elin se chystá začít Petronellu zpovídat ohledně jejího vztahu k sestře. Jak staré může být to děcko, co vedle křičí?

Tři roky?

Čtyři?

Chlapeček, nebo holčička?

Mohla by to být Ella?

„Vezměte to dítě sem,“ ozve se Zeke ze svého místa u dveří do úzké předsíně.

V bytě to páchne kouřem, ačkoli je kuchyňské okno směrem k lesu otevřené dokořán, jako by se z něj zrovna někdo chystal vyskočit. Zvonek nefungoval, takže museli zaklepat.

Nábytek v kuchyni vypadá opotřebovaně, nahnědo natřený stůl je určitě z druhé ruky a každá židle je jiná. V nerezovém dřezu se vrší hory nádobí a prázdných krabic od pizzy. Popelník plný nedopalků. Vedle nedokončeného umělohmotného modelu letadla leží skalpel. Na podlaze jsou vidět zaschlé zbytky jídla.

Ale žádné láhve.

Nic, co by svědčilo o alkoholismu.

Malin necítí vůni starých flašek, vůni, která by v ní vyvolala závratnou žízeň.

Nevstane Petronella Anderssonová, ale její manžel Jakob, který se doposud houpal na židli vedle lednice.

Petronella vyšle ke svému muži unavený, ale přátelský úsměv. Má kulatý červený obličej. Malin se dívá na její odulé tělo v růžové teplákové soupravě a říká si, že před sebou má člověka, který to vzdal. A vzdal to i ten její vyhublý manžel, v jeho zelených očích není naděje na lepší život, jenom vědomí, že tohle je pro rodinu konečná.

Ale potom úsměv z Petronelliny tváře zmizí.

Oči jí zajiskří, zadívá se na Malin a v tom pohledu není ani stopa po smutku, jenom vztek a očekávání.

„Vezmi ho sem,“ zavolá Petronella na muže, který zmizel v předsíni.

Ten v odpověď zamumlá něco nesrozumitelného.

„To je náš nejmladší,“ řekne Petronella. „Ostatní tři jsou ve škole.“

Malin pohlédne na Elin Sandovou a čeká, že se chopí iniciativy, jak si přála. Mladá kolegyně nepůsobí nervózně, jen podotkne:

„Je to těžké, já vám rozumím.“

„Neměly jsme se s Cilkou rády,“ řekne Petronella. „Ani trochu. Takže teď nehodlám předstírat, že truchlím.“

„To jsem neměla na mysli,“ namítne Elin. „Myslela jsem, že je těžké se nějak protlouct. Sama jsem vyrůstala jen s matkou a vím, jaký to pro ni byl boj.“

Petronelliny oči teď působí ještě rozzlobeněji, potom však její pohled změkne, jako by ji pozornost potěšila.

„Ví bůh, že s Jakobem taky bojujeme, jak se dá,“ odpoví a z předsíně se ozve manželovo uklidňování, utěšování:

„Jsou to ale ošklivé dveře, že nejdou otevřít, ošklivé, viď?“

Elin pokračuje:

„Muselo být těžké mít tak dokonalou sestru. Nechápejte mě špatně, vaše matka nám pověděla, jak jste dřeli, abyste uživili rodinu.“

„Cilka byla chorobně pořádná. Byla tak skvělá, až se z toho člověku chtělo zvracet.“

„To je pravda,“ přitaká Jakob, který právě vešel do místnosti s usmrkaným blonďáčkem v náruči. „A ten její chlap nebyl o nic lepší. Tak vzorný, že se jednomu dělalo zle. Choval se, jako by byl lepší než všichni ostatní.“

„Co teď děláte?“

„Hledám práci,“ usmívá se Petronella. Jakob sedí u kuchyňského stolu s nyní už klidným chlapcem na klíně a přikyvuje:

„Já taky.“

„A máte šanci najít místo?“

„V našem věku a bez vzdělání? To těžko. Už i uklízečky nejspíš potřebují vysokoškolský diplom. Nebo berou hotely a úklidové firmy akorát přičmoudlíky, kteří se nedožadují zaměstnaneckých práv.“

„Míval jsem vlastní bagr,“ řekne Jakob, „ale kvůli krizi to celé šlo do háje. Dostal jsem se do konkurzu a banka a exekutoři mi sebrali úplně všechno.“

V jeho hlase se zřetelně ozývá hořkost a Malin tuší, že to kdysi mohl být silný muž, ale problémy a nezdary ho znejistily.

„Ale děti mají co jíst,“ dodá Jakob. „Jsou v pořádku a čisté,“ pokračuje a Malin se dívá na chlapce v jeho náruči, nudle už má utřené a opravdu působí, že je o něj postaráno.

„Cilka mě nenáviděla,“ řekne Petronella. „Byla jsem starší než ona a asi jsem na ni nebyla vždycky hodná, když jsme byly malé. A když se nám narodily děti a jim se to nedařilo, začala mě nenávidět. Nejspíš jí to připadalo nespravedlivé. Že paní Pečlivá a Vzdělaná se svým skvělým akademikem nemohli zplodit vlastní dítě. Když my jsme se na sebe s Jakobem nemohli skoro ani podívat, abych nebyla v tom.“

Elin přikyvuje podlouhlou hlavou, saje si ret a čeká na pokračování.

„Nechtěla se s dětmi vídat. I když… vlastně je zkoušela hlídat, ale zacházela s nimi, jako by měly mor.“

„A vy jste chtěli část peněz, které zdědila?“

Manželé na sebe pohlédnou přes stůl a Petronella pak směrem ke svému muži kývne.

„Chtěli. Několik let podlézala strejdovi Williamovi. Proč by jenom kvůli tomu měla dostat všechny peníze? Prostě, podívejte se, jak tu žijeme. V rodině by si lidi měli pomáhat, i když spolu třeba nevycházejí nejlíp, ne? Krev přece není voda, sakra.“

Elin přikyvuje.

„Ale oni se rozdělit nechtěli, že?“

„Za žádnou cenu.“

„Takže jste se naštvali?“

„Co myslíte?“ vloží se do toho Jakob. „Měli peníze. Ale nemínili nám pomoct. Chtěl jsem si znovu pořídit bagr.“

„Měli byste vědět jedno: není to tak, že bych předtím Cecilii nenáviděla,“ dodá Petronella. „Ale když nám odmítla pomoct z téhle situace, začala jsem ji nesnášet. Nemohla jsem ji a tu její způsobnost vystát.“

„To jsou silná slova,“ poznamená Malin.

„Ale pravdivá,“ odpoví Petronella.

„Nejsme tak hloupí, abychom nechápali, že vás takováhle historie bude zajímat. Ale říkáme vám popravdě, jak to bylo,“ pokračuje Jakob a hladí syna po blonďatých kudrnách.

„Změnily se vztahy mezi vámi, když přišla Ella?“

„Ne, připadalo mi, že mě pořád nenávidí, protože já mám vlastní děti. A máma Ceciliinu rodinu pořád vychvalovala. Na nás se dívala skrz prsty.“

„Ella se ztratila,“ řekne Malin.

„Nevíte, kde by mohla být?“ zeptá se Elin.

Jakob i Petronella vrtí hlavou.

„Odkud bychom to měli vědět?“ řekne Jakob.

„A nemáte tušení, kdo by je mohl chtít zavraždit?“

„Ne,“ odpoví Jakob.

Trochu rychle, pomyslí si Malin.

„Nemám ponětí,“ doplní Petronella. „Byli dokonalí. Nebo tak přinejmenším chtěli působit. Myslím, že je všichni měli rádi. Navenek v každém případě. Ale vlastně muselo být dost lidí, kteří je nesnášeli.“

„Jako kdo?“

„Jenom hádám. Jak bych to mohla vědět? Z jejich okolí jsem nikoho neznala. Vlastně bych řekla, že žádné přátele neměli.“

„Co jste dělali toho večera, kdy došlo k vraždě?“ zeptá se Elin.

„Já byla doma s dětmi, to už vám přece dosvědčila naše nejstarší dcera. A Jakob byl u kamaráda, hráli karty. Už jsme to řekli vašim kolegům. Dostali jeho telefonní číslo. Zavolali mu a ověřili si to, nebo ne?“

„Ano,“ potvrdí Malin. „Chtěli jsme se jenom ujistit.“

„Nemáme s celou tou věcí nic společného,“ prohlásí Jakob. „I když vám to tak může připadat. Kdyby ano, myslíte, že bychom s vámi tak upřímně mluvili o našich špatných vztazích s oběťmi?“

Oběti.

Vztahy.

Upřímnost.

Tahle odměřená slova Jakob Andersson užívá, když hovoří o sestře své ženy, o svém švagrovi, o blízkých příbuzných.

Není to proto, že jsi provedl něco, s čím bys jinak nedokázal žít?

„Jak se jmenuje ten člověk, u kterého jste toho večera byl, Jakobe?“ zeptá se Zeke.

„Karl Lundbäck. Bydlí ve Sjögestadu. Celý večer jsme hráli karty a pili pivo.“

„Díky,“ řekne Elin úplně jiným hlasem, hlasem plným ostrých hran a dobře odměřené dávky chladu. „Vy jste to tedy neudělali? Nezabili jste Cecilii a Patrika a neunesli Ellu, abyste získali jejich peníze?“

Aniž by brala ohledy na chlapce na Jakobově klíně, pokračuje:

„Nezastřelili jste je? Nezpanikařili jste a neutopili jste Ellu v řece, protože jste nedokázali zastřelit malou holčičku? Pokud ano, budete se cítit líp, když se přiznáte. To vám můžu slíbit.“

Petronella se zatváří naštvaně, chce něco říct, ale Elin zvedne ruku:

„Teď mluvím já a vy posloucháte.“

Jakob Andersson se hroutí na židli, připadá mu, jako by chlapeček na jeho klíně vážil tunu, a Malin v něm vidí muže zvyklého na nátlak úředních osob.

„Protože my se na to můžeme dívat takhle: zabili jste je, aby vaše matka získala dědictví, a chystali jste se ji vydírat, aby vám dala peníze na splacení všech těch dluhů, které nepochybně máte. Lidi už vraždili kvůli míň podstatným věcem. A ona by se s vámi určitě rozdělila. Možná jste dokonce měli dědit přímo vy.“

Malin se dívá na chlapce.

Na jeho blonďaté kudrnaté vlásky a veliké modré oči.

Sedí potichu.

Zdá se, že nechápe nebo ho nezajímá, o čem je řeč, co říkají ti lidé s přísnými hlasy.

„Zbláznila jste se?“ zareaguje Petronella klidně. „Byla to moje sestra. Kdo by zabíjel vlastní sestru?“

„Nenávidět svou sestru taky není zrovna obvyklé,“ opáčí Malin.

19.

„V jedenáct hodin. Sejdeme se v jedenáct na parkovišti za zrušenou Kulmanovou fabrikou nahoře v Jägarvallenu.

Bývá tam mrtvo.

Nechci, aby mě někdo viděl.“

Ta slova slyšel Börje Svärd ze sluchátka. Vystrašený, nejistý hlas. Jako by volající věděl něco, co vědět vůbec nechce.

Odmítl mu sdělit své jméno.

Ale Börje poslechl svůj instinkt, a když muž řekl, že ho zná ze střeleckého klubu, uklidnil se.

Setká se s tím mužem.

Poslechne si, co má na srdci.

Teď Börje stojí u svého auta na štěrkovém parkovišti za starou, rozpadající se budovou továrny, která je dávno zavřená. Stroje na výrobu plastových dílců se odstěhovaly někam na čínský venkov.

Déšť mu bubnuje do červené bundy Gant a on si posune do čela rangerský klobouk se širokou krempou. Na hrudi cítí pistoli v podpažním pouzdře.

Je jedenáct pět.

Možná přece jenom nepřijde.

Průmyslová zóna ve čtvrti Jägarvallen už zůstala úplně opuštěná, všechny malé firmy zkrachovaly. Nedaleko leží zdmi obehnaný areál motorkářského klubu, z něj odtud ale není nic vidět ani slyšet.

Jedenáct deset.

Čtvrt na dvanáct.

Börje myslí na nadcházející večírek. V Zednářském hotelu.

Těší se, že vyzve k tanci nějakou tygřici.

Několik dešťových kapek překonalo krempu klobouku a teď mu stékají po navoskovaném kníru.

Na horním rtu cítí vodu. Vtom uslyší zvuk auta vyjíždějícího zpoza rohu.

Černé BMW, několik let staré.

Zastaví před Börjem, skrz tmavá skla ale není vidět dovnitř. Nedaleký les zašumí. Nebo je to zvuk stahovaného okénka?

Börje se skloní.

Nahlédne dovnitř.

Za volantem sedí muž v tmavomodrém obleku. Je mu kolem padesátky, je tlustý a Börje si na něho ze střeleckého klubu vzpomíná, už tam si všiml jeho zvláštního, bramborovitého nosu.

„Pamatujete si mě?“ zeptá se muž.

Börje přikývne.

„Ale nevím, jak se jmenujete.“

Dveře BMW se otevřou a muž vypne motor.

„Pojďte a posaďte se,“ řekne. „Venku na dešti se nedá mluvit.“

Kapky bubnují na německé plechy.

Bum, bum, bum.

Jako by po střeše skákalo sto liliputánů, napadne Börjeho. V kabině je cítit kouř.

Stěrače se opakovaně rozbíhají a zastavují, stírají z okna malé potůčky vody.

Muž se představil jako Stig Sunesson, anonymitou už se nezatěžuje.

Bývalý mezinárodní obchodní zástupce Ericsson Components, v současnosti pracuje pro softwarovou firmu IFS.

Člen linköpinského střeleckého klubu, i když nijak zvlášť aktivní.

Nervózně bubnuje prsty do volantu, pročesává si rukou vlasy a Börje by si přál, aby se uklidnil.

„Jste nervózní,“ řekne.

Stig Sunesson si odkašle.

„To byste měl být taky.“

„Řekněte mi, co víte.“

Börje se pokouší ztišit hlas a mluvit tak, aby budil důvěru.

„Pracoval jsem s Patrikem Andergrenem v Indii a ve Vietnamu,“ řekne Stig Sunesson.

Potom zase zmlkne.

„Nejdřív na prodeji telefonních ústředen, potom jsem dělal internetové stránky.“

Börje přikyvuje.

Chápe, kam Stig Sunesson míří.

„A?“

„O Patriku Andergrenovi kolovaly různé pověsti.“

Bušení do kapoty zesiluje.

„Jaké pověsti?“

„Že bere úplatky. Od úřadů v regionech, kde jsme uzavírali obchody. V Indii i ve Vietnamu. Že pod stolem dostával kickback, ilegální provize.“

„Kickback?“

Hlavně ať se proud jeho slov nezastaví.

„Ano, tak se tomu říká. Když firma v těchhle zemích uplácí politika nebo úředníka, ten, kdo úplatek předává, dostane asi tak dvacet procent zpátky do vlastní kapsy. Může si je uložit na účet v Singapuru, Hongkongu, Indonésii nebo kdekoli jinde.“

„A jste si jistý, že v tom byl namočený i Patrik Andergren?“

„Říkalo se to. Ale byly to jen zvěsti. Nemám důkazy. Byl to naprosto fantastický obchodník. Až moc dobrý, na můj vkus.“

Saab.

I tam byl prý úspěšný.

Úplatky.

Ilegální provize.

Takové věci se určitě dějí i ve zbrojním průmyslu. Ve všech vývozních odvětvích.

„A když jsem v novinách viděl, že byl zavražděn, napadlo mě, že by to možná mohlo souviset. A ta ztracená holčička… považoval jsem za svou povinnost upozornit na možnost, že byl zapletený v korupci a že ho to nějakým způsobem dohnalo.“

„Předpokládám, že tu mluvíme o velkých částkách.“

„Pokud je pravda, že se nějaké úplatky předávaly a on s tím měl co dělat, pak se jednalo o miliony a miliony.“

Börje si sundá klobouk a otočí se ke Stigu Sunessonovi.

„S velkými penězi chodí velké potíže,“ poznamená.

Potom se Stiga Sunessona zeptá, jestli nemá nějaké konkrétnější informace a jestli by si mohli promluvit s někým dalším, ale stane se přesně to, co čekal: muž už nemá co dodat.

„Jenom jsem chtěl, abyste to prošetřili. Jde mi o tu holčičku, musíte ji najít.“

„To uděláme.“

„Co z toho?“

„Obojí. Slibuju, že Ellu najdeme.“

„Tak se jmenuje?“

Börje přikývne.

„A nechci se objevit v žádném spise. Nikdy jste mě nepotkal.“

„Ale ano, potkal.“

Stig Sunesson se zatváří neklidně, překvapeně a trošku rozzlobeně, všechno najednou.

„V klubu,“ řekne Börje. „Setkali jsme se v klubu.“

Potom otevře dveře a vystoupí do deště, na parkoviště v nevelké průmyslové zóně z dávno zašlých časů.

Vietnam.

Odtamtud Ella pochází a on si o té zemi hledal namátkové informace. Rád by si udělal představu o místě, kde se narodila.

A pátral taky po zmínkách o adopci.

Kolik srážek může za den spadnout v období dešťů?

Deset centimetrů.

Metr.

Svět utopený v dešti.

Fotografie příšerných záplav ve městě Hoi An, při kterých říční voda zalila staré obchodnické domy téměř až po hřebeny střech.

Johan Jakobsson cítí, že ho pobolívá loket, jako vždycky, když pracuje opravdu intenzivně.

Klik.

Klik.

Co vlastně může odhalit?

Rozhlédne se po rozlehlé kanceláři, tichá aktivita kolegů, uniformovaní policisté chodí sem a tam, zaneprázdněni vlastními úkoly.

Johan rychle vypátral soupis pozůstalosti po Williamu Stiglundovi a musel uznat, že bylo o co se přít a co závidět.

Dvanáct milionů.

Patrik s Cecilií zdědili pět a půl milionu. Čtyři a půl se dosud nachází na jejich účtech.

Získali skutečné bohatství. Johan si představuje, co by za takové peníze pořídil pro svou vlastní rodinu.

Nový dům dál od města. Nové auto. Možná by manželka nebo on sám mohli pracovat jen na půl úvazku. A mohli by cestovat, ukázal by dětem svět. I sobě.

Tádž Mahal.

Manhattan.

Rio de Janeiro.

Hoi An.

V létě si obvykle půjčují od známého karavan.

Naposledy dojeli jen do Legolandu.

Šedesát sedm korun za velkou kolu.

S platem policajta to nejde dohromady. Ani s platem jeho manželky, zdravotní sestry.

Ti, kdo slouží společnosti, se musejí spokojit s drobky. A jejich děti s Legolandem.

Kdybychom měli pět milionů, mohli bychom jet do Thajska.

Na dlouho.

Létají tam teď všichni, ale jak bychom si to mohli dovolit my?

Nebo do Vietnamu.

Nejspíš jedné z nejzkorumpovanějších zemí na světě.

Švédové adoptují tamější děti.

Dlouhou dobu to byla jedna z nejpopulárnějších zemí. Roztomilé děti, celkem málo papírování. Ale potom americké úřady odhalily skandální případy, při nichž se děti kradly nebo kupovaly přímo od rodičů. A taky případy, kdy byli biologičtí rodiče téměř analfabeti a nechápali, že se svých dětí vzdávají, měli za to, že je jen posílají do dětského domova, než si uspořádají vlastní životy. Uvěřili, že jim úřady chtějí pomoci. Zkorumpovaní úředníci, horlivě povzbuzovaní západními agenturami a organizacemi zprostředkovávajícími adopce, si však jejich potomky odvedli a prodali je Evropanům a Američanům toužícím po dětech.

Švédsko v roce 2009 veškeré adopce z Vietnamu zarazilo. Od té doby neprobíhají.

Dánsko je ještě pořád umožňuje.

Karin, napadne Johana.

Její holčička je přece taky z Vietnamu. Přivezla si ji v roce 2011, je to tak? Jak se to Karin podařilo?

Ella Andergrenová se sem musela dostat ještě předtím.

Ale kde je teď?

Daleko, tak daleko, jak jen se člověk může ocitnout, pomyslí si Johan.

Vidí před očima její pasovou fotografii.

Přemýšlí, kdo byli její biologičtí rodiče. Nebo možná ještě jsou.

Patřili k těm oklamaným?

Kdyby mi někdo ukradl děti, jel bych třeba na konec světa, abych je dostal zpátky, pomyslí si Johan.

Udělal bych cokoli, aby se mi vrátily.

Zabíjel bych.

Dívá se na monitor.

Z černobílé fotky na něho hledí vietnamská žena.

Snímek je vyfocený trochu shora a ona se dívá do objektivu vystrašenýma, zmatenýma očima. Pohled má plný smutku a stesku.

Obrázek pochází z anglickojazyčných novin vydávaných ve Vietnamu.

Článek pojednává o ženě, která se vzdala syna v přesvědčení, že je to dočasné. Pak jej adoptovali Italové, teď žije v Terstu a noví rodiče ho odmítají vrátit.

Johan klikne na další článek.

Krátká zpráva o tom, že žena zmizela. Úřady provincie Hue ukončily pátrání.

Podobných historek se objevilo víc. Z Hanoje, z Ho Či Minova Města, z Hoi An i z hor ve vnitrozemí. Další zprávy se zmiňují o dětech, které se ztratily z dětských domovů.

Kdyby mi někdo ukradl děti, zabíjel bych, pomyslí si znovu Johan a zavře okno prohlížeče, aby nechal odpočinout bolavý loket.

20.

Elin Sandová se dívá za Malin, jak na stanici míří směrem ke kuchyňce a záchodům.

Před domem v Hackeforsu se Elin dostalo pochvaly. Malin nic neřekla, ale Zeke prohlásil, že výslech vedla dobře. Je podle něj v pořádku, že se nebála přitlačit.

Elin napadne, že by Malin pomohlo, kdyby dokázala vypnout a odpočívat. Ale jak se dá něco takového naučit?

Jóga? Meditace?

To sotva.

Má oči alkoholičky, Elin si toho během dne všimla. Ten hladový, smutný pohled, který jako by se nemohl na ničem zachytit. Postřehla, jak si Malin zarývá nehty ukazováčků do kloubů na palcích, jako by tím chtěla zarazit touhu.

Elin už tohle utrpení viděla.

U táty.

Nikdy se nevyrovnal s tím, co se mu stalo, když byl malý. To, co si vytrpěl a co ho hnalo dál a dál, ho taky nakonec zničilo. Jeho bolest se musela k něčemu upnout a to něco byl alkohol.

Nenech své démony, aby tě zničili, Malin, pomyslí si Elin.

Soustřeď se ve svém životě na to dobré.

Jedině tak se dá přežít.

Taky o tom něco vím.

Víc než bych si přála.

Malin na záchodě zhasne. Cítí chladný plast prkénka na holých stehnech.

Je to tak zamotané.

Dědictví.

Úplatky.

Börje jim zrovna řekl o své schůzce a Johan o tom, co zjistil v souvislosti s adopcemi z Vietnamu.

Miliony ve hře, pověst, kterou je potřeba chránit, stopy, které je potřeba zamést.

Do prdele.

Zlo, které předevčírem vešlo do domu na Stentorpsvägen, mohlo přijít odkudkoli, ksakru.

Tápe v neproniknutelné tmě kabinky. Najde rukojeť baterie nad umyvadlem, pustí studenou vodu a ucítí proud stékající na ruce, pramínky a kapky se proplétají mezi prsty a dopadají na bílý smalt.

Malin se předkloní.

Cítí na rtech kohoutek a vodu.

Pije.

Vnímá, jak každý lok vody proudí do žaludku, plní ho, roztahuje, lehce, lehce jako ty, Tove, když jsem tě v sobě nosila.

Rozstřílená těla.

Krev vytéká do vody, barví svět do ruda. A já sedím tady a sním o tobě, Petere, a ty neodpovídáš na mé telefonáty. Na stránkách Correnu jsem četla o nehodě na E4, na mokré silnici dostal někdo smyk a tři auta se srazila, několik lidí bylo vážně zraněno, takže máš určitě plné ruce práce, snažíš se dát zraněným šanci žít dál.

Co se to s námi děje, Petere? S mým rozdrásaným tělem, kde se nic nechce uchytit, nic nechce růst.

Pochopím, když mě opustíš.

Ale nechci to.

Zůstaň se mnou.

Jak bych si tě mohla udržet, když ti nedokážu dát, po čem toužíš?

Jako ryba, kterou někdo drží v ruce nad vodní hladinou, stejně sebou hází i nespokojená duše a není možné ji zadržet, když patří někam jinam.

Nemůže zemřít, protože nikdy nežila.

Malin znovu cítí touhu po lákavém čirém nápoji, namlouvá si, že z kohoutku teče tequila.

Kdybych otěhotněla, nevytékala by mi plodová voda ven tou dírou po kulce?

Nevysušilo by ses, mé nenarozené dítě? Nevyklouzlo bys ze mě jako zbloudilý vodní had, osamělé úhoří mládě?

Jako život, který skončil, ještě než vůbec začal.

21.

Brzy odpoledne vytáhla Karin Johannisonová tělo z chladicího boxu, rozepnula zip pytle, ale jen po horní část hrudníku, nechtěla, aby se Ceciliina matka musela dívat na střelné rány.

V márnici je chladno a zářivky bičují místnost svým tvrdým světlem.

Ceciliina kůže má modrofialovou barvu, oči jsou zavřené a Britt Sivsjöová ji znovu a znovu hladí po čele, ale nic neříká. Karin přemýšlí, co se jí asi honí hlavou. Říkáš si: Holčičko moje, holčičko moje, jak ses sem dostala? A Karin vidí na Brittině tváři slzy, padají, aniž by se je snažila zadržet.

Co bych si počala, kdybys tu ležela ty, Tess?

Kdybych tě ztratila.

Ale ten žal nelze pochopit, Karin se o to ani nechce pokoušet, takže se jen dívá na Britt, která jako by se snažila hlazením přivést dceru k životu.

V téhle místnosti nikdy nebylo větší ticho, napadne Karin.

Nevládlo tu větší zoufalství. Nikdy to tu nebylo pustší.

„Působila osaměle. Jako by úplně o všem pochybovala. Vezměte to vy, myslím, že byste se s ní mohli dostat dál.“

Takhle Börje Svärd po telefonu okomentoval Malinino přání, aby ještě jednou vyslechl Ceciliinu přítelkyni Katarinu Karlssonovou.

A vypadá i dost plaše, napadne Malin, když se dívá na Katarinu, jak usrkává z hrnku oolong. Jsou v kuchyni Katarinina domku, který stojí na odlehlé lesní mýtině pěkných pár kilometrů severně od obce Björsäter.

Působí zakřiknutě, ale mateřské znaménko na čele jí znemožňuje být nenápadná. Určitě k sobě přitahuje pohledy, kamkoli přijde. Malin uvažuje, jestli je ta červená kůže na omak odlišná, a také ji napadne, že Elin Sandová možná myslí na totéž.

Nejdřív za Katarinou všichni tři jeli do školy, ale zjistili, že si vzala zdravotní volno.

Takže vyrazili k ní domů a ona je pustila dál do starého dřevěného domku, kde se kvůli úpornému vlhku pod podlahou zabydluje plíseň.

V zahradě se rozprostírají dokonale ohraničené záhony. U smrkového lesa na východní straně se prohýbá deset metrů dlouhá stodola. Má troje dveře.

Na téhle straně nejsou žádná okna, ale možná jsou orientována na opačnou stranu, do lesa, pomyslela si Malin.

Člověk, který chce svůj klid.

Jen ten si může zvolit takovéhle bydlení.

Katarina jim nabídla čaj.

Vyzvala je, aby se posadili ke stolu v designové kuchyni kontrastující s nízkým dřevěným stropem. Malin si všimla, že Katarina zřejmě nemá domácí zvířata.

„Nedokázala jsem dneska jít do školy,“ řekne. „Stalo se mi to poprvé, ale ta věc s Cilkou, Patrikem a Ellou… bylo to na mě moc.“

Malin chvilku vyčká a pak se zeptá:

„Věděla jste o sporech v Ceciliině rodině? Ohledně peněz po jejím strýci.“

Katarina se nejdřív zatváří překvapeně, pak přikývne.

„Ale našim kolegům jste včera nic neřekla.“

Malin se snaží, aby to neznělo podrážděně.

„Připadalo mi, že je to soukromá věc,“ odpoví Katarina. „Chtěla jsem…“

„Soukromá věc?“ namítne Malin. „Byli zavražděni. A jejich dcera zmizela.“

Zeke věnuje Malin pohled, kterým jako by říkal: Jenom klid.

„Můžete nám o tom říct něco víc?“ zeptá se Elin a její hlas jako by v místnosti obnovil určitou rovnováhu.

„Co už víte?“ zeptá se Katarina a Elin jí převypráví, co jim pověděla Britt.

„Věděla Cecilie, že to dědictví, jejich cestování, věci, které si koupili… že to všechno je její sestře takovým trnem v oku?“ zeptá se pak Elin.

Katarina přikývne.

„Myslím, že ano. Dokonce bych řekla, že z toho měla radost. Že to pro ni znamenalo jakousi pomstu za to, jak se k ní Petronella chovala, když byly malé.“

„A asi Petronelle záviděla, protože sama nemohla mít děti…“ naznačí Malin.

„To je přehnané,“ namítne Katarina. „Prostě se nemohly vystát, to je všechno.“

„Cecilie se nikdy nezmínila, že by jí sestra nebo její muž vyhrožovali?“ zeptá se Zeke.

„Ne, nikdy. Svoje problémy jsme spolu moc nerozebíraly. I když jsme si byly blízké, bavily jsme se většinou o všedních záležitostech, což bylo fajn. Věděly jsme, že se na sebe můžeme spolehnout. Cecilie nebyla ten typ, co by často vytahoval osobní věci. Těžce nesla svoje potraty, ale nechávala si to pro sebe. Celkově neměli moc přátel.“

Katarina se opře, bílá blůza se jí napne přes prsa a Malin si všimne, že Elin Katarininy pohyby pozoruje, jako by se za nimi skrývalo nějaké tajemství.

„Mluvila s vámi o době, kdy žili v Indii a ve Vietnamu?“ zeptá se pak Elin.

„Občas.“

„Co říkala?“

„Vyprávěla mi, jak chudé země to jsou. Ale taky o lidech. Že Vietnamci jsou upřímně přátelští, i když se někdy chovají odměřeně. Na rozdíl od Thajců, kteří se prý pořád usmívají, ale kdekdo člověka za zády pomluví.“

„Nezmínila se o něčem zvláštním?“

„Ne. Co máte na mysli?“

„Třeba že se Patrik v Asii zapletl do nějakých korupčních afér,“ nadhodí Malin.

Katarinina tvář mění výraz z nesmělého na upřímně zaskočený.

„Prosím?“

Malin svá slova zopakuje.

„Máte pro to důkazy?“

Chceš ho bránit, pomyslí si Malin.

„Vyšetřujeme vraždu a musíme sledovat všechny stopy.“

„Nechce se mi věřit, že by Patrik měl s takovými věcmi něco společného. Byl vždycky poctivost sama.“

„Takže o tom nic nevíte?“ zeptá se Elin.

„Ne.“

„Necítili se v poslední době něčím ohrožení?“

„O ničem takovém nevím. Patrik hodně pracoval, pořád, dalo by se říct. Ale ani o jeho práci toho moc nevím.“

„A co Ella?“ zeptá se Malin.

„Našli jste ji?“

V Katarinině pohledu se objeví záblesk naděje.

„Ne,“ odpoví Elin.

„Musíte ji najít,“ řekne Katarina. Potom vstane, vyjde z kuchyně a je slyšet, jak ve vedlejší místnosti rachotí. Vrací se s laptopem v rukou.

Postaví počítač před ně na stůl.

Spustí film v režimu celé obrazovky a Malin, Elin a Zeke brzy vidí Ellu Andergrenovou řádit v zahradě u chalupy, je letní den, slunce svítí a ona výská, probíhá sprškou z postřikovače, směje se, křičí: „Ještě, ještě, ještě.“ Potom zmizí za dveřmi kůlny a hned se zase vynoří s velikým nafukovacím míčem, který vykopne do zahrady, rozběhne se ke kameře a směje se. Záběr vyplní její veliké, lesklé, tmavé, v tom okamžiku skoro černé oči.

Katarina video zastaví.

„Musíte ji najít,“ řekne.

A všichni v místnosti teď sedí tiše.

„Je tu ještě jedna věc,“ ozve se nakonec Elin. „Jak možná víte, adopce z Vietnamu byly někdy problematické. Děti se sem odvážely proti vůli jejich rodičů.“

„To nebyl Ellin případ,“ prohlásí Katarina spěšně a hlasem, který je všechno možné, jen ne nesmělý. „Patrik s Cecilií všechno důkladně prověřili. O tom jsem přesvědčená. Adoptovali ji ve městě Dalat, kde žili a kde Patrik pracoval.“

„Zdá se, že jste si tím jistá,“ řekne Malin. „Jak to?“

Katarina váhá, jako by si důkladně promýšlela odpověď.

„Protože oba byli spořádaní lidé. Cecilie to někdy doháněla až do extrému. Měla pevné zásady, což není vždycky snadné, když učíte na druhém stupni a musíte občas přistoupit na hru něco za něco.“

„Záviděla jste Cecilii?“ zeptá se Malin. „Peníze nebo rodinu?“

„Ne.“

Katarina se krátce zasměje.

„Co je na tom legračního?“ zeptá se Malin.

„To, jak jsou všichni slepí. Když má člověk na obličeji takovéhle znamínko, nikdo nevidí nic jiného. Nikdo jako by nechápal, že jsem se svým životem spokojená. Dokonce ani vy, i když byste měli být experti a vyznat se v lidech.“

Katarina Karlssonová vstane a vylije zbytek čaje do dřezu.

„Jsem unavená,“ řekne. „Je to všechno?“

Zeke, Malin a Elin vstanou.

„Je to všechno,“ odpoví Malin a vyjde do předsíně, nevidí, že Elin položí Katarině ruku na rameno, jako by chtěla vyjádřit, že stojí při ní.

Karin Johannisonová stojí v pracovně a vnímá chladný beton pod nohama. I přes sandály cítí, jak tvrdá je tu podlaha. Prosklené dveře by potřebovaly umýt a taky by to chtělo uklidit knihovnu a psací stůl, kupí se tam nepřehledná změť knih, desek a šanonů.

Dřív tu ležel tlustý koberec z Tibetu, ten si ale odnesl její bývalý manžel, když se rozváděli. Pokud jde o majetek, musela se po rozvodu vzdát spousty věcí, takřka všeho. Ale ať mužovy příjmy milovala sebevíc, nedokázala žít v manželství bez lásky.

Teď lásku mám, pomyslí si Karin.

Jsou tři odpoledne, za půl hodiny ji vyzvednu ze školky a ona se mi pravděpodobně vrhne do náruče a obejme mě, jako bychom se neviděly celé roky.

Karin si na počítači otevře složku s fotografiemi.

Rozklikne snímky z koupaliště Tinnerbäcksbadet, které pořídila předchozího léta a na nichž se Tess vrhá do bazénu přímo po hlavě, jako by se vůbec ničeho nebála.

Karin si prohlíží jednu z fotek.

Růžové dětské rukávky na Tessiných světle hnědých pažích.

Cítí, jak se jí láskou skoro křečovitě stahuje žaludek.

Potom zavře oči, několikrát se zhluboka nadechne a přemýšlí, kam ji události, které vyšetřují, zavedou.

Co můžu dělat? pomyslí si. Když se vlna jednou dá do pohybu, nikdo už ji nemůže zastavit.

Chvějící se modrá obrazovka vypadá skoro jako bazén s nočním osvětlením.

Papírování.

Rešerše.

V půl šesté Malin zaklapne laptop a rozhodne se vyrazit domů. Mohla by se cestou zastavit na koupališti a utřídit si myšlenky, zatímco se její tělo bude prohánět bazénem.

Na druhém konci místnosti se už několik hodin u počítače soustředěně hrbí Johan.

Tři linie vyšetřování, pomyslí si Malin.

PRVNÍ: rodinný spor.

DRUHÁ: korupce.

TŘETÍ: adopce.

Tři různé řeky, které protékají neznámou krajinou.

Setkají se?

Dovedou nás někam? Nedíváme se nesprávným směrem?

Börje s Waldemarem si jeli promluvit s Patrikovými bývalými kolegy z Ericssonu. Johan prověřuje Stiga Sunessona, muže, který kontaktoval Börjeho.

Korupční skandály.

Většina velkých švédských firem působících v Asii se jim nevyhnula, ale Karimovi se zatím nepodařilo získat žádné spisy.

Zeke už odešel. Cestou domů se chtěl zastavit v obchodním domě Biltema a koupit nějakou hračku pro nejmenší vnouče.

Elin stojí vzadu v kuchyni a v ruce drží šálek s kávou.

Policistu, se kterým si povídá, převyšuje o hlavu.

Vede si dobře.

Možná bych jí to měla říct.

Malin vstane od stolu a mávne Elin na pozdrav.

„Uvidíme se zítra,“ naznačí a Elin jí zamává nazpátek. V šeru kuchyňky vypadá šťastně, mnohem, mnohem šťastněji než já, pomyslí si Malin.

22.

Koupaliště Tinnerbäcksbadet patří toho večera jen Malin, každý kubík vyhřívané vody je tu pouze pro ni, celý svět, v němž se může utopit, v němž může být sama.

Z padesátimetrového bazénu stoupá pára, okolní vzduch je chladný; voda ve světle lamp stojících na břehu září jako meteor ze vzdálené galaxie.

Na chlorem vonící hladinu dopadají dešťové kapky a tvoří se kolem nich kroužky.

Dnes večer je tu jen ona.

Toho chladného zářijového večera se nikomu jinému koupat nechce.

Nasadí si plavecké brýle, srovná si je.

Přála by si ze sebe vyplavat celý den.

Ponoří se.

Voda dotýkající se chladné kůže je vlažná, její objetí Malin provází a tisíce rukou ji hladí po zádech, nohou, břiše a tvářích.

Plave pod vodou a cítí, jak se tělo poddává kyselině mléčné a nedostatku kyslíku, zároveň si ale podrobuje vzpírající se vodu. Pohlédne dopředu, ale svět jí pomalu mizí ze zorného pole a všechno černá. Chce dýchat, dýchat, dýchat, ale už před sebou tuší okraj bazénu, ještě kousek, ještě kousíček… a bum!

Ruka na dlaždičkách.

Je na konci.

Padesát metrů pod vodou.

Malin bleskově zvedne hlavu nad hladinu a není schopná vnímat nic než tančící modré světlo na pozadí tmavnoucí hmoty, o které ví, že je to obloha, a je teď jenom sama sebou, sama sebou a nikým jiným a svaly ji bolí a ona nechce přemýšlet, nechce nic cítit a je to krásné, tak krásné, stejně krásné jako první náznak opojení, když všechny starosti a opravdové pocity pozvolna odeznívají.

Znovu se odrazí a plave.

Doufá, že ji tělo ten večer nezklame.

Vývěsní štít hospody Pull & Bear svítí do tmy. Modrozeleně pulzuje večerem.

Jedno pivo.

Jedna tequila.

Bylo by to tak hrozné? přemýšlí Malin, když se blíží k domu na ulici Ågatan.

Dva uplavané kilometry ji bolí v těle, oči ji pálí z chlorované vody, která pronikla pod brýle, kůži pod džíny má vyschlou jako smirkový papír, ale ani tenhle nepříjemný pocit, ani malátnost nedokážou vytěsnit vibrující žízeň.

Právě minula náměstí Gyllentorget, kde lidé pod velikým bílým stanem na zahrádce popíjejí pivo a třesou se zimou.

Jak můžou?

Jak potom můžou přestat?

Svaly se ve vodě bránily, odmítaly se rozhýbat. Možná jejich odpor souvisí s tím, že začíná stárnout. Že její tělo má nejlepší léta za sebou.

Jeden panák.

Pálení v hrdle, horko v žaludku, klid, který se šíří tepnami do celého těla i hluboko do duše.

To přece nemůže uškodit.

Do prdele, pomyslí si Malin.

Proč je to nejpříjemnější zároveň to nejhorší?

Chci pít.

Chci se vrhnout do měkké rozcitlivělosti alkoholu, ale vyhnout se tomu, co pak následuje.

Přiblíží se k hospodě.

Přinutí se myslet na kocovinu, trapasy, ubohost, kterou pití přináší, na to, jak hnusně se po něm ke všem chovala, i k Tove.

Žaludek se jí stáhne do černého uzlíku.

„Malin, Malin Forsová!“ volají cizí hlasy a ona uvidí tři novináře a dva fotografy, jak vycházejí ze tmy vchodu jejího domu a blíží se k ní.

Co tu sakra dělají? Vypadněte.

Nikdy dřív se jí to nestalo. Proč nepřišli na stanici? Ale zřejmě je to nějaký jejich pitomý nový trik.

Už jsou blízko.

Jejich lesklé obličeje zmáčené deštěm, tři mladí kluci, dvě mladé ženy s fotoaparáty.

Mediální budižkničemové.

Nový proletariát — tak je nazval bývalý premiér Göran Persson.

Odhání reportéry mávnutím. Pokřikují na ni otázky a blesky jejich foťáků při tom blikají.

„Je pravda, že mohl být Patrik Andergren zapletený do korupčního skandálu v souvislosti s prodejem gripenů do Thajska? Našli jste tu holčičku? Jaké jsou vaše hlavní stopy? To dítě! Našli jste to dítě?“

Neodpovídá, ví, že je to hra, že to dělají, aby mohli uveřejnit dramatickou fotografii přepracované kriminální inspektorky.

Dovnitř, na schodiště.

Nejdou za ní.

Zavírá za sebou.

Ještě se k nim obrátí a bez rozmýšlení jim ukáže prostředníček. V téže chvíli ji osvítí blesk.

Chovali se útočněji než kdysi Daniel Högfeldt, její bývalý milenec a někdejší reportér Correnu.

Malin si svlékne mokrý kabát a napadne ji, že je sice odolný proti vlhku, ale taky dost směšný.

Peter.

Noční směna.

Naposledy. Nebo těch večerů bude víc? A vtom si uvědomí, že spolu nemluvili od chvíle, kdy ráno vyšel z domu.

Nezatelefonoval ani on, ani ona. Oba ale samozřejmě předpokládají, že ten druhý má plné ruce práce, taktizují, myslí si: já nebudu volat, zavolej ty.

Malin si sedne na jednu z kuchyňských židlí, zavře oči a naslouchá tikání hodin z Ikey, žaludek křičí hlady a ona cítí nevolnost. Ví, jak se toho pocitu zbavit.

Ale místo toho se vrátí do předsíně, vytáhne z kapsy kabátu mobil a zavolá dceři.

Nechává ho znovu a znovu vyzvánět a při tom se natáhne v ložnici na postel a vychutnává si tmu. Nakonec se Tove ozve:

„Mami?“

„Ahoj, jenom jsem se chtěla zeptat, jak se máš.“

„Teď nemůžu moc mluvit. Zavolala bys mi později?“

V pozadí je slyšet šum.

Tma v místnosti, která před chvílí působila příjemně, v ní teď vyvolává pocit prázdnoty a osamění.

Do okna buší déšť.

„Jsme s Tomem v hospodě, mají tu vědomostní soutěž. Měla bys vidět ty vidláky tady, mami. Za prvé vypadají fakt nemožně, za druhé pochybuju, že vědí, kde je Aljaška.“

Malin cítí, jak se v ní probouzí hněv.

Potom zklamání.

Představuje si hospodu, kde Tove tráví večer.

Zakouřenou, hlučnou, kysele páchnoucí rozlitým pivem. Lidi u stolků, obvykle muž a žena.

Nijak zajímavé typy to nebývají. Sůl země. Ale já jsem se během všech let strávených u barů tohohle města, zvlášť v Hamletovi, naučila tyhle lidi respektovat. Ty lidi, kteří každý den vstanou a odvedou svou práci, ať je sebenezáživnější, ať je sebevíc bolí tělo i duše. Udržují celou mašinerii v pohybu.

Tove, co se to s tebou děje? Co se to z tebe stává, tam daleko, na té soukromé škole?

„Přijedeš domů, jak jsi měla v plánu?“

„Jo, zítra. Linn slaví narozeniny, to si nenechám ujít.“

Linn.

Jediná kamarádka odtud, se kterou je Tove ještě v kontaktu, a to se s ní dřív ani nijak zvlášť nepřátelila. Ale Linn náleží k linköpinské šlechtě, její otec je ředitelem místní realitní kanceláře.

„No, tak ahoj. Teď se ptají, kdo je prezidentem Světové banky. Vsadím se, že půlka z nich ani netuší, co to Světová banka je.“

Cvak.

Bubnování deště ve tmě.

Kdo je prezidentem Světové banky?

Malin nemůže usnout. Přála by si, aby předtím Tove něco řekla.

Aby se ji pokusila naučit vidět lidi, vidět, odkud ona sama pochází.

Malin chce věřit, že to Tove dokáže.

Tove samozřejmě není slepá, ale jako by schopnost vidět, co se skrývá pod povrchem, ztratila při prvním doteku bundy Canada Goose a svetříků od Ralpha Laurena.

Změna.

Všechno se musí neustále vyvíjet, jinak to zanikne.

Přetrvat znamená měnit se.

Růst.

Ale co s těmi, kteří se nevyvíjejí a kteří nikdy nedorostou?

Stefan.

Můj bratr.

Němý, duchem nepřítomný a osamělý ve svém pokoji v ústavu. Kde je ve světě růstu místo pro něj?

Nebo pro mě.

Když ani nedokážu dát Peterovi dítě.

Petere, osloví ho v duchu.

Chtěla bych jít za tebou. Na pohotovost. Ale byl bys rád?

Malin se schoulí pod teplou deku a dá se do pláče.

23.

Tess spí.

Barvu tapety u postele si vybrala sama.

Karin před ni na podlahu položila vzorky a udělala z celé věci hru. Zeptala se:

„Jaká barva se ti nejvíc líbí?“

Vyhrála žlutá. Karin se zeptala: „Chtěla bys ji mít na zdi?“

„Malovat.“

Tess zavrtěla hlavou, ukázala na světle modrou a zopakovala „malovat“. Karin teď otočila světlo lampičky od spící dcerky nahoru na pastelově modrou stěnu, kde vedle sebe visí dvě fotografie z Vietnamu.

„Odtamtud pocházíš. Tam jsem si pro tebe dojela,“ šeptá Karin spícímu dítěti a potom si pomyslí:

Já jsem tvá maminka. Tvá opravdová maminka.

Chtěla by ty věty vyslovit, ale nedokáže se k tomu přimět, protože některé věci mohou přestat platit, jakmile se řeknou nahlas.

Vždycky tu pro tebe budu, pomyslí si Karin a přitáhne Tess zářivě modrou přikrývku až po bradu. Obrysy jejího tělíčka pod tenkou bílou bavlněnou košilkou připomínají dokonale zaoblené tahy tužky.

Jedna fotka zachycuje večerní Hoi An.

Jak se v řece zrcadlí světla tisíců barev a jak papírové lampiony, které děti spouštějí z mostů do vody, kloužou do tmy.

Na druhém snímku je Saigon za dne.

Stovky, tisíce skútrů a motocyklů na bulváru lemujícím řeku Saigon, Song Sai Gon, fotila je Karin z balkonu hotelu Majestic. V pozadí, na druhé straně řeky, kde dříve bývala džungle, stojí řada velikých bílých skladišť, zdánlivě opuštěných.

Mám tě tam vzít zpátky? Jde to vůbec?

V Karin je najednou malá dušička, dívá se na Tess, na její kulaté tváře, a nechce vstát, nechce malou nechat samotnou, ale nemůže u ní sedět celou noc, takže se nakonec zvedne, odejde do obývacího pokoje a zapne televizi, ovladačem ztlumí zvuk.

Déšť ještě zesílil.

Jako by někdo v nebi naplno pustil sprchu.

Ella Andergrenová.

Adoptovaná z Vietnamu, stejně jako ty, Tess.

Karin o Patriku Andergrenovi samozřejmě slyšela. O tom, co dělal. Ale nikdy ji nekontaktoval.

A ona na to nechce myslet. Hodlá dělat jako by nic, i kdyby se všechno zkomplikovalo. Nijak se za to rozhodnutí nestydí, ale ani na něj nechce myslet, nechce.

Nikdy se nezúčastnila žádného srazu adoptivních rodičů. Co by tam pohledávala?

V každé získané lásce se skrývá jedna ztracená.

V tiché pospolitosti je něco z křičící samoty.

Hlavně nepokládat otázky.

Doufat, že dobro udrží zlo z dosahu.

Pořad v televizi.

Literární revue, kde něco melou dva samolibí pánové z Akademie usazení v černých kožených křeslech a horlivě je v tom podporuje zahořklý mladý muž s kuřáckými vráskami nad horním rtem.

„Někdy je největším projevem lásky,“ řekne ten povýšenější z akademiků, „když se člověk lásky vzdá.“

Karin přepne.

Potom televizi vypne úplně.

Vrátí se k Tess.

Dívá se, jak spí, sní, oddechuje.

Karl Lundbäck stojí u telefonu ve svém bytě na okraji Sjögestadu, ohmatává si ránu na předloktí a vidí, jak mu z místa, ze kterého si právě odloupl jednodenní strup, teče krev.

Váhá.

Ví, co by měl udělat.

Ale nemůže. Do prdele. Bylo by to totéž jako bonzovat a to se prostě nedělá.

Krucinál.

Motá se mu hlava.

Z vodky, ze studu, ze vzteku. Dnešní opilost v sobě nemá nic měkkého.

Co jsem to udělal?

Je pod parou a v hlavě mu zní hlas té holčičky. Ellin hlas. Vždyť ho ale nikdy neslyšel, nebo ano?

Jakob Andersson.

Jasně že kámoše člověk podrží.

Ale co teď?

Když pochopil, do čeho se Jakob zapletl.

Ví, jak toužil po penězích své švagrové, jak moc si přál, aby mohl splatit dluhy a ještě jednou to zkusit s bagrem.

„Nemáš tušení, Kájo, kolik zatracených jam je v Östergötlandu potřeba vybagrovat. Spousty.“

„Tak sakra řekni, že jsme hráli karty, jindy je přece hrajeme.“

Fotografie ztraceného dítěte v Correnu.

I v celostátních novinách Expressen.

A ten její hlas. Odkud přichází?

Co to říká? Je to jenom chlast, pomyslí si Karl. To si z něho alkohol dělá dobrý den. Karl se snaží zaostřit na hodiny nad starým prádelníkem po babičce.

Ukazují jedenáct? Nebo deset?

Co na tom?

A pak slyší křik.

Křik té holčičky.

TOPÍM SE, TOPÍM SE, BOLÍ TO, PŘESTAŇTE, NE, TOHLE NEJSEM JÁ, křičí. Ale děti, které se topí, přece nekřičí. Topí se spíš nehlučně, ne? Přestanou bojovat a splynou s vodou, která jim naplní plíce.

Karl Lundbäck zvedne sluchátko.

Volá.

I v alkoholovém opojení ho napadne, že z toho bude průšvih, ale stejně to musí udělat.

Peníze, jejich vůně, jejich přítomnost. Dokážou pobláznit kdekoho.

Malin leží v posteli.

Nahá a s odhrnutou přikrývkou.

Je jí zima, cítí, jak se jí dělá husí kůže, ale je to příjemné.

Snaží se usnout, ale nemůže z hlavy pustit rozhovor s Tove, způsob, jakým se vyjadřovala o lidech žijících na severu ve värmlandských lesích.

Musí si o tom s Tove o víkendu popovídat. Ještě není pozdě dělat mámu a pokusit se promluvit dceři do duše.

Samozřejmě se mohlo stát, že peníze popletly hlavu i Petronelle a Jakobu Anderssonovým. Že se z blízkosti bohatství pomátli a ztratili všechny zábrany. Že vraždili, aby majetek zdědila matka, od které by si pak část peněz vynutili.

Mizérie.

Zoufalství.

Někoho zabiju. Pak dostanu peníze a všechno bude v pořádku.

V mnoha zemích život nestojí víc než pár set. Zrovna před týdnem Malin četla o nějakém případu v Chicagu, kde dva mladíci zavraždili dvojici důchodců kvůli čtyřicetidolarové kořisti.

Zvrácená mysl.

Žízeň po lásce.

Touha po dítěti, kterou je potřeba někam nasměrovat.

Johan se dnes zabýval možnou souvislostí adopce s vraždou, ale k ničemu nedošel.

Karin.

Ty jsi svou holčičku z Vietnamu adoptovala, když už to bylo zakázané? Jak jsi to dokázala? Dosáhla jsi nějaké výjimky? Setkala ses někdy s Patrikem a Cecilií? S Ellou? Bylo to v nějaké souvislosti s tvou adopcí?

Malin by chtěla rozsvítit, zavolat Karin a zeptat se jí, ale nedokáže to, neodvažuje se. Co by měla říct, aby to neznělo podezřívavě?

Ale stejně by mě to zajímalo, pomyslí si Malin. Možná Karin něco ví.

Teď jí ale nezvládnu zavolat.

Malin si položí ruce na břicho.

Prostřelená děloha.

Vyléčená.

A přece neuzdravená.

Ale ano, lékař to říkal.

Tuhle zkušenost teď máme společnou, Karin. Touhu. Nechtěla jsem to vidět, ale už mezi námi není žádný rozdíl. Takže kdo krucinál jsem, abych ti volala a vyptávala se, jak jsi přišla ke svému dítěti?

Svým způsobem by to bylo jako zpochybňovat tvou mateřskou lásku.

Tvé právo na ni.

Tvé právo na dceru.

Úplatky, pomyslí si Malin. Po téhle stopě nebude snadné se někam dostat. Musejí se pokusit vypátrat, k jakým transakcím došlo, vyslechnout spoustu lidí. Ale když něco tají velká firma, dělá to zpravidla velmi důsledně. A takovéhle věci firmy tají vždycky.

Sama v posteli.

Není tu žádné tělo, k němuž by se mohla přitulit, u něhož by se ohřála, cítila, že na světě existuje víc krevních oběhů než její vlastní.

Pak zazvoní telefon, který předtím položila na kuchyňský stůl.

Pronikavý zvuk. Malin se ve tmě zvedne, nahá dotápe do kuchyně, na kůži cítí syrový chlad, ze kterého jí tuhnou bradavky.

Přijme hovor.

„Jsi to ty, Malin? Tady Elin Sandová. Můžeš mluvit?“

„Hm.“

Co chce?

„Zdržela jsem se na stanici, abych prověřila ještě pár věcí, a před chviličkou volal Karl Lundbäck, víš kdo, ten, co Anderssonovi poskytl alibi na večer, kdy došlo k vraždě. To alibi bylo zřejmě falešné. Andersson ho o něj prý požádal.“

A do prdele, pomyslí si Malin.

„Teď pro něj jedeme. Byl evidentně opilý, takže víc z něj dostaneme až za pár hodin. A taky vyrážíme za Anderssonovými.“

„Počkejte s tím,“ řekne Malin. „Přijdu. Chci si pro toho hajzla dojet s vámi.“

ČÁST 2.

UTOPENÝ SVĚT

[HLASY, SVĚT]

Pára, stříbrný kouř nad noční hladinou, palmy se prohýbají, ztěžklé prudkými podzimními dešti, ale nebe nad řekou je jasné a hvězdnaté a vzdálená nebeská tělesa se zrcadlí v černé vodě, lesknou se jako lastury ústřic na dně moře.

Ta žena znovu sedí u řeky.

Ruce jí páchnou po rybích zbytcích, rybí esence, které se skutečné ryby nemohou ani přiblížit.

Slzy kapou do vody, tvoří kroužek za kroužkem a odtékají do moře a potom do kanálu, do jezera a odtud do řeky protékající kolem domu na ulici Stentorpsvägen, kde ve vzduchu jako neviditelná mlha visí vzpomínka na výstřely, na modrofialová těla bez života ve vířivé vaně.

Peníze mění majitele.

Podání ruky, pevná a měkká.

Chci víc, chci víc, chci víc.

Jaká je cena dítěte?

Naše dítě si odnesl netvor.

Netvor skrytý za běžným lidským obličejem. Za tváří netvora se přece jenom schovává člověk.

Mrtví se usmívají, šklebí se, jejich tváře se rýsují v oblacích.

Tohle jsem já.

Ta žena u řeky.

Kdo mi naslouchá?

Kdo chce slyšet můj hlas? Kdo má zájem o to, abych existovala?

Žádné prase jsem si nekoupila, protože by se o mě nepostaralo. Žádné prase by nedokázalo umlčet jejich smích.

Nemám světu co dát, nic než své ruce páchnoucí rybami, nemám co dát tobě.

Hrozili, že když něco řeknu, zabijí mě. Tolik dětí zmizelo, nikdo už je nespočítá, leda kdyby mu to přineslo nějaký prospěch.

Tak si mě zabijte.

Jako bych snad měla ze smrti strach! Já se ale nebojím, že se ze mě stane duch vznášející se u břehu řeky.

Pak se budu moct pomstít těm, kdo mě oklamali a vysmívali se mi, budu je moct přimět, aby se v noci budili s hlasitým křikem.

Chtěla bych tě naposledy pohladit po vlasech.

Jednou bych tady u řeky chtěla sedět s tebou, aniž by mi tekly slzy.

Slyš má slova, nesou se celým světem. A v něčím uchu se ozývá šepot.

„Moje láska. To lásku jste mi ukradli.“

Doufám, že se jednou někdo tomu jejich smíchu postaví a přivede tě ke mně, že někdo dokáže vidět víc než jen současný okamžik a udělat správnou věc.

Jen si mě hledejte.

Když přijdete, budu tady.

Budu tady.

24.

Pouliční lampy před činžovním domem v Hackeforsu jsou rozbité a budova, kde bydlí Anderssonovi, se ve tmě podobá spíš strašidelnému hradu než domovu rodiny s dětmi.

V kuchyni se svítí.

Malin a Elin zaparkovaly o kousek dál u továrních budov, nechtěly, aby si jejich příjezdu někdo všiml. Teď stojí v dešti před vchodem a naproti přes ulici se tyčí temný les, propletené stromy a větve a rostliny v různých odstínech černé, mezi kterými se může skrývat cokoli.

Malin chce Jakoba Anderssona odvézt sama, jenom s Elin. Velký zátah by zbytečně vyplašil děti.

Falešné alibi, když se vyšetřuje vražda.

To nebyl dobrý nápad.

Nejdřív ji napadlo zavolat Zekemu, ale pak se rozhodla, že ho radši nechá se vyspat. Jakob Andersson nenaháněl žádnou velkou hrůzu a určitě nebude dělat problémy.

Ve dne byl vchod otevřený, ale teď je zamčeno.

Policejní kód nefunguje.

Zatracení majitelé baráků, pomyslí si Malin a vytáhne svazek klíčů, vybere paklíč, zašramotí v zámku a už jsou uvnitř.

Když předtím dorazila na stanici, Karl Lundbäck už tam seděl, přivezla ho hlídka.

Malin ho viděla ve dveřích a byl pořádně opilý, musel jim zavolat těsně předtím, než začal alkohol naplno účinkovat.

Teď vyspává opici v cele pod policejním dohledem.

„Kdo zazvoní?“ zašeptá Elin Sandová a Malin napadne, že v šeru schodiště vypadá ještě obrovitější, ale že navzdory své výšce je Elin obratná a pohybuje se plynule, ne trhaně jako řada jiných vysokých lidí.

„Zazvoň ty,“ odpoví Malin, připraví si pouta a připne podpažní pouzdro.

Elin udělá totéž.

„Myslíš, že bude potřeba pistole?“

Malin má dojem, že v pohledu nové kolegyně zachytila neklid.

Zavrtí hlavou.

„Ne. Ale člověk nikdy neví, co se semele.“

Malin slyší Elininy hluboké nádechy a řekne:

„Jenom klid, bude to v pořádku. Kdyby se objevil problém, postarám se o něj a ty uklidníš rodinu. Dobře?“

Malin přepadne pocit, že se unáhlila. Vždyť by vlastně měli odvézt i Petronellu Anderssonovou, pravděpodobně o falešném alibi věděla a taky ví, co dělal její manžel doopravdy. Ale třeba netuší vůbec nic. Koneckonců jenom dosvědčila, že Jakob byl toho večera pryč, jinak by bylo nejsnazší, aby mu alibi poskytla sama.

Kdyby s sebou chtěli vzít i Petronellu, bylo by to složité, museli by přizvat sociálku, aby se někdo postaral o děti, byl by to pro ně traumatizující chaos. A děti je potřeba chránit.

Jakob Andersson ale onoho večera musel někde být.

V domě na ulici Stentorpsvägen?

Za sklepními dveřmi?

U vířivky?

Malin sleduje Elinin dlouhý ukazovák směřující k tlačítku a pak si uvědomí, že zvonek předtím nefungoval, a naznačí to Elin.

Schodištěm se rozlehne zaklepání.

Kroky za dveřmi.

Kukátka tu nemají. Dveře se otevřou.

Dítě.

Oči na ně upírá holčička, možná sedmiletá, v růžové noční košili a s hezkými blonďatými vlasy, které jí splývají na úzká ramínka.

Potom se otočí a volá směrem do kuchyně:

„Mami, tati! Přišla nějaká obrovská paní!“

Malin se nedokáže ubránit smíchu, Elin Sandová se taky směje a potom z kuchyně zaslechnou zvuky. Petronella Anderssonová volá:

„Počkejte! Už jdu!“ Uběhne pár vteřin. Malin připadá, že slyší zvuk otevírání okna, protáhne se kolem holčičky, žene se do kuchyně a v tmavé předsíni narazí na Petronellu.

„Uklidněte se. Co tu krucinál chcete v tuhle dobu?“

Petronella se snaží chytit Malin za kabát, ale Malin se vysmekne a vběhne do kuchyně.

Otevřené okno.

Dovnitř crčí déšť.

V dětské židli sedí chlapeček s vlasy jako len, je ještě vzhůru. Malin na zlomek vteřiny cítí, jak jí tělo zachvacuje stud.

Když tu byli předtím, ani se nezeptali, jak se dítě jmenuje.

Chlapeček uvidí Malin a dá se do pláče. Malin se obrátí a slyší Elin z předsíně křičet:

„Uklidněte se, uklidněte se!“ A v odpověď se ozve: „Svině fízlovská! Pusť mě, ty svině!“

Malin utíká k oknu.

Pohlédne dolů. Na zemi leží Jakob Andersson a drží se za holeň.

„Stůjte!“ křičí Malin. „Zůstaňte, kde jste!“

Ale Jakob Andersson se zvedá na nohy, silou vůle vstane a klopýtá do lesa.

Dětský křik.

Další ječící hlasy.

Zoufalství dětí jako pila zařezávající se do duše.

Do prdele, pomyslí si Malin.

Jak se to stalo?

Odhaduje výšku, ve které se byt nachází. Čtyři metry, pět? Vysoko. Je to moc vysoko, ale ten člověk, co utíká do lesa, je možná vrah. Co když ví, kde je Ella?

Běží pomalu.

Ne.

Ale ano.

Malin vyskočí na parapet a vrhne se do deště. Během dvou vteřin, kdy letí vzduchem, se připraví, napne svaly, uvolní se a pokusí se odhadnout vzdálenost, pokrčí nohy a bum.

Prásk.

K čertu.

Kolena jí vylétnou k ústům a ona cítí, jak jí po ostrém nárazu do zubů zevnitř praská horní let.

Železitá pachuť v puse.

Doufá, že Elin zavolá posily, že zvládne to, co se děje v bytě, protože budou muset sebrat i Petronellu, přijede sociálka a odveze děti.

Vstane.

Železo v puse.

Vytáhne pistoli a vyrazí to temného lesa směrem, kterým zmizel Jakob Andersson.

Elin srazila Petronellu k zemi, nasadila jí pouta a teď ji v předsíni tiskne kolenem k podlaze. Právě drží v ruce telefon a vytáčí nouzové číslo na stanici. Při tom slyší kletby a nadávky ženy pod sebou.

Dvě starší děti, kluk a holka kolem deseti let, utekly do pokoje, odkud přišly, a holčička, která jim otevřela, sedí na podlaze a zády se opírá o zeď. Pláče a zacpává si uši. V kuchyni z plných plic křičí ten blonďáček.

Elin napadne, že si děti nikdy nepořídí, protože z toho řevu by se jeden zbláznil. Usoudila, že Jakob Andersson vyskočil z okna, když zjistil, že si pro něj jedou.

Snad mu nezavolal Karl Lundbäck a nevaroval ho!

Ale proč by to dělal?

 V takovém případě by Jakob zmizel už dávno.

„Mrcho policajtská.“

Na centrále někdo zvedne telefon.

Elin vykřikne adresu, ale oni už ji samozřejmě znají.

„Potřebujete posily?“

„Přesně tak.“

„Jsou na cestě. Nejbližší auto u vás bude za čtyři minuty.“

Odhodí mobil na podlahu.

Přiloží ústa Petronelle k uchu a zašeptá svým nejhlubším hlasem:

„Musíte se uklidnit. Půjdu utišit malého. Ano? Vaše dcera je v šoku. Musíte se uklidnit.“

„Ty mi nebudeš říkat, co mám dělat.“

„Uklidněte se,“ dýchne Petronelle do ucha.

„Klid, klid. Myslete na svoje děti.“ A ono to funguje.

Vidí, že Petronella zrychleně dýchá.

Potom ale znovu začne vyvádět, ječí: „VŠICHNI JSTE IDIOTI!“ Chlapec v kuchyni se rozkřičí ještě hlasitěji, jestli to vůbec jde, a Elin má pocit, že by udělala cokoli, jenom aby ten řev utichl, a tak Petronelle praští hlavou o zem, ne moc silně, ale cítí, jak její tělo vláční.

Holčička sedící u zdi.

Neviděla to.

Díváš se do země, snad jsi neviděla, co ta policajtka udělala mamince.

Elin vstane.

Pospíchá do kuchyně, kde v dětské židli sedí chlapeček s červeným a oteklým obličejíkem. Když Elin uvidí, rozbrečí se ještě víc, hrůzou a zklamáním, že ta osoba, co přichází, není maminka.

„No tak, no tak,“ řekne Elin. „No tak.“

Vezme chlapečka do náruče, chová ho, prosí ho, aby přestal brečet. Je tak teploučký a drobný a překrásně voní, no tak, no tak, houpe ho a vtom se stane zázrak.

Klouček přestává plakat.

Je to nejkrásnější pocit, jaký Elin za devětadvacet let svého života poznala.

S chlapcem v náruči trochu vykloní hlavu z okna.

Cítí na čele déšť.

„No tak, no tak.“

Les.

Černo.

Malin se venku žene za Jakobem.

Za Ellou.

Za sebou samotnou. Člověk na svém místě, pomyslí si Elin.

Vtom ucítí, jak se jí do hýždě zařízne něco tvrdého a ostrého. Nebo možná do zad? Do páteře?

Ta bolest je prudká a palčivá, a než se Elin otočí, aby ji odehnala, stačí si ještě pomyslet, že v žádném případě, za žádných okolností nesmí pustit chlapečka.

Je to dítě.

A děti jsou posvátné.

25.

Kdo je to? uvažuje Malin.

Z nebe se řine déšť, zalézá jí za límec a stéká po zádech.

Malin pátrá po Jakobu Anderssonovi.

V tuhle dobu v lese nejsou žádné stíny. Kmeny stromů i keře jsou jako mrtvé, a přesto matně zářící útvary z popela.

Křupnutí někde vepředu.

Malin cítí, jak jí tělem proudí adrenalin, a žene se tím směrem, zakopne, narazí ramenem do stromu a musí potlačit bolestný výkřik.

Boty se jí boří do mokrého mechu.

Pistole namířená vpřed.

Tohle vlhko by zbraň měla zvládnout.

Kde je ten chlap?

Malin honí neviditelný stín, který může být v lese kdekoli, a myslí na to, jak to vypadá u Elin — poradila si s tím zmatkem v bytě? Přijely posily? Vtom někde za sebou uslyší blížící se sirény. Pak se v lese znovu ozve rána a ona se zarazí.

Jak daleko to bylo?

Deset metrů, možná patnáct.

Není za mnou? Nalevo, nebo napravo?

Malin se mezi stromy přestává orientovat, v té tmě sotva tuší, kde je nahoře a kde dole. Možná že takhle se topí opilý člověk, napadne ji: ztratí orientaci a plave ke dnu, a přitom si myslí, že míří k hladině.

Pokračuje dál nočním lesem.

Já tě dostanu, pomyslí si. Dostanu tě.

Elin se daří potlačit výkřik.

Obrátí se a vidí nejstaršího syna Anderssonových, jak tam stojí se skalpelem v ruce. Všimne si, že ze špičky nože odkapává krev, a dochází jí, co se stalo.

Cítí palčivou bolest.

V hýždi.

Po stehně jí stéká teplý pramínek krve, vlažná tekutina, proudí na lýtko a na podlahu a barví jí džíny do tmavě rudé.

Ale dítě z náruče nepouští.

Vidí strach v chlapcových očích, jak křečovitě svírá skalpel, jak ho krev téměř hypnotizuje a jak mu pomalu dochází, co udělal.

Ukročí dozadu.

„No tak, no tak.“

Sakra, hrozně to bolí.

Zadek.

Nejsou tam žádné důležité nervy, žádné orgány.

Zvládnu to.

„No tak. Zahoď ten skalpel na zem, ano?“

Ale kluk jenom zírá před sebe, ustupuje do předsíně a zakopne o krabice od pizzy.

Daří se mu udržet se na nohou. A potom jako by teprve uviděl kuchyň a tu věc, kterou drží v ruce. Jako by se vrátil do přítomnosti. Pustí skalpel a pomalu se zhroutí na podlahu vedle své mladší sestry.

Sirény.

Už je slyším.

Děti jsou v klidu.

Zvuk sirény utichá a motor taky. V domě nejspíš nejsou žádní sousedé, jinak by ten rámus museli slyšet a zvědavě vykukovat z oken.

Nebo mají možná strach, tisknou se k sobě ve svých bytech a snaží se nic nevidět ani neslyšet. Zůstat slepí vůči čemukoli.

Bouchání dveří od auta.

„Dobře,“ řekne Elin Sandová, „dobře.“ Potom dojde ke skalpelu, odkopne ho dál od dětí a cítí, jak jí z rány dál proudí krev. Potlačuje bolest.

Slyší kroky v předsíni, mužské hlasy křičí:

„ANI HNOUT! ANI HNOUT!“

Musejí tak řvát? Copak nevidí ty děti?

Hlaveň pistole ve dveřích.

„Klid, do prdele,“ řekne Elin. „Mám to tu pod kontrolou.“

Kolegové umlknou, skloní zbraně a vejdou do předsíně.

Chlapec v její náruči uvidí muže v policejních uniformách a trhne sebou.

Potom se znovu dá do křiku a v tu chvíli začne Petronella Anderssonová přicházet k sobě.

Tamhle je.

Musí to být on.

Malin se dostala na asfaltovou cyklostezku, která je po každých patnácti metrech osvětlena pouliční lampou. Kužely světla se rozpouštějí v šedých dešťových kapkách, ty jako by se tříštily a měnily v mlhu.

Celý les je cítit rozkladem.

Tamhle, možná šedesát metrů od ní, stojí Jakob Andersson.

Obrácený zády.

Kulhá.

Ale postupuje. Pak se obrátí. Co když mě vidí? Drží něco v ruce.

Pistoli?

Brokovnici s uříznutou hlavní?

Malin uhne z cyklostezky.

Kráčí podél cesty a ztrácí se mu z dohledu. Stává se z ní šelma, která se teď instinktivně plíží mezi živoucími kmeny stromů, zrychluje tempo a vidí, jak po ní muž pátrá pohledem, jako by věděl, že tam je, neviditelná hrozba, která mu rozpárá hrdlo a vyrve mu z těla kusy masa.

Přibližuje se.

To, co drží Jakob v ruce, je veliký klacek podobný kůlu. Malin se teď pohybuje skoro neslyšně, ve svalech necítí žádnou únavu a krouží okolo postavy v kuželu světla, v dešťové mlze. Muž ji neslyší, nevidí, když vtom se Malin vyřítí z lesa a vrhne se na něj, shodí ho na tvrdý mokrý asfalt. Jakob Andersson dopadne tváří na zem a zařve. Malin mu zvlášť silně stiskne nohu, na kterou kulhal, a hlaveň pistole mu zaboří do ramene přesně na tom místě, kde ví, že se nacházejí citlivé nervy.

Tlačí Jakobu Anderssonovi obličej do asfaltu.

Slyší svůj vlastní dech.

Vrátí pistoli do pouzdra, vyloví želízka a spoutá mu ruce za zády.

Potom se zadívá do tmy.

Jsme tu sami, pomyslí si, ty a já.

Malin znovu vytáhne zbraň.

Obkročmo se na Jakoba posadí a skrz mokré tričko vidí tmavé chlupy na jeho zádech.

Chytí ho za bradu.

Otevře mu ústa a nacpe do nich pistoli, předkloní se a zašeptá mu do ucha:

„Kde je? Jestli víš, kde je Ella, tak ven s tím. Jinak se odtud živý nedostaneš.“

Ještě přitlačí.

Jakob Andersson se pod ní svíjí, chce křičet, ale jak by mohl?

„VÍŠ, KDE JE, TY SVINĚ? VÍŠ, KDE JE TA HOLČIČKA?“

Malin má dojem, že z lesa slyší chrochtání divočáka. Žijí tady divočáci?

Potom Jakobovi vyndá pistoli z úst.

„Já nevím, kde je,“ sténá Jakob. „Kdybych to věděl, řekl bych vám to. Chci, abyste ji našli. Vždyť je to jenom malé děcko.“

„Nežvaň,“ řekne Malin. „Kde je? Tak kde je?“

A pomyslí si: kde jsou všechny zmizelé děti z celého světa? Copak z nich všech nějaký zmrd udělal nelidi?

26.

ČTVRTEK 12. ZÁŘÍ, PÁTEK 13. ZÁŘÍ

„Teď budete pravdivě odpovídat na naše otázky,“ řekne Zeke. Hlas má strohý a studený jako pevninský ledovec.

Výslechová místnost číslo jedna.

Suterén policejní stanice. Místnost nedávno vymalovali na černo, stejně jako stropní podhled připomínající mříž, odkud malé halogenové lampičky šíří diskrétní, ale nesmlouvavé světlo.

Malin a Zeke mají před sebou Jakobovu tvář. Malin trvala na tom, že výslech povede sama, i když podle Svenova názoru byla příliš rozčilená.

Na stole leží diktafon.

Za zrcadlovou stěnou poslouchá Sven Sjöman.

Nové digitální hodiny na stěně za vyslýchaným ukazují 23.35.

Všichni jsou unavení.

Věci se seběhly ráz na ráz a Malin na těle ještě cítí vlažnou hladivou vodu z koupaliště Tinnerbäcksbadet. Odpor jiného druhu než v případě Jakoba Anderssona.

Koleno ji nebolí. Ale možná jí vyskočí modřina. Ret trochu pálí.

„Řekněte nám, co jste vlastně dělal v úterý večer.“

Jakob Andersson zírá do stolu, mlčí.

„Odpovězte,“ zasyčí Zeke.

„Nebojím se vás,“ prohlásí Jakob. „Možná vám Karl řekl, že jsem u něj nebyl, nevím, jaký k tomu měl důvod. Byli jsme ale spolu.“

Zatímco byla Malin s Elin Sandovou v Hackeforsu, Sven v rychlosti vyslechl opilého Karla Lundbäcka.

Zmateně vypověděl, že byl s přítelkyní.

Ta potvrdila, že se u nich Jakob Andersson neobjevil.

„Víme, že u Karla Lundbäcka jste nebyl,“ řekne Malin, „a nebyl jste ani doma, protože v tom případě byste to vyklopil hned, vaše manželka navíc dosvědčila, že jste z domova odešel. Takže co jste dělal?“

Jakob Andersson zvedne oči.

Usměje se na Malin.

„Zas na mě vytáhneš pistoli?“

Malin vidí v jeho očích vzdor, celoživotní odpor vůči úřadům a vrchnosti koncentrovaný do jednoho jediného úsměvu.

„Nic neřeknu. Můžeme to rovnou zabalit.“

Zeke pohlédne na Malin.

Pistoli?

A ona vidí, že Zeke tuší, co se asi stalo v lese.

„Ella,“ řekne Malin.

„S tímhle nemám vůbec nic společného. Vůbec nic, do hajzlu!“

„Tak proč jste utíkal?“ zeptá se Malin. „Přiznejte se, že jste utekl, protože jste si myslel, že jsme se dozvěděli pravdu o té vraždě a o Ellině zmizení. Přiznejte se, že jste vraždu naplánovali s manželkou a vy sám jste ji pak provedl. Přiznejte se, uleví se vám. Chápu, že jste potřebovali peníze. Na ten bagr. Na další věci. Přiznejte se a bude vám líp.“

„Nic na mě nemáte a dobře to víte. A Petronella vůbec o ničem neví.“

Petronellu vyslechli společně Börje s Johanem ve výslechové místnosti číslo tři. Už v hlídkovém autě cestou na stanici pořád dokola úpěnlivě opakovala, že o falešném alibi vůbec nic netuší a že Jakob v tom případě obelhal i ji. A ptala se, co se děje s dětmi.

„Kde jsou? Co jste s nimi udělali? Na to nemáte právo!“

Jakob Andersson už brzo povolí, pomyslí si Malin.

Mají toho na něj dost, aby ho mohli zadržet. Už jen ten útěk úplně stačí.

„Proč jste zdrhl?“ zeptá se Zeke.

„Bál jsem se. Zpanikařil jsem. Myslel jsem, že jste si na mě něco vymysleli a chcete mě sebrat. Žádným zatraceným orgánům se nedá věřit.“

„Uvědomujete si, že to je dost chabé vysvětlení?“ zeptá se Malin.

Jakob přikývne a potom řekne:

„Na to seru. Ale můžu vám zaručit, že to, co jsem dělal ten večer, vůbec nesouvisí s vraždou ani s Elliným zmizením.“

„Přiznáváte, že vaše alibi bylo falešné?“ ujistí se Malin.

„Pokud je to tak strašný zločin, tak tedy: ano, přiznávám.“

Ale na svědomí toho máš víc, co? pomyslí si Malin.

„Proč jste lhal?“ zeptá se Zeke. „Když nám dáte rozumné vysvětlení, může vám to pomoct.“

„Od vás já žádnou pomoc nečekám,“ opáčí Jakob. „Kdy to konečně pochopíte?“

„A je to!“

Lékařka na pohotovosti Univerzitní nemocnice je jen o pár let starší než Elin, která teď leží na břiše na ošetřovacím stole. Musí se dívat nahoru a za sebe, když chce doktorce vidět do úzkého, pravidelného obličeje.

Pulzující bolest v hýždi.

Sešité třemi stehy. S lokálním umrtvením, ale stejně to bolí.

„Budete moct normálně pracovat. Jenom zítra si odpočiňte, aby se rána zavřela,“ řekne a potom jí přes stehy nalepí tejpovací pásku.

Má kaštanově hnědé vlasy, ta lékařka.

Vyčesané do drdolu.

Amelie.

Tak se jmenuje.

„Můžete vstát a obléknout se,“ řekne Amelie. „Máte štěstí. Ten kluk se musel bát a váhat, nezabodl nůž moc hluboko. Ale úhel byl nebezpečný. Kdyby skalpel držel dospělý chlap, dostal by se až ke kostrči a pak by to mohlo být vážné.“

Elin si natáhne kalhotky a posadí se. Znovu se nasouká do džínů.

„Jak vážné?“

„Hrozilo by ochrnutí. Nechat se skalpelem říznout do obratle není dobrý nápad.“

Shit, řekne si v duchu Elin.

Vždycky si uvědomovala, že jí v práci hrozí nebezpečí, s tím se musí počítat. Ale když zjevně schopná lékařka vyřkla slovo „ochrnutí“ v souvislosti s událostí, která se týkala Elin samotné, udělalo se jí zle.

„Je to v pořádku,“ dodá Amelie. „Zvládla jste to. Rána je daleko.“

„Byl vyděšený,“ řekne Elin.

Amelie přikývne.

Zatímco čekaly, až začne působit anestezie, Elin jí v rychlosti vysvětlila, co se v Hackeforsu přihodilo.

„Je hrozné, že děti musejí zažívat takové věci,“ poznamená Amelie.

„Můžu už jít?“

Amelie přikývne, lehce se usmívá, přimhouří oči a řekne:

„Moje příjmení je Grenbergová. Jenom abyste to věděla.“

Děti v ústavu.

V domově na ulici Klostergatan poskytujícím přechodné bydlení.

Ničíme vám životy, pomyslí si Malin.

Sedí u svého stolu, zrovna vypnula počítač a chystá se vyrazit domů, ten den už podruhé. Je těsně po půlnoci.

Maminka a tatínek se ztratili.

Už vás nemají rádi.

Skončil také výslech Petronelly Anderssonové. Neustále tvrdila, že Jakob obelhal i ji.

Malin před pár minutami mluvila s Elin.

Skalpel nenapáchal větší škody a pozítří se bude moct vrátit do práce.

Malin ji pochválila.

Dopřála si ten luxus.

Řekla jí, že naprosto elegantně zvládla zatraceně těžkou situaci. Přiznala, že ona jakožto zkušenější měla takové věci promyslet předem. Dodala, že tak to ale při vyšetřování vražd chodí, všechno se seběhne najednou a hrozně rychle.

Malin vstane.

Přichází k ní Zeke.

„Nezlobíš se vlastně?“ zeptá se Malin.

„Proč bych se měl zlobit?“

„Protože jsem se do Hackeforsu vypravila s naší novou hvězdou a nezavolala jsem tobě?“

„Jsem rád, že jsem u toho nemusel být. Jsem rád, že jsem mohl doma odpočívat, zatímco ty jsi běhala po lese a Elin se snažila ukočírovat tu naši zoufalou rodinku.“

Malin přikývne a zhasne lampičku na psacím stole.

„Pojď,“ řekne Zeke, „hodím tě domů.“

V osamělé postýlce v domově sociální péče na adrese Klostergatan 43 leží Steven Andersson, deset a půl roku, a zprudka oddechuje.

Popotahuje, ale nikdo ho neslyší. Ta dospělá paní, která by jeho vzlyky měla slyšet, vedle telefonuje. Povídá si s kamarádkou z Austrálie.

Steven cítí chladný skalpel v dlani.

Slyší Antonův křik.

Vidí Judith, jak si zacpává uši a z očí jí tečou slzy, a cítí ruku druhé sestry Fii na své, podává mu skalpel a on se na ni dívá a její pohled nic neříká a maminka leží na podlaze. Co tam dělá? A co dělá ta paní s Antonem v kuchyni?

Proč bráška tak křičí? Proč teď umlkl?

Jde do předsíně. Steven. To on tam jde a zadržuje slzy, je osamělý a vystrašený a co to s Antonem dělá, snad ho nechce vyhodit z okna?

Antone.

Nesmí tě vyhodit z okna.

Bodnu ji.

To udělám.

Bodnu.

A co je tohle za pokoj? Je tu zima. Nelíbí se mi tu.

Antone. Fio. Judith. Kde jste?

Kde je maminka? A kde tatínek?

„Mami,“ volá skrz vzlyky. „Mami! Tati! Přijeďte si pro nás.“

Ale jak byste mohli vědět, kde jsme?

27.

Bolest v lokti.

Johan Jakobsson si namíchal koktejl z ibuprofenu, paralenu a diklofenaku, takže může dál procházet složky na pevném disku objeveném ve skrýši u Patrika Andergrena.

Zrovna volal Andersson z technického. I tam očividně pracují i po půlnoci.

Konečně se jim podařilo dostat se přes heslo pevného disku.

Bylo na něm několik zamčených složek s názvem Vietnam. Andersson říkal, že se je snažili otevřít, ale nešlo to, a že budou pokračovat ráno. Uložil celý obsah na jejich server, aby se Johan mohl pokusit zdolat hesla sám.

Johan je jediný z vyšetřovatelů, který ještě zůstal na stanici, a kancelář potemněla. Místností procházejí uniformovaní policisté a opatrně našlapují, zešeřelé prostory k tomu svádějí.

Mohl by tuhle práci dělat i doma.

Být se svou rodinou. Ale tělo mu říká: zůstaň, pokračuj, když budeš potřebovat spát, můžeš si lehnout v odpočívárně.

Před čtvrtou hodinou odpoledne se mu na vlastní pěst podařilo dostat se do e-mailové schránky Patrika Andergrena. Dvě hodiny se věnoval prohlížení jeho pošty, snažil se najít něco, co by mohlo souviset s úplatky nebo s jinými nepravostmi.

Jediné, co objevil, bylo několik záhadných e-mailů na vietnamskou adresu nlc@nlc.viet.

Nezjistil, co by „nlc“ mohlo znamenat.

Zprávy jsou v angličtině.

Krátké fráze, bez kontextu, na první pohled nesrozumitelné.

So no info.

OK then.

Podobný druh zpráv. A některé Patrik zřejmě smazal. Celé to působilo dost tajuplně.

A potom ta poslední, určená Patrikovi:

You say don’t fuck with me. I say to you:

DON’T FUCK WITH ME.

Proč? Kdo? Dokázal by zjistit, komu adresa patří? Má to nějaký význam?

Snaží se obejít hesla do zamčených složek na ukrytém pevném disku, ale brzy si uvědomí, že bude potřebovat pomoc z technického oddělení.

Co v těch složkách je?

Co může být tak důležité, aby to člověk takhle zabezpečil?

Johan během dne taky získal výpisy telefonních hovorů z Patrikova a Ceciliina mobilu.

Na Ceciliině seznamu nebylo nic zvláštního.

Na Patrikově vlastně taky ne.

Jednalo se o samé soukromé hovory a pracovní telefonáty lidem, které nebylo těžké identifikovat jako protistrany, s nimiž Patrik uzavíral obchodní transakce.

A potom tam bylo několik hovorů na anonymní vietnamská čísla s předplacenými kartami: +84 789 900 00, +84 900 01 22, +84 488 299 28 38.

Na tom, že čísla patří k předplaceným kartám, by nebylo nic zvláštního.

V těchhle zemích používá taková čísla spousta lidí. Paušál si nemůžou dovolit.

Ale stejně je potřeba se na ty hovory, e-maily a na ta čísla podívat.

Banka už jim o Andergrenových poskytla kompletní údaje.

Na dům si z pětasedmdesáti procent půjčili, přestože získali dědictví po strýci Williamovi.

Prošel historii účtů několik let zpátky. Žádné překvapivě vysoké sumy. Nic nevysvětlitelného.

Pokud Patrik Andergren přijímal nějaké provize, musely se ty peníze někam převádět. Švédská konta to nebyla. Tolik mohl s jistotou říct.

Ale možná měl nějaké účty v zahraničí.

Na Maltě, na Kajmanských ostrovech, v Singapuru. V Indonésii. Peníze není těžké ukrýt, když nejdou přes Švédsko.

Do prozkoumávání případných dalších transakcí a kont se bude muset pustit až ráno. Teď už je pozdě.

Vždycky když se místnost vyprázdní, Johan si všimne, jak je prostor cítit. Páchne únavou, potem a adrenalinem.

Loket pořád bolí.

Prášky nezabírají. Má v šuplíku dokonce i tramal, ten většinou bolest otupí. Bývá po něm příjemně uvolněný.

Ale žaludek ho hrozně špatně snáší.

Johan otevře zásuvku psacího stolu.

Bere ze skleničky dvě bílé tabletky.

Polkne je bez zapití.

Potom kliká dál. Kromě zamčených složek jsou na disku jen běžné rodinné fotografie.

Možná to jsou tytéž, jako měli Andergrenovi na laptopu.

Otevře složku s obrázky.

Vidí fotku rodiny na pláži v nějaké tropické zemi.

Fotoaparát drží někdo cizí.

Máma, táta, adoptované dítě, asi tak tříleté, holčička se směje.

Kdo je fotí? přemýšlí Johan.

Nějaký číšník? Člověk skrytý za tou e-mailovou adresou? Může to být kdokoli.

Promne si oči. Cítí, jak je unavený.

Börje Svärd se z ní svalí, z té obtloustlé ženské, kterou dnes večer sbalil na diskotéce.

Je stejně stará jako on a zrzavé vlasy má ostříhané nakrátko, což je v tomhle městě typické pro takzvané „rozjívené kočičky“, ve skutečnosti jen baby, které mají roupy.

V těch ženských jako by byl střelný prach. Dokázaly by ho vyřídit.

Ale líbí se mu, když jsou trochu štíhlejší než tahle, ty oplácané mívají těstovité tělo. A ona pořád ještě sténá. Nijak ji nešetřil. Ona jeho už vůbec ne.

Börje s žádnou ženou nespal víc než patnáct let. Když Anna onemocněla, ztratila na sex chuť a potom jí to nemoc fyzicky úplně znemožnila. Když se o to pokusili naposledy, roztřásla se v křeči.

A teď jako by touha nastřádaná za všechny ty roky musela ven.

„Bože můj, bože můj,“ sténá baculka pod ním. „Tohle si musíme zopakovat.“

Jasně, pomyslí si Börje.

Potom cítí, že jeho erekce ochabuje, a vzpomene si na muže, se kterým se toho dne sešel v Jägarvallenu, na Stiga Sunessona. Johan o něm zjistil nějaké informace, ale nic zvláštního nenašel.

Zřejmě to je jenom obyčejný chlap, který se doslechl nějaké zvěsti, něco zahlédl v novinách, dal si dvě a dvě dohromady a přehnaně zareagoval.

Nemá smysl se tím dál zabývat, v téhle chvíli.

Ale korupční stopa může něco přinést, samozřejmě.

Vražda.

Únos dítěte.

A problémy, na které narazili v Saabu a v Ericssonu. Neskutečné. Ani na to nechce myslet.

Pokud Andergrenovi vraha znali, mohl to být někdo, s kým se setkali v Indii nebo ve Vietnamu. A podle Karin Johannisonové vraha znát mohli. Nebo taky ne. Jen jedna možnost mezi všemi těmi stopami.

Börje cítí, že je po všem. Jakže se jmenuje?

Natáhne ruku.

Tápe. Vzduch v místnosti je sladký a těžký a on myslí na své děti, teď už dospělé, na to, jak se co nejrychleji vzdálily z domova, když jejich matka onemocněla. Nedokázaly snést pohled na utrpení, které jí roztroušená skleróza způsobovala.

Teď je chápe, i když se mu po nich ještě pořád nijak zvlášť nestýská. Naposledy se viděli na pohřbu a sem tam si volají.

S Annou to museli zvládnout sami.

A teď to zvládá úplně sám.

Ale kdyby se jim něco stalo, kdyby jeho děti zmizely? Pak by je hledal a hledat by je nepřestal.

Teď se mu nedostává kyslíku.

A jeho ruka nachází hrbolatou, citlivou pokožku.

Nahmatá tvrdou bradavku tlusté Marianny a za chvíli už ji slyší hihňat se přesně tím správným způsobem.

Potápěč Per Sundeberg ví, že na něj čeká temnota, a to i nahoře nad hladinou.

Ale budou tam ostatní kolegové a reflektory ozařující řeku Stångån.

Tady dole je sám.

Ostatní už chtěli vypadnout, ale on se rozhodl ještě naposledy potopit. Hodlá důkladně pročesat každý centimetr dna. A to v té tmě vyžaduje čas.

Naposledy se stát psem.

Snažit se najít tu holčičku, i když někde uvnitř ví, že tady není. Už pracovali moc dlouho a on je ze studené vody celý ztuhlý.

Neproplula kolem něj žádná holčička s vytřeštěnýma očima.

A on je vděčný, že se tomu pohledu vyhnul.

Ale ví, že kdyby se k němu dívčí tělo bez života blížilo, neodvrátil by zrak.

Per Sundeberg si plní plíce kyslíkem.

Pomalu, metr po metru stoupá k hladině, k poblikávajícím světlům reflektorů a tmavému nebi.

Tady už jsem s prací skončil, pomyslí si.

Teď se musejí snažit ostatní.

Hlava nad hladinou.

Náustek z pusy.

Noční vzduch do plic.

Cítí, jak se planeta otáčí kolem své osy, jak mu tělo omývá pomalu, pomaličku plynoucí říční proud, který jako by pro to všechno hledal jiné vysvětlení.

Jakob Andersson leží oblečený na pryčně v cele a je mu zima, ačkoli si vytáhl pokrývku až k bradě.

Lékařské vyšetření podstoupil až po výslechu a ten mladý doktor konstatoval, že má v koleni menší výron, a dal mu dva paracetamoly.

Že ten zatracený Karl nedržel klapačku. Vyřídí si to s ním.

Počmárané zdi:

Fuck the pigs.

Onanovat je fajn.

Kill the cops.

Mami!

Myslí na děti.

Na Petronellu.

Snaží se pochopit, proč se tady ocitl, co se tenhle večer vlastně přihodilo, co se stalo ještě předtím a co bude teď.

Ale je moc unavený.

Moc zmatený.

A děcka jsou někde v ústavu. To se nemělo stát.

Anton.

Nejspíš teď leží někde ve tmě a brečí.

Vystrašený.

Jako já, když se ti fízlové vrátili.

Co si ty policajtské svině myslí? Ničemu nerozumějí.

Nechci o všechno přijít.

Přece mě nepřipraví o to málo, co mám.

Jakob zavře oči.

Nevidí před sebou své vlastní děti.

Vidí Ellu.

Ello, Ellinko.

Když tchyně slavila šedesátku, rodina se sešla a pro jednou se celé odpoledne nehádali.

Ella.

Připadala mu tehdy roztomilá.

Ale co teď?

V jeho představách je celá špinavá a spí. Spí, nebo ne? Řekněte, že spí. Spí a nic jiného.

Odpustí mi Petronella? přemýšlí Jakob.

Ta? Stejně odevzdaná jako já sám, stejně odhodlaná se nevzdat. Ale možná v ní kromě toho dříme i ochota opravdu poslat všechno k čertu.

Jenže:

Můžu stavět svůj život na lži?

Může člověk něco takového udělat?

Nebo potřebujeme jako základ pravdu?

Jakob Andersson odhrne pokrývku.

Přejde k šedivým ocelovým dveřím cely, otevře okénko a křičí na stráž, křičí, že chce něco říct.

A o několik dveří dál sedí jeho žena Petronella, slyší ho a přemýšlí, co má asi na srdci, láme si hlavu, co asi její muž toho večera dělal, protože přece snad nikoho nezavraždil, to snad není možné, ne?

Cítí, jak se jí tvrdá pryčna tlačí do masa.

Cítí, jak se její život uzavírá sám do sebe.

Cítí, že něco končí a místo toho začíná cosi jiného.

28.

Bušení do hlavy.

Na Malin něco hrozně křičí, pípá a funí jí to do uší.

Nechte toho.

Přestaňte, krucinál.

Já nechci, nechci.

Pokoj. Ložnice.

Už vím, kde jsem, ale potřebuju spát, nechci se vzbudit, ještě nechci být vzhůru, kolik hodin jsem vůbec spala?

Přetáhne si deku přes hlavu, sáhne pro mobil na nočním stolku, chce ten zatracený krám umlčet. Přijme hovor.

Policejní stanice.

Na druhém konci se ozve kolega.

„Jakob Andersson,“ řekne. „Rozmyslel si to. Chce mluvit. Chce mluvit s tebou, teď.“

„Je pět ráno. Nepočkalo by to?“

„Přijedeš?“

„Dvacet minut,“ řekne Malin. „Dejte mi dvacet minut.“

Čtyři děti. A co z toho?

Panika, že dojdou peníze.

Neúspěch. Ztráta sebeúcty.

Nedostatek všeho.

Proč by si mě měl někdo všímat? O tom, že by mě měl chtít, ani nemluvím.

Jakob Andersson naslouchá svým myšlenkám a dívá se na unavenou, ale hezkou inspektorku Malin Forsovou za stolem ve výslechové místnosti.

Slyší se říkat:

„Byl jsem ten večer s milenkou. Nechtěl jsem, aby se Petronella něco dozvěděla. Byl jsem u ní doma. Scházeli jsme se už půl roku, seznámili jsme se na rekvalifikačním kurzu úřadu práce. Vím, že to byla chyba, ale když měla zájem, nedokázal jsem odolat.“

Její krásná, vlhká píča.

Jak by chlap mohl odolat?

Jaká je ta tvoje, Malin Forsová? Vyschlá? Nepoužitelná? Teď se na mě zhnuseně dívá, jako by mi četla myšlenky. Nebo ten pohled není zhnusený?

Ne, nevypadá, že by to v ní vyvolalo nějaké emoce.

Ptá se na jméno, adresu a telefonní číslo té milenky.

„Jmenuje se Eva Kageströmová,“ odpoví Jakob Andersson. „Bydlí na ulici Hamngatan u kanceláře charity, ve stejném domě. Číslo domů neznám, mobil má… s tou vraždou nemám vůbec nic společného. Seru na jejich prachy, chci jenom, aby se děti vrátily domů. Celá rodina.“

Jakob umlkne, pohlédne na Malin a dodá:

„Není to vždycky jednoduché, víte? Udělat pro rodinu to nejlepší.“

„Ověříme si to,“ řekne Malin a začne se zvedat od stolu.

„Neříkejte nic Petronelle,“ prosí Jakob. „Nic jí neříkejte.“

Malin vstane.

Obrátí se k němu.

„Myslím, že byste jí to měl říct sám.“

Malin Forsová stojí na chodbě před výslechovou místností, vyšla rovnou ven, aniž by se zastavila u dvou uniformovaných policistů, kteří čekali v monitorovací místnosti.

Halogenové lampy na nízkém černém stropě slabě svítí a Malin se dělá trochu nevolno. Kdo sakra jsem, abych někomu radila, co má dělat?

Kdo jsem, abych byla spády Jakoba Anderssona znechucená?

Kdyby mi byl Peter někdy nevěrný, zabila bych ho. Zabila bych ho, kdyby mi byl nevěrný teď, když se snažím, když oba děláme, co můžeme, abychom počali dítě.

Zkumavky.

Vyšetření.

Tak daleko ještě nejsme. A ten doktor řekl, že by to mělo jít. Řekl to přece, ne?

Cítí, jak je nevyspaná. Nespolehlivé vzpomínky.

Co ten doktor řekl? A co jsem řekla já Peterovi?

Malin si povzdechne.

Zhluboka nasaje vzduch a připadá jí, jako by i její dýchací soustava byla znechucená, jako by všechna lidská slabost, s níž se v životě setkala, všechna selhání, její vlastní i selhání ostatních, přinutily i tuhle tělesnou funkci pochybovat. Jako by se opotřebovalo něco v její mozkové kůře.

Teď ale nezbývá než zatelefonovat Evě Kageströmové.

Buď pragmatická, Malin.

Ověř si, jestli jeho alibi sedí.

Zavolám Zekemu.

Nejspíš bude jenom rád, že může vypadnout z domu co nejdřív. Že se nemusí dívat na rozespalou Gunillu, poslouchat u ranní kávy její zahořklé poznámky.

Zeke za sebou zavře domovní dveře.

Slunce se škrábe nad obzor a do světa se pomalu plíží světlo. Zahrada mu v tuhle denní dobu připadá krásná, mezi nocí a ránem, kdy se na zemi třpytí rosa a ve vzduchu se koncentruje nehybná, chladná vlhkost.

Neprší. Celý den nemá pršet, možná se dokonce na pár hodin objeví jasné nebe.

Gunilla se neprobudila, když se sprchoval a vypravoval z domu.

To je jedině dobře.

Právě po ránu bývá nejprotivnější. Jako by pokaždé vstala z postele špatnou nohou, pokaždé najde v novinách něco příšerného, na co může nadávat.

Karin nic takového ve zvyku neměla. Chápe, že je dost skutečných věcí, které budí hrůzu. Stejně jako já už v práci viděla zla víc než dost.

Mám Gunille donést noviny dovnitř?

Ne.

Ať si pro ně skočí sama. Neprší.

Zeke dojde k brance.

Otevře schránku, vytáhne Corren a na první stránce uvidí fotografii Malin, naštvané a unavené, jak vztekle ukazuje fotografovi prostředníček.

Titulek zní:

Policie pod tlakem.

Svině, pomyslí si Zeke. Chtěl by Malin před novináři ochránit, chtěl by ji chránit, jako by byla součástí jeho vlastní rodiny.

Potom se zasměje a vrátí noviny zpátky.

Vyjde na ulici a pomyslí si:

Můžu odtud vypadnout.

Můžu tomu tady ukázat záda.

Ten pocit zažívá poprvé, cítí, jak se v něm ta myšlenka zabydluje, cítí, že by Gunillu opravdu mohl opustit.

Pozastavený záběr na obrazovce je rozmazaný, ale Malin dokáže tvář té silnější blondýny rozpoznat, je to tatáž tvář, kterou má teď před sebou.

A obličej toho muže obrácený na kameru taky poznává.

Žena leží s roztaženýma nohama na posteli.

Muž na ní.

Oba jsou nazí.

Malin tu postel vidí i ve skutečnosti, je v téhle místnosti vedle televize — v ložnici v úpravném dvoupokojovém bytě Evy Kageströmové na ulici Hamngatan.

Byt zařizoval někdo, kdo měl víc vkusu než peněz, vypadá trochu jako z katalogu. Limetkově zelený potah na pohovce sladěný s polštářky. Pořádek kazí jen krabice od vína v kuchyni na odkapávači.

Eva Kageströmová sedí na pohovce za Malin a Zekem, je brzké ráno a ona je ještě rozespalá. Kouří a popíjí kávu, na sobě má župan. Řekla jim, že čekala, že se ozvou, a Jakobovo alibi potvrdila.

Ten obličej obrácený na kameru patří Jakobu Anderssonovi.

Na záběru působí mohutněji.

Jako by na několik krátkých minut byl tím, kým se stát mohl, chtěl, měl.

„Na kurzu jsem si všimla, jak je frustrovaný. Řekla jsem si, že s ním si určitě dobře zašukám,“ odkašle si. „A přesně to já potřebuju.“

Kývne k televizi.

„Vidíte sami, je tam časový údaj. Byl to ten večer. Proto jsem vám chtěla to video ukázat. Nebo aspoň jeden záběr. Zbytku vás ušetřím.“

Malin a Zeke zkoumají datum.

Sedí.

Čas taky.

I když s takovými věcmi se dá manipulovat. Musíme s tím na technické, ale dost by mě překvapilo, kdyby s časovým údajem bylo něco v nepořádku, pomyslí si Malin.

Jakob Andersson si začal aférku a nechce, aby se o tom dozvěděla manželka.

Nic víc v tom není.

Nebo ano?

„Byl tu celou noc. Na záznamu je všechno. Zapomněli jsme to vypnout.“

Malin se na ni obrátí.

Dívá se na unavenou ženu, očividně trpí kocovinou.

Je stejně stará jako já. Jsem taky taková? Mám taky pocit, že je vlastně všechno jedno?

„Hlavně ať toho pitomce nenapadne opouštět manželku,“ poznamená Eva Kageströmová a potáhne z cigarety.

Při slovech „opouštět manželku“ ztuhne Zekemu obličej.

Tohle se teď děje, Zeke?

Taky by už bylo na čase. Ale myslíš, že pak budeš šťastnější?

Malinin cynický úsměv se zase hlásí o slovo.

Pokud si ho Zeke všimne, asi mu to neudělá dobře.

Budeš šťastnější, pomyslí si Malin. Chceš Karin, já vím.

Tess. Dítě stejného věku jako tvé nejstarší vnouče.

Ale stejně Karin chceš.

Malin věnuje kolegovi jiný úsměv, bez stopy ironie a cynismu, pokorný úsměv, který vyjadřuje, že mu přeje lásku.

„Ale musím říct, že šuká fantasticky,“ dodá Eva Kageströmová.

Z místa, kde se vznášíme, uvnitř běli podobné mlze, vidíme všechno.

Chtěla bych se ti přiblížit, sestřičko, zašeptat ti do ucha, abys Jakobovi odpustila, že je to jen člověk a my lidé se občas stáváme otroky svých tužeb.

Ale jsme schopni vybudovat rodinu.

Možná to úplně nejlepší, co máme, co máte.

Zůstaňte spolu, Petronello.

Vydrž to.

Odpusť mu, až se dozvíš, co provedl.

A teď vás vidíme, jak spolu vycházíte z policejní stanice, jak se bráníte novinářům a kamerám.

Vidíme vás odjíždět v policejním autě k ústavu, vidíme, jak se vám děti hrnou vstříc, vyskakují, objímají vás, aby vaši a jejich lásku dělila co nejmenší vzdálenost.

Ello.

Tak rádi bychom tě taky objali.

Maminka a tatínek by si to přáli.

Ale nemůžeme, Ello.

Nejsi tu, nejsi v našem prostoru, Ello, ještě jsme nedohlédli až k tobě. A ani tě vidět nechceme, protože víme, co by to znamenalo. Občas nám připadá, že slyšíme tvůj hlas, ale pokaždé to je nějaké jiné dítě, některé ze všech těch tisíců opuštěných dětí, které vlastně nikdo nehledá ani nepostrádá.

Slyšeli jsme jiný strach než tvůj. Snažili jsme se je utěšovat a utěšovat, ale na skutečnou opuštěnost není léku.

Petronello.

Jedete teď domů, celá rodina.

Policisté vás propouštějí, přejí vám příjemný den, jako by byli nějací obchodní agenti, a vy míříte nahoru do bytu. A ačkoli to není zrovna úžasný domov, přece jen tu máte místo, které vám patří.

Děti procházejí místnostmi, jako by byly pryč celé měsíce.

Jako by si myslely: takže tyhle pokoje přece jenom existují.

Mami, tati, vy existujete. My existujeme.

Jakob jim říká, aby šly ven, aby si šly hrát za dům, když je hezky. Říká Fie: Dávej chvilku pozor na Antona, protože tatínek si musí o něčem promluvit s maminkou, o něčem, co děti nemůžou poslouchat, je to tajemství, ne, není to nic špatného, je to dobré tajemství.

Pak vás vidíme samy v kuchyni, děti si hrají venku, i Anton, a vy jste se posadili naproti sobě ke kuchyňskému stolu. Vidíme, jak Jakob pohybuje ústy, neslyšíme slova, ale víme, že ti říká pravdu.

Neplač, sestřičko.

Ale jo, plač.

A ty pláčeš a potom zprudka vstaneš a biješ ho a křičíš na něho a on mluví. Co si říkáte? Co si lidé říkají v takových situacích, v takových místnostech?

Potom klesneš na podlahu.

Jakob usedne vedle tebe.

Teď slyšíme, co ti šeptá do ucha.

Promiň, promiň, promiň.

Už je po všem.

Slibuju.

Promiň mi to.

A ty se mu pevně přimkneš k nohám, taky šeptáš.

Zkusím to, budu se snažit ti odpustit. Kvůli dětem, kvůli nám.

A teď vás opouštíme, má drahá sestřičko. Tam někde v té místnosti nechávám svou nenávist umřít.

Proč jsme opravdu moudří až po smrti?

Pokud vůbec někdy.

Proč jsme i ve smrti slepí? Proč nikdy nemůžeme vidět to jediné, co vidět chceme?

29.

Chvilku po desáté si vyšetřovatelé linköpinské kriminální policie sedají na své židle v zasedací místnosti.

Johan.

Sven.

Waldemar.

Börje.

Zeke.

A Malin.

Ale Elin Sandová nikde. Leží se svým nepříjemným zraněním doma na břiše.

Elininu nepřítomnost všichni pociťují, ačkoli se mladá policistka stala součástí týmu teprve úplně nedávno.

Na opožděné ranní poradě shrnují, kam se dostali. Ještě předtím se všichni zasmáli nad Malininou fotkou na titulní stránce Correnu a složili jí poklonu za jasné vyjádření názoru.

Sven nic neřekl, ale usmál se.

Karim Akbar fotku krátce okomentoval, když se s Malin potkal v kanceláři. Řekl: „To asi nebylo zrovna nejchytřejší.“ Ale dokonce i on se usmíval, vypadalo to, že ho celá věc především pobavila.

Malin samotné to bylo jedno.

Její prst sděloval, co si myslí.

Jděte do hajzlu. Nechte nás v klidu vyšetřovat, nechte nás najít tu malou, neotravujte tu se svým lovem senzací.

Johan Jakobsson ostatní informuje o Patrikových telefonátech a e-mailech do Vietnamu, o předplacených číslech a o tom, že vietnamským operátorům zaslal žádost o potřebné údaje. Hovoří o uzamčených složkách.

Malin pustí krátký úryvek z videa. Johan tvrdí, že změnit časový údaj na takovém záznamu by vyžadovalo nepředstavitelné množství práce a pokročilou techniku.

„Takže můžeme vycházet z toho, že je to pravé. Že se Anderssonovo alibi potvrdilo.“

Vyšetřovatelé sedící kolem stolu jsou unavení.

Snaží se soustředit, pohnout s vyšetřováním. Je pátek, což ale tentokrát neznamená dny volna v dohledu.

Sven řekne:

„Takže uzavřeme vyšetřování související s rodinnými spory. Nic nenasvědčuje tomu, že by do vraždy nebo do zmizení Elly Andergrenové byli namočení Petronella a Jakob Anderssonovi. Nejedná se sice o zrovna spokojenou rodinku, ale klíč k případu bude někde jinde.“

Nikdo z vyšetřovatelů neprotestuje.

Malin napadne, že Jakob a Petronella si přece mohli na vraždu někoho najít, ale ta úvaha je prostě příliš vykonstruovaná. Sehnat nájemného zabijáka není jen tak, pokud nejste profesionální zločinec. A taky to něco stojí. Andergrenovi navíc vraha možná znali. Každopádně ho identifikovali.

Vyšetřovatelé se tedy shodnou, že se zaměří na to ostatní, na úplatky a adopci, a všichni si uvědomí, že stopy jsou víc než chabé. Ale také si uvědomují, že jiné nemají.

Potápěči včera v noci ukončili pátrání.

Prohledali řeku až do míst, kam podle nich tělo holčičky mohl zanést proud. Také psovodi pátrání odpískali. Pročesali lesy v okruhu pěti kilometrů od domu na Stentorpsvägen, ale bezvýsledně.

Waldemar Ekenberg a Börje Svärd včera odpoledne zajeli do Ericssonu v Norrköpingu, aby vyslechli bývalé kolegy Patrika Andergrena. Muži, kteří s Patrikem údajně pracovali, s výslechem po telefonu souhlasili, ale když Waldemar s Börjem dorazili na místo, čekalo je odmítnutí: s dotyčnými se nebylo možné setkat, dostaví se pouze v případě, že budou předvoláni k formálnímu výslechu, a to s firemními advokáty.

V Saabu to proběhlo téměř stejně.

Tam ale před vraty narazili na vedoucího prodeje Glenna Rundberga.

Börje ho poznal podle fotografie z novin.

Glenn Rundberg stál v lesklém šedém obleku u plotu s ostnatým drátem a se špatně skrývaným triumfem v hlase jim řekl, že „ve firmě“ se nikdy neuplácelo.

Že je vražda nejspíš činem nějakého šílence a oni by kvůli ní neměli narušovat „celostátně významné aktivity související s prodejem špičkových švédských technologií“.

Malin si uvědomuje, že jen zázrakem Waldemar nedal Glennu Rundbergovi do zubů, a představuje si, jak se před nimi teď zatahují betonové rolety.

„Dalo se očekávat, že s námi nebudou chtít spolupracovat,“ řekne Sven ze svého místa u kratší strany stolu. „Hned po schůzi napíšu vedení podniku oficiální e-mail a budu požadovat, abychom si urychleně mohli promluvit s dotyčnými osobami a aby nám byly zpřístupněny veškeré informace o interním vyšetřování údajné korupce v Indii a ve Vietnamu. Když na tom trvají, musíme požádat o vyjádření státního zástupce.“

Börje a Waldemar se na sebe podívají.

Pochybují.

„Když nebudou chtít, informace nám neposkytnou,“ řekne Waldemar.

Sven se potom v rychlosti zmíní o Stigu Sunessonovi, muži, s nímž se Börje setkal v Jägarvallenu.

Pak se shýbne.

Z aktovky, kterou skrýval pod stolem, vytáhne obrovskou hromadu papírů.

Hodí balík na stůl a po ohlušující ráně se vzduchem rozvíří malé částečky prachu.

„Policejní spisy týkající se korupce v Indii a ve Vietnamu. Nic z toho nevedlo k obžalobě, ale projděte je. Ujmou se toho Börje s Waldemarem.“

Dále se domluvili, že Johan bude pokračovat ve zkoumání finančních záležitostí manželů Andergrenových a spolu s techniky se bude snažit rozlousknout heslo k uzamčeným složkám na pevném disku. Také prověří adopci Andergrenových: mohlo s ní být něco v nepořádku? Může se vysvětlení vraždy a Ellina zmizení skrývat tady?

Malin a Zeke během dne projdou e-maily a výpisy hovorů obou manželů pro případ, že by Johan v té spoustě dat něco přehlédl.

„Byl jsem pěkně grogy,“ řekne Johan. „A malátný po prášcích na loket.“

„Malin se Zekem se taky podívají na soukromé papíry těch dvou,“ dodá Sven Sjöman.

Ostatní se na ně zašklebí.

Do papírů se zatím nikdo neponořil, je to ubíjející práce.

Potom se všichni rozejdou.

Malin se Zekem celý den zírají na obrazovky svých počítačů a listují složkami se soukromými dokumenty Andergrenových.

Popíjejí kávu.

Nic pozoruhodného nenacházejí.

Dají si pauzu na oběd v kantýně.

Pak procházejí faktury a účty.

Nic zvláštního.

Kontrolují výpisy hovorů z obou mobilů i z pevné linky. Patrik během posledního roku několikrát telefonoval do Světa adopcí.

Ani na tom není nic zvláštního, když se vezme v úvahu monitoring prováděný po adopci a fakt, že Andergrenovým adopci zprostředkovala právě organizace Svět adopcí.

Pokusí se prověřit neznámá vietnamská čísla a čtou e-maily, aniž by to k něčemu vedlo. Malin se noří do práce, cítí, jak její vnitřní dráždivý neklid ustupuje a jak ve snaze pustit z hlavy věci, před kterými chce uniknout, zapomíná i na něco, na co zapomenout nechtěla.

Don’t fuck with me.

Tenhle podivný e-mail Malin i Zekeho znervózňuje.

Don’t fuck with me.

Tvrdost velmi odlišná od měkkého, kolébavého tónu, který Patrik používal v ostatních e-mailech.

Vyhrožoval někomu?

Vyhrožoval někdo jemu?

Ve čtyři odpoledne to Malin vzdá.

Rozhodne se, že zajde do tělocvičny.

Protáhnout svaly, vypotit ze sebe před víkendem to svinstvo.

Sven Sjöman přechází po kanceláři sem a tam.

Vytiskl oba e-maily, které jen s několikaminutovým odstupem dostal: jeden z Ericssonu od manažera pro vnější vztahy, druhý ze Saabu.

Obě zprávy sdělují víceméně totéž.

Firma ze zásady neposkytuje materiály, které se týkají její vlastní činnosti, a pokud jde o údajné uplácení, oficiální vyšetřování nepřineslo žádné výsledky a podnik odmítá, že by disponoval vlastními dokumenty nebo že by kterýkoli zaměstnanec na jakékoli pozici měl informace, jež by pro policii mohly být cenné.

Tudíž nemá smysl předvolávat někoho k výslechu, tvrdí se v e-mailech.

Ani v jednom z nich se neobjevilo jméno Patrika Andergrena.

Nevyjadřují se k vraždě, k vyšetřování ani ke zmizení holčičky.

Jenom sdělují své odmítavé stanovisko.

Chrání své peníze, své investice, svou pověst, starají se, aby na nich neulpěla špína.

Sven položí vytištěné e-maily na stůl. Mám to zanést Karimovi? uvažuje. Státnímu zástupci? Ale co víc by mohli udělat, než v téhle situaci můžu já, my? Těžko můžeme požadovat něco, o čem firmy tvrdí, že to nemají.

Sven pohlédne na fasádu Univerzitní nemocnice. V dešti, který se navzdory předpovědi znovu spustil, vypadá, jako by se potila v horečce.

Nemocní nejsou jenom pacienti tam uvnitř, pomyslí si Sven. Celá tahle zpropadená společnost je chorá.

Mlčení, pomyslí si Waldemar Ekenberg.

Nic k sobě nepatří víc než mlčení a peníze.

Sedí za volantem svého Volva 240 a po dni neúspěšného vyšetřování míří domů do Mjölby.

Silnice E4 se táhne östgötalandskou nížinou, Waldemar po cestě míjí béžový sklad nákupního centra Mobilia u Mantorpu a potahuje přitom z elektronické cigarety.

Lije jako z konve, takže jede opatrně, jednou dostal na mokré silnici smyk a nerad by to zažil znovu.

S Börjem procházeli policejní spisy ohledně korupce v Saabu a Ericssonu. Jméno Patrika Andergrena nikde nefigurovalo. Ve spisech se obecně objevovalo nápadně málo jmen. Zaměstnancům jako by činilo potíže spojovat si osoby s časem a prostorem, jako by svět velkých firem sestával z mezistátních nomádů, kteří nikdy nezůstávají na jednom místě déle než pár měsíců, a i když bydlí v jedné zemi, obchody klidně uzavírají v jiné.

Volant Waldemarovi vibruje pod rukama.

Z umělohmotné cigarety dostává žízeň.

Chce domů.

Domů k vychlazenému pivu.

Domů do světa, kterému rozumí.

Domů k manželce.

Díkybohu dnes večer nepracuje. Nebo snad ano?

Elin Sandová se v dvoupokojovém nájemním bytečku na ulici Vasavägen natáhla na svou novou, azurově modrou pohovku.

Leží na břiše, ve snaze porozumět tomuhle městu si čte knihu o Linköpingu a potvrzuje si své představy.

Je to město, kde dělníky a vyšší třídu dříve dělila propast.

Ta je teď méně viditelná, přesto však v Linköpingu existují velké rozdíly mezi lidmi, mezi krásným a ošklivým, vysokým a nízkým.

Jsem policajtka, a tak patřím k nižší vrstvě, pomyslí si Elin.

Stejně jako Katarina Karlssonová s tím svým mateřským znaménkem a mizerným učitelským platem.

Jsem outsider, přizná si Elin.

Stejně jako Malin.

Ale mně vyhovuje nikdy doopravdy nebýt součástí nějakého celku. S Malin je to nejspíš naopak, ta se s tím, že je outsider, podle všeho smířit nechce.

Co jiného bych mohla být?

Nikdy se nikde neschovám. Stejně jako člověk s jizvou nebo se znaménkem, jako má Katarina Karlssonová.

A proč bychom se měli schovávat? Jsme, jací jsme.

Elin cítí ránu na zadku.

Pálí to.

Zaklapne knihu.

Její tělo touží cítit horko na více místech.

Klidně může strávit večer tady.

Peter domů nepřijde ani dneska.

Zatracené služby, pomyslí si Malin.

Třikrát dvanáct, bench-press s padesáti kily. Právě skončila.

Moc ženských by tohle v mém věku nezvládlo, pomyslí si Malin, vezme dvě dvacetikilové činky a sedne si na lavici, začne trénovat bicepsy a při každém pohybu paže se silným zasyčením vyfoukne vzduch nosem.

Jedna, dvě…

Pach potu.

Vnímá zranění na vnitřní straně rtu. Není velké, stroupek určitě zítra zmizí.

Kolik je hodin?

Čtvrt na šest. Cvičí už víc než hodinu a řine se z ní pot, z hladu a vyčerpání je jí skoro nevolno.

…čtyři, pět…

Svaly křičí a ona předstírá, že nepatří jí, že náležejí nějaké cizí bytosti.

…osm, devět…

Ještě jednou přitáhne paži a vtom si uvědomí, že se dnes něco mělo stát. Ale co?

…deset, jedenáct…

Upustí činky.

Řach.

Jedna jí málem dopadne na nohu.

Dvanáctý zdvih musí nechat na jindy. Vzpomene si, že Tove slíbila odvoz v půl šesté z nádraží, a hodiny na zdi tělocvičny ukazují dvacet minut po páté. Tohle nemůžu stihnout.

K čertu.

Nikdy se nepolepším a Tove to ví.

Čeká vůbec, že přijdu?

Malin se řítí do sprch. Musí se umýt.

Ne.

Místo toho vběhne do šatny, bere z komínku u zdi ručník, svlékne věci na cvičení a osuší si pot z těla.

Oblékne se.

Pak vyrazí ze suterénu stanice, mine recepci a ani Ebbě nepopřeje hezký víkend. Brzy už sedí v autě a vyrazí k nádraží, rychleji než by měla.

Musím to stihnout.

Půl šesté a pět minut.

Když Malin parkuje u nádražní budovy, ukazuje displej na přístrojové desce půl a deset minut.

Pod přístřeškem, kde se obvykle čeká na taxík nebo na opožděné příbuzné, Tove není.

Malin zastaví.

Běží dovnitř a cítí, jak se ještě celá potí.

Dívá se na obrazovky v čekárně.

Vlak už přijel. Malin chce křičet, proklít sama sebe.

Ale místo toho se vrací k autu.

Jede domů na Ågatan.

Parkuje před kostelem svatého Larse, ráznými, rozhodnými kroky míjí hospodu Pull & Bear.

Klíč v zámku.

Dovnitř.

Malin v předsíni vidí Toviny boty a bundu, její napodobeninu tašky Louis Vuitton pohozenou na podlaze v kuchyni.

„Mami!“ ozve se z obývacího pokoje. „Nezapomněla jsi náhodou, že mám dneska přijet, že ne?“

30.

Tove slyší mámu v předsíni.

Nepřekvapilo ji, že nepřijela na nádraží, jak byly domluvené. Nejspíš jí do toho přišla nějaká vražda.

Kdyby se to stalo před rokem, byla by Tove smutná, ale teď už se tím nechce zatěžovat. Počkala pět minut a pak ten kousek domů do bytu na Ågatan došla pěšky.

Tam si sedla na gauč.

Pustila si televizi.

Čekala.

Ani ne tak na mámu, jako spíš na to, jestli se něco stane, ale ví, že v téhle zoufalé díře se nestane nikdy nic, kromě dnešní oslavy Linniných narozenin. Můžu jít takhle, pomyslí si a pohlédne na džíny DKNY a top od Urban Outfitters. Budu nejlíp oblečená, ať na sebe navlíknu cokoli. Ještě si vezmu šátek od Hermès, co jsem si půjčila od Viktorie.

Máma.

Dobře že nikdy nejezdí do Lundsbergu na konzultace s učiteli.

Musela by si koupit lepší šaty, snažit se jinak mluvit, říkat ostatním rodičům jiné věci.

Tove někdy přemýšlí, jestli se za mámu stydí. Ale tak to není. Neexistuje nic odpornějšího než stydět se za vlastní matku a já se za ni nestydím, to tedy ne.

Ale není jako ostatní, uvažuje teď Tove, když si máma svléká kabát.

Máme daleko míň peněz než moji spolužáci. Tove patří mezi jediné tři stipendisty na škole. O něčem to vypovídá.

To už jsem se naučila.

Ale Peter peníze má.

Když Tove uvidí svou matku, vyskočí z pohovky.

Zpocené vlasy. Máma vypadá, že by potřebovala sprchu, tváře má červené jako po běhání.

„Promiň,“ řekne Malin.

„To je v pohodě, šla jsem pěšky.“ Objímají se v obývacím pokoji, pevně se k sobě tisknou a ani jedna z nich se nechce pustit, a když se Malin nakonec pokusí vyprostit, Tove se k ní ještě jednou přimáčkne.

„Mami, smrdíš potem. Ale to nevadí.“

Pustí se.

„Nestačila jsem se umýt. Byla jsem v posilovně. Zapomněla jsem na čas, sorry.“

„Jdi se osprchovat.“

„Myslela jsem, že bychom si potom mohly zajít na pizzu do Shalomu. Co říkáš?“

„Dobrý nápad.“

Do téhle pizzerie chodí už roky.

Vždycky je to fajn.

Člověk se pak ve městě cítí doma.

Tove slyší, jak se máma sprchuje, vidí, že dveře do koupelny nechala otevřené, a zavolá:

„Kde je Peter?“

„Slouží.“

„Celý večer?“

„Snad se s ním uvidíš zítra.“

Tove si sedne v kuchyni ke stolu, cítí vůni jídla připáleného v mikrovlnné troubě. Vůni pirohů od Gorbyho, ohřívané rýžové kaše, ale taky mámina kuřecího vývaru.

Odzadu listuje Correnem, vidí půlstránkový inzerát na pozici mezinárodního obchodního zástupce v Saabu a potom si přečte o vraždě, na které máma zřejmě pracuje.

Saab vydal tiskové prohlášení, které noviny uveřejnily.

Zaměstnanci i vedení jsou „zdrceni“ tím, co se stalo, a je jim to „velice líto“, ale tuto událost nelze jakkoli spojovat s aktivitami firmy.

Tove si čte i o ztracené holčičce adoptované z Vietnamu. V novinách se dokonce zmiňují, že s adopcemi z Vietnamu byly problémy.

Co když si pro ni přišli její máma s tátou? pomyslí si Tove. A zavraždili adoptivní rodiče.

Moje máma má vlastně vážně příšernou práci.

Ale třeba jsou biologičtí rodiče té holčičky mrtví.

Tove si vybaví, jak byla ona sama unesena a jak jí ta šílená ženská vyhrožovala, že ji zabije. Docházela potom na terapii, ale nikdy neměla pocit, že by o tom potřebovala mluvit, a teď, o tolik let později, už jí připadá, jako by se to stalo někomu jinému, někomu, kým už Tove není.

Vzpomínky si uchovala. Ale jako by patřily jiné osobě nebo spíš všem, nejen jí.

Ta ženská je mrtvá. Máma ji zastřelila, takže už mi nikdy nemůže ublížit.

Máma vychází ze sprchy.

Tove ji vidí nahou, má neuvěřitelně svalnatou postavu.

Může být nějaká mamina takhle fit?

Evidentně může.

Na břiše jizvy od broků. Malé červené tečky jakoby vypálené do kůže. A jedna trochu větší jizva po operaci.

Peter.

Mám ho ráda. Nemohli by se trochu snažit a vzít se, aby měla máma konečně víc peněz?

Člověk musí držet krok. Jinak nemá cenu, aby se pokoušel zapadnout.

Neukázala mámě boty, které jí Tom koupil na jarní ples. Od Prady za čtyři tisíce. Šaty jí taky zaplatil. Lanvin, šest tisíc. Ve slevě v obchodním domě Nordiska Kompaniet.

Kdyby se to máma dozvěděla, šílela by.

Máma odejde do ložnice. Za pět minut je zpátky, na sobě má tmavé džíny a bílé tričko.

„Připravená vyrazit za pizzou?“

Dobře, pomyslí si Tove. Do Shalomu může jít i v tomhle.

„Jasně. Potom půjdu rovnou na tu oslavu.“

Salám, šunka, krevety, žampiony.

Pizzy velké jako létající talíře.

Sladká vůně oregana a roztékajícího se tučného sýra.

„Když člověk cvičí jako ty,“ řekne Tove, „může se cpát pizzou každý den.“

„Tomu nevěř,“ odpoví Malin, dívá se na bílé tkané tapety a pozoruje tmavovlasého muže u pece, jak tvaruje těsto do kulaté placky a potom na něj natírá rajčatovou omáčku.

„Tolik necvičím ani já.“

„Když je člověk starší, snáz přibírá.“

„Myslíš, že jsem stará?“

„Ale ne.“

Tove vezme ze své pizzy plátek salámu a strčí si ho do pusy.

„Jak to jde ve škole?“ zeptá se Malin.

„Dobře,“ odpoví Tove a nepřirozeným, nacvičeným pohybem si roztaženými prsty zastrčí vlasy za ucho.

„Dobře? Co to znamená, dobře?“

„Mám dobré známky, mami, nedělej si starosti.“

„Já si nedělám starosti.“

Tove přestane jíst, upře oči na Malin, a aniž by spolkla salám, zeptá se:

„Tak proč to pořád hrotíš?“

„Já nic nehrotím.“

„To teda jo.“

Malin zakrojí do své pizzy, cítí, jak se jí stahuje žaludek a chuť k jídlu se pomalu vytrácí.

„Jenom jsem se zeptala.“

„Hrotíš to. A teď zase.“

Malin polkne. Znovu se zadívá na dceru. Naučila se líčit, pomyslí si Malin. Vrstva make-upu je přesně akorát a lícní kosti jí zvýrazňuje tvářenka.

Nerozčiluj se, řekne si Malin. Raději se zeptá:

„Kdy musíš jít?“

„Za chvíli. A ty?“

„Napadlo mě, že bych zašla do kina,“ odpoví Malin.

„Kino je pro socky,“ namítne Tove. „Ty sály jsou přece nechutné, copak jsi ne…“

„Mlč, Tove. Buď zticha. Lidi, kterým říkáš socky, jsou jako já. Normální lidi, kteří mají úplně normální práci, krucinál.“

Tove se nehádá.

Místo toho zvedne oči v sloup a odstrčí od sebe talíř.

„Už půjdu,“ řekne. „Díky za pizzu, mami.“

Malin by chtěla dceru požádat, aby zůstala, chtěla by vstát a jít za ní, ale nemůže se k tomu přimět, sedí, jako by byla přilepená k židli.

„Čau,“ řekne Tove a otevře dveře pizzerie.

„Dávej na sebe pozor,“ zavolá na ni Malin, ale její slova zanikají v rámusu alarmu u dveří, nastaveného příliš nahlas.

Hamlet.

Šum z její dříve nejoblíbenější hospody doléhá na ulici Hamngatan.

Světlo vycházející ze žlutých oken je teplé a lákavé jako plamínek andersenovské sirky a Malin si nadává, proklíná sama sebe, že si návštěvy hospod znemožnila.

Postrádá ten hlahol.

Atmosféru. Vůni.

Pohled na uvolněné lidi, kteří si zaslouží odpočinek po celotýdenní dřině v zaměstnání, které jim je lhostejné nebo je otravuje.

V takové společnosti by právě teď chtěla spočinout.

Mezi sobě podobnými.

Sockami.

Jenže k baru si sednout nemůže.

Začala by pít.

A kdyby pila, skončilo by to nějakým průšvihem.

To ví.

Je vlahý podzimní večer. Nebe se skoro vyjasnilo a v jeho mnohovrstevnaté černi klíčí hvězdy. Zítra má zase pršet.

Pořádně pršet.

Malin přemýšlí, jestli by přece jen neměla zavolat Karin Johannisonové.

Chtěla by si s ní promluvit.

Dozvědět se, jak mohla adoptovat Tess, když byly adopce z Vietnamu zakázané.

Ráda by zavolala Peterovi.

Nebo má zajet do nemocnice a navštívit ho v jeho pokojíku? Třeba by mohli udělat malý pokus o početí. Je ta správná doba v měsíci.

Ale ne, nepojedu.

Nasměruje kroky pryč od Hamleta. Schází po Hamngatan dolů, vyhýbá se hospodám a barům v horní části ulice Ågatan.

Vzpomene si na Tove.

Kdy se z tebe stal cizí člověk?

31.

Peter Hamse má před očima otevřenou lebeční kost.

Muže, který teď leží na operačním stole, přivezli před hodinou.

Mozková mrtvice.

Přední část levé hemisféry. Peter musel lebku otevřít, snížit tlak. Vidí, že tkáň v okolí Brocova centra odumřela.

Kolegové v zelených šatech a s bílými rouškami pracují na silně osvětleném operačním sále mlčky. Sestry, které jemu a polskému anesteziologu Zygmuntovi asistují, vědí, co mají dělat. Dokonce i Vanessa, jeho americká studentka, tady působí důvěryhodným dojmem.

Rutina.

Tohle je rutina.

Otevřít lebku, vyčistit. Jít dál.

Důsledek toho, že v Brocově centru odumře tkáň, je ztráta řeči, ochrnutí jazyka. Tenhle pacient možná nebude schopen mluvit ani rozumět, tak rozsáhlé jsou škody.

Psát? Číst?

Zapomeňte na to.

„To je všechno,“ řekne Peter.

Malin.

Peter slouží třetí večer v řadě a stýská se mu. Možná by ji chtěl mít ve své blízkosti. Do bytu na Ågatan se mu ale nechce.

Touží po svém kamrlíku tady v nemocnici.

Přečetl si dnes její chorobopis po tom postřelení.

Podle zákona o ochraně osobních údajů pacientů se to nesmí.

Ale nedokázal se udržet. Rozklikl si ho v počítači, riskl to.

Ona o tom neví.

Takže je mu teď jasné, že to, co dělají, je v podstatě marné. Že je to fyzicky nemožné. Kdo by mu mohl vyčítat, že to nezvládl?

Jak by mohli pokračovat? Jde to vůbec? Chci to vůbec?

Co si Malin vlastně myslí? Mohl jí lékař opravdu říct, že je v pořádku, jak sama tvrdí?

Peter se těší na později, až se umyje, převlékne se a bude moct jít do pokoje.

Na to se těší.

Souhlasil, že si následujícího večera opět vezme službu. Kolega si z nějakého důvodu potřeboval udělat volno.

Peter to bez váhání přijal.

Možná se nestihne potkat s Tove, ale to se nedá nic dělat.

Peter naposledy pohlédne na otevřenou lebku, vidí mozkovou tkáň, řeč, porozumění, které jsou navždycky ztraceny.

UÁÁÁÁÁÁÁÁÚÚÚÚÚÚÚÚ!

Tove hází hlavou, točí se dokola a dokola a disko koule na stropě suterénu ve vile Linniných rodičů v Ramshällu odráží červené, modré a žluté světlo zavěšených reflektorů.

UÁÁÁÚÚÚÚÚÚ!

Tanči, tanči, tanči.

Uvolňuje se, už jí tak strašně nezáleží na tom, jak vypadá, jak se chová, kašle na to, co si o ní ostatní myslí.

Dělala to vždycky.

A teď o to víc. Když na oslavu dorazila, nemohla se ubránit myšlence, že tu všichni, jeden vedle druhého, vypadají jako burani.

Ale rádi ji viděli.

A byl tu alkohol.

Dvě láhve vodky. Tove ve vířivém tanci bere skleničku, zvedá drink k puse a je silný, ale dobrý, úúúáááá.

Vnímá rytmus.

Viktor, Hannes, Markus.

Jsou tady. Co teď dělají?

Tove se točí dokola, dokola, dokola. Tančí a místnost se mění v záplavu světla, kde všechno na světě neznamená vůbec, ale vůbec nic.

Malin leží v posteli s otevřenýma očima.

Myslí na Petera.

Chce s ním mluvit. Rozsvítí lampičku, zvolí jeho číslo, to čekání už nemůže vydržet, až se Peter po druhém zazvonění ozve.

„Ahoj,“ řekne. Žádné: „Ahoj lásko.“

„Ahoj lásko. Jak se máš?“

Sedne si na okraj postele, vidí, jak po okně stéká déšť, nebe venku je úplně temné.

„Měli jsme tu mrtvičku. Teď se trochu prospím, aspoň doufám.“

Vidí ho před sebou. V džínech a ve svetru na chodbě nemocnice, potom v bílém lékařském plášti. V telefonu slyší jeho rozléhající se unavené kroky.

„Bylo to zlé?“

„Dost. Byl to starý děda.“

„Přijela Tove.“

Ani slovo o tom, že dneska pustila čas z hlavy, že na návrat dcery zapomněla jako na smrt.

„Ráda by tě viděla.“

„Musím pracovat i zítra. Uvidím, jestli to stihnu.“

Tvrdost v jeho hlase.

Ona tě má tak ráda.

„Bude zklamaná.“

„Nehroť to, buď tak hodná. Musím být v práci. Nedá se nic dělat.“

Nezní to zklamaně, řekne si Malin. Jak to, že ne?

„Dobře,“ odpoví.

Nechá hlas změknout, lehne si na postel, zavrtá se do přikrývek.

„Chtěla bych tě mít tady. Připadám si osamělá,“ řekne a přeje si, aby ji pozval k sobě.

„Uvidíme se zítra během dne. Ano?“

Malin zhluboka dýchá.

Odhodlává se.

Musí to říct.

„Petere, víš přece, že to dítě nechci o nic míň než ty.“

Ticho.

Slyší jeho dech, těžký, hluboký. Čeká na odpověď.

„Víš to, že jo?“

Pořád ticho.

„Nebo ne?“

A když přijde odpověď, přijde znenadání.

„Ale můžeš ho vůbec mít?“

Jeho slova jsou jako pohlavek. Jasně že můžu mít dítě, pomyslí si Malin. Doktor se sice zmínil, že se můžou objevit potíže, ale řekl, že to půjde. Řekl to, ne?

Peter se dá do řeči a ona si uvědomí, že v něm něco spustila.

„Díval jsem se do tvého chorobopisu, Malin, a ať ti řekli cokoli, nejspíš to bylo přehnaně optimistické, protože nechtěli, abys byla smutná. Tvoje děloha se nedá vyléčit, byl by to zázrak, kdybys někdy nosila moje dítě.“

Tvrdost. Rezignace.

Netrpělivost.

Malin drží telefon dál od ucha, tohle nedokáže poslouchat. Potom zašeptá syčivým hadím hlasem:

„To není pravda, tohle není pravda. Ty lžeš. Četl sis v mém chorobopise… jakým právem sakra…“

„Naprosto právem, Malin. Začínám stárnout. Musím vědět, jestli to může fungovat.“

Kdo jsi, Petere Hamse? napadne pak Malin.

To, co tvrdíš, není pravda. Malin ale znovu zapochybuje, co jí to ten doktor vlastně po operaci říkal, měla dojem, že říkal „slušné šance“, ale neřekl vlastně „minimální šance“? Nevyložila jsem si to tak, abych slyšela, co jsem slyšet chtěla?

Nebylo to tak?

Přicházím o rozum?

„Musíš mě chápat,“ řekne Peter.

Naléhavost v jeho hlase.

Ví, že by na něj měla být šíleně naštvaná, protože je k ní příliš tvrdý, četl si její dokumenty, a navíc zní tak rezignovaně, ale Malin se nedokáže zlobit.

Místo toho se dívá na okno, déšť se na skle mění v široké potůčky ženoucí se dolů a Malin vidí, jak se v nich nezřetelně zrcadlí její tvář, vidí své rysy, své blonďaté vlasy, jak odtékají dolů do neznámé temnoty, do ještě větší řeky.

„Zlobíš se?“

Už nejde chodbou.

Zastavil se, čeká. Malin to slyší. Jeho kroky utichly. Peter dýchá pomalu a pravidelně.

„Je to tak strašně těžké,“ řekne. „Co budeme dělat?“

„Jsou jiné možnosti.“

„Náhradní matka? Zkumavka by nepomohla. Adopce? To není nic pro mě, to ty víš, a pro tebe taky ne.“

Ella.

Tess.

Těžko si představit krásnější děti. Ale i když je jejich láska opravdová a silná, nešlo by to, jsou moc staří, Peterovi bylo dvaačtyřicet.

„Co budeme dělat?“

Řekl „skoro nemožné“, ten doktor.

Takhle to řekl.

Ne.

Řekl „nemožné“.

Řekl: „Buďte ráda za dceru, kterou už máte, pokud vím.“

Řekl: „Jste mladá, mohla byste dítě adoptovat.“

Teď si vybaví laskavý, chápavý výraz toho lékaře, když s ní mluvil před odchodem z nemocnice a ona se zeptala: „Můžu mít děti?“

Zavrtěl hlavou.

Malin už si vzpomíná na všechno, už ví, v její paměti to jiskří elektrickými výboji.

Ordinace toho doktora.

Zařízená jako nějaký úřad.

Jeho bílé vlasy, bílý plášť, tenké rty, když jí sděloval:

„Je mi to líto, ale musím vám to říct. Pokud byste chtěla znovu otěhotnět, bylo by to velmi složité, ne-li naprosto nemožné.“

Jak to? pomyslí si Malin.

Jela jsem domů taxíkem.

Spala jsem skoro celý den a noc.

Probudila jsem se. A vzpomínala si, že řekl, že můžu mít děti.

Byla jsem si tím jistá.

Snažila jsem se a snažila.

Jak je to možné?

„Mrzí mě to, Petere,“ řekne. „Hrozně mě to mrzí.“ A už jí po tvářích stékají slzy a stávají se součástí cizích pramínků na okně a ona je v místnosti sama, slyší Peterův hlas.

„Nevím, co budeme dělat, Malin. Nevím, co mám dělat já. Promluvíme si zítra. Nebo pozítří. Dobře?“

Malin zhluboka dýchá.

Volnou rukou si z tváře otírá slzy.

Šeptá do telefonu:

„Dobře. Nic se neděje. Všechno bude v pořádku.“

32.

SOBOTA 14. ZÁŘÍ

Co bude kdy v pořádku?

Nic.

Všechno.

Ve snu Malin pronásledují tisícikilometrová chapadla medúz, vnikají do ní, tlačí se jí do pochvy, do dělohy, vypouštějí palčivý jed a zabíjejí v ní to, co zabít můžou a chtějí.

Plave pod hladinou ve studené, temné vodě, obtékají ji teplé proudy a ona ví, že z ní vyprchává život, vidí nějaký bod, zbloudilou žhnoucí hvězdu, plave za jejími paprsky, ale chapadla medúzy ji drží, stahují ji ke dnu, ona bojuje, aby se dostala nad hladinu, plíce už jí skoro pukají a ví, že by se ve snu mohla utopit, zápasí, cuká sebou, odstrkuje skvrnité vodní hady a úhoře. Uvnitř hoří. Co se mnou ten jed medúz udělal?

Hladina.

Vidím ji tam nahoře.

Světlo.

Musím za ním. Pálí ji ústa, když seká po chapadlech medúz a když hladovým úhořům ukusuje hlavy. Teplá voda je pryč, obtéká ji led a ona umírá.

Její část umírá.

Potom ji žahavá chapadla pouštějí.

Může plavat za světlem.

Odráží se a míří za tím, co bude dobré, ale těsně předtím, než se dostane nad hladinu, světlo zmizí.

Teď ve snu vidí Tess, jak křičí, tvář má zkroucenou neznámým utrpením.

Ella křičí.

Nezní to jako křik člověka. Co s tebou dělají?

Krátce tě zahlédnu.

Sedíš opřená o vlhkou zeď a potom jsi pryč, předstíráš, jako by tvůj svět už neexistoval, jako by se to, co ti dělají, nedělo.

To je rakev, v čem sedíš?

Ale v rakvi se přece leží.

Pak jsou holčičky pryč.

Musím pokračovat, uvažuje Malin ve snu, musím tě zachránit.

Musím zachránit sebe samu.

Jenže jak?

A pak led i voda zmizí a Malin slyší známý hlas a ví, že přichází z bdění, z druhé strany snů a spánku, a ona se té šance chopí, unikne svému snu, vytřeští oči a tápe okolo sebe. Cítí, že je prostěradlo úplně promočené, jako by vytekla sama ze sebe, jako by ji někdo chtěl ve spánku utopit.

Otevře oči.

Tove ve tmě. Její obličej je blízko, říká mdlým hlasem:

„Mami, je mi špatně, musím…“

Malin ještě ucítí dceřin dech páchnoucí alkoholem a už na ni letí zvratky, snaží se krýt, ale většina ji stejně zasáhne do levé tváře.

Zbytky pizzy.

Malin se posadí.

„Krucinál, Tove!“

Tove se hroutí na podlahu, znovu zvrací Malin do postele a Malin rozsvítí lampičku, vidí dceru na zemi, její špinavé mokré oblečení, slyší ji mumlat něco jako „já jsem tak příšerně opilá“.

„Jo, jsi opilá.“

„Názor experta.“

Opilá.

A stejně pohotovější než já.

Malin se skloní, vezme dceru pod pažemi, pomůže jí vstát a odvede ji do koupelny, a aniž by ji svlékla, posadí ji do sprchy. Zapne vodu. Tove prská, kleje a protestuje, když se těla dotkne ledová voda, ale Malin sleduje, jak její dcera pomalu, pomaloučku přichází trochu k sobě.

Omyje si Toviny zvratky z obličeje.

Vypne vodu.

Skloní se.

Pomáhá Tove z šatů, znovu ji zvedne na nohy, musí ji skoro odnést do jejího pokoje. Tove je těžká, tak těžká, a Malin cítí, jak jí křupe v zádech, a v tlumeném světle předsíně vidí nahé tělo své dcery, tělo ženy, člověka v nejlepších letech.

Tove v posteli.

Tove pod přikrývkou.

Tove se zeleným kbelíkem vedle sebe.

Tove, která se na ni dívá zastřenýma, ale láskyplnýma očima.

„Děkuju, mami.“

Malin vrtí hlavou, nehodlá jí nic vyčítat. Nejspíš by si to nepřiznala, ale někde hluboko uvnitř své dceři závidí, taky by se dnes večer chtěla zpít do bezvědomí.

Ale nejde to.

Nejde to.

„Udělám kafe,“ řekne a Tove ve tmě přikyvuje. Malin tuší hezké rysy její tváře. Dcera zavře oči, celý svět se s ní musí točit, pak je znovu otevře.

Příprava kávy trvá Malin pět minut.

Když se vrátí, Tove už spí.

Leží na zádech.

Hlasitě chrápe.

Malin si dřepne vedle postele, obrátí dceru na bok, opatrně, aby ji nevzbudila.

Vymění povlečení.

Hodí ho do prádla.

Umyje si ruce.

Posadí se k počítači v ložnici, surfuje, nemůže teď spát, nechce na nic myslet.

Tove.

Určitě jsi ve stresu. Jsem na tebe moc tvrdá. A když pak dostaneš šanci na chvíli vypnout, přeženeš to s pitím.

Nebudu ti nic předhazovat. Ale buď opatrná.

Zapnutý počítač.

Google.

Malin zadává slova „adopce“ a „Vietnam“.

Čtrnáct milionů odkazů.

„adoption“ „Vietnam“ „mother did not know“

Šest milionů odkazů.

Rychle je prolétnout.

Dolů.

Dál.

„Vietnam“ „lost children“ „adoption“

Nová slova jí prýští z mozku na klávesnici a v pozadí hučícího počítače slyší dech spící Tove.

Malin klikne na odkaz vedoucí na stránku anglickojazyčných novin a dostane se na článek s portrétem někoho z ministerstva zahraničí, kdo umožnil ilegální adopce.

Potom další článek, ještě jeden o případu podobném tomu, na který narazil Johan, o ženě, již místní úředníci přesvědčili, aby odložila dítě do dětského domova. Měli mu tam zajistit jídlo a vzdělání.

Potom bylo tohle dítě poskytnuto k adopci, aniž se o tom jeho matka dozvěděla.

Do Holandska.

V tomhle případě.

Titulek článku zní „Lost children“. Matka na snímku drží fotografii svého syna před objektivem a ze zoufalství v jejím pohledu Malin zatrne.

Žena dostala peníze za to, že své dítě „dočasně“ dala do ústavu, ale o adopci jí prý nikdo neřekl, jen o škole a zabezpečení.

Formálně byla adopce jejího syna právně vyřízena v Holandsku.

Závěr:

Nezvratné.

Řekni synáčkovi sbohem.

V sobě.

Už ho nikdy neuvidíš.

Potom jiný článek o tom, že tímto způsobem zmizela spousta dětí. Možná až pět tisíc. Deset tisíc.

Podle anonymního zdroje „ta matka věděla, o co jde“.

„Dostala za to přece i zaplaceno.“

Oči té ženy.

Neskutečný odstín černé.

Jestli má smutek barvu, pak tuhle.

Kolik dalších lidí dostalo zaplaceno, než se dítě dostalo až k adoptivní rodině? pomyslí si Malin. A kolik zaplatily ty rodiny?

Hledá dál.

Anglicky: „adoptions“ „Vietnam“ „foul“.

Pdf soubor.

Oficiální dokument amerického ministerstva zahraničí s názvem:

A child for a pig.

V dokumentu odeslaném z ambasády Spojených států v Hanoji americkému ministru zahraničí v březnu 2008 se shrnuje, k čemu vyšetřovatelé došli v souvislosti s obviněními ohledně protiprávních adopcí ve Vietnamu.

Dalo se čekat, že článek s názvem „A child for a pig“ vzápětí vyšel i ve vietnamském tisku. O tom, jak si Američané kupovali vietnamské děti a za jakou cenu.

Tento obrat se začal hovorově používat jako odpověď na otázku, kolik dítě stojí „v první linii“.

Jména v dokumentu jsou začerněná.

A child for a pig.

Opakuje si Malin.

A child for a pig.

I Johan Jakobsson tráví noc u počítače. Doma v řadovém domku v Linghemu.

Sedí v malém pracovním koutku v přízemí hned vedle předsíně, v přístěnku u kuchyně. Rodina spí v patře a jeho obličej ozářený obrazovkou červeně svítí.

Tváře mu planou vzrušením.

Večer objevil dokumenty o tom, jakých projektů se Patrik Andergren ve Vietnamu účastnil a jak se jmenovala jeho divize a oddělení.

Naboural se do jednoho počítače v Ericssonu. Ať se nediví, když odmítají spolupracovat.

Teď se Johan proklikal do archivu novinových článků, vyhledal slova „Ericsson“, „korupce“, „Vietnam“ a konečně v Dagens Industri našel o tématu první delší reportáž.

Stáhne si ten text.

Čte.

V reportáži nejsou uvedena jména ani názvy projektů, jedno místo je nicméně jmenováno jako centrum údajného předávání vysokých úplatků, které Ericsson zaplatil za uzavření obchodů ve Vietnamu.

Jedná se o Dalat.

Telefonní ústředny, mobilní sítě.

Uvádí se suma dvaceti milionů korun.

A právě ve městě Dalat byl Patrik Andergren zodpovědný za prodej, právě v projektu, kterým se článek zřejmě zabývá.

Johan pátrá po dalších článcích.

Ale celá ta věc jako by vyšuměla, zapadla kvůli nedostatku důkazů.

Přesně jako při vyšetřování švédské policie.

Co víc bych mohl najít? uvažuje Johan. Co víc?

Spousta lidí by kvůli dvaceti milionům dokázala zabíjet. I když si o sobě rádi myslíme víc.

33.

Tove za kuchyňským stolem je víc mrtvá než živá.

Pleť má šedozelenou a prameny špinavě blonďatých vlasů jí padají na stůl.

Před ní sklenice koly.

Je deset hodin.

Malin si dopřála trochu ranního pospávání, chtěla vidět Tove, až bude vzhůru, snažila se soustředit na ni místo na včerejší rozhovor s Peterem.

O čem jsme si to vlastně povídali?

Co mi to řekl?

Už sama sobě moc nevěří.

Slova toho lékaře… Už si je vybavuje. Opustí mě teď Peter? Nevěděla jsem, že lžu, měla jsem za to, že je všechno v pořádku.

„Jak ti je?“ zeptá se Malin Tove.

„Jak vypadám, že mi je?“

„Báječně!“

„Ty o kocovině víš přece všechno.“

„To byla teda podpásovka!“

Tove upije koly, oči má červené a Malin vidí, jak se snaží zahnat žízeň, a nedokáže se ubránit smíchu.

„To přejde,“ řekne.

„Myslíš?“

„Vím to. Hlavně znova nezačít, jinak člověk uvízne v nekonečné kocovině.“

„A to člověk nechce.“

Malin se napije kávy.

Za oknem dešťová stěna.

Třeba tahle sobota přinese něco dobrého.

„Máš nějaké tipy?“

„Na co?“

„Jak se z toho dostat.“

„Zkus si dát do mléka dvě syrová vejce a tabasco,“ řekne Malin, a když Tove uslyší recept na tenhle lektvar, vyskočí ze židle a klopýtá do koupelny.

Malin, Johan a Zeke se sešli v zasedací místnosti.

Elin dostala volno i dnes, léčí si bolavý zadek.

Waldemar a Börje zůstávají doma a mají pohotovost. Kdyby se přihodilo něco dramatického, jsou připraveni bez prodlení přijet.

Sobota.

Děti.

Na hřišti školky nikdo. Žaluzie jsou stažené, jako by měly zakrývat nějakou utajenou činnost odehrávající se mimo provozní dobu.

Malin kolegům pověděla o článcích, které našla, stejných nebo podobných těm Johanovým.

O tom, že adopce z Vietnamu jsou podle všeho opravdu vážný problém. Že se nejednalo o ojedinělé případy, ale že kvůli tomu vznikl celý systém. Šílený propletenec ukradených dětí, peněz předaných nad a pod stolem, chudoby, touhy a zoufalství.

„Nenašel jsem v jejich počítači nic, co by naznačovalo, že na jejich adopci bylo něco podezřelého,“ řekne Johan.

„A v těch uzamčených složkách?“

„Ještě jsme se do nich nedostali.“

„Poprosíme tu organizaci, aby nám poslala dokumenty ohledně Elliny adopce,“ řekne Zeke. „Musíme zkusit někoho sehnat, i když je víkend.“

„Sven už si je vyžádal,“ odpoví Johan.

Potom jim Johan sdělí, co zjistil o korupci v Ericssonu a že Patrik Andergren ve Vietnamu pracoval přesně na tom místě a na projektech, kde se údajně uplácelo.

Ve městě Dalat.

Když Malin to jméno uslyší, nitro se jí rozechvěje touhou odjet, vydat se na cestu kolem světa, vidět z planety víc než tuhle bohem zapomenutou díru.

„Jsem přesvědčený,“ řekne Johan, „že je v těch složkách něco důležitého. A mluvil jsem s lidmi z hospodářské kriminality, jestli by nedokázali získat nějaké informace o zahraničních účtech Andergrenových. Sám jsem se k ničemu nedostal.“

Potom pokračuje:

„Hovory z mobilu Patrika Andergrena do Vietnamu byly zaregistrované na serverech v Ho Či Minově Městě, tedy Saigonu. Ten nebo ti, se kterými mluvil, se v době telefonátů pravděpodobně nacházeli tam. Alespoň v posledním roce. K tomu jsem se dostal s pomocí švédských operátorů. Přesnější informace vyžadují spolupráci vietnamské strany. O e-mailech se mi nic podrobnějšího zjistit nepodařilo.“

„Don’t fuck with me,“ řekne Malin.

„Ani o tomhle e-mailu,“ dodá Johan. „Bohužel se nedostanu dál než k serveru.“

„Dají se od majitelů serveru zjistit osobní údaje?“

Johan zavrtí hlavou.

„Nejspíš je neznají ani oni sami. Je to otevřený server, používá ho řada providerů. Denně jím projdou desítky milionů e-mailů a mnohé z nich používají program zajišťující anonymitu.“

Johan se drží za loket a Malin vidí, jak je unavený, ví, že zmizení Elly hodně prožívá, že jeho děti jsou v podobném věku. Johan Jakobsson se hned tak pořádně nevyspí.

„A pak jsem se dostal k chlapovi, který ve Vietnamu pracoval jako konzultant Ericssonu v té době, kdy tam byl Andergren. Podle všeho žije tady ve městě. Založil si softwarovou firmu, možná jste o ní slyšeli. Datasonic, pro rychlejší přenos zvuku. Zřejmě úspěšný podnik.“

„Jak se jmenuje?“

„Magnus Nyblom.“

Malin je to jméno povědomé a po několika vteřinách přemýšlení si ho zařadí.

Frajer, co se chlubí svými prachy, potlouká se po hospodách a chová se, jako by mu patřil celý Linköping; ten Magnus Nyblom, který se nechal prezentovat v Correnu jako spása Linköpingu.

„Přinesu městu dva tisíce pracovních příležitostí!“

To bylo před třemi lety.

Míst vzniklo čtyřicet, pokud si Malin dobře vybavuje poslední článek, který o něm vyšel. Ale i to je víc, než se podařilo nabídnout většině ostatních malých podniků.

„Zajedeme k němu domů,“ navrhne Malin. „Uvidíme, jestli nám má co říct.“

Zeke se drbe na hlavě, zevnitř se kouše do tváří a podobá se smrtce víc než kdy dřív.

„Nejspíš neřekne nic, nemyslíš?“

Malin zavrtí hlavou.

„Stojí to za pokus. Nic jiného nemáme. Nebo ano? Můžeme předvolat k výslechu zaměstnance Saabu a Ericssonu, ale to bude trvat, nejdřív musíme zjistit, se kterými z nich vůbec stojí za to mluvit.“

„Co Saab?“ zeptá se Zeke. „O něm jsi nic nenašel? Tam koneckonců Andergren pracoval naposledy.“

Johan zavrtí hlavou.

„Když odmítají poskytovat informace, není to jednoduché. Ani se neptej, jak jsem vyšťoural Nybloma a to, že Andergren pracoval na projektu v Dalatu. Všechny případy korupce v Saabu, které jsem našel, se staly několik let před tím, než tam Andergren nastoupil. Ale tehdy šlo o vážné věci: o zbrojní systémy, které se přeprodávaly stranám bojujícím v etnických konfliktech.“

„Možná se snažil v Saabu něco zarazit?“ uvažuje Zeke. „Nebo nedokázal mlčet o tom, co viděl v Ericssonu. Tam by mohlo být dost lidí odhodlaných chránit velké peníze a vlastní zájmy.“

„Možná,“ odpoví Johan. „Ale to nevysvětluje, proč zmizela ta holčička. A proč zabili Cecilii.“

Všichni tři zmlknou.

„Jestli to souvisí s korupcí,“ řekne Malin, „nebo dokonce s obchodem se zbraněmi, možná chtějí ti, co jsou za tím, zastrašit ostatní, aby byli poddajnější.“

Odmlčí se a potom pokračuje:

„Ať už jde o uplácení v době, kdy byl v Ericssonu, anebo později v Saabu. Nebo přijímal Andergren úplatky v Ericssonu a v Saabu se pokusil o totéž, ale nevyšlo mu to.“

„Myslíš?“ zeptá se Johan.

„Jen si s tou myšlenkou pohrávám,“ odpoví Malin. „Ačkoli je většina obchodníků určitě čistá jako lilie, i v takových kolektivech se nejspíš najdou lidi, co by pro peníze udělali cokoli.“

„To se můžeš vsadit,“ šeptá Zeke.

Karin Johannisonová sedí na růžové lavičce zábavního parku Busfabriken v průmyslové čtvrti Tornby, mezi továrními budovami, pěkný kus cesty od Ikey a nákupního centra Ikano.

Tři metry před sebou vidí Tess, jak leze na malou modrou skluzavku a nahoře se v nablýskaném korytě opatrně odstrčí. Když dojede až dolů, směje se a celá září.

Předtím bazének s míčky.

Tess se brodila a plavala v neznámém strakatém moři. Pro mě představuje všechny barvy míčků ona, stal se z ní převládající pocit všech mých pocitů, pomyslí si Karin a ví, že to, co teď zažívá, u téhle obří bedny přeplněné křiklavými hračkami se špatným větráním, je svým způsobem dokonalé. Copak může být na pocitu, že se člověk nachází přesně tam, kde se nacházet má, něco špatného? Může být špatné něco, co udělal, aby tenhle pocit zažil?

Jenom teoretizuju, pomyslí si Karin.

Ale holčička před ní není teorie, to, co křičí svým zurčivým klokotavým hlasem, je pravda:

„Maminko, maminko!“

„Koukej!“

Míčky. Skluzavka.

Karin ví, že by za Tess položila život.

Zabíjela by kvůli ní.

Snažila by se za každou cenu udělat správnou věc.

A naše láska je správná věc, Tess, že je to tak?

Zvoní telefon.

Podívej, maminko, jedu na klouzačce,

maminko maminko maminko.

34.

Malin vejde do krytého zábavního parku a zastaví se. Snaží se přivyknout hluku a jásavým barvám. Zdálky vidí Tess, jak s rozpaženýma rukama utíká ke Karin sedící na lavičce.

Tove.

Taky jsi tak ke mně běhávala.

Už nikdy.

Už nikdy takhle proti mně nepoběží mé vlastní dítě.

Vnoučata, napadne Malin. Může trvat deset dvacet let, než se Tove rozhodne mít děti.

Je už víc než jedenáct hodin a prostor se plní sobotním výskotem. Děti pobíhají sem a tam, křičí, šplhají, jezdí na klouzačkách, házejí míčky a lízají zmrzliny. U stolů se tu konají nejmíň tři dětské oslavy a podlaha je téměř úplně pokrytá pomačkanými pestrobarevnými dárkovými papíry.

Zeke čeká v autě.

„Musím si s ní promluvit o samotě,“ řekla Malin a Zeke neprotestoval.

Malin zavolala Karin po schůzce na stanici.

Karin ji požádala, aby přijela sem, do tohoto Hádova království všech iluzí o příjemném životě rodičů malých dětí.

Karin drží Tess v náruči.

A za zářivě modrou plochou a umělým trávníkem plným prolézaček vidí Malin mávající ruku, Karininu ruku, a vidí, že Karin usazuje Tess a vstává, aby vyšla kolegyni naproti.

„Ahoj, jak se vede?“ zeptá se Malin a lehce Karin obejme.

„Fajn,“ usmívá se Karin a očividně nemá ponětí, proč je Malin tady.

Anebo má.

Karin je nevyzpytatelná jako málokdo.

„Ale ještě spokojenější je Tess,“ ukáže směrem za Malin a ta se otočí. Tess teď sedí o pár metrů dál v obřím pískovišti s lopatkou v ruce a soustředěně plní růžový kyblíček pískem. Zjevně jí stačilo pochovat se v Karinině náruči pár vteřin.

Hrabe v písku.

Dělá dort.

Malin Tess pozoruje.

Neví, jestli dokáže zadržet slzy, jestli dostane záchvat vzteku nebo co se teď stane.

U jedné prolézačky jakási maminka nabádá synka, aby lezl opatrněji, zatímco tatínek ho povzbuzuje a říká jí:

„Musí být odvážnější. Tím se přece rozvíjí.“

„Ale co když spadne?“ zasyčí matka. „Co když si zlomí vaz?“

Malin se obrátí zpátky ke Karin, sedne si na lavičku a Karin vedle ní.

„Musíš mít na srdci něco vážného, jinak bys sem v sobotu nejezdila.“

Malin neodpoví.

Myšlenky se jí honí v hlavě.

Jak to říct, aby to neznělo jako obžaloba a aby se Karin nezačala okamžitě bránit? Existují taková slova?

„Ella, ta ztracená holčička,“ řekne Malin tak akorát nahlas, aby ji Karin v rámusu slyšela. „Je adoptovaná z Vietnamu, stejně jako Tess.“

„To je pravda,“ přitaká Karin. „Ale takových dětí žije ve Švédsku několik set.“

„Víš o problémech, které se v té souvislosti vyskytly? O podvedených rodičích, kteří přišli o svoje děti?“

Karin se obrátí k Malin, která nikdy neviděla její oči tak černé.

Dýchá pomalu.

Neodvrací od Malin pohled.

Několik krátkých vteřin si Malin myslí, že se na ni Karin vrhne, začne ji škrtit, pokusí se ji zadusit, ale pak se Karin uvolní a působí už zase vlídně a vstřícně.

„Chápu, co máš na mysli,“ řekne klidně. „Že s adopcí mohlo být něco v nepořádku, že to mohl být motiv k vraždě.“

Malin přikývne.

Myslí si: Dobrá, zaveď rozhovor tím směrem a potom přejdi ke Karin samotné.

„To bych neřekla,“ pokračuje Karin. „Neslyšela jsem o jednom jediném případě, kdy by se rodiče z Vietnamu skutečně pokusili získat své dítě zpátky. Vždycky šlo jen o peníze, rodičům samým, právníkům a úředníkům, kteří měli jejich případ na starosti.“

Věříš tomu, co říkáš, Karin?

Musíš tomu věřit.

Chápu to.

„Takže tě nenapadá nic, o čem bych měla vědět? Prosím tě, Karin. Když jsi Tess adoptovala, určitě ses tím vším zabývala.“

Tess.

Tvář má trochu tmavší než ostatní děti na pískovišti, vlasy černější, směje se vyšším hlasem, po svém.

Lopatka v ruce.

Hrabat se v písku je super.

Z vody a z písku se stává blátíčko.

„Prověřovala jsem to. Věř mi.“

„Nechci nic zpochybňovat, to přece chápeš, ne? Jenom potřebuju vědět, jestli ses nedoslechla o něčem, co by pro nás mohlo být užitečné.“

Karin hledí na Malin. Dlouho mlčí, jako by se jí snažila číst myšlenky.

Potom vzdychne a řekne:

„Jsi pěkně paranoidní.“

„Já vím. Nemoc z povolání.“

Karin se zhluboka nadechne.

„Adoptovala jsem Tess přes Dánsko. Mám dvojí občanství. Moje matka byla Dánka. A protože Švédsko adopce z Vietnamu zarazilo, vyřizovala jsem to přes Dánsko, kde nepropukla taková morální panika jako na úřadech tady ve Švédsku. A ve Spojených státech je to ještě horší.“

„Dobře,“ řekne Malin. „Chápu.“

„Znám tě, Malin. Bylo mi jasné, že ti to bude vrtat v hlavě.“

Potom se Karin odmlčí a pokračuje tichým hlasem, tak tichým, že ji Malin sotva slyší:

„Do prdele. Myslíš si, že jsem k Tess přišla podvodem? Ty ses snad zbláznila! Před několika lety jsem kontaktovala jednu poradenskou adopční agenturu tady v Linköpingu, která se specializovala na Vietnam, jmenovala se Švédsko-vietnamské adopce. Fungovala jako taková spojka mezi rodiči, co chtějí adoptovat, a zprostředkovatelskými organizacemi. Byla efektivnější než autorizované organizace, kde se často všechno hrozně vleče. Když ve Švédsku adopce z Vietnamu zakázali, agentura si otevřela kancelář v Dánsku a mně přišlo vhod moje dánské občanství. Chtěla jsem dítě z Vietnamu. Byla jsem tam několikrát se svým bývalým mužem a mám ty lidi hrozně ráda, chtěla jsem jim pomoct tím, že dám spoustu lásky některému z dětí, které tam žijí ve stovkách dětských domovů. Copak to nechápeš, Malin? Všechno nemusí být hnusné a prohnilé.“

Malin upírá pohled na betonovou podlahu.

„Nestydíš se?“ zeptá se Karin. „To se nestydíš si sem přijít a zpochybňovat moje rodičovství, moje právo na Tess, naše právo na lásku?“

Tess se k nim rozběhne.

Uvidí Malin, pozná ji a usměje se, ale právě když jí chce vyskočit do náruče, Karin se sehne a zvedne si ji na klín.

Buď chladná jako led, Malin.

Nedívej se na to dítě.

Nic z toho nesmíš vidět, vnímat.

„Setkala ses s Andergrenovými?“ zeptá se Malin. „V souvislosti s adopcí. Nebo na nějakém srazu.“

„Srazu? Na jakém srazu? Na žádné srazy jsem nikdy nechodila.“

Karin už neskrývá zlobu.

Vstane a odchází s Tess k prolézačce. Malin vidí zmatený výraz holčičky, která není zvyklá na to, že se dospělí hádají.

Malin jde za nimi a málem zakopne o dva kluky, kteří kolem ní proběhnou.

„Nikdy jsem je neviděla,“ řekne Karin. „Nikdy v životě. Co si vůbec myslíš?“

„Dělám jenom svoji práci a ty to víš.“

„Jsi hyena, Malin, odporná hyena,“ řekne Karin a odejde. Zařadí se s Tess do nekonečné fronty v kavárně patřící k hřišti.

Malin zůstane stát.

Dívá se na děti. Křik a řev a výskot se pomalu mění v jediný proud touhy, touhy, která se nikdy nenaplní, ale dá se utlumit.

Promiň, Karin, pomyslí si. Ale nedá se nic dělat.

Neřeklas mi všechno, nemám pravdu?

Zmrzlinu, pomyslí si Karin.

Přitiskne k sobě Tess pevněji.

Pohlédne na Malin, která ještě pořád stojí u prolézačky a působí úplně ztraceně. Jako by mezi žebříčky a schůdky a hrazdami hledala své vlastní dítě.

Ale žádné takové tam není, Malin.

„Jakou bys chtěla zmrzlinu, zlatíčko, mají točenou a je moc dobrá, dáš si točenou zmrzlinu? Maminka ti koupí točenou zmrzlinu, jestli chceš.“

Malin.

Byla tu sama, ale Zeke určitě čeká v autě na parkovišti.

Moc zbabělý na to, aby přišel.

Nebo se do toho nechce plést, ačkoli je to jeho práce. Možná má pocit, že se ho to příliš týká.

Jen přijď, pomyslí si. Ale on se rozhodl a teď už je pozdě. Nebo ne?

Zeke Martinsson.

Zvládl by tříleté děcko?

Možná.

„Už jsme na řadě, chtěla bys takovýhle kornoutek? Tak ho dostaneš, dostaneš od maminky, co budeš chtít.“

Tessino tělíčko je měkké a její tíha příjemná, její vůně je parfém všeho, co je v lidském životě zázračné.

Ty jsi zázrak, Tess.

Nic víc a nic míň.

Malin přichází k autu a v šedavém dopoledním světle vypadá unaveně. Z nedostatku spánku má černé kruhy pod očima. Zastaví se, promne si obličej, oklepává se jako zmoklý pes a Zeke doufá, že se jí podařilo ze sebe setřást všechno, co bylo třeba, ale pochybuje o tom.

Malin teď připomíná časovanou bombu.

Vybuchne?

Doufám, že ne, ale co můžu dělat?

Promluvit s ní? To by akorát vyletěla. Když jsem se naposled zeptal, jak se cítí, zasyčela, ať se starám o sebe.

Zeke před sebou vidí Karin Johannisonovou, musel se obrnit, aby taky nešel dovnitř.

Rád by si s Karin a Tess chvíli poseděl u kafe. Zahlédl holčičku několikrát, na stanici a ve městě.

Chtěl by ji poznávat tak, jako poznával svého syna a svá vnoučata. Každý den znovu, protože dítě není nic stálého, svým způsobem je pokaždé nové. A tohle on u sebe a ostatních dospělých postrádá, ti víc nebo míň ustrnuli a zůstávají stejní.

Touží po Karin, po zvuku jejího dechu a pocitu její vlhkosti na sobě samém, a ví, že to nejde, je pozdě.

Potom fyzická touha po ní zmizí a on si jen přeje být ve stejné místnosti jako ona. Tahle touha je pro něj skoro nová a děsí ho, ale zároveň se mu zamlouvá, protože mu dodává odvahu a sílu.

Malin.

Blíží se k autu jako černý mrak.

Co se jí stalo?

Je na ní vidět všechno: zahanbení, vztek, frustrace a smutek. Dveře na straně spolujezdce otevře s nuceným úsměvem a řekne:

„Zajedeme si popovídat s tím konzultantem, s tím milionářem. Nebo to byl miliardář?“

35.

„No, nejsem zrovna nenáročný typ jako Ingvar Kamprad,“ řekne Magnus Nyblom a z chladicího boxu v supermarketu Ica v Ekholmenu vezme veliký balík s dobře uleželou svíčkovou.

Před chvílí telefonát.

„Jedu nakoupit do Ekholmenu. Sejdeme se tam.“

Magnus Nyblom pochopil, že s ním pravděpodobně chtějí mluvit v souvislosti s vraždou Patrika a Cecilie Andergrenových.

„Nevadí mi se sejít.“

V tomhle případě žádný blok.

Supermarket Ica.

Rodiny s dětmi na sobotním nákupu s košíky plnými zboží se mačkají mezi důchodci zkoumajícími cenovky a přetlačují se s prodavači, kteří do boxů skládají jednu vaničku laciného mletého masa za druhou.

Objemné tělo Magnuse Nybloma se před nimi tyčí jako socha. Připomíná obchodního ředitele ze Saabu, na sobě má tvídový oblek. V obchodě je chladno, kůže v hruškovitém obličeji mu zčervenala a tupý, krátký nos vypadá jako rozzuřené tlačítko alarmu.

„Mají tady dobrou svíčkovou.“

Magnus Nyblom hodí balíček do košíku.

„Jsem hrdý na to, co jsem s Datasonicem dokázal,“ řekne. „Když jsem ho prodal Amíkům, dostal jsem přes sto melounů. To není špatné, co?“

Magnus Nyblom pokračuje k mléčným výrobkům.

„Normálně sem jezdím ve ferrari.“

„K regálu s mléčnými výrobky?“ zeptá se Malin.

Magnus Nyblom ji ignoruje.

„Má větší kufr, než si myslíte,“ dodá místo toho.

Ingvar Kamprad, řekne si Malin, když vidí, jak si Magnus Nyblom vkládá do košíku půllitrové balení smetany. To s ním se chceš poměřovat? Vážně? S jedním z nejúspěšnějších podnikatelů světa? A co jsi ty? Šmelinář? Milionář z výprodeje v podělaném Linköpingu? Může něco být nemístnějšího než ferrari v Linköpingu?

Magnus Nyblom položí košík na kropenatou kamennou podlahu.

„Tak do toho, pusťte se do mě,“ řekne a usměje se. Celá tvá bytost křičí: sympatický chlápek!, ale oči tě prozrazují, pomyslí si Malin, když si všimne, jak podrážděně se zadíval na starou dámu, která kolem nich chtěla projít.

Dokázal by ses pěkně vybarvit, nemám pravdu?

„Pracoval jste ve Vietnamu s Patrikem Andergrenem,“ řekne Zeke.

„To je pravda,“ souhlasí Nyblom a hlas má teď neutrální. „Pracoval jsem ve Vietnamu jako konzultant a účastnil se několika projektů, na kterých Andergren dělal. Setkali jsme se. Měl jsem funkci takového prostředníka, dalo by se říct. Vyznám se v kulturních rozdílech mezi námi a Asiaty, to může být v obchodě trochu ošemetné, a tak si firmy zvou lidi, jako jsem já.“

„Kteří pak dělají co?“ zeptá se Zeke.

„Uhlazují věci. Pomáhají lidem, aby si porozuměli.“

„Vy jste tedy byl tím, kdo dojednával úplatky tak, aby byli spokojení všichni na obou stranách stolu?“ zeptá se Malin a teď se Magnus Nyblom vybarvuje, zelené oči mu potemní, ale jen na vteřinku. Snad si nemyslíš, že jsem si toho nevšimla, že ne?

Magnus Nyblom se směje.

Dlouze a zdlouhavě. Ostatní zákazníci se dívají jejich směrem: co může člověka v supermarketu tak pobavit?

„Ha ha ha,“ vyrazí ze sebe Magnus. „Vy policajti máte bujnou fantazii. Vyjednával jsem obchody. Staral jsem se o to, aby se zákazníci a prodávající setkávali za vyrovnaných podmínek. Domlouval jsem částky, někdy jsem pracoval vyloženě jako tlumočník.“

„Patrik a Cecilie Andergrenovi byli zavražděni,“ řekne Malin. „Jejich dcera zmizela. A my máme informace o tom, že vy a Patrik jste byli namočení do podezřelých aktivit. Jestli víte, kde ta malá je, řekněte to teď.“

Snaží se, aby to znělo, jako by věděli víc.

Zastraš ho.

Ale Magnus Nyblom zůstává v klidu.

Upraví si tvídové sako.

„Že bych věděl, kde je ta holčička? K smíchu. A žádné úplatky se nepředávaly. Za celých dvacet let v Asii jsem neviděl jeden jediný úplatek.“

„Ani v Dalatu?“ zeptá se Malin. „Ani při tom projektu, na kterém tam pracoval Andergren? Týkalo se to nové mobilní sítě a telefonních ústředen pro celou oblast.“

„Na ten projekt si samozřejmě dobře vzpomínám. To já jsem dal dohromady Ericsson, místní úřady a státní telekomunikace. Bylo to ošemetné, ale úspěšné.“

A výnosné, pomyslí si Malin.

„Nezdá se vám, že by pobyt Patrika Andergrena ve Vietnamu nebo v Indii mohl nějak souviset s jeho zavražděním?“ zeptá se Zeke.

Magnus Nyblom se znovu rozesměje a Malin má chuť ho uškrtit, nacpat ho do chladicího boxu mezi ryby.

„Myslíte to tak, že by ho někdo odtamtud chtěl umlčet?“

Další smích.

„Připadá vám to legrační?“ zeptá se Zeke. „Opravdu? Dva zavraždění a ztracená holčička.“

Magnus se směje znovu.

Tentokrát vyzývavě.

Král Linköpingu, král blbosti.

„To je absurdní úvaha. K žádnému uplácení nedocházelo. Ani v Dalatu, ani jinde ve Vietnamu a ani nikde v Asii. Jsou to jenom mediální konstrukce. Jasné?“

Magnus Nyblom kráčí k nápojům, zvedne dvě balení piva v plechovkách po šesti kusech a podrží je před Malin.

„Nedáte si?“

Magnus Nyblom hledí na Malin, usmívá se a ona mu na oplátku věnuje svůj cynický úsměv, teď jí připadá na místě, a řekne:

„Takže o Patriku Andergrenovi nevíte nic, co by pro nás mohlo být užitečné?“

„Byl to ostrý chlap,“ odpoví Magnus. „A to dost. Asiatům se to nelíbilo, tam je potřeba chovat se přátelštěji, skoro pořád se usmívat a v žádném případě nikdy na nic nespěchat.“

„Chcete říct, že měl přece jenom problémy?“

„Ne, ne. Pomáhal jsem mu přece já a v takových případech nikdy problémy nebyly.“

„Zajímala by mě jedna věc,“ ozve se Zeke po chvíli. „Datasonic. Vrátil jste se z Asie a založil firmu. Potom trvalo několik let, než jste vydělal první korunu, a pokud jsem to správně pochopil, neměl jste žádné investory. Kde jste na to vzal peníze?“

„Byl jsem úspěšný poradce. Pomáhal jsem uzavírat miliardové obchody. Myslíte, že se takhle nedá zbohatnout?“

Idiot, pomyslí si Malin. Nejsi nic jiného než samolibý idiot.

„Spolupracoval jste někdy se Saabem?“

Magnus Nyblom zavrtí hlavou.

„Zbrojní průmysl není nic pro mě. Moc velká špína. Vážně moc velká špína.“

Ale spousta zlata, pomyslí si Malin. Spousta zlata.

Sven Sjöman vyjde do zahrady.

Tráva je přerostlá.

Už je to dlouho, co naposledy z garáže vytáhl ruční sekačku, kterou dostal k šedesátinám, aby mohl udržovat nejen trávník, ale i své bříško, které mělo sklony růst.

Teď už z toho bříška moc nezbylo. Když mu diagnostikovali rakovinu, shodil.

Rudý, trávou vonící stroj stojí v rohu garáže, schovaný, aby ve Svenovi nevyvolával výčitky svědomí.

Myslí na vyšetřování.

Na to, jak je dobře, že mohli vyloučit rodinu. A doufá, že to tak zůstane, nic ho totiž neničí víc než rodinné konflikty, které se vymknou z rukou a končí tragédií.

Táhne sekačku ven.

V podzimním slunci s ní usilovně přejíždí sem a tam po trávníku a brzy se začne potit. Ráno pršelo, ale počasí se rychle změnilo. Mokrá tráva klade odpor. Sven doufá, že v tomhle roce seče naposledy.

Uvažovali o tom, že by vilu prodali. Že by si koupili byt blíž centru, ale nový stojí majlant a rozumný pronájem se nedá sehnat.

Jakožto vysoce postavený policejní komisař by v jakékoli jiné zemi sehnal byt za týden.

Za den.

Jenže ve Švédsku ne. Ne v zemi rovnoprávnosti. Ale přece jen je dobře, že to u nás tak nefunguje.

Samozřejmě i tady dochází k lumpárnám, protežování kamarádů a podmazávání důležitých osob všemi možnými způsoby. Ale stále ještě v menším měřítku.

Sekačka se zadrhne.

Stop.

Něco se muselo dostat mezi nože. Obrátí ji a z toho, co uvidí, se mu zvedne žaludek.

Myš.

Rozseknutá na dvě krvavé části. Svenovi se chce zvracet, ale udrží se.

Pohled na krev ho nutí myslet na těla ve vířivce, na rudou vodu, na malou Ellu, která musí být někde tam venku.

Je mi pětašedesát let.

Byl jsem u konce se silami, ale teď to nechci zabalit.

Protože co může být lepšího než pomoct dítěti, jako jsi ty.

Malin, Zeke, Johan.

Ti teď na případu pracují. Waldemar, Börje ani ta nová, Elin Sandová, se na to taky nevykašlali, ačkoli jsem jim dal volno. Vím to.

Vrátí se do garáže.

Jde si pro nůž.

Odškrábne to ubohé zvíře a pak se postará, aby ten maličký kousek světa, který teď patří jenom jemu, vypadal hezky.

36.

Někde nad Stureforsem visí osamělý dešťový mrak, je níž než jeho druhové.

Malin se na něj dívá, když stojí na parkovišti supermarketu Ica v Ekholmenu, obklopená igelitkami, nákupními košíky a cizími lidmi.

Mrak se nadouvá, má tvar houby a pod ním se táhnou široké cucky srážkových pruhů.

Nastoupí do auta a jedou na stanici. Když Zeke odbočuje u Univerzitní nemocnice, zazvoní Malin telefon.

Než ho zvedne, podívá se na hodinky.

Půl druhé. Potom hovor od Tove přijme.

„Jak ti je?“

Zeke se ušklíbne.

Malin už mu stihla povědět o dceřině okázalém nočním příchodu.

„Nic moc. Nemohla bys přijít domů?“

„A dělat co?“

„Starat se o mě, přece.“

Malin si pomyslí: teď jsem ti dobrá, teď mě potřebuješ.

Potom si uvědomí, že příležitost, jako je tahle, se nemusí opakovat.

Vyšetřování.

Ella.

Johan, Zeke.

Hodinka nebo dvě přece nemůže uškodit, ne? Musím dát přednost Tove.

„Za čtvrt hodiny tam budu,“ řekne. „Koupím cestou něco k jídlu. Něco na kocovinu. Plněnou tortillu, co říkáš?“

„Jsi hodná, mami. Uvidíme, jestli do sebe něco dostanu.“

Malin ukončí hovor a teprve teď si všimne, že Zeke zastavil na úrovni parku Trädgårdsföreningen, aby ji tu vysadil.

O chvíli později kráčí Malin s taškou plnou rychlého občerstvení od stánku s klobásami po náměstí Trädgårdstorget. Jde domů za dcerou místo na stanici a zpátky k vyšetřování, a přece jenom cítí, že jde nesprávným směrem.

Tove se dvakrát zakousne do tortilly s krevetovým salátem navíc, načež ji odloží a talíř odsune.

Vypadá překvapivě čile, šedozelený odstín z tváře zmizel.

Ale říká, že se cítí mizerně.

Malin vstane a odklidí jídlo, nechce, aby se Tove musela na zbytky dívat.

„Napij se koly,“ řekne. „Bude ti líp.“

Tove si lokne.

Položí sklenici na stůl a vykouzlí svůj nejpodmanivější úsměv.

„Máš pravdu. Už je mi líp. Ale panebože, byla to vážně hrůza.“

Malin si vzpomíná, jak se ona sama cítila ze začátku, když jí zachutnal alkohol.

Jak dokázala pít. Skoro bez kocoviny. A když už nějakou měla, do oběda ji nevolnost přešla.

Ale potom. Léta běžela.

Zhoršovalo se to.

A život se změnil v nekonečnou břečku opice a nevolnosti a pohrdání sebou samou.

Ale taky bylo plno báječných hodin, kdy se tělo a alkohol ocitly v dokonalé harmonii. Nikdy se necítila líp než právě v těchto chvílích.

Malin se v kuchyni dívá na svou dceru a chtěla by ten pocit zažít znovu a stydí se, že se nedokáže spokojit s tímhle okamžikem.

„Nemohly bychom zajet za Stefanem?“ zeptá se Tove.

„Nebyla jsi tam před pár týdny?“

„Posaď se, mami,“ poprosí Tove. „Znervózňuje mě, když tu postáváš.“

Malin si sedne na jednu z nepohodlných windsorských židlí. Peter navrhoval, že koupí nové, ale ona odmítla a sama nechce dávat své těžce vydělané peníze na kuchyňský nábytek.

„Myslím, že by tě Stefan chtěl vidět.“

Malin se zhluboka nadechne.

„Vždyť mě ani nepoznává.“

„To nemůžeš vědět. Já mám pocit, že mě poznává. Tak proč by neměl poznat tebe?“

„Jsem zrovna uprostřed…“

Tove ji přeruší.

„A i kdyby tě nepoznal, to není důležité. Jsme jeho rodina, nikoho jiného nemá. Musíme se o něj starat.“

Malin zaboří obličej do dlaní.

Sakra.

Tove má pravdu.

A ta elitářská bezcitnost, kterou u ní Malin v poslední době viděla, jako by se rozplynula, a teď před ní sedí zase ta milá, chytrá Tove. Vtělený soucit. Malin přemýšlí, jestli se jí všechny ty Toviny cynické řeči z posledních rozhovorů jenom nezdály.

Jestli si z ní její vlastní mysl a mozek zase neudělaly dobrý den.

Ale ne, neudělaly. Tove totiž náhle změní téma.

„Mami,“ řekne. „Měla by sis Petera vzít. Má peníze a já si musím kupovat různé věci, abych v Lundsbergu zapadla.“

Krucinál.

„Děláš si legraci,“ ozve se Malin. „Řekni, že si děláš legraci, Tove.“

A Tove se usmívá.

„Dělám. Ale jenom trochu.“

„Takhle to nefunguje a ty to víš.“

„If you can’t beat them, join them,“ odpoví Tove a Malin má pocit, že to zní, jako by už začala chodit na obchodní akademii.

„A co Peter?“ zeptá se pak Tove. „Stihnu se s ním vidět?“

„Slouží.“

„To jsi říkala. Nestýská se ti po něm?“

Tove se teď usmívá, očividně spokojená s tím, že zasáhla nejcitlivější místo.

„Jo, stýská,“ odpoví Malin. „Je to už čtvrtá noc v řadě. Nebo teprve třetí?“

A opravdu se jí stýská. Hlavně se teď, po telefonátu, jako byl ten poslední, nesmějí uzavřít v prázdnotě mlčení. Malin cítí tlak na prsou, nejradši by se schoulila okolo té bolavé, zdánlivě vyléčené, ale přesto otevřené rány, okolo své dělohy.

Tove.

Sedíš tady.

Tak proč se cítím tak osamělá?

„Snažíte se o miminko, že jo?“

To nezvládnu.

To nezvládnu.

„Ne,“ odpoví Malin. „Jsme oba moc staří, budeš se muset obejít bez sourozence.“

„Nejste staří,“ řekne Tove, ale Malin v jejím pohledu vidí úlevu.

„Nedělej si starosti, Tove. Žádné děti nehrozí.“

A pak se Malin na tváři znovu objeví ten úsměv, který nenávidí, úšklebek shazující jakékoli pozitivní vnímání světa.

„Měla bys zajít do nemocnice,“ řekne Tove. „Překvapit Petera.“

„Nemyslím, že by měl radost.“

„Jasně že by měl radost. Tom je vždycky nadšený, když ho překvapím.“

„Jakým způsobem Toma překvapuješ?“

Tove neodpoví, jenom na ni mžourá.

„Překvap ho,“ zopakuje.

„Určitě je zrovna na sále.“

„Nemůže operovat bez přestávky. Jdi za ním, mami. Upřímně řečeno vypadáš, že bys potřebovala obejmout.“

„Obejmout mě přece můžeš ty, ne?“

Tove vstane a Malin vzápětí cítí její teplo, Tove vyzařuje úžasnou energii, která působí, jako by dokázala ze světa sprovodit veškerou osamělost.

Potřebuješ si odpočinout, Malin.

Víc než co jiného potřebuje tvá duše klid.

Tak si poseď se svou dcerou, podívej se s ní na film, který má puštěný na přehrávači. Dopřej si to.

Sedni si, sedni si a uvolni se.

Ne.

Nedělej to.

Vydej se na cestu.

Udělej, co musíš.

Neseď v křesle vedle své dcery a nenamlouvej si, že je všechno v pořádku.

My tě potřebujeme, potřebujeme tvou pomoc, ale nedokážeme tě zastrašit, abys nás poslechla, to víme, tak tě místo toho naléhavě prosíme.

Pomoz nám, Malin.

Pomoz nám najít Ellu a zachraň ji.

Pomoz jí. Tolik se bojí.

Myslíme si, že nás slyšíš, ale rozhodneš se to vzdát, poddat se spánku. Usínáš na pohovce a Tove se o tebe opírá, snaží se sledovat film, ale její pohled celou dobu klouže k oknu, ke kapkám, které buší do černé střechy kostela a omývají ji.

V pokračujícím dešti dvě černé vrány.

Nad Linköpingem se táhne pulzující mrak. Kam dnešní den obyvatele tohohle města zavede?

Copak nevědí, že všechno kromě bolesti, strachu a zla je pomíjivé?

Nevědí dnešní linköpinští, že si musejí vážit lásky a nabrat si z ní, dokud je čas?

Kde jsi, Ello?

Potřebujeme tvou pomoc, Malin Forsová, tak už nespi, probuď se, jdi za Peterem a potom dál.

37.

Malin se pokouší přimět myšlenky, aby se přizpůsobily rytmu deště, přála by si, aby jí déšť pomohl jasně uvažovat.

Cítí kapky na kapuci černého kabátu a za jejich šelestem slyší slova.

Odevzdaná, naléhavá: Pomoz nám, pomoz nám.

Slova jsou jako šepot mezi křovisky v parku Trädgårdsföreningen.

Stromům v parku jako by v dešti byla zima, zežloutlé listy se ve světle pouličních lamp pomalu snášejí na promáčený trávník.

Je v parku sama.

Kolem ní číhá tma, ve světle, které tu a tam pronikne větvemi, víří kapičky vody.

Vzpomíná si na ráno, kdy právě tady našli nahou, znásilněnou osamělou dívku.

Ale na to teď nebudu myslet.

Teď se pokusím dát do pořádku to, co mám před sebou.

Usedne na lavičku pod starým dubem, zvuk kapek utichá a hlasy teď umlkly, jako by chápaly, že jí musejí dopřát klid.

A child for a pig.

Samozřejmě.

V zemích, jako je Vietnam, může dítě stát i míň než prase. Ale na opačném konci potravního řetězce stojí totéž dítě klidně miliony.

Co když si Ellu někdo vzal zpátky? uvažuje Malin. Unesl ji a chce ji prodat znovu, znovu a znovu. Nabídnout ji ještě jednou k adopci, rodičům, kteří nejsou tak puntičkářští.

Nebo se biologičtí rodiče rozhodli vzít si své dítě zpátky. A nějak na to získali peníze.

Tak malé dítě, jako je Ella, ještě dokáže zapomenout.

Může vytěsnit vzpomínky, potlačit jazyk, stát se jiným člověkem, ztratit své lidství.

V tom úplně nejhorším případě.

Harémy saúdských princů.

Celosvětové sítě pedofilů jako ta australská i jako ta druhá, která se nedávno objevila ve Spojených státech. Její členové museli posílat vlastní videa se sexuálně zneužívanými dětmi, aby získali přístup k těm ostatním. Šíří se zvěsti o odlehlých domech plných malých holčiček a kluků, unesených, svezených ze všech koutů světa.

Dětí zamčených v tmavých sklepeních, odkud se dostanou ven, jen když je chtějí zneužít, nafilmovat, vydělat na nich a uspokojit se.

„Jsem člověk?“

V parku není kromě Malin ani noha.

Takové zlo se může dostat i do Linköpingu, pomyslí si Malin. Může, ale proč by se v takovém případě někdo zbavoval rodičů? Určitě existují děti, které by bylo snazší unést než Ellu.

Lavička zebe.

Chladné kapky deště pronikají korunou dubu a dopadají Malin na ruce. Otáčí dlaně vzhůru, snaží se je zachytit.

Studí to.

Kapky mění tvar a protékají jí mezi prsty.

Korupce.

Všechny ty pověsti, sebejistí i nervózní muži, náznaky a vytáčky. Všichni zúčastnění svorně zapírají, až je to skoro k smíchu. Vzdorné mlčení a neochota spolupracovat.

Nevyřčená varování.

Nechte velké podniky na pokoji, jsou svaté.

Nechte je být. Nevyrušujte je, obchodují.

Podívejte se, jak dopadla Ikea v Rusku, když přecenila své síly. Mysleli si, že budou diktovat podmínky a nebudou muset uplácet.

Slovo naivní tu získává nový rozměr.

My Švédové si namlouváme, že ve světě plném svinstva můžeme zůstat čistí.

No jasně.

Takže co zatím máme?

Rodinný spor, který jsme vyloučili.

Zvěsti o úplatcích.

Adopci ze země, kde některá osvojení proběhla ilegálně.

Ztracenou holčičku.

Nedaří se ji najít. V lese ani na říčním dně.

Malin vstane, utře si ruce do džínů a vyjde na návrší, kde stojí zmoklý pavilonek s vyhlídkou.

Jsou tu vysoké borovice, moc světla sem neproniká. Malin se ve tmě zastaví. Nevěří, že se pohnou z místa.

Vlastně toho moc nevědí. Malin doufá, že Johan něco objeví ve složkách na disku, že je někam dovedou záhadné e-maily a výpisy hovorů, že tu holčičku třeba někdo někde zahlédl nebo o ní něco ví.

Hovořili o možnosti kontaktovat společnosti, které létají do Vietnamu.

Jenže Ellin pas zůstal doma.

Někdo taky mohl použít falešný pas s její fotografií. Vyšetřovatelé se ale rozhodli s kontaktováním počkat.

Co když uzavřou vyšetřování s tím, že nic nezjistili?

Holčička se nenajde, vraždy se neobjasní, strach z města nezmizí.

Malin pokračuje směrem k nemocnici. Přeje si, aby se něco stalo, a myslí na Peterovo nahé tělo, chtěla by se mu oddat se vším všudy, bez pomyšlení na to, že to dělají pro něco jiného než vzájemnou blízkost a požitek.

Nezavolala mu.

Chystá se ho překvapit.

Doufá, že bude mít chvíli volno.

Je šťastná, že na sebe s Tove měly trochu času, šťastná, že se přes „novou“ Tove dostala k té opravdové.

Nechoď na obchodní akademii.

Právě to by jí Malin chtěla doporučit, ale je jí jasné, že se do toho nemůže plést, protože Tove ví sama nejlíp, co má dělat. A já, pomyslí si Malin, jak já bych mohla někomu dávat rady do života! A své vlastní dceři teprve ne.

Ulice Trädgårdsgatan.

Přechod. Malin vejde do areálu nemocnice. Míjí pohotovost a žlutavou třípatrovou budovu psychiatrického oddělení. Pohlédne dolů k nákladnímu přístavu, který se nachází za dílnami a generátory.

Blíží se k hlavnímu vchodu, pod zelenou a zlatavou stříškou tu kouří několik pacientů na vozíku, nasávají jed do plic, jako by se oddávali snům.

Pokojík neurochirurga se nachází v suterénu.

Je o něco luxusnější než na jiných odděleních, má vlastní sprchu.

Malin mine výtah pro návštěvníky a sejde o dvě patra níž.

Míří do podzemních prostor, které se táhnou stovky metrů všemi směry. Nad ní se vinou trubky a dráty a pozinkované ventilační potrubí a ze stropu kape špinavá voda.

Petere.

Jdu za tebou.

Musíš tu být. Malin vystoupí na schůdek.

Cítí, že její tělo už nemůže čekat. Ber si mě tvrdě a rychle a dlouho a pomalu, chci tvou kůži cítit na všechny možné způsoby.

Pozdraví zdravotní sestru, o které ví, že pracuje na neurochirurgii, a ta se na ni významně usměje. Vypadá, jako by se chtěla zastavit a něco Malin říct, ale rozmyslí si to a pokračuje dál.

Malin otevře dveře do postranní chodby, kde se nachází pokojík.

Tolik dní ve službě.

Dřív se to nikdy nestalo.

Ale já to bez tebe nevydržím, Petere.

Dítě nedítě.

Teď tělo nevolá po dítěti.

Teď volá po tobě.

A už stojí v tmavé chodbě před pokojíkem, dívá se na šedé laminátové dveře a přemýšlí, jestli má zaklepat.

Ale proč bych to dělala?

Proč klepat?

Jestli jsi uvnitř, budeš rád, že mě vidíš. Malin má dojem, že teď za dveřmi něco zaslechla, ale co to bylo?

Nezaklepe.

Stiskne kliku, zapomene na svět okolo a představí si Petera, jak spí nahý pod pokrývkou, jak si k němu zaleze a jak je to k sobě přitáhne a budou si blízcí, úplně jako na začátku.

Už je v předsíňce.

Před sebou má ještě jedny dveře.

Zvuky.

Tentokrát zřetelnější.

Malin projde malou předsíní a otevře dveře do pokoje. Dělá, jako by neslyšela sténání, jako by nevnímala přirážení dvou těl, jako by tenhle okamžik neexistoval.

Ale vtom už je má před očima.

Matně osvětlená nahá těla.

Peter.

Stojí u kraje postele s klínem přitisknutým k zadku cizí ženy jako pes.

Neznámá blonďatá hříva.

Sténání.

„Don’t stop. Don’t stop.“

Potom výkřiky:

„FUCK ME! FUCK ME!“

Přestaňte, přestaňte, přestaňte.

Peter otočí hlavu, uvidí Malin a nejdřív se zatváří překvapeně, potom jí věnuje soucitný pohled, ale nedokáže přestat přirážet, a když žena zakřičí „DON’T STOP“, pokračuje, aniž by spustil oči z Malin. Co je to sakra za svini?

Zabiju ji.

Tebe zabiju, Petere.

„FUCK ME, FUCK ME.“

Jestli si myslíš, že tě to nechám s tou kurvou dodělat, než tě zabiju, tak se pleteš. Malin se vrhne k posteli, přitlačí Petera ke zdi, žena se skulí stranou a Peter začne křičet:

„Malin, krucinál, uklidni se.“ Nahá mladá žena se válí po podlaze, leží na oranžovočerveném koberci, snaží se něčím přikrýt a křičí:

„What’s happening? Who’s that? Peter!“

Malin přitlačí Petera k posteli, sáhne po polštáři a přimáčkne mu ho k obličeji, pevně, tvrdě. On se pokouší chytit ji za paže, ale ten zatracený kabát, který jí dal, aby vypadala fantasticky, jeho nehtům odolává.

Kope.

Snaží se pod polštářem vykřiknout. Já tě udusím, ty hajzle. Žena se choulí na podlaze, vypadá, že není schopna se pohnout, a Malin vidí, že je aspoň o deset let mladší než ona sama a vypadá dobře. Kde jsi ji sakra vyhrabal?

„Stop, stop,“ šeptá ta žena a dívá se na mě, jako bych byla nějaká bestie.

Jsem bestie.

Jak dlouho už ten polštář držím? Myslíš si, že jsi silný, Petere, ale já jsem silnější.

Buch.

Buch.

Jaká je její píča?

Teplejší než moje?

„Stop,“ pláče žena. „You’re killing him.“

Bestie.

Já?

Zabít?

Tahá Malin za kabát. Co to vlastně dělám?

Vraždím ho?

Ne, já ne, ne, ne teď.

Malin pustí polštář, pomalu se zvedne, pozadu klopýtá z místnosti a vidí Petera, jak odhazuje polštář. A když pak Malin probíhá první a potom druhou chodbou, má dojem, že za ní volá:

„Malin, Malin. Do prdele, Malin! Počkej! Počkej!“

Ale já nepočkám, myslí si Malin.

Don’t you ever ever fuck with me again.

38.

SOBOTA 14. ZÁŘÍ, NEDĚLE 15. ZÁŘÍ

„Malin!“

Barman u Hamleta vypadá, že ji rád vidí, a Malin ráda vidí nasvícené láhve za barem. Obklopená oprýskaným tmavým dřevěným obložením cítí, jak jí do nosu vniká vůně kyselého piva a tvrdého alkoholu.

„Jednu kolu?“

Usmívá se na ni. Žádnou pitomou kolu, teď určitě ne. Malin odpoví:

„Jedno velké pivo a dvojitou tequilu, jestli ji ještě máte.“

„Víte to jistě?“

Střetnou se očima a barman zřejmě pochopí, že moralizování není na místě, ne v jejím případě, ne teď, v tento pozdní deštivý linköpinský večer.

„Tequilu pořád máme,“ odpoví. „Od té doby, co jste sem přestala chodit, si ji nikdo neobjednává. Takže jsme rádi, že jste se vrátila.“

Ušklíbne se a Malin cítí, že by možná přece jenom měla odejít, vykašlat se na to, odolat, udělat to, co je ksakru hergot rozumné, ale to už před ní na lesklém pultu stojí pivo a sklenice je orosená a pěna na jantarovém nápoji šumí a přetéká přes okraje a ona sklenici zvedne, potěžká ji v ruce a zadívá se na muže a ženy okolo.

Starší.

Utahaní.

Alkoholici, kterým se podařilo protlouct životem a neztratit práci.

Jenom rodinu.

Důstojnost.

Úroveň a hrdost.

A ještě jednou zapochybuje, ale už před sebou má i dvojitou tequilu v nízké, naleštěné sklence na whisky a pomyslí si:

Nejsem o nic lepší než oni.

A proč bych měla být?

Co mě vede k tomu, že si to myslím, že tomu věřím?

Vrátí pivo na stůl, vstane z barové židle.

„Odcházíte?“

Nohy na podlaze.

Potom popadne sklenici s tequilou, pozvedne ji k lidem u baru, obrátí se, připije ještě ztrhanějším lidem u stolků a pak trochu moc nahlas pronese:

„Ale co, sakra, na vaše zdraví!“

Otevře ústa, cítí teplo drinku nejdřív na rtech, potom v ústech, pak tequila zahřívá hrdlo i žaludek a Malin vyprázdní sklenku a uvnitř úplně exploduje, hoří a pomalu ji naplňuje chuť dubového dřeva a agáve a ovocného cukru a zapomnění a vlídnosti a požitku a světa bez bolesti i bez paniky.

Třískne sklenicí o bar.

„Ještě jednu,“ řekne, a zatímco čeká na další tequilu, usrkává pivo.

Potom oba nápoje střídá a je to přesně takové, jak o tom snila. Pije, dokud svět kolem ní nesestává jen ze světla a zvuků, dokud se z něj nestane jen nepopsatelný, dokonale bezobsažný měkoučký sen, ve kterém nevadí, že ji někdo vyvádí ven na chladnou deštivou ulici a říká: „Už sem nechoďte.“

A když se Malin potácí ulicí Hamngatan, má dojem, že se u Hamleta něco pokazilo, a snaží se zaostřit pohled na omítku vedlejšího domu, ale nedokáže si vzpomenout, co se vlastně stalo.

Co tam dělala?

Byla teď přece v baru, ne?

Co se stalo s Peterem?

Byla jsem v nemocnici?

FUCK ME. FUCK ME.

„Já tě zabiju, ty čuráku. Zabiju tě.“

Odbočí k náměstí Stora torget a snaží se jít rovně, jenže se nedokáže vyhnout nasvícené fontáně u sochy Folkeho Filbytera na koni.

Chci víc alkoholu.

Ještě.

A lidi se po mně dívají. Proč se na to nevykašlete? Slyšíte? Na ulici Ågatan předbíhá lidi u baru Hederlige Harrys a někdo na ni křičí: „Zařaď se do fronty!“ A ona si prohledává kapsy kabátu, studené kapky, asi pořád ještě prší, to proto mám tak mokré vlasy, musím sehnat další alkohol.

„Drž hubu!“

Červená světla, oranžová, která přecházejí v modrá, žlutá. Kde to jsem?

Ve služebním pokoji.

FUCK ME.

A child.

A child for a fucking pig.

„Slyšíte?“

A konečně vylovila peněženku, vytáhne na hlídače policejní legitimaci a zasyčí:

„Koukejte mě pustit dovnitř, taková rádobyochranka! Jinak to tady nechám zavřít, rozumíte?“

Ale nikdo neodpovídá, někam se ztrácejí a já je teď vidím zespodu. Jak je to možné?

Mokré džíny.

Ale leží se tu příjemně. Déšť je jako prachová peřina, asfalt jako luxusní matrace.

„Pusťte mě dovnitř!“

Kolem ní se rozléhá smích.

„Zabiju tě, rozumíš?“ křičí a potom cítí, jak ji pod pažemi zvedají silné ruce, stavějí ji na nohy a hlasy říkají něco jako:

„Vidíš, kdo to je?“

„No.“

„Musíme ji odtud dostat.“

„Spadla do toho znova. Myslel jsem, že je z toho venku.“

„To člověk není nikdy.“

Zadní sedačka auta pokrytá černou nepromokavou látkou.

Malin ví, co je to za auto.

Poznává úchyty na pouta po stranách policejního vozu.

Za chvíli se jí v hlavě rozjasní a už ví, kde je, jak se sem dostala, ví, co se stalo a co se ještě může stát.

„Chlapi,“ prosí. „Nemohli byste mě vzít domů? Je tam dcera, postará se o mě.“

„A kde to je?“

Ale než stačí Malin odpovědět, je už zpátky ve svém vlastním světě blikajících, vířících světel, pulzujících zvuků, uzavřená ve světě, který tak dobře zná, kde se člověk musí držet ze všech sil, aby neopustil tuhle planetu.

Tove leží na pohovce.

Dívá se na jakýsi idiotský zábavní pořad, kde si takzvaní populární umělci navzájem přezpívávají své písně.

A při tom si čte román, který dostala od své domácí, Kláry z Lundsbergu, kniha se jmenuje Svoboda a pojednává o nějakých narušených Američanech.

Postavy v té knize jsou opravdu vyšinuté.

Přesně jako já.

Ta včerejší oslava byla katastrofa.

Jednou póvl — vždycky póvl.

Ale v Lundsbergu mě jako póvl neberou, to je fakt. Tove zatouží po vysoké laťce, která je v Lundsbergu nastavena, po ješitnosti ostatních, ale ze všeho nejvíc po pocitu, že se tam od každého něco očekává, od ní i od všech ostatních. Člověk uvnitř neviditelných, ale velkorysých mantinelů dostává šanci stát se tím, čím je.

Kvůli tomu stojí za to přetrpět ty otravné věci.

Máma podle všeho nikdy doopravdy nepochopila, že za svůj život musí převzít odpovědnost, že nemůže křivdy, které se staly, házet na všechny okolo, i když třeba jenom podvědomě, nemůže za všechno obviňovat babičku a dědu.

Musí pochopit, že se má posunovat dopředu, protože to sama chce, ne proto, že ji pronásleduje spousta věcí z minulosti.

Jak toho ale dosáhnout?

Musí to pochopit.

Pití nemůže být tak nebezpečné, pokud kocovina nebývá horší, než jak jsem se cítila dneska, uvažuje pak Tove.

Ale nebezpečné je.

Viděla jsem, co s mámou udělalo. A tím pádem i se mnou. Bože, jak jsem se za ni styděla. Chovala se tak idiotsky.

Teď už je s tím snad konec.

Určitě je v nemocnici a užívá si příjemnou chvilku s Peterem. Je dobře, že ho tam šla překvapit.

U dveří někdo zvoní.

Kdo to může být?

Máma má klíč, takže někdo jiný.

Tove vstane, jde do předsíně, vyhlíží kukátkem.

Policista v uniformě, v kožené bundě. Další policista za ním se snaží udržet na nohou třetí osobu.

Mami.

Stalo se ti něco?

K čemu ses to připletla?

Tove si přeje, aby předtím mámu zdržela doma nebo aby ona sama zůstala v Lundsbergu.

Cítí, jak se jí svírá žaludek.

Otevře.

„Vy jste Tove Forsová?“ zeptá se první policista a Tove napadne, že ten muž vypadá jako gorila, ale hlas má přátelský.

Tove přikývne.

Policista ustoupí stranou a ona vidí, jak ten druhý bojuje, aby máma nespadla na zem. Je mokrá a špinavá, nedokáže udržet hlavu rovně, táhne z ní alkohol a podlamují se jí nohy. Kristepane, musí být příšerně opilá.

Víc než já včera.

„Můžeme ji vzít dovnitř?“ zeptá se policista a Tove vidí, jak je mu ta situace nepříjemná, jak se kvůli mámě stydí. Spolu s tím druhým jí pomůžou do ložnice a do postele, kde jako by se máma potichu ponořila do úplně prázdného spánku.

Druhý policista hned zmizí na chodbě, přátelská gorila ještě chvíli postává v předsíni, ale očividně chce taky pryč.

„Našli jsme ji na Ågatan. Byla dost z formy, jestli se to tak dá říct.“

Tove přikývne.

„Kolik je vám let?“ zeptá se policista.

„Osmnáct.“

Kývne.

„Vlastně bychom ji měli vzít na stanici. Přinejmenším na záchytku. Ale nikdo se o tom nedozví, můžete být v klidu. Ochranka od Harrys nikomu nic neřekne. Jenom na ni teď musíte dávat pozor. Hlídejte, aby se neudusila zvratky. Položte ji na bok, potom nic nehrozí.“

„Dobře.“

V televizi zpívá odsouzený drogový dealer nějaký nechutný song, v posteli leží máma na hadry a přede mnou stojí policajt.

Co se stalo? přemýšlí Tove.

Co se to stalo?

„Postaráte se o svou matku? Můžu se na to spolehnout?“

„Postarám se,“ odpoví Tove. „Nebude to poprvé.“

Kromě obrazovky počítače je všechno černé.

Kolik večerů a nocí už jsem tady takhle strávil? napadne Johana Jakobssona, který teď osaměle sedí u počítače, zatímco jeho rodina už spí.

U večeře popíjel víno.

I teď má vedle sebe skleničku.

Chtěl to udělat jako Allen Ginsberg nebo Burroughs: otevřít ventily v mozku pomocí drog. Třeba se mu díky tomu podaří dostat do zakódovaných složek na disku Patrika Andergrena.

Nemají ponětí, kde ta holčička může být.

Ani sebemenší ponětí, sakra.

Ťuká do klávesnice.

Snaží se najít klíč k heslům.

Upíjí víno.

Pokouší se vysledovat strukturu vzorců, které chrání samotné heslo.

Jak to může souviset?

Kliká, čte, ví, že na tohle není žádný expert a že v Česku nebo v Indii jsou firmy, kde by to vyřešili jedna dvě. Naši kluci z technického pohořeli.

Ale najmout si soukromou firmu stojí majlant. Na to v rozpočtu nemají. A takové firmy vůbec nenapadne pracovat zadarmo, ani když jde o život malé holčičky.

Nebo ano?

Johan je unavený.

K smrti unavený.

Touží po posteli, po své ženě, cítí, že mu víno mysl spíš uzavírá.

Možná bych mohl zítra do té české firmy napsat mail. Třeba by nám přece jenom pomohli.

V příloze pošlu Ellinu fotku. Potom přece musejí změknout, ne? Musejí pochopit, že nejde jenom o její život, ale že je to otázka lidskosti.

Zavře šifrovací program.

Chystá se zavřít i dialogové okno, které ho vyzývá, aby zadal „personal security code“.

Ella.

Rozstřílená těla.

K dětem se člověk musí chovat hezky. Jinak se stane co?

Johan cítí, jak v něm narůstá vztek, buší do klávesnice a do řádku vpisuje:

DON’T FUCK WITH ME.

Ok.

Ok.

Při posledním kliknutí loket zaprotestuje.

Ok.

A pak se stane zázrak, na který on i ostatní čekali.

Uzamčené složky na disku Patrika Andergrena se otevírají.

Jedna po druhé v noční temnotě vydává svůj obsah.

ČÁST 3.

S ŘEKOU KOLEM SVĚTA

[HLASY, SLOVA NAD VODOU]

Ukaž se, Ello! Hledáme tě, hra už skončila. Vylez.

Už jsme dávno dopočítali.

Devatenáct.

Dvacet.

Devadesát devět.

Sto!

Už můžeš.

To my tě voláme.

To je maminka, Ello.

Maminko. Tady jsem.

A já, tatínek, tě taky slyším, slyšíš nás, Ello, jsi to ty, kdo se schovává tam ve tmě?

Slyším.

Ale vy tu nejste.

Pojďte sem. Pojďte sem. Chci domů. Co to dělají? Já nechci, maminko. Maminko?

A u řeky si žena namáčí vlasy do zvolna plynoucí vody, dává nesrozumitelná znamení duchům v oblacích, tvářím mrtvých v mracích. Černé vlasy opatrně používá jako štětec a barva odtéká, mění se v tmavý déšť, který se snáší na zarostlé zelené pláně a na hory.

Říční voda odtéká do svých vlastních temnot.

A tváře všech těch osamělých matek jako by se v sobě navzájem zrcadlily, jejich pocity jsou stejné a mezi jejich těly se napínají luky neznámé energie a ony u všech řek a vod světa mumlají:

A child for a pig.

A pig for a child.

A child, a child, my child.

Mé dítě.

Já.

Nemůžete mě tu nechat, protože takhle neexistuju.

Když u sebe nemám své dítě, kdo potom jsem?

Mami.

MAMI.

Zamkli mě tu. ZAMKLI MĚ. Já nechci. To bolí.

Ne.

Co jsem?

Jsem ještě naživu?

Natáčejí, mami.

Myslí si, že natáčejí mě, ale není to pravda.

Stalo se to před několika dny, byla to tatáž noc, kdy došlo k vraždě Patrika a Cecilie Andergrenových a kdy zmizela jejich dcera.

Co se stalo?

Kde?

Jakéhosi muže v jedné vile nedaleko Linköpingu zasáhla do prsou kulka vystřelená zblízka.

Třetí násilná smrt během jediné noci.

A muž v té vile stále ještě sedí sesunutý na stůl a zbytky jeho duše páchnou a hnijí a vysušují se. A on se teď dívá sám na sebe, vidí ve zdi kulku, kvůli které byla jeho smrt stejně temná jako v mnoha směrech i jeho život, všechno naplnily černé vlny s ještě černější pěnou.

39.

Sakra sakra sakra.

Co jsem to udělala? Co se stalo?

Malin leží na boku v posteli, přes jejíž okraj shlíží na dno zeleného umělohmotného kbelíku pokryté zvratky.

Kladivo.

Buší jí do hlavy. Světlo pronikající žaluziemi řeže do očí, do mozku. Paprsky ji nutí k slzám a v hlavě stojí deset trpaslíků s majzlíky a tlučou a tlučou a šklebí se na ni.

Posmívají se její slabosti.

A ona cítí nával nevolnosti, sliny vylétnou na patro a už z ní do kbelíku proudí kyselá láva.

Všechno v pořádku.

Jsem vzhůru.

Živá.

Petere, ty parchante! Chtěla by pít znova, jenže v bytě žádný alkohol není a ona to ví.

Nebo mám přece jenom v kuchyni láhev tequily?

Tělo ji bolí. Nejradši by vylezla z kůže a člověka v ní vyměnila, ale vězí ve své kůži pevně.

Pevně.

Zůstává v posteli a zahání všechny obrazy z předchozího dne, ale stejně vidí samu sebe, jak v Hamletovi hází prázdnou sklenici od tequily na zem, slyší sama sebe přímo na baru křičet: FUCK ME, FUCK ME! Vybavuje si pohrdavé pohledy přihlížejících ztrhaných outsiderů.

Nechlastej víc, než kolik sneseš.

Anebo vypadni.

Tak daleko to se mnou došlo.

Tove. Ty ses o mě večer postarala, pamatuju si to.

Jsi doma?

Malin si sedne, dělá se jí černo před očima a jako by ji někdo mlátil do hlavy kyjem.

Čurat.

Otevřít oči, vstát.

„Tove, Tove!“ zavolá.

Žádná odpověď.

Vypotácí se z pokoje, souká se v předsíni do pantoflí a světlo ji málem porazí, ačkoli venku prší a nebe nad kostelem je temně šedé.

Na stole leží lístek.

Jela jsem dřívějším vlakem. Ahoj, Tove.

Malin se zhroutí na židli.

Jak před tímhle utéct?

Hodiny na zdi ukazují jedenáct. Malin myslí na práci, ale jde to ztuha, musí vyskočit a vyzvracet se do dřezu, potom se napije včerejšího vychladlého kafe přímo z konvičky a pak znovu zvrací.

Má na sobě džíny.

Celé špinavé.

Bílá blůza totéž. Cítí, jak se jí pod látkou hanbou a vzteky dělá husí kůže, a chtěla by brečet, ale nemůže.

Nemůže.

A před očima obrázek Petera, jakoby přeškrtnutého červeným křížem, a té holky na všech čtyřech na posteli před ním.

FUCK ME, FUCK ME.

Malin jde do koupelny, nedokáže se na sebe podívat do zrcadla, protože neexistuje, neexistuje. Ale jsem tam. Ne, to nejsem já, ta ženská v zrcadle vypadá příšerně, pleť má šedivou a zarudlou a obličej beztvarý a oteklý a vlasy rozcuchané, slepené páchnoucími zvratky.

Tove.

Ty jsi mě hlídala, postarala ses, abych se neudusila. Potom jsi odjela.

Malin se zhroutí na podlahu, odplazí se k posteli a zaloví v kapsách kabátu, aby našla telefon.

Pět zmeškaných hovorů. Od Zekeho, od Johana.

Esemeska od Johana.

„Složky jsou otevřené. Přijď na stanici.“

Odesláno v půl deváté ráno.

Super, řekne si Malin. Krucinál.

Odvleče se do koupelny, vleze do sprchy, a aniž by se svlékla, natáhne ruku a otočí kohoutkem, sníží teplotu na minimum a brzy už na zmrzlou duši stéká ledová tříšť.

Kdo jsem? přemýšlí Malin, když do sebe lije černočerné kafe.

Cítíte ze mě alkohol?

Stojí za Johanem Jakobssonem v open space kanceláři a dívá se na obrazovku. Zeke vedle ní. Když vešla, podezřívavě se na ni zadíval, a Malin je jasné, že ji prokoukl, otevřel ústa, aby něco řekl, ale rozmyslel si to.

Doma si vzala dva ibuprofeny a tři paraleny. Pět minut kloktala mentolovou ústní vodu.

Dýchá Johanovi přes rameno.

Nezdá se, že by si něčeho všiml.

Zavolal ji hned k sobě. Zeke se k nim připojil a Johan řekl:

„Tohle musíš vidět. Našel jsem to v jedné z těch složek.“

A Malin se teď snaží zaostřit na video na Johanově obrazovce, na živý a zdravý obličej Patrika Andergrena, který stojí před anonymní bílou stěnou. Na záběru je Patrik vidět od pasu nahoru a mluví přímo do kamery:

„Ello, to jsem já, Patrik, tvůj táta. Ne tvůj biologický táta, ale tvůj opravdový a nejlepší táta.

Jestli se na tohle díváš, jsi už starší. Sám ale nevím, jestli tohle video vůbec někdy uvidíš. Musíš být starší, abys mi porozuměla.

Teď poslouchej.

Když jsem pracoval ve Vietnamu, samozřejmě se ke mně donesly různé zvěsti.

O adopcích, které neproběhly tak, jak měly, a děti byly rodičům odebrány proti jejich vůli.

Proto jsem byl opravdu opatrný, když jsme se chystali k adopci my, všechno jsem desetkrát prověřil, jezdil jsem na ta místa, mluvil jsem s personálem sirotčince, sám jsem kontroloval všechny dokumenty, požádal jsem i své známé, aby je prohlédli, a vypadalo to, že je všechno v pořádku. Tvoji rodiče už skutečně nežili, zahynuli, když v jednom příkopu explodoval nevybuchlý granát z doby ofenzivy Vietkongu v roce 1971.

Tobě bylo v té době šest měsíců a nejdřív se o tebe starala tvoje babička, ale potom zemřela i ona.

Adopce proběhla v pořádku. Všichni mě o tom přesvědčovali a já sám sebe ujišťoval taky.

Potom se v roce 2009 objevily ty zprávy z Ameriky a já jsem byl v šoku.

Bylo to horší, než jsem si dokázal představit.

O kolik dětí se mohlo jednat?

Pět tisíc? Deset?

Jenom do USA se takhle dostalo několik tisíc dětí, někdy k adoptivním rodičům neplodným kvůli následkům látky Agent Orange.

Ale o to teď nejde.

Kolik z těch dětí bylo rodičům ukradeno?

Spousta rodičů a dětí se od sebe nejspíš musela odloučit, protože byli oklamáni.

Kvůli něčí chamtivosti.

Odloučení od živých je horší než od mrtvých, Ello.

Tak jsem se znovu pustil do pátrání.

Byl jsem jako posedlý.

Díval jsem se na tebe, jak si hraješ v zahradě u řeky, a sám jsem seděl u počítače a čekal na nové důkazy o tom, kdo jsi.

Ale co bych dělal, kdybych se o tobě dozvěděl něco nového? Co kdybys taky byla ukradená a tví rodiče obelháni?

Vrátil bych jim tě? Vzdal bych se tě?

Co bych měl dělat?

Copak naše láska není největší, nejopravdovější? Je možné, že na světě existuje příliš mnoho lásky a že nevíme, co si s ní počít?

Ať se stane cokoli, jestli se na tohle díváš, musíš vědět, že tě mám moc rád, Ello. Mám tě rád nade všechno na světě.“

Záznam končí a Malin se chce zvracet.

Ne z toho, co právě viděla, ale z kocoviny.

Napadne ji, že Patrik Andergren musel vědět o nebezpečí, které mu hrozilo. Video je staré jen několik měsíců.

„Připadalo mi to jako dobrý úvod,“ řekne Johan, „ale je toho tu ještě hodně.“

„Proč to video natočil?“ zeptá se Malin.

„Chtěl se nějak vyzpovídat,“ odpoví Zeke. „Vylít si srdce. Říct, co ho trápí.“

„Má to nějaké pokračování?“

„Ne. Jestli ho chtěl natočit, nestihl to,“ zabručí Johan.

Co za sebou člověk zanechá?

Proč dělá to, co dělá?

Možná bys ten film ráda viděla, až budeš větší, Ello, dozvěděla by ses, že jsem dělal, co jsem mohl, abych vypátral pravdu.

Je to skutečně tak?

Té záhadě musejí přijít na kloub živí. Pokud se odváží.

Slyším tě, Ello.

Pláčeš v černé vlhké místnosti a nejsi tam sama.

Žiješ.

Chtěl bych tě mít u sebe, ale ty žiješ, žiješ a to je nejdůležitější, musíš to zvládnout, protože tě brzy přijde hledat Malin Forsová. Díky tomu přežije i ona sama.

To jsou věci, co říkáš?

Teď sedí na policejní stanici.

Probírá se obsahem mých zakódovaných složek.

Bral úplatky?

Peníze, Ello.

Peníze dávají moc.

Co znamená moc? To je, když někdo rozhoduje o životě někoho jiného.

Nic víc ani nic míň.

Zneužití moci? To je, když někdo ukradne něčí lásku.

Ale když nevíš, že kradeš?

Co máš dělat pak?

Dozvěděl se Patrik Andergren o adopci pravdu? přemýšlí teď Malin Forsová. Tuší odpověď, myslí na svou přítelkyni Karin a zahání své myšlenky, protože jsou příliš těžké.

Uvažuje: Co by Karin měla udělat?

Co je správné?

Když jsem tě objal, Ello, tak to přece správné bylo, ne? Nebo to byl jenom můj zoufalý pokus zbavit se vlastní samoty?

40.

Zapomeň na kocovinu, říká si Malin, zapomeň na všechny své starosti, umlč je a dívej se na to, co máte před sebou.

Naštěstí v Johanově monitoru nevidí svůj odraz, nedokáže rozluštit ani písmena, ale Johan všechno, co je potřeba vědět, říká nahlas. Ačkoli video skončilo, tvář a slova Patrika Andergrena zůstávají v místnosti, jako by tam setrval jeho duch.

„Byla to jenom zasraná náhoda,“ řekne Johan Jakobsson, „že se mi podařilo dostat se dovnitř.“

Johan kleje, pomyslí si Malin a kouše se do zbytků strupu na vnitřní straně rtu.

To se nestává často. Jenom když je unavený nebo spokojený sám se sebou. V téhle chvíli platí obojí.

„Takže Andergren si toho ohledně své adopce spoustu zjišťoval, nedůvěřoval historce, kterou mu řekli v tom vietnamském sirotčinci, odkud si vzali Ellu,“ řekne Johan Jakobsson a pokračuje:

„Nakonec došel k tomu, že adopce Elly proběhla v pořádku. Byla sirotek. Rodiče opravdu zemřeli při výbuchu granátu.“

Johan rozklikne nějaké barevné fotografie.

Suché rýžové pole lemované palmami.

Jáma v zemi, několik metrů v průměru.

„Všechno si zdokumentoval. Psal o svém postupu zprávy, jako by se považoval za samozvaný úřad. Očividně jel k tomu příkopu, kde zahynuli, aby to viděl na vlastní oči.“

„Ale když tedy bylo s adopcí všechno v pořádku, tak v čem je problém?“ zeptá se Zeke.

„Nespokojil se se svým vlastním případem. Našel jsem ve složkách jména dalších sedmi dětí, které po roce 2000 z Vietnamu adoptovaly švédské rodiny. Začal se věnovat i jejich osvojením, a když pobýval ve Vietnamu, zřejmě kontaktoval biologické rodiče těch dětí, pokud ještě byli naživu. Snažil se získat přístup k úředním dokumentům, a dokonce se pokoušel pohnat k zodpovědnosti některé úředníky a personál sirotčinců. Podklady jsou tady.“

„Bože můj,“ zašeptá Malin a i z toho se jí dělá na omdlení, mozek jako by se při pohybu obličejových svalů nafoukl do dvojnásobné velikosti.

„To zní jako nebezpečná činnost,“ řekne Zeke. „Vietnamci, kterých se to týkalo, určitě chtěli, aby se v tom přestal hrabat. A ani těch sedm švédských rodin si o tom určitě nepřálo nic vědět.“

Samozvaný apoštol pravdy, uvažuje Malin. Proč?

A proč ne?

Kvůli těm dětem.

Aby mohly žít v pravdě.

„A ty tam máš jména všech těch rodin?“ zeptá se Zeke a ukáže na obrazovku.

„Mám.“

„Mluvil s nimi? Svědčí o tom něco? Věděli, čím se zabývá?“ ptá se Malin a slova z ní teď vycházejí snáz, hlava si pomalu zvyká a hovor jako by potlačoval kocovinu.

„Některé kontaktoval, další zřejmě ne. Ale těžko říct, co o jeho aktivitách věděli.“

„Jsou tam i jména těch Vietnamců?“

Johan Jakobsson přikývne.

„Jsou uvedena u jednotlivých případů, podle provincií.“

„I s adresami?“ zeptá se Malin.

„Ano, na dětské domovy ve Vietnamu, na úřady a někdy taky na lidi, kteří podle mě musejí být biologičtí rodiče. A samozřejmě na švédské rodiny, související organizace a úřady.“

„A telefonní čísla? Souhlasí některá s těmi z předplacených karet, co jsme našli v jeho výpisech hovorů?“

„Ano, jsou ve zvláštním dokumentu. Ale jen samotná čísla. Ten soubor se jmenuje I. N., kdo ví, co to může znamenat.“

„Určitě international numbers,“ hádá Zeke.

Malin s Johanem souhlasně zamručí.

„A e-mailové adresy, na které psal do Vietnamu? Jsou tam taky?“ zeptá se Malin.

„Ne,“ zavrtí hlavou Johan. „E-mailové adresy jsem nenašel vůbec žádné.“

Johane.

Ty jsi naše záchrana.

Kolik jsi toho dneska v noci asi naspal?

„Konečně se někam dostáváme,“ poznamená Zeke. „Musíme obvolat těch sedm švédských rodin. A podívat se, co se dá zjistit o vietnamských jménech, která si Patrik Andergren zaznamenal.“

„Jestli chtěl jeho vyšetřování zarazit někdo z místních adoptivních rodičů, ještě to nevysvětluje, kde je Ella,“ řekne Malin.

„Možná ano,“ namítne Zeke. „Třeba se něco zvrtlo a oni ji museli zabít. A těla se zbavili. V extrémních situacích lidi nejednají vždycky úplně logicky.“

Johan přikyvuje.

Malin vstřebává Zekeho slova.

Mohla by to být pravda.

„Jestli Andergren vypátral něco, kvůli čemu se rodiče začali obávat, že by mohli o svoje děti přijít, byl bezpochyby v nebezpečí,“ dodá Johan.

„Dokázala bych zabít kvůli méně podstatným věcem,“ poznamená Malin.

„Ještě něco,“ ozve se potom Johan. „Vypadá to, že za všemi adopcemi, které prověřoval, stála stejná agentura. Švédsko-vietnamské adopce, a. s. Zřejmě dřív měla kancelář v Linköpingu, ale když byly adopce z Vietnamu zakázány, ukončila činnost. Potom se podle Andergrenových materiálů přesunula do Dánska. Jestli to celé správně chápu, Andergren měl podezření, že zakladatel agentury, nějaký Sonny Levin, byl do pochybných adopcí zapletený nebo alespoň věděl, že všechno vždycky neproběhlo tak, jak mělo.“

Malin cítí na prsou chlad.

Těžko se jí dýchá.

Znovu se jí dělá zle.

Švédsko-vietnamské adopce.

Tuhle agenturu jmenovala i Karin Johannisonová.

Její konzultanti.

Tess.

Já to nechci vědět, nechci to vědět.

Sonny Levin.

Tohle jméno Karin nezmínila, ale mluvila o poradenské agentuře, která měla dělat prostředníka mezi adoptivními rodiči a autorizovanými organizacemi.

„Jaké organizace s agenturou spolupracovaly?“ zeptá se Malin.

„Centrum adopcí, Svět adopcí a ještě několika dalších.“

„Mohl by ten Sonny Levin mít s vraždou něco společného?“ zeptá se Zeke. „Jestli prováděl něco nezákonného a Andergren mu byl na stopě…“

„Možná,“ odpoví Malin. „Musíme ho najít.“

Tess.

Na pískovišti, na hřišti, u Karin na klíně.

„Je mezi těmi rodiči, kterými se zabýval, i Karin Johannisonová?“ zeptá se Malin. „Zkoumal i její adopci?“

Vidí, jak Zeke i Johan přestávají dýchat, jak polykají a mozek se jim rozbíhá na plné obrátky.

„Je tam?“ zopakuje Malin po několikavteřinovém mlčení.

„Ne,“ odpoví Johan. „Proč?“

Mám se zmínit o její agentuře?

Mám? Nemám?

Ale Malin se rozhodne počkat, nejdřív si chce s Karin promluvit.

„Jenom mě to tak napadlo. Adoptovala přece holčičku z Vietnamu.“

Ani jeden z jejích kolegů si do té doby neuvědomil, že Karin dítě získala po zákazu adopcí z Vietnamu. Nedivili se, jak je to možné. Nebo jim to došlo, ale stejně jako Malin nechtěli kolegyni přidělávat nepříjemnosti a starosti, aspoň ne do chvíle, kdy to bude skutečně nevyhnutelné.

A co Zeke? Jak by se s tímhle měl vypořádat on?

„Dobře,“ řekne potom Malin. „Musíme obvolat ty rodiny. Kontaktujte agenturu a najděte Sonnyho Levina. Zjistěte, jestli nám můžou pomoct ta jména z Vietnamu. Nemáš Levinovu adresu?“

Johan zívne a odpoví:

„O agentuře informace máme, ale žádný soukromý kontakt. Aspoň zatím. Myslím, že si teď na pár hodin půjdu lehnout do odpočívárny.“

„A úplatky?“ zeptá se Zeke.

„O těch tam není nic. Čekám na zprávu z hospodářského, jestli měl Andergren nějaká zahraniční konta, a pokud ano, jaké transakce na nich probíhaly.“

Johan Jakobsson vstane.

Strčí ruku do kapsy a podá Malin balíček žvýkaček.

„Vezmi si,“ řekne. „Než přijde Sven a ostatní.“

Malin natáhne ruku, vezme si jednu žvýkačku, strčí si ji do úst a směs peprmintové příchuti a kávy jí přitlačí jazyk na patro, má pocit, jako by jí v hltanu někdo otočil kohoutkem.

Vedle ní Zeke Martinsson.

Malin cítí, že chce něco říct, a ví, že jakmile Johan odejde, pustí se do ní.

Tělocvična.

Zelené zdi v odstínu zvratků.

Pach potu.

Zeke mívá obvykle kamenný výraz, ale teď vypadá neklidně a rozrušeně. Malin v jeho očích vidí strach.

„Musíš se držet, Malin. Musíš.“

Vezme ji kolem ramen, zadívá se jí do očí a snaží se jí něco předat, ale co?

„Ella tě potřebuje, Malin. Krucinál, musíme ji najít, a jestli do toho zase vlítneš, tak půjde všechno k čertu. Mysli na Tove, ta tě taky potřebuje. I Stefan.“

Ani jeden z nich mě nepotřebuje, pomyslí si Malin.

Proč bych se o ně měla starat?

„Už jsem nemohla,“ řekne. „Už jsem to nemohla vydržet. Nemohla, ale ani nechtěla, sakra.“

Malin nejdřív skoro křičí, ale slyší, jak se jí láme hlas a začíná naříkat. Lehne si na lavici a nechá ramena klesnout k podlaze.

FUCK ME.

Hamlet, ulice Ågatan, kolegové, kteří ji dovezli domů a nic nenahlásili.

Tove, která se o ni postarala.

A znovu odjela do Lundsbergu.

O tom všem Zekemu pověděla.

Ale o dítěti mu neřekla.

O tom, které nemůže mít.

O životě, který nikdy, nikdy nevznikne.

Hlavou jí běžely otázky, ale nezeptala se: Co mám do prdele asi dělat? Co mám dělat, Zeke? Jak mám tohle zvládnout? Jak může tyhle sračky jeden jediný člověk vydržet?

„Promluvím s těmi chlapy z hlídky. Postarám se, aby se to opravdu nedostalo ven,“ řekne Zeke. „A sám taky nikomu nic neřeknu. Ani Johan ne.“

Malin přikyvuje, pohlédne na něho, na jeho obličej připomínající smrtku, prohlíží si malé ranky na pro jednou nedbale oholené pleti.

Posadí se vedle ní.

Obejme ji a hřeje a Malin by se v tom teple chtěla rozplynout.

„Seber se. Dám ti jednu šanci, víc ale ne, jinak by to pro mě i všechny ostatní bylo moc nebezpečné. Chápeš to? Nemůžeš znovu začít pít, Malin. Protože si nejsem jistý, jestli bys to přežila. Mohla bys přijít o práci a to by tě zabilo, to ty víš.“

To práce mě zabíjí, pomyslí si Malin.

Zároveň je skoro to jediné, co mě drží při životě.

Peter.

Stefan, osamělý, tak osamělý v ústavu ve Sjöplogenu.

Tove, která odjela. Co jí taky zbývalo?

Ello. Zachraň mě.

Komu jinému by se to mohlo podařit?

Celé tělo se jí sevře žízní, začíná se nekontrolovatelně třást a při tom pláče, slzy jako hrachy jí stékají po tvářích a ona cítí, jak je v Zekeho náruči malá a ztuhlá a vyrazí ze sebe:

„Co mám dělat, Zeke? Co mám dělat? Co si mám krucinál počít?“

Zeke dýchá.

Malin cítí, jak se jeho žebra pomalu zvedají a klesají.

Potom řekne:

„Jeď domů. Vyspi se a snaž se, aby na tobě přestala být vidět kocovina. Za pár hodin se sem vrať a pustíme se do toho. Souhlas?“

Malin cítí, jak se celá třese.

Vypraví ze sebe chraplavé „jo“.

41.

Malin zmačká lístek od Tove.

Nehodlá se na něj dívat.

Ale chápe svou dceru, rozumí, proč chtěla pryč.

Zpátky k tomu, co by se mohlo stát jejím životem. Životem vzdáleným od ošumělých nájemních bytů a zoufalé matky alkoholičky.

Kdo by ti to mohl mít za zlé, Tove?

Hodiny z Ikey tikají a Malin chce zatáhnout žaluzie a schovat se do tmy. Ale ví, co musí udělat.

Vymítání.

Je čas na exorcismus.

Jde k Tove do pokoje a vytáhne ze skříně dvě velké sportovní tašky, které tam leží už celé roky. Malin si ani nepamatuje, kde se vlastně vzaly.

Ale teď se budou hodit.

Exorcismus.

Bolest hlavy se trošku zmírnila.

Ale hanba je stále stejná, a když Malin vleče jednu z tašek do kuchyně, vyhýbá se pohledu do zrcadla v předsíni.

Potom z police nad dřezem vezme tu směšnou nerezovou mikrovlnku. Hodí ji do tašky a vidí, jak sklo dvířek puká.

Talířky od Rörstranda.

Na dně tašky pěkně zařinčí.

Narozeninový dárek od Petera. Vzpomíná si, jak předstírala radost.

Skříňku po skříňce, polici za policí vyčistí kuchyň od Petera a jeho harampádí.

První taška je do půlky plná.

V obývacím pokoji udělá totéž.

Jeho iPad.

Směšný krám.

Ty jeho zatracené debilní filmy. Kompletní Sylvester Stallone.

V ložnici vyhází ze skříně všechny jeho šaty, naplní jimi druhou tašku.

Jeho sportovní boty, zimní holínky, pekelně drahou, leskle zelenou péřovou bundu Moncler.

Sem s tím.

Pryč s tím.

Malin cítí, jak pot odplavuje z těla paniku, po krku a pod tričkem jí stékají kapičky a je to příjemné a ona chce zavolat Tove, slyšet, jak se má, poděkovat za pomoc, požádat o odpuštění. Ale to poslední, co Tove teď chce slyšet, jsou mé omluvy. Natolik svou dceru přece jenom znám.

Dvě ošklivé umělecké fotografie.

Pryč s nimi.

Jeho rukavice, zimní čepice, plavky. Pryč s nimi.

Voda po holení.

Deodorant.

Pěna na holení.

Přehrabuje se košem na prádlo.

Trenky.

Tričko.

Spal to.

Zbav se ho. Malin se vidí v zrcadle koupelny, cítí pach zvratků, který se v malé místnosti se žlutými kachličkami drží, a vidí, že oteklost a zrudlost už zůstávají jenom v jejím nitru.

Kapky do očí.

Má je schované od doby, kdy je kvůli kocovině potřebovala naposledy.

Nakape si.

Zamrká.

Vidí rozmazaně.

Ale jsem tu. Malin Forsová je tu.

Zatne čelisti a vidí, jak se tenká pleť napíná a hezké vrásky okolo očí jsou hlubší než kdy jindy.

Sakra.

Co jsem to udělala?

Odtrhne se od zrcadla, odplivne do záchodu a potom vyvleče obě přeplněné tašky do předsíně. Teď je po všem, slyšíš?

Zatracený podrazáku.

Don’t fuck with me, slyšíš?

Pak jde do kuchyně, klekne si na všechny čtyři ke skříňce pod dřezem a hlava se jí málem rozskočí.

Otevře dvířka, strčí dovnitř ruku a ještě před pytlem s odpadky nahmatá malou prohlubeň v podlaze, natáhne se a už drží láhev, sklo. Znovu se rozechvěje.

Opatrně ji vyndá.

Otočí.

Láhev. Drží láhev.

A už ji má před sebou, neotevřenou tequilu, kterou si ve slabé chvilce před rokem koupila.

Jistěže je tu alkohol.

Tekutina jantarově hnědá, ale čirá, zářivá, krásná, krásná, krásná.

Malin vstane.

Odšroubuje uzávěr.

Z té vůně se jí zatočí hlava touhou, nevolnost zmizí.

Ale nejde to.

Chystá se vylít obsah do dřezu, rozmyslí si to, přiloží láhev k ústům, znovu si to rozmyslí.

V předsíni láhev strčí do vnitřní kapsy černého kabátu, ten taky musí pryč. Kašlu na to, nebudu se přizpůsobovat něčímu životu, pomyslí si Malin. Oblékne si ho, naposledy.

Do tašky míří i černé lakované lodičky na vysokých podpatcích od Louboutina, které od Petera dostala a skoro nikdy neobula.

Táhne tašky po schodech dolů a ven do šedého nedělního odpoledne, hodí je na zadní sedadlo auta, kašle na to, že by asi nadýchala.

Je doma?

Malin zastaví před úhledným žlutým cihlovým domem na ulici Linnégatan, kde má Peter své luxusní staromládenecké doupě.

Měla v úmyslu hodit mu věci před dveře, ale jestli je doma, mohl by ji slyšet, a setkat se s ním je to poslední, na co má chuť.

Nechce ho už nikdy vidět.

Nejradši by ho zabila, hergot.

Čeká v autě, nechá motor běžet.

Exorcismus.

Nic ďábelštějšího už neexistuje.

Nenávidím tě, chápeš to? Jak jsi mi to sakra mohl udělat? A znovu cítí v hrdle slzy, ale zatne zuby, tiskne jazyk dozadu, jako by chtěla potlačit knedlík v krku.

Potom nastartuje.

Jede směrem ke Stureforsu, kde vyrostla. Vidí Linköping ubíhající za oknem.

Sportovní areál Folkungavallen, domky na ramshällském návrší, činžáky v Johannelundu a u řeky Stångån fotbalová hřiště, kde se koná jakási soutěž dívčích týmů.

Ello.

Nejsi přece jenom v řece?

Projíždí Ekholmenem a Hjulsbro. Tyhle dvě čtvrti od sebe leží co by kamenem dohodil, ale nemohly by být odlišnější. V Hjulsbro sídlí peníze, v Ekholmenu chudoba a imigranti, o které se nikdo nestará.

Na půl cesty do Stureforsu odbočí a zajede na lesní cestu, míří přímo do vysokého borového a smrkového lesa. Už tu byla dřív, v souvislosti s tím případem, kdy Zeke strčil podezřelému do úst pistoli, aby ho přinutil mluvit.

Nikdy neviděla Zekeho tak rozhodného.

Tak rozzuřeného. Ani předtím, ani potom.

Pokračuje dál do lesa. Zabočí na ještě užší cestu. Je ráda, že tu nejsou žádná zaparkovaná auta, nemá v úmyslu potkat se tu s nějakým zvědavým houbařem.

Přijíždí na mýtinu.

Svět je tady temný.

Hustý les připomíná neproniknutelné stěny a mraky, teď skoro černé, utvářejí střechu této neznámé místnosti, kde jako by nepřipadalo v úvahu nic než úplná samota.

Tady.

Tady to bude perfektní, pomyslí si Malin a vystoupí z auta. Má dojem, že mezi kmeny vidí mrtvé tváře, které se na ni pokoušejí křičet, ale zůstávají němé.

Jste tady, pomyslí si.

Všechno je všude. Neustále.

Otevře dveře, vytáhne tašky a Peterovy věci nasype na hromadu přímo před auto.

Všechno, co jí daroval.

Strhne ze sebe kabát.

Přihodí ho k tomu ostatnímu, ale ještě předtím vytáhne z kapsy tequilu a postaví ji na kapotu.

Mikrovlnka.

Boty na podpatcích.

Rozbitý porcelán.

Trenýrky Björn Borg.

Drahá trička různých barev.

Voda po holení.

Všechno, co tam ten parchant nechal.

Možná by ty boty chtěla Tove? Ale má jinou velikost.

Nezbláznila jsem se? pomyslí si Malin. Vážně se tohle děje? Nebo se děje něco jiného?

Opravdu stojím na téhle lesní cestě?

V hlavě jí zní slova lékaře:

„Všechno v pořádku. Nevidím žádné překážky…“

„Bohužel vám musím sdělit, že…“

Co se děje?

Fuck with me.

Don’t fuck with me.

Malin jde ke kufru a vytáhne kanystr se záložním benzínem.

Vyprázdní ho na hromadu věcí a oblečení. K nebi stoupají štiplavé výpary a spojují se s mraky. Malin přemýšlí: To teď bude pršet benzín?

Rozčileně třese kanystrem, aby z něj dostala poslední kapky.

Postaví ho zpátky do kufru a z přihrádky vytáhne zápalky.

Teď shoříš, ty ďáble.

Shoří celý svět.

Malin škrtne zápalkou a hodí ji na hromadu, která se ale odmítá rozhořet.

Zkusí tedy čtyři zápalky najednou, hodí je do výparů, na věci, na něho. A fúúúú!

Už hoří.

Veliké, jasné, mrazivé plameny vyšlehnou k oblakům a ona ho vidí hořet, vidí, jak hoří to zlé, co udělal, jak to mizí z jejího života. Měla by být smutná, ale místo toho radostně jásá a přemýšlí, jestli ten pocit zažívá ona nebo někdo jiný.

Plastové části mikrovlnky se taví, šaty plápolají a lahvička vody po holení se zábleskem a blafnutím vybuchne.

Malin nastaví tvář dešti, kapičky jsou příliš malé, než aby zmírnily její oheň.

Křičí a křičí a křičí.

Dostává ze sebe svůj vztek dlouhým, protáhlým „ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ“.

Potom umlkne.

Vezme láhev z kapoty.

A pije, dokud v ní něco neřekne stop.

Víc nepřežiješ, Malin.

42.

Malin kráčí v dešti po ulici Drottninggatan.

Ještě v lese si strčila prsty do krku, pít se teď nehodí.

Nehodí se to nikdy.

Ale já chci.

Projíždějí kolem ní auta, ale louže u chodníku nejsou tak velké, aby na ni stříkala voda.

V kufru měla svou starou žlutou pláštěnku.

Kapkám odolává stejně dobře jako Barbour.

V neděli je centrum města liduprázdné.

Karin s Tess jsou určitě doma.

Musím s tebou mluvit, Karin. Výlet do lesa se podařil, Malin zastavila u benzínky Bergarondellen, koupila si tři balíčky žvýkaček a je si jistá, že z ní tequila není cítit. Zbytek nápoje v lese vylít nedokázala, svírala láhev jako spolehlivou oporu, když pozorovala, jak se Peterovy věci mění v popel.

Žádná auta nepřijela.

Les byl jejím soukromým prostorem, déšť jejím kyslíkem. Černý, tichý déšť.

Společnost Švédsko-vietnamské adopce.

Sonny Levin.

Zeke poslal Malin ve zprávě jeho pasovou fotografii, vypadá jako typický boxer.

Hrubá šíje.

Býčí obličej s velkými nosními dírkami jako stvořenými k tomu, aby jimi někdo provlékl kroužek.

Ale navzdory drsnému vzhledu má nápadně laskavé oči.

Zeke si myslí, že je teď Malin doma a odpočívá.

Ani náhodou.

Teď ne.

Když to vypadá, že se konečně někam dostali.

U Karininých dveří vyťuká kód. Na schodišti stojí nezamčený Tessin kočárek, zatraceně drahý, černý, z Urban jungle.

Malin zazvoní.

Slyší za dveřmi blížící se krůčky a kolísavý dětský hlas.

„…ami… dveže… zvoní…“

„Jak to proboha vypadáš? Přejel tě autobus?“

„Špatně jsem spala,“ vymlouvá se Malin a zakousne se do slaného koláče se šunkou, který jí Karin nabídla.

Je pozdě odpoledne. Nedávnou hádku jako by zastrčily do tmavé skříně.

A za oknem obývacího pokoje zase lije.

Tess klečí na podlaze před televizí.

Film z DVD, nějaká barbína v křiklavých barvách a ostudně mizerná animace. Tess ale sedí jako očarovaná. To jediné přece něco znamená — to, co si myslí děti.

Ta myšlenka Malin přinutí, aby se ještě jednou ušklíbla.

„Čemu se směješ?“ zeptá se Karin.

„Vypadá to, že je z toho filmu nadšená.“

Karin vzdychne.

„Jejich vkus se nedá ovlivnit. Zbožňuje všechny staré filmy od Disneyho.“

Sněhurka.

Popelka.

Skutečnost ale není tak růžová.

Děti, které povstávají z popela, v nečekaném plameni.

Jsi takové dítě i ty, Tess?

Malin i Karin jedí a čaj, který Karin uvařila, má rafinovanou kouřovou chuť. Malin teď zvažuje, kolik toho má Karin říct, ale uvědomuje si, že klidně může vyklopit všechno, protože Karin je chytrá a patří do týmu, takže si dokáže dát dvě a dvě dohromady. A nakonec se stejně všechno dozví.

Jen jestli se jí to moc nedotýká, přemýšlí Malin. Možná už je z vyšetřování diskvalifikovaná kvůli spojení se Sonnym Levinem a Švédsko-vietnamskými adopcemi.

Možná je to pro ni moc osobní.

Malin odloží nůž a vidličku na stůl, vidí, jak se chromovaný příbor leskne ve světle designové PH lampy, jako by se chystal od bílého nalakovaného povrchu odlepit a vznést se.

Potom řekne všechno, co ví o pátrání Patrika Andergrena.

Že se v materiálech objevuje Karinina agentura. Že Patrik Andergren podezříval jejího majitele a zakladatele Sonnyho Levina z nepravostí.

Když domluví, sedí obě u stolu tiše.

Malin vidí, že Karin běží mozek na plné obrátky, že jí cuká v koutcích, jak se snaží zachovat klid a nereagovat přecitlivěle.

Písnička z televize: měkký ženský hlas zpívá o krásných princích, Tess sotva dýchá.

„Setkala jsem se s Levinem v Dánsku,“ řekne Karin. „Podle jeho názoru jsou švédské úřady přehnaně horlivé. Prý se klidně dají zprostředkovávat adopce z Vietnamu a nezpůsobovat tím žádné tragédie, jenom člověk musí vědět, co dělá.“

Malin poslouchá.

Chce Karin nechat, aby v sobě našla slova.

„Prověřila jsem si to. Byla jsem tam. Vypadalo to, že má s místními dobré vztahy. Nebylo na něm vůbec nic divného. Nemám důvod ho z něčeho podezřívat.“

„Víš to jistě?“

Malin si promne jedno oko.

Potom se upřeně, ale chápavě zahledí na Karin.

„Vím to jistě.“

„Existoval k přesunu do Kodaně nějaký jiný důvod než švédský zákaz?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Slyšela jsi nějaké zvěsti o tom, že by jeho aktivity byly podezřelé?“

Karin sklopí oči ke stolu, několik vteřin čeká a pak znovu pohlédne na Malin.

„Co chceš, abych řekla? Že vím, že je Sonny Levin podvodník? Že si myslím, že zavraždil Andergrenovy, aby se z toho vyvlékl? Že odvezl jejich dceru do Vietnamu, aby ji znovu prodal?“

Karin má v očích slzy.

„Prodal,“ zopakuje Malin. „Řekla jsi ‚prodal‘. Prodává Sonny Levin děti?“

Karin zavrtí hlavou.

„Přeřekla jsem se, Malin. Neměla jsem to říkat.“

„Ale zaplatila jsi?“

„Za adopci platí každý.“

„Ale platila jsi bokem, pod stolem?“

Karin pomalu vrtí hlavou.

Holčička je pořád jako očarovaná filmem.

Nevypadá to, že by si všimla, jak je maminka rozčilená.

„Prověřila jsem všechno, co se dalo.“

A co ti mám na to říct? přemýšlí Malin. Co ti mám říct, Karin? Vím, jak moc jsi po Tess toužila. Vím, jak moc tu bytost sedící na podlaze miluješ. Vím, kolik lásky dokážeš dát.

„Víš, kde bychom Levina mohli najít?“

„Ne. Od té doby, co je Tess tady, jsem s ním neměla nic společného. Dodatečné formality jsem už vyřizovala sama — úřadům a dětskému domovu jsem pak posílala fotografie Tess a zprávy o jejím vývoji.“

„Nemáš na Levina číslo?“

„Jenom to, které najdeš na dánském webu.“

„E-mail?“

„Totéž.“

„Dobře,“ řekne Malin. „Nic víc tedy o Levinovi ani o Andergrenovu pátrání nevíš? Musíš mi to říct, Karin. Nevíš nic o těch dalších rodinách, kterými se Andergren zabýval a které taky adoptovaly děti s Levinovou pomocí? Nevíš nic, co by mohlo být důležité?“

Karin Johannisonová si osuší oči lněným, neběleným ubrouskem.

„Nevím nic, Malin.“

V Karinině hlasu je slyšet náznak vzteku.

„Naprosto nic.“

Karin vstane.

Tvrdě se na Malin zadívá a ostře zašeptá:

„Už běž. Nemáš tu co pohledávat, vyptávat se a čmuchat. Zmiz.“

Malin vstane.

„Zaplatila jsi, Karin?“

„Cože?“

„Zaplatila jsi víc než oficiální standardní částku? Dala jsi Levinovi peníze pod stolem? Nebo někomu ve Vietnamu? Zaměstnancům domova, úředníkům… co?“

Malin vidí, že se v Karin něco zlomilo.

Vidí to i Tess a vstane, utíká k mamince, šplhá jí na klín a Karin ji bere do náruče, boří nos do jejích vlasů.

„Co si vlastně myslíš? Myslíš, že jsem neuplácela? Kolik myslíš, že stojí dítě? Myslíš, že člověk dostane dítě, jako je Tess, aniž by za to zaplatil sakra hodně peněz? Tomu věříš?“

„Já myslím…“

„Zmiz,“ řekne Karin klidně. „Vypadni odtud. Tady pro tebe není místo.“

43.

Opatrně, opatrně, říká si Börje Svärd, když stiskne tlačítko zvonku.

Opatrně.

Musíš na to pomalu.

Zvládne to Waldemar?

Waldemar Ekenberg stojí vedle Börjeho na schodech na verandu žlutého dřevěného domku v Ljungsbro. Vilka leží na svahu klesajícím k rozlehlému poli, které zřejmě sahá až k jezeru Roxen.

Tohle je jejich další zastávka. Vítr kymácí větvemi několika zmáčených lip a po udržované zahradě se honí žluté listí.

Pod schody stojí červené šlapací autíčko, starodávná drahá hračka.

Tuší ti lidi uvnitř něco? uvažuje Börje a hlavou se mu mihne obrázek té zrzavé baculky, Marianne, vidí její růžové bradavky na bílé kůži. Chtěl by se s ní znovu sejít, i když nemá tlusté rád.

Nebo možná nakonec má.

Líbí se mu její veselá povaha, hlasitý smích. Vlastně se mu na ženských líbí všechno, to, jak si s ním pohrávají a dostanou ho tam, kde ho chtějí mít, aniž by se dokázal bránit.

Prostě mám rád, když mě někdo svádí, pomyslí si.

Potom ty myšlenky zažene.

Teď se to nehodí.

Slyší zvuk zvonku.

Hlasy. Slova, kterým nerozumí.

Myslí si, že jde na návštěvu nějaký známý? Nebo podomní prodavač? V každém případě nejspíš netuší, že bychom to mohli být my, policie.

Dveře se otevírají.

Hlavu vystrčí malý klučík, asi šestiletý, s asijskými rysy. Černé vlasy mu trčí nahoru v deseti bodlinách.

Chlapeček se tváří překvapeně.

„Ahoj,“ řekne Waldemar. „Chtěli bychom mluvit s tvou maminkou a tatínkem.“

Kluk se otočí a zavolá do domu:

„Mami, tati, jsou tu nějací pánové.“

Za chvíli z předsíně vyjde muž.

Vysoký, štíhlý, má obličej se širokými lícními kostmi a v očích tázavý pohled. S nápadným skånským přízvukem se hned zeptá:

„Kdo jste?“

Börje vytáhne průkaz.

„Chtěli bychom vám položit několik otázek.“

„Wow! Vy jste policie?“ vyhrkne chlapeček.

Vejdou a Börje si muže měří, ten ale nevypadá neklidně ani zaskočeně, jenom zvědavě.

Ukáže jim cestu do kuchyně a brzy už se k nim připojí i jeho manželka, žena s tmavší barvou kůže, Börje odhaduje, že by mohla pocházet odněkud ze Středního východu. Dalo by se o ní říct, že je klasicky krásná, ačkoli má kolem úst vrásky, kvůli kterým vypadá maličko zahořkle.

Představování.

Sam, tak se jmenuje kluk.

Sunnita. Lars.

Kardgrenovi.

Ale to už Börje s Waldemarem věděli.

„Dáte si kávu?“

Přikývnou a brzy už všichni sedí u kulatého kuchyňského stolu z borového dřeva, kolem nich je zelené dřevěné obložení a dlaždičky s modrými kvítky a z mikrovlnné trouby, kde se rozpékají domácí skořicové šneky, to příjemně voní.

Waldemar Ekenberg v krátkosti shrne, proč přicházejí.

Co vědí.

Börjeho překvapuje kolegův klid, to, jak se mu daří působit důvěryhodně a přátelsky, nevypadá vůbec agresivně ani násilně. Takový ale taky dokáže být, když ho to popadne.

A to se stává často.

Börje ví, co si Waldemar o adopcích myslí. Ale možná při tomhle vyšetřování změní názor.

Börje hledí na Larse a Sunnitu Kardgrenovy. Působí vystrašeně? Ošívají se? Jsou ustaraní?

Když Waldemar skončí, slova se ujme žena:

„Larsi, mohl bys vzít Sama do obýváku?“

Muž vstane. Pokyne chlapci.

Börje očekává, že bude kluk protestovat, vypadá nadšeně, že má doma policajty, ale Sam zřejmě chápe vážnost situace a následuje otce.

Z hlavy mu trčí deseticentimetrové černé bodliny, které se při chůzi pohupují.

„Je mu šest let,“ řekne Sunnita Kardgrenová. „A už ví, co je to punk. Chtěl vyzkoušet punkový účes. Tak jsem ve vodě rozpustila cukr.“

Waldemar Ekenberg se usměje:

„Je potřeba začít včas.“

„No, Lars mu totiž na YouTube pouští klipy Sex Pistols. Býval dřív pankáč.“

Sunnita Kardgrenová vstane, nalije kávu a postaví na stůl tác s koláčky.

„Věděli jsme, že Andergren sbírá informace,“ řekne a znovu si sedne. „A člověk nemusí být Einstein, aby si domyslel, že jsme z jeho čmuchání neměli radost.“

„To chápu,“ přikývne Börje. „Ale při takovém vyšetřování musíme sledovat všechny stopy.“

Kardgrenovi jsou druhá rodina, kterou navštívili.

Za tou první jeli do okolí Rimforsy, mimo město. Ta rodina prý o Patriku Andergrenovi vůbec neslyšela, nevěděli nic o tom, že by Sonny Levin a společnost Švédsko-vietnamské adopce mohli být zapleteni do ilegálních adopcí.

„To s námi nemá nic společného,“ říkal otec dítěte. „Ani v nejmenším. Všechno je v pořádku.“

Když stáli Börje s Waldemarem v předsíni, slyšeli to dítě, osmiletou holčičku, jak si hraje u sebe v pokoji. Zpívala si karaoke se starými nahrávkami od Abby a od Gyllene Tider a venku jako by na tu scénu dohlížela příroda, zarostlá pastvina u prastarého lesa.

Za celou dobu tu holčičku neviděli.

Její otec nedokázal skrýt podráždění a brzy jim ukázal dveře.

Na večer vraždy měli neprůstřelné alibi.

„Nabídněte si.“

Börje Svärd se zakousne do koláčku. Chutná skvěle — jako když byl malý kluk a všechno v sobě neslo příslib lepšího života.

„Samozřejmě nás zneklidnilo, když přišly ty zprávy, hlavně ta od amerického ministerstva zahraničí. Přemýšleli jsme, jestli se mohlo stát něco zlého kvůli tomu, že k nám Sam přišel. Dokonce jsem ještě jednou navštívila ten dětský domov ve Vietnamu a tam mi ukázali stejné papíry, jako jsme měli od Sonnyho Levina. Všechno je, jak má být, ujistili nás. Samovi rodiče zahynuli při nehodě v tuk-tuku, když mu bylo pět měsíců.“

Nepřišli jsme sem nic zpochybňovat, pomyslí si Börje a nahlas se zeptá: „Setkali jste se někdy s Patrikem Andergrenem? Na nějaké schůzce nebo někdy jindy?“

Sunnita Kardgrenová rychle odvrátí tvář, potom upře na Börjeho pohled, hluboce a dlouze se mu zadívá do očí.

„Nikdy nechodíme na schůzky adoptovaných dětí a jejich rodičů. Ani s nimi nejsme v kontaktu třeba přes internet. Jsou to jenom bláboly, že by se Sam cítil míň odlišný, kdyby se setkával s jinými dětmi z Vietnamu. Cítí se tím míň odlišný, čím víc má takzvaných normálních kamarádů.“

„Setkala jste se s Patrikem Andergrenem?“

Sunnita se zhluboka nadechne.

„Jednou tady byl. Vyrukoval na nás se svými teoriemi ohledně Levina. Že pokaždé nebylo všechno v pořádku. Ale v našem případě měl jenom podezření. Ptal se, jestli jsme viděli dokumenty potvrzující úmrtí Samových rodičů. Chápete to? Připadalo mi to nehorázné.“

Sunnita Kardgrenová umlkne. Několikrát se nadechne a potom pokračuje:

„Chtěli jsme ho vyhodit. Chtěli jsme to udělat, přiznávám, ale vyslechla jsem ho. Ale co si asi myslel, že se stane? Že řekneme: samozřejmě, Samovi rodiče žijí někde ve Vietnamu a chtějí ho zpátky. Zajedeme tam a vrátíme ho! A je to vyřízené!

Sam je u nás od svých osmi měsíců. Je to naše dítě a vyroste tady. Cokoli jiného by vůči němu byl zločin. Nás vnímá jako své rodiče, nic jiného si nepamatuje.

A to je jediné, co mě zajímá.“

Sunnita upíjí kávu.

Odsune od sebe nedotčený koláček.

„Víte, jaké to je, když člověk nemůže mít děti?“ zeptá se.

„Já to vím,“ odpoví Waldemar. „My s manželkou…“

Sunnita Kardgrenová ho přeruší a Börje na Waldemara pohlédne. Uvědomí si, jak málo toho o kolegovi ví. Vždycky si myslel, že Waldemar nikdy ani nepomyslel na to, že by chtěl mít potomky.

„Je to jako prožívat jedno dlouhé trápení. Štěstí všech ostatních je při tom jako rány do obličeje,“ řekne Sunnita. „A člověk se cítí bezcenný, neúplný.“

Do kuchyňského okna se opírá prudký vítr.

„Můžete si promluvit s Larsem, jestli chcete. Řekne vám totéž, co já. Nemůžeme o Levinovi říct nic zlého, s Andergrenem jsme žádný spor neměli. Neznali jsme ho. A na ten večer, kdy došlo k vraždě, máme alibi. Byli u nás moji rodiče ze Stockholmu. Dám vám jejich telefonní číslo. Budete ho chtít, mám pravdu?“

Teď je sarkastická, řekne si Börje, a vidí, jak ve Waldemarovi doutná hněv, který se brzy rozhoří.

„Ella,“ pronese ostrým tónem a pevně uchopí svůj šálek, „přišla z Vietnamu, tak jako Sam, a teď zmizela. Takže nám laskavě promiňte, že jsme si dovolili sem přijet a narušit vaši umělou, nebiologickou středostavovskou idylku. A koukejte mluvit! Víte něco, co nám může pomoct Ellu najít? Kde najdeme Sonnyho Levina, například?“

A sakra, pomyslí si Börje, když vidí, jak Sunnitě Kardgrenové potemněly oči.

„S tím druhým děckem jděte k čertu,“ odpoví. „Nenesu odpovědnost za nikoho jiného než za Sama. Ostatní děti jsou mi ukradené. A nikdo, a ze všech nejmíň zatracení policajti před důchodem, za mnou nebude chodit a nebude se pokoušet mi ho vzít.“

A tak se Linköpingem, celou östgötalandskou nížinou i okolními tisíciletými lesy tohoto nedělního večera nesou rozčilené ozvěny hlasů:

„Zmizte! Jak si dovolujete sem přijít a něco naznačovat? VYPADNĚTE, VYPADNĚTE, VYPADNĚTE!“

„Chcete tvrdit, že bychom udělali něco takového? Co si o sobě myslíte?“

„Nic nevíme. Všechno je v pořádku.“

„Museli jsme na Arvida dlouho čekat. A když přijel Patrik a tvrdil všechno možné, připadalo nám, že se musel zbláznit. Seznámili jsme se s ním přes známé našich známých a zpočátku působil rozumně. Ale že by na adopci Arvida mělo být něco špatného? Prosím vás. Patriku Andergrenovi muselo přeskočit. Prostě se pomátl.“

„Máme alibi.“

Alibi, alibi, alibi.

Börje s Waldemarem, Malin se Zekem.

Kam vkročili, tam narazili na alibi.

Copak se dá láska vystavět na lži?

Když jsem začal tušit, že se k nám Ella mohla dostat podvodem, pořádně to mnou otřáslo.

A nemohl jsem se věnovat jenom nám, jenom Elle.

Nedokázal jsem ostatní děti nechat stranou.

Peníze.

Každá otázka stojí peníze.

Neobviňujte rodiče, se kterými se setkáváte, Malin.

Je neobviňujte.

Nic nevyčítejte ani Karin.

Bez ohledu na to, co se stalo, bychom byli schopni zabít, abychom si mohli Ellu ponechat. Ale potřebovali jsme znát pravdu, protože bez pravdy by naše láska byla falešná. Nakonec bychom ale stejně raději zvolili falešnou lásku než vůbec žádnou.

Tak funguje láska k vlastnímu dítěti, Malin.

Ty to víš.

Sama jsi ji cítila.

A cítila jsi, jaké to je, když ti tuhle lásku upírají, víš, co to s člověkem udělá.

Nesuď příliš tvrdě, Malin.

Ani sebe.

Ani Petera.

Ani rodiče, se kterými se dneska setkáváte. Jejich tvrdou obhajobu vlastních životů.

Chovala by ses stejně a ty to víš. Když byla tehdy Tove v nebezpečí, taky jsi to udělala.

Ella.

Musíš najít Ellu. To je mnohem důležitější než cokoliv jiného.

Koho zajímá, kdo zavraždil mě a Cecilii?

Nám jde jenom o Ellu.

A ještě není pozdě.

44.

NEDĚLE 15. ZÁŘÍ, PONDĚLÍ 16. ZÁŘÍ

Žádné zprávy.

Žádné zmeškané hovory.

Nic, co by naznačovalo, že se o mě někdo zajímá.

Byt na Ågatan se kolem Malin uzavírá.

Sedí v předsíni na židli vedle komody.

Nikde si nerozsvítila, nechává temnotu, aby nad ní bděla, cítí, jak se k ní blíží teplo neznáma.

Tove.

Peter.

Táta.

Stefan.

Můj bratr ani neví, co je to telefon. Neví, kdo jsem. Je vůbec schopný lásky? Je možné se připoutat ke stínu dalšího stínu?

Přišla domů pozdě. Našli všechny rodiny, kterými se Patrik Andergren zabýval, kromě jedné. Všichni mají alibi. Zbývá už jenom navštívit poslední rodinu a vytvořit nějaký seznam dalších osvojení, na jejichž zprostředkování se společnost Švédsko-vietnamské adopce podílela.

Taky musejí najít Sonnyho Levina. Hlášený je v Kodani na nějaké adrese, kde zároveň sídlí jeho nová firma: Dánsko-vietnamské adopce, a. s.

Když to Sven Sjöman zjistil, zavolal Malin a řekl jí, že mají ráno se Zekem nasednout na první letadlo do Kodaně.

Malin neprotestovala. Spíš se divila, že napjatý policejní rozpočet takovou cestu unese.

Ebba z recepce jim zarezervovala letenky, poletí ve čtvrt na sedm přímo z linköpinského letiště.

Peter.

Malin zavře oči a vybaví se jí on, jak přiráží k té blondýně.

Dva psi.

V tomhle zatraceném roce pod psa.

Ale potom si představuje plameny požírající jeho věci a oblečení.

A cítí, že ji oheň očistil.

Už není tak smutná.

Ani tolik naštvaná.

Vidí před sebou jeho tvář a je to jako dívat se na černobílou fotografii vzdáleného příbuzného, který už dávno zemřel. Osoba na obrázku je s ní spjatá, ale nic pro ni neznamená.

Shoř, ty ďáble. A on shořel.

A teď už dost o tom.

Malin vstane ze židle.

Ulehne do postele, snaží se nemyslet na alkohol a daří se jí to.

Daří se jí nemyslet na nic a brzy už se ponoří do bezesného spánku, do třpytivé mělké vody, ve které mohou svou tvář zrcadlit noc i den.

Usnout v letadle, před přistáním si vypít kávu, aby se člověk probral.

Letadlo hučí a Zeke je stejně unavený jako ona. Když Malin vyhlédne z okénka, vidí zářivě modré nebe a mraky pod nimi jako měkoučký koberec.

Nemluví spolu během letu ani potom v taxíku po cestě do Vesterbro. Projíždějí kolem nových nicneříkajících hotelových komplexů s černými skleněnými fasádami a průmyslových budov z bílých cihel, které jako by se ve vlhkém větru od průlivu Öresund pomalu rozpadaly.

Teď už za okny vidí centrum Kodaně.

Rovinaté parky a zelenomodrou vodu.

Celé město jako by bylo vybudováno z cihel a špíny.

Z výfukových plynů, cigaretového kouře a vepřové kůže.

Všude samí cyklisté, dokonce i za chladného podzimního rána, jako je tohle. Lidé tu jsou víc ve formě než ve Stockholmu, to je vidět. O Linköpingu ani nemluvě.

Kolem hlavního nádraží se potloukají feťáci a na opačné straně ulice stojí renovovaný, zářivě bílý palác hotelu Nimb.

Na křižovatce, kde se k mrakům tyčí fantastický hotel Royal, navržený pro SAS architektem Arnem Jacobsenem, taxík odbočí směrem na Vesterbro.

Sonny Levin.

Býčí šíje i chřípí.

Jsi tady?

Máš tu někde schovanou tu malou? To ty máš Andergrenovy na svědomí?

Johan Jakobsson toho o Levinovi moc nevypátral a adoptivní rodiče, které vyslýchali předchozího dne, o něm mluvili jenom v dobrém.

„Byl spolehlivý.“

„Na první pohled vypadá, že je brutální, to je pravda, ale člověk mu rychle začne důvěřovat.“

„Byl pro ty děti zapálený.“

Ale jak jsi pro ně vlastně byl zapálený, Sonny? Zajímalo tě něco jiného než peníze? Za poslední rok vykázala jeho švédská firma zisk jeden a půl milionu korun a kdo ví, kolik peněz kromě toho dostal bokem.

„Zaplatila jsi, Karin?“

„Co tím myslíš, jestli jsem zaplatila?“

Za oknem restaurace dánská vlaječka.

Pečené vepřové s křupavou kůrčičkou, pivo a strach, rasismus a velká břicha, napadá Malin, právě když taxík zastavuje u zmoklého třípatrového secesního domu.

Malin to na Zekem v letadle zpozorovala.

Jak je rád, že mohl vypadnout.

I když jenom do země Pii Kjærsgaardové.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptá se Zeke. Na ulici za nimi projede policejní vůz.

Žádná tlačítka, žádný kód pro vstup.

Ale dveře jsou zamčené.

Malin nedokáže čekat. Vytáhne z kapsy saka svazek klíčů a vyloví paklíč. Ale než se stačí dovnitř vloupat, přijde k nim těžkým krokem muž s dlouhými rozcuchanými vlasy a v hnědých šatech.

Zastaví se.

„Jdete dovnitř?“ zeptá se švédsky, a když Malin přikývne, vytáhne klíče, otevře vchod a beze slova pokračuje v cestě.

Jsou uvnitř.

Na schodišti páchnou staré odpadky. Ze zdí se odlupuje tmavozelená barva a na stropě bliká zářivka bez krytu. Ale na jedné zdi visí seznam jmen a podle něho by měla firma Dánsko-vietnamské adopce sídlit ve třetím patře, na schodišti B, přes dvůr.

Přejdou plochu, na níž se válejí hromady krámů, a Malin i Zeke na sobě cítí pohledy lidí za okny.

Vetřelci.

Co tu děláte?

Kdo jste? Koukejte zmizet.

Dveře do dalšího vchodu jsou otevřené a Malin slyší, jak za ní Zeke funí, když stoupají do třetího patra. Kamenné schody jsou opotřebované a Malin má při každém kroku pocit, že uklouzne a spadne na záda.

A už jsou ve třetím patře.

Na dveřích ručně psaná cedulka, denní světlo sem proniká malým okénkem.

DVA, a. s.

Zřejmě jenom pro pošťáka.

Levin, stojí připsáno dole.

Malin a Zeke chvíli tiše čekají. Popadají dech a naslouchají.

Jsou tu sami a ani zpoza dveří před nimi, ani od těch sousedních, kde podle jiné ručně psané cedulky bydlí jakýsi Pedersen, není nic slyšet.

Malin se předkloní.

Dívá se dovnitř štěrbinou na dopisy, ale sklon je takový, že vidí jenom podlahu hned za dveřmi, kde leží hromada dopisů.

Musely se tam nepřečtené shromažďovat týdny.

Narovná se.

„Tady nikdo není,“ konstatuje. „Žádný Levin.“

„Pojďme dovnitř,“ navrhne Zeke. Malin svůj paklíč tentokrát uplatní a starý vyviklaný zámek se poddá během pár vteřin.

Dveře se rozletí.

Vejdou do bytu.

Do předsíně.

Malin si představuje Sonnyho Levina s prostřelenou hrudí… nebo ho v bytě ve Vesterbro opravdu vidí?

Zvedne ruku.

Zasyčí na Zekeho.

Pistole museli nechat doma. Ani oni si je takhle narychlo nemohou vzít s sebou do letadla.

Budou je teď potřebovat? Ale muž s kulkou v srdci by jim neublížil. Všude je ticho, i když Malin cítí pach střelného prachu, pistole, která vystřelila.

Několik kroků a už je v jediném pokoji bytu, tři krát čtyři metry, s nikotinově žlutými prázdnými stěnami, ještě prázdnější podlahou a oknem s výhledem na hnědou cihlovou zeď.

„Tady je to čisté,“ zavolá Zeke z kuchyně. „Úplně vybíleno.“

„Tady taky,“ odpoví Malin. „Totéž.“

A pak je uvidí, dveře na konci pokoje. Předpokládá, že vedou do velikého šatníku, a zevnitř slyší nějaké zvuky, kňučení a pohyby. Uvažuje:

Ello, jsi to ty? Našli jsme tě?

Johan Jakobsson objevil něco, co mu připadá zajímavé.

Neuzavřenou pozůstalost.

Před deseti měsíci zemřela jakási Agda Levinová, ve věku osmaosmdesáti let, a svému synovi odkázala dům nedaleko kláštera Vreta kloster.

Na ulici Åstigen, kterou Johan zná. Jsou tam pěkné, pro něho a jeho rodinu ale nedosažitelné staré vilky se spoustou dřevořezeb.

Žádnou švédskou adresu Sonnyho Levina nenašli.

Ale co když bydlí v domě po své matce? Třeba by ho mohli najít tam, pokud tedy Malin se Zekem nebudou úspěšní v Kodani. Ještě od nich nedostal žádnou zprávu, takže nejspíš nic nezjistili.

Na druhou stranu je teprve půl deváté, takže toho ještě nemohli moc stihnout.

Začal prověřovat jednotlivá vietnamská jména, rodiče i úředníky, ale na internetu žádné informace nenašel. Takže musejí postupovat formálními cestami a to zabere spoustu času, času, který Ella nemá, tedy pokud je ještě naživu.

Potom zazvoní telefon.

Zvedne sluchátko.

Ebba z recepce.

„Nějaká Katarina Karlssonová chce mluvit s někým z vyšetřovatelů. Nejlépe s Elin Sandovou, ale řekla jsem, že ta tu není. Nebo už dorazila?“

„O co se jedná?“

„O Andergrenovy a jejich holčičku.“

Johan se rozhlédne. Börje s Waldemarem se ještě neobjevili, ale Elin sedí na svém místě, pije kávu a čte dnešní noviny.

Včera byla doma.

Pomáhala procházet zbytek soukromých dokumentů manželů Andergrenových. Stovky papírů. A ona je horlivě pročítala, aniž by si postěžovala. Ačkoli sedět tak dlouho na zraněném zadku muselo být bolestivé.

„Přepojte ji k Sandové,“ řekne. „Je tady a já mám práci.“

Johan Jakobsson znovu upře oči na obrazovku.

Agda Levinová.

Uvažuje:

Musíme se na ten dům podívat. Kdo ví, co tam může být?

Elin Sandová ve sluchátku slyší Katarinu Karlssonovou.

Zní nachlazeně. Elin si vybavuje nevzhledné mateřské znaménko a její čisté rysy.

„Neřekla jsem vám všechno, co vím,“ oznámí Katarina Karlssonová. „Ale dneska v noci jsem měla sen. Zdálo se mi, že vidím Ellu v tmavé a vlhké místnosti.“

Zbláznila se, pomyslí si Elin.

Ale nechá Katarinu Karlssonovou pokračovat.

„Ella mě v tom snu prosila o pomoc. Říkala, že máma s tátou jí pomoct nemůžou a že to možná nedokáže nikdo.“

„A co mi chcete říct?“

Klid.

Věcnost.

Elin se na kancelářské židli příliš zakloní a hýždě ji zabolí.

Do háje.

„Patrik mi jednou řekl, že v Ericssonu skončil proto, aby vypadl z toho prostředí plného korupce. Řekl: ‚Kašlu na to, že je to v práci samá korupce. To už mě netrápí. Ale když se jedná o děti, je to něco jiného.‘ Tak to řekl. A vím, že to myslel vážně.“

Elin Sandová se narovná a přenese váhu na pravou půlku.

„Měla jste nám to říct dřív.“

„Já vím.“

„Myslíte, že bychom se měli zaměřit na adopce? Sledovat tuhle stopu?“

„Ano.“

„Už to děláme.“

„Tak se snažte víc. Jedině tak můžete Ellu najít.“

Cvak.

Katarina Karlssonová zavěsila. Elin Sandová se rozhlíží po kanceláři, po rozespalých policistech, přemýšlí, co měl ten rozhovor znamenat.

Co to Katarina vlastně říkala? A proč?

Sama děti nemá.

Mohla by mít Ellu u sebe? Je to možné? Chce nás svést na špatnou stopu, odvést pozornost od sebe?

Pak si Elin vybaví chatu u lesa. Mohl by tam někdo ukrývat dítě?

Zoufalé ženy.

S těly, která křičí touhou po dětech.

Mohla by mít Ellu?

To se nám pokusila sdělit?

Nebo mám jenom moc bujnou fantazii? Proč by něco takového dělala? Určitě je to hloupost.

Doufám, že až přijde čas, bude mé tělo jenom šeptat.

45.

Vylez, Ello.

Konec hry.

Malin opatrně položí ruku na dveře a přemýšlí, jestli za nimi není Ella, příliš vyděšená, než aby vylezla ven.

Zmáčkne kliku.

Otevře dveře a do šatníku dopadne světlo, šramot a kňučení zesílí.

Sakra.

Mezi nohama jí proklouzne šedohnědý potkan, vyběhne do předsíně a dál na schodiště.

Malin vydechne.

Potom prohlížejí poštu, kromě dvou starých faktur za elektřinu samé reklamy.

Víc nic.

„Tohle nikdy nefungovalo jako kancelář,“ konstatuje Zeke, když se chystají byt opustit, a Malin přikyvuje. Na schodech potkají listonoše a zastaví ho. Šlachovitý Dán s tenkým knírkem a špičatým nosem se na ně v pomrkávajícím světle zářivky podezřívavě zadívá a promluví na ně švédsky se silným dánským přízvukem:

„Několikrát tu byl nějaký Švéd. Viděl jsem ho. Ale je to už dlouho. Nejspíš se tu jeho podnikání moc nedařilo. A dobře mu tak.“

„Nevíte, kde by mohl být?“ zeptá se Zeke a úmyslně si nevšimne pošťákovy narážky. Rasisti, pomyslí si Malin na adresu Dánů. Jeden jako druhý jsou to rasisti.

„Proč dobře mu tak?“ zeptá se Malin.

„Co tu mají ti rýžožrouti co pohledávat?“

„Kde by mohl být?“ opakuje Zeke.

„Možná ve Švédsku. Tam, kam patří. Stejně jako vy.“

Potom je pošťák obejde a urovná si uniformu, jako by byl vojákem střežícím neviditelnou národní hranici, kterou je třeba neustále hájit proti vetřelcům všeho druhu.

Když jim zavolá Johan Jakobsson, sedí právě v taxíku.

Říká jim o adrese kousek od kláštera Vreta kloster. O domě Agdy Levinové.

Malin mu sdělí, že nic nenašli a vracejí se na letiště, za hodinu budou v Norrköpingu.

„Sven si myslí, že bychom tam měli vyrazit hned, hodlá tam poslat Waldemara s Börjem.“

Malin neví proč, ale chce k tomu domu zajet sama, může tam být za dvě a půl hodiny a do té doby to snad počká.

„Chci si to vzít.“

„Dobře. Proč?“

„Prostě chci.“

„Vyřídím to Svenovi,“ řekne Johan Jakobsson. „Určitě to o tu chvíli odloží.“

„Díky. A co dělá Elin? Je dneska v práci?“

„Teď tu byla, ale nevidím ji. Měla nějaký telefonát a pak zmizela.“

Taxík zatáčí k letišti Kastrup. Skleněné budovy vypadají nákladně a Malin si říká, že v téhle zemi peníze nechybějí, tak by tu snad měl být i prostor přijmout spousty lidí ze všech možných koutů světa.

Ale dánská společnost se rozhodla.

Zavíráme.

Uzavíráme se.

Vystačíme si sami.

„Co se probíralo na ranní poradě?“ zeptá se Malin.

„Zrušili jsme ji. Vy jste pryč a všichni ostatní jsou v obraze.“

„Jasně. Napiš mi adresu a zajedu tam se Zekem rovnou. Pošli ještě jedno auto, sejdeme se na letišti.“

„Rozkaz, kapitáne,“ odpoví Johan a zavěsí.

Katarina Karlssonová nebyla ve škole, vzala si zdravotní volno ještě na pár dalších dní.

A tak teď Elin Sandová stojí přede dveřmi její chaty a poslouchá šumění slábnoucího deště v okolních lesích.

V kůlně dole v zahradě je ticho. Nejsi uvnitř, Ello? uvažuje Elin a potom si vybaví Katarinu Karlssonovou, její tvář, rty, které díky znaménku vypadají ještě rudější než ve skutečnosti.

Z lesa se ozve praskání větví.

Los? Srnka?

Člověk tady může být báječně sám.

Možná až příliš sám?

Z kůlny se nic neozývá.

Elin si vzpomíná, jak odevzdaně Katarina Karlssonová působila, když tu byli poprvé.

Má ruka na jejím rameni, odhalená kůže na krku.

Přemýšlí, jestli by se neměla pohybovat opatrněji. Co když má Katarina Karlssonová malou opravdu u sebe?

Takhle by neměla žít osamělá žena.

Takhle žijí dvojice, které milují přírodu.

Které okolo sebe chtějí mít hodně zvířat.

Dveře se otevřou.

Na prahu stojí Katarina Karlssonová.

Kašle, posmrkává.

Na sobě má opraný zelený župan, spěšně převázaný v pase, takže pod ním Elin zahlédne červené kalhotky.

Katarina se tváří překvapeně, ale župan si neutáhne a řekne:

„To s vámi jsem před chvílí mluvila, je to tak?“

Elin přikývne.

„Můžu dál?“

„Samozřejmě. Ale abych vás nenakazila.“

Než Elin vejde do domu, zaposlouchá se. Nic zvláštního ale neslyší. Následuje Katarinu do obývacího pokoje a za chůze ji pozoruje. Vidí, že až na kalhotky je Katarina pod županem nahá, pleť má bílou, zářivou a pod ní se rýsují tenké žilky.

„Posaďte se. Udělám kafe.“

Elin se uvelebí v křesle. Obývací pokoj je stejně útulný, jak si ho pamatuje z minula, s háčkovanými dečkami, rodinnými fotografiemi a vázami hezkých tvarů. Pocit osamělosti jako by tu odvál vítr.

Za pár minut je Katarina Karlssonová zpátky.

Uvelebí se na pohovku a obě chvilku tiše sedí vedle sebe.

„Řekla jste nám všechno, co víte?“ zeptá se pak Elin.

„Ne. Myslím, že se Patrik pustil do zkoumání jiných adopcí.“

„To už jsme zjistili. Co víte?“

„Vlastně nic. Cilka to jenom ve spěchu zmínila. Ale měla jsem vám to říct, už když jste tu byli minule.“

„To jste opravdu měla. Proč jste to neudělala?“

„Protože mít tajemství je hezké. To přece víte sama, ne?“

Znaménko na čele teď skoro žhne, Elin má chuť natáhnout ruku a sáhnout si na něj, ale ovládne se.

„Nemáte holčičku náhodou tady u sebe?“ zeptá se pak Elin. „Ani jste se ji nepokoušela vzít? Možná se přitom něco pokazilo…“

Katarina Karlssonová se směje.

„To jste mě pobavila. Mám Ellu moc ráda, ale není to moje dítě.“

„Já…“

„Možná si myslíte, že ji mám dole ve stodole. Klidně se tam podívejte, ale jediné, co najdete, je dříví a staré nářadí.“

„Omlouvám se,“ řekne Elin a uvědomí si, že nemůže spustit oči z místa poodhaleného županem, z téměř beztížného ňadra, které se pod ním rýsuje.

„To je v pořádku,“ odpoví Katarina a zakloní se, čímž toho odhalí ještě víc.

Přestaň tak zírat, říká si Elin v duchu.

Vstane a řekne: „Už půjdu.“

Katarina se znovu zasměje, nijak jízlivě, ale měkce.

„To bude asi nejjistější.“

O několik kilometrů dál, na norrköpinském letišti, vystupují Malin a Zeke z kodaňského letadla a z paluby scházejí do paprsků, které jako by slunce vystřelovalo z chvějícího se nebe.

46.

Je chvíli po půl třetí a Malin se Zekem vystupují z hlídkového vozu před vilou, kterou podle všeho Sonny Levin zdědil po své matce.

Za žloutnoucím přerostlým živým plotem tuší bílý dvoupodlažní dům, a když se Malin otočí, vidí za sebou zákruty jezera Roxen.

Konečně slunce.

Konečně skoro jasná obloha.

Vyjasní se konečně i tenhle případ? Co jim to přinese, jestli tady Levina najdou?

Cokoli, co nás posune dopředu, pomyslí si Malin a otevře branku do zahrady.

Tráva je vysoká a o záhony se toto léto nikdo nestaral.

Na štěrkové cestě není vidět žádné stopy.

Dům musí být aspoň sto let starý a vyřezávané ozdoby by potřebovaly natřít.

Vyjdou na verandu.

Nikde žádné klepadlo se lví hlavou.

Zaťukají na dveře.

Okna zakrývají zažloutlé krajkové záclony, záclony starého člověka.

Malin právě telefonovala s Johanem Jakobssonem.

Pokud jde o úplatky, nic nového. Oddělení hospodářské kriminality prověřilo Magnuse Nybloma, ale k ničemu to nevedlo. Pokusili se kontaktovat poslední rodinu, kterou se Patrik Andergren zřejmě zabýval, ale je na dovolené.

Elin Sandová se pořád ještě nevrátila, je na kontrole u doktora.

Levine.

Co když tady nejsi, co když tě nenajdeme?

Jaké cesty by nám v tom případě ještě zbývaly? Vyvíjelo se to tak pomalu, potom zase rychle, ale stejně jsme se vlastně nikam nedostali.

Plaveme proti proudu, doufáme, že někdo popluje naším směrem. Malin cítí, jak ji sluneční paprsky hřejí na krku, jak se jí na kůži tvoří kapičky potu a vzápětí se vypařují.

„Není tady,“ řekne Zeke a znovu zaklepe.

Malin na něho pohlédne a vidí, že myslí na totéž jako ona.

„Jdeme dovnitř.“

O tři minuty později stojí v předsíni a cítí zvláštní vůni starých lidí, trochu nasládlou, s nádechem plísně a odumřelých kožních buněk. Vůni času, který uplynul a už se nikdy nevrátí.

V nějaké místnosti kape kohoutek.

Kuchyň? Koupelna?

„Haló?“ zavolá Zeke. „Haló!“ Ale nikdo neodpovídá.

„Je někdo doma?“

Ani Malin se nedočká odpovědi. V předsíni před nimi však stojí pár kožených hnědých pánských bot.

Postupují dovnitř, do obývacího pokoje se dvěma zpuchřelými křesly značky Chesterfield na flekatém modrém koberci a s načervenalými leteckými snímky zemědělských usedlostí na stěnách.

Tenhle dům se určitě prodá, pomyslí si Malin. Nějaké rodině s dětmi. Nějaké bohaté rodině, protože takovéhle stavení něco stojí.

Kapající kohoutek je v kuchyni.

Kap, kap.

Z toho zvuku bych zešílela.

Zeke jde před ní, míjí knihovnu a potom otevře bílé posuvné dveře a zarazí se uprostřed pohybu. Vykřikne:

„Co to je?“

Malin jde k němu.

Rozrazí dveře, aby viděla dovnitř.

Plnou silou je zasáhne mrtvolný puch a oni se rozkašlou, chtějí před tím zápachem utéct, ale pohled, který se jim naskytl, je nutí zůstat.

U jídelního stolu je zastřelený muž. Sedí na židli a trupem se sesunul na stůl, hlavu má vychýlenou. Malin vidí, že krvácel z hrudníku.

Býčí šíje.

Široké nosní dírky.

Mohutné tělo.

„To je Sonny Levin,“ konstatuje Malin.

„To si piš,“ přitaká Zeke.

Kolem rány bzučí mouchy. Usedají, odlétají a vracejí se zpátky za jídlem. Radují se z postupujícího rozkladu.

Mrtvola páchne a do místnosti přes záclony dopadá světlo, jako by proudilo přímo k tělu, v jehož auře víří vločky prachu.

„Myslíš, že je tu ta holčička?“ zeptá se Zeke.

Malin zavrtí hlavou.

„Podle mě je naživu, ale ne tady.“

Ello.

Chvíli jsme si mysleli, že jsi u Sonnyho, ale podívej se na něj, leží tam ve vlastní šťávě. Takže musíš být někde jinde.

Slyšíme tě.

Pláčeš, i když skoro úplně potichu.

Ale neboj se. Maminka a tatínek tě slyší.

Náš bílý vesmír je plný Malininých myšlenek.

Říká si, že musejí poslat pro jiného soudního lékaře než Karin, té se to teď příliš týká. Musíme přivézt Pilblada z Norrköpingu, napadne ji.

Mohl být Levin zapletený do korupce?

Mohl přijet někdo z Vietnamu, aby jeho i nás umlčel?

Takhle o nás ale nepřemýšlej.

Místo toho se nás snaž uslyšet.

Jsme tady. Jsme tu.

Tolik peněz, myslí si Malin. Tolik lásky. Tolik strachu a tolik ochranitelského instinktu.

Tolik pudu sebezáchovy?

Pomalu vychází z domu, pryč od mrtvoly, na slunce, které ji na schodech přijímá s otevřenou náručí.

Ello.

Ona tě najde.

Slibujeme.

Neboj se.

Zůstaneš člověkem, ať s tebou dělají cokoli.

Jsi člověk, ať s tebou kdokoli dělá cokoli.

47.

Peter Hamse si v tmavém pokojíku v linköpinské Univerzitní nemocnici balí věci.

Nezavolal Malin.

Ona nezavolala jemu.

A co by jí měl říct? Co by si měli vykládat?

Myslí na své věci a oblečení.

Musí si je u ní vyzvednout.

Nemohlo to skončit jinak.

Jak mi mohla lhát a tvrdit, že jí lékař řekl, že může otěhotnět, když to v žádném případě říct nemohl?

Může obviňovat jenom sama sebe, že to takhle dopadlo. A on ví, jak sobecké je jeho uvažování, jeho přání, ví, že myslí jenom na sebe, ale nemůže si pomoct.

Musí mít potomka.

Dítě.

Syna. Dceru.

S někým, s kýmkoli. Třeba s Vanessou. Nebo s někým jiným.

Je smutné, že Malin musela vidět to, co viděla. Mohlo to proběhnout elegantněji, ale konec byl stejně blízko.

Aniž by si to přiznal, cítil, že jejich láska, jeho láska k Malin, z něj během posledních měsíců vyprchávala, a když si potají přečetl její záznamy, pochopil proč.

Jejich láska byla postavená na lži.

Na něčem neskutečném.

Měl bych se jí omluvit, pomyslí si Peter. Nebude poslouchat. Peter si sedne na tvrdou postel a tiše oddechuje, je vyčerpaný po šestihodinové operaci.

Byl do ní tak zamilovaný, pyšný, že chce být jeho, tahle silná, krásná, inteligentní bytost.

Ale zároveň temná.

Jako by její úsměv jednou provždy ztuhl v cynické grimase.

Nemohl ten úsměv vystát.

To, co mohl znamenat.

Co vypovídal o její duši.

A tak lásku pomalu odnesla voda, odplavila ji do moře vzpomínek a obrazů úplně bez emocí, bez skutečného významu.

Dveře do pokoje se otevřou.

Za okamžik před ním stojí Vanessa.

V jejím úsměvu není po cynismu ani stopa.

Ty jsi prostě šťastná, že mě vidíš, pomyslí si Peter. Nemám pravdu?

48.

Soudní lékař a kriminální technik Jonas Pilblad pomalu obchází Levinovo tělo.

Zápach jako by mu vůbec nevadil.

Malin se snaží dýchat ústy a dívá se na něj.

Jeho pětapadesátileté zavalité tělo vyzařuje zkušenost a Malin ví, že Jonas Pilblad je pořád v obraze, pokud jde o nejnovější technické možnosti vyšetřování.

Na sobě má bílý plášť přes pastelově modrou košili. Barva límečku změkčuje tvrdé rysy jeho tváře a kravata v námořnické modři dodává celému jeho vzezření patřičnou důstojnost.

Jonas Pilblad se nejspíš snaží přiblížit postavám ze seriálu Kriminálka Miami, pomyslí si Malin. Ví o něm, že pravidelně běhá maraton, každý rok v jiném městě.

V New Yorku.

Nebo to loni bylo v Sydney?

Lékař pohlédne na Malin a Zekeho, kteří spolu se Svenem Sjömanem a Johanem Jakobssonem stojí ve dveřích do jídelny.

„Jak všichni vidíme, dostal zásah do hrudníku, přesně jako vaše další oběti. Jedna kulka ho trefila do paže, zřejmě když se pokoušel chránit, druhá mířila do srdce a usmrtila ho. Výstřely přišly zepředu, vrah mohl stát zhruba tam, kde teď stojíte vy. Řekl bych, že je mrtvý pět nebo šest dní, takže klidně mohl být zavražděn téhož večera jako Cecilie a Patrik Andergrenovi.“

Malin se dívá na kolegy. Všechny napadá stejná myšlenka a vidí jim na očích, že jim mozky pracují na plné obrátky.

Co to znamená?

Co víme?

„Jak dlouho potrvá, než nám budete moci říct přesnější informace?“

„Dejte mi večer a noc.“

Jonas Pilblad se neptal, proč místo něho nepřivolali Karin Johannisonovou.

Zjevně je mu to jedno, pomyslí si Malin a potom se za ní ozve mladý ženský hlas. Pozná ho a k vlastnímu překvapení ji to uvnitř zahřeje.

„Jsem tady,“ řekne Elin Sandová a Malin se otočí.

„Dobře,“ zamručí Sven. „Potřebujeme tady všechny.“

Elin si stoupne za Johana a přes jeho hlavu se dívá na Jonase Pilblada.

„Co můžete najít? Cizí DNA? Otisky?“ zeptá se Zeke. „Nábojnice?“

„Ještě nevím,“ odpoví Jonas. „Ale nábojnice ne. Když mě necháte pracovat v klidu, zaručeně to bude rychlejší.“

„Mohl toho vraha znát?“

„To se nedá potvrdit, řekl bych. Nechte mě teď pracovat.“

Policisté uznají, že má pravdu, a stáhnou se do zahrady, právě když u ní zastaví Waldemar Ekenberg a Börje Svärd.

Rozhodnými pohyby vystoupí z červeného volva a vyjdou ostatním vstříc bez pozdravů a frází, zato s pohledy plnými očekávání.

Waldemar si zapálí opravdovou cigaretu a s požitkem vyfukuje kouř k nebi.

„Podařilo se nám dovolat těm posledním rodičům,“ řekne Börje. „Ale bylo to stejně na hovno jako s těmi ostatními.“

„Mají alibi,“ dodá Waldemar.

Sven přikyvuje a potom řekne:

„Tak se do toho dáme.“ Vedle policejního auta, které Malin se Zekem přivezlo z letiště, zahajují neformální poradu, na slunci a vestoje.

Nechají mluvit Svena Sjömana.

Shrne, v jaké fázi vyšetřování se nacházejí, a nikdo ho zbytečně nepřerušuje, protože vědí, že má zkušenosti a taky mu to pálí. Nechybí mu ani energie a vůle nezbytná k vyřešení těchhle vražd, vůle postarat se, aby se našla Ella Andergrenová.

Malin se znovu nekontrolovatelně rozklepe ruka. Je ráda, že z toho všeho vypadla, že přišel ten výlet do Kodaně, ale teď je tělo zpátky a projevuje nespokojenost s tím, že se přísun alkoholu zastavil.

Kapičky potu na krku.

Brzy už cítí, jak jí čůrky potu tečou pod blůzou, pomalu sjíždějí kolem páteře jako prst. Vidí před sebou Petera, vidí oheň na lesní cestě.

Co se stalo? říká si.

Kéž by se celý svět proměnil v sud tequily.

Utopte mě v tom moři.

Přestaň se klepat, do prdele.

Sven.

Jak se na mě podíval, když přišel. Ví o mém relapsu? V duchu použije právě tohle slovo, už si přiznala, že je alkoholička. Pochopila, že je nemocná.

Sven hovoří.

Ale ona se nemůže soustředit.

Opravdu říká to, co říká?

Ano, je to tak.

„Budeme vycházet z toho, že zavražděný uvnitř je Sonny Levin, ačkoli ještě neproběhla formální identifikace. A s největší pravděpodobností spolu všechny vraždy nějak souvisejí. Pojítek je řada.“

Sven si odkašle a Malin pomyslí na to, že už by tu měl být Corren a další místní média, ale zatím nikde nikdo.

Neobjevují se ani zvědaví sousedé.

„Ale kdo Levina zavraždil? Byla to tatáž osoba, která má na svědomí Andergrenovy? Která stojí za zmizením Elly? Na žádnou z těchto otázek nemáme odpověď. Ale řekl bych, že jde o téhož vraha, protože způsob provedení je podobný a zdá se, že k vraždám došlo téže noci. Kdo přišel o život první, zatím nevíme, ale může to být podstatné. Takže o co tady jde?“

Sven se odmlčí a potom pokračuje:

„Souvisí to nějak s korupcí v průmyslových firmách? Byl do ní zapletený i Levin? Nebo to souvisí s adopcemi, což je podle mého podstatně pravděpodobnější? Kdo mohl mít důvod ty lidi zabít? Možná někdo, kdo chtěl ukončit Patrikovo pátrání. Někdo odtud nebo z Vietnamu. Někdo, kdo chtěl umlčet i Levina. Protože toho moc věděl nebo protože spolupracoval s Andergrenem. Anebo snad proto, že zastřelil Andergrenovy a bylo třeba ho poté, co splnil úkol, umlčet? Někdo, kdo má Ellu a chce zahladit všechny stopy? Ale kdo?“

Energie, napadá Malin, jak tak poslouchá Svenův proslov. Po té rakovině je nabitý novou energií, jako by si celá jeho bytost uvědomila, že život je konečný. Mnozí policisté, kteří vyšetřují vraždy, potlačují vědomí své vlastní smrtelnosti, ačkoli se smrtí zabývají dnes a denně.

To aby to vydrželi, řekne si Malin. Jsem na tom stejně. Kdo by dokázal snést pomyšlení, že by sám mohl být tím, kdo leží zborcený na stole s kulkou v srdci nebo zastřelený ve vířivce s vodou zrudlou vlastní krví?

„Musíme pokračovat v práci,“ řekne Sven. „Musíme najít tu holčičku.“

Potom rozdělí úkoly.

Waldemar a Börje obejdou spolu s Elin a dvěma uniformovanými policisty sousedy.

Johan, Malin a Zeke prohledají ty části domu, kam jim Jonas Pilblad dovolí vstoupit, třeba najdou nějaké informace o Levinově činnosti a kontaktech.

„Možná objevíme papír se jmény jeho známých,“ řekne Sven. „Telefonní čísla. Počítač. Cokoli.“

„Myslíš, že nás Pilblad nechá se tam hrabat, když ještě neskončil?“

„V přízemí ne, ale mohli byste přece začít ve sklepě, ne?“

Malin pohlédne k vile. Než dorazili ostatní, rychle se Zekem prošli suterén.

Chodili z místnosti do místnosti.

Volali Ellu.

Malin slyšela, že holčička odpovídá. Ale její volání nepřicházelo z prostor ve sklepě Agdy Levinové. Přicházelo z jiné, neznámé místnosti.

Co volala?

Pomozte mi, najděte mě.

Kapky potu jako prsty na páteři.

Kde je nějaký stín? přemýšlí Malin. Musím do stínu. Cítí, že se začíná třást ještě víc, po celém těle.

Krucinál.

Teď ne.

Teď žádné zatracené delirium.

A potí se víc a víc. Odpojí se od ostatních, vejde do zahrady a sedne si na bobek pod jabloň, z jejíchž větví visí červená podzimní jablíčka jako nafouklé kapky krve.

Přestaň se klepat, Malin. Musíš své tělo ovládat.

Tohle Sven nesmí vidět. Ale už sem míří.

Nechoď, Svene, nechoď sem.

Sedá si vedle mě.

Teď na páteři cítím jeho spolehlivou ruku.

„Malin,“ řekne a ona se teď třese o něco míň. „Vím, co se stalo. Vím, jak příšerné to může být. Ale ta holčička tě potřebuje. Ty to víš. Tak to vydrž.“

Od tmavých pralesů na západě fouká, vítr potřásá korunou jabloně a kolem Svena a Malin z větví opadávají zralé plody, ale žádný je nezasáhne.

Zelená tráva brzy vypadá jako zbrocená krví.

Cvaknutí fotoaparátu.

Novináři jsou tu, uvědomí si Malin a cítí, jak třas znovu nabírá na síle, jako by jí tělo zalévala rozvodněná řeka a chtěla ji utopit.

49.

Tělo vynesené na nosítkách.

Ve žlutém pytli.

Chladně modré vody Roxenu v pozadí jasně září a oslepují Malin. Voda jako by byla připravena přijmout mrtvé tělo i smrt samotnou. Šípkové keře ježí své drobné ostny, lákají nosiče k jezeru.

Račte se utopit v mých hlubinách.

Po několikahodinovém bezvýsledném prohledávání vily a nečinném čekání, až Jonas Pilblad skončí s ohledáváním, lékař sám našel ve sklepě ukrytý pevný disk zabalený v černé igelitce, za mrazákem plným ovoce a hub.

Sklizeň za celá desetiletí.

Předpokládají, že ho tam ukryl sám Sonny Levin, ale neobjevili žádné náznaky, že by vrah dům prohledal a chtěl najít nějaké dokumenty.

Dva ukryté disky.

Dva tajné životy?

Každý má nějaký tajný život, pomyslí si Malin, když jí Jonas Pilblad v předsíni vily pevný disk podává.

„Zemřel na té židli v jídelně,“ konstatuje.

„Seděl tam, už když vrah přišel?“

„To nedokážu říct. Možná šel vrahovi otevřít. Ale taky mohly být vchodové dveře odemčené, když vrah dorazil, a při odchodu za sebou zamkl. Je to ten druh zámku, který se dá zajistit zvenku i zevnitř bez klíče.“

„Ještě něco?“

„Nenašel jsem žádné stopy po vloupání ani po souboji.“

„Přišel sám?“

„Přišel nebo přišla, to se nedá určit, v domě je spousta otisků prstů a v předsíni plno stop. Musím porovnat otisky prstů s naší databází a taky s tím, co Johannisonová našla v domě na Stentorpsvägen.“

Tam se žádné otisky shodné s těmi v databázi nenašly.

Jasná připomínka toho, že ani v digitálním světě se nedá zjistit všechno.

Že celá realita se na nějaký pevný disk nevtěsná.

Malin, Johan, Elin a Zeke teď sedí na stanici u Johanova počítače a za oknem se snáší soumrak. Na východě se slabé závoje mraků zvedly do výšky deseti tisíc metrů a předjímají déšť, který podle meteorologů bude skrápět Östgötaland během zítřka.

Johan připojil pevný disk k počítači a zuřivě se snaží hackovat heslo. Daří se mu to.

Složky.

Spousty složek, očíslovaných od jedničky do nekonečna.

Johan kliká na jednu po druhé.

Prázdná, prázdná.

Malin myslí na Stefana. Možná právě takhle vnímá svět? Jako řadu složek bez obsahu, bez vzájemného propojení. Jako nekonečný proud ničeho.

Ale ty mě poznáváš, viď, Stefane?

A Tove přece taky poznáváš. Jakmile tohle skončí, navštívím tě.

„Prázdné,“ řekne Zeke sedící nalevo od Johana. „Do prdele.“

„Pokračuj,“ vyzve Johana Malin.

Ten otevře stou složku.

A uvnitř se nachází další složka.

Johan ji rozklikne.

A v ní ještě jedna.

Klik,

klik,

klik.

Sto složek, ale žádná hesla. A potom Johan klikne ještě na jednu. Malin je unavená, má žízeň, chce k sobě domů a mít prostě na chvíli klid. I když — chci to opravdu?

Složka ve složce.

S názvem.

Transakce, Vietnam.

Je uzamčená.

Password.

Johan Jakobsson otevře jiný program.

„Můžete si dát pauzu,“ řekne. „Tohle bude chvilku trvat.“

Malin a Zeke vstanou, ale Elin Sandová zůstává sedět.

„Neruším?“ zeptá se.

Johan zavrtí hlavou.

Malin a Zeke jdou do kuchyňky, oba si nalijí šálek kávy páchnoucí tříslovinami. Potom zamíří k východu ze stanice, ale ve dveřích se musejí otočit, nemají náladu se vybavovat s desítkou novinářů a fotografů, kteří se usídlili přímo před prosklenými dveřmi.

„Nedají si pokoj,“ vzdychne Malin, když se vracejí do kanceláře.

„Dělají svou práci,“ odpoví Zeke a Malin si pomyslí, že má pravdu.

Vzpomene si na Daniela Högfeldta a chápe, proč už ho nebavila tahle dřina a neustálé pátrání po informacích a proč místo toho začal pracovat jako PR manažer jedné úspěšné softwarové firmy.

Bylo třeba zvýšit svou tržní cenu.

Podstatně klidnější a lépe placená práce než odhalování pravdy, pomyslí si Malin a pohlédne směrem k Johanovi, který horečně buší do klávesnice, jako by na odhalení pravdy zbýval už jen omezený čas.

Jaké to může být heslo?

Johan Jakobsson už se přes podobnou překážku dostal mockrát a na tomhle by nemělo být nic zvláštního.

Ale trvá to.

Musí zadávat kódy a jejich variace, z nichž vznikají další kódy, které se dají převést na písmena a pak na čísla. Z těch potom vyplyne výsledek.

Dejte mi číslo.

Jméno.

Písmeno.

Na jeho psacím stole leží pasová fotografie Elly Andergrenové. Vytiskl si ji před několika dny, chtěl ji mít před očima, aby si připomínal, proč sedí u počítače, místo aby byl doma s rodinou.

Cvak, cvak, cvak.

Prsty do klávesnice buší jako kulomet.

Zkusíme N.

Jde to.

Zkusíme a.

p.

Co potom?

Ještě A.

Pak zkusíme L.

A potom?

Cvak, cvak, cvak.

Tak tedy M.

Takže?

Nap.

Co to bude?

NapALM.

Díky, díky, díky.

Ve složce jsou shromážděny informace o všech adopcích, které Sonny Levin zařizoval přes společnost Švédsko-vietnamské adopce i její dánskou obdobu.

Jsou tu i další uzamčené složky.

Ale Malin, Zeke, Elin a Johan teď zběžně prohlížejí zpřístupněné dokumenty.

Jsou to podklady agentury. Sušší než zprávy Patrika Andergrena. Jenom strohá fakta.

Datum.

Jména.

Adoptivních rodičů ve Švédsku.

Kontaktních osob ve Světě adopcí.

Adresy a názvy dětských domovů, vietnamská jména.

Lidí, o kterých Malin předpokládá, že jsou biologickými rodiči dětí.

Jsou tu všechny rodiny, kterým se Patrik Andergren věnoval, a ještě spousta dalších.

V této složce se nachází také nezaheslovaná složka s názvem Dánsko.

Tam proběhly jenom čtyři adopce.

Glistrupovi.

Lundovi.

Sörenssenovi.

A potom Johannisonová.

I tady se uvádějí stejné kusé údaje, na pohled nenapadnutelné, korektní, provincie Quang Nam, Hoi An, ale kdo ví, jaké příběhy se za úřední korektností skrývají, uvažuje Malin a dívá se při tom na Johana držícího se za loket.

Uvnitř dánské složky ještě jedna.

Dvě další adopce.

Úplně nahoře se píše zvýrazněným modrým písmem:

Přerušeno 11/11-11.

Tess musela být jedním z posledních adoptovaných dětí. Proč? přemýšlí Malin.

Kolik toho víš, Karin, a neřekla jsi nám to? Co vědí ostatní rodiče? Někdo z vás nejspíš něco ví.

Ale proč byste to přiznávali?

Určitě se bojíte, že byste se kvůli záchraně nějakého dítěte museli vzdát toho svého.

Kvůli záchraně Elly.

Ale adopce už proběhly.

Nic, vůbec nic vás o vaše děti nemůže připravit.

Jenže okolí by vás mohlo odsoudit. Sobečtí zloději dětí.

Jsi chudá.

Sebereme ti dítě.

A dáme ho někomu bohatému.

Někomu, kdo v podstatě pokládá za své právo ti dítě vzít.

Žádné otázky.

Zavírat oči před skutečností.

Stefane. Bráško. Tebe nikdo nechtěl.

Sebereme ti dítě, prodáme je bohatým.

Co dostaneš?

Peníze na prase.

Malin si mne pálící oči.

V podstatě na tom není nic složitého.

Za peníze se dá koupit všechno. Člověk jen musí být dost bezohledný, aby to udělal.

Co se s těmi dětmi děje? Dostane se všem z nich lásky? Ne.

Ale mnoha ano. A většina adopcí zcela určitě probíhá, jak má.

Modrá písmena: přerušeno.

Proč Sonny Levin s adopcemi tak náhle skončil?

Potom Malin ucítí vibrace telefonu v kapse, vteřinu předtím, než se rozezní zuřivé vyzvánění.

Na druhém konci je Sven Sjöman.

Zní to, že je unavený, pauzy mezi slovy a hluboké těžké nádechy prozrazují jeho věk. Volá ze své kanceláře, která je o patro výš, místo aby sešel dolů.

„Malin. Zrovna volal Andersson z technického. Prověřili Levinovo číslo, mají výpis hovorů. Volal jenom na několik předplacených karet ve Vietnamu a většina čísel odpovídá těm, na která volal Andergren. Těm, která měl na seznamu I. N.“

„Můžeme se o těch číslech něco dozvědět? Třeba místo, kde se zdržují jejich majitelé, podle GPS?“

„O těch vietnamských?“ zeptá se Sven. „Tam toho moc nezjistíme. Operátoři ani neodpověděli na náš požadavek. Jak daleko jste vy?“

„Johan se dostal přes nějaké kódy. Tak teď procházíme spoustu dokumentů o adopcích, se kterými měl Levin co do činění.“

„Něco zajímavého?“

„Zatím ani ne. Jenom hodně formálních údajů.“

„Tak pokračujte.“

„A ty telefonáty…“ připomene Malin. „Jak byly staré?“

„Na některá z těch vietnamských čísel volali Levin i Andergren jenom pár dní před tím, než byli zavražděni. Levin to zkoušel i v den své vraždy, ale volaný mu to nezvedl.“

„Jasně,“ řekne Malin a napadne ji, že ať se dělo cokoli, probíhalo to do poslední chvíle a probíhá to dál.

Ale co to je?

„Uslyšíme se později,“ zakončí Sven hovor.

To určitě ano, pomyslí si Malin a pak si všimne, že se Johan se Zekem dožadují její pozornosti.

„Podle těchhle dokumentů,“ řekne Johan, „měla jedna a tatáž žena na starosti osmnáct z pětadvaceti adopcí, ve kterých byl namočený Sonny Levin. Pracuje v organizaci Svět adopcí v Norrköpingu. Nějaká Siv Lennartssonová.“

„Měli bychom s ní promluvit,“ navrhne Zeke.

Malin přikývne.

Cítí, jak ji brní mozek, a slyší nějakou holčičku šeptat slova, kterým není rozumět.

50.

Jmenuju se Ella.

Jsem Ella.

Opravdu jsem?

To bolí. Přestaňte. Ne, já nechci.

Teď toho nechali.

Mami.

Tati.

Já už nevím. Nechci, mami. Pojď sem.

Je teplo. Vodu! Mám žízeň, přijďte, přijďte hned. Ale volám a volám a vy nepřicházíte.

Je to tu strašné. Nechci být sama. Nechci. Ale nejsem sama. Kde to jsem?

Letěla jsem letadlem, mami, hrozně vysoko. A vy jste tam nebyli.

Jsou tu se mnou jiné děti.

Příšerně, příšerně vystrašené. Mluví divně. Nechápu, co říkají. Včera zmizel jeden kluk. Co se s ním stalo, mami?

Když budu potichu a hodná, tak už brzo přijdete, mami a tati, přijdete už brzo, oni mi to totiž slíbili.

Hraju si.

Na schovku, sama se sebou.

Jako že už já nejsem já. Už nejsem Ella. Takže se Ella nemůže bát ani být smutná.

A oni takhle nebudou vědět, co mají natáčet na video.

Mami. Přijď. Ty taky, tati. Celá rodina.

„Ty hnusná svině,“ křičí Malin a Peter Hamse cítí, jak ho ta slova a síla jejího vzteku málem porazila.

„Vypadni! Jdi do prdele.“

Přijel sem po práci.

Nejlepší bude vyřídit to hned.

Vyzvednout si věci.

Jít o dům dál.

Neohlížet se.

Tušil, že s ní nebude lehké pořízení. Že bude smutná, naštvaná, ale že bude smyslů zbavená?

Ne, mezitím už se mohla uklidnit. Ale ona tu přede mnou stojí ve dveřích a řve.

Peter vyjde pár schodů do třetího poschodí, zvedne ruce a řekne:

„Uklidni se, Malin. Klid. Zburcuješ celý barák.“

„Je mi jedno, koho zburcuju. Jsi odporný hajzl.“

A najednou se zatváří ještě víc naštvaně a hořce, jako by jí právě něco došlo.

„Mohla jsem teď být ve Stockholmu,“ vykřikne. „Mohla jsem tam vést kriminálku, nebýt toho, že ty jsi chtěl zůstat tady. Mohla jsem vypadnout z těchhle sraček.“

„Jdu si jenom vyzvednout věci. Chápu, že nechceš…“

Obličej se jí zkroutí do zmučené grimasy. Co čekala? Že se jí budu omlouvat?

Vypadá, jako by zadržovala pláč.

Peter udělá několik kroků ke dveřím, k ní, a před očima mu v rychlosti problesknou chvíle, kdy si byli blízko.

Tátovy dvaasedmdesátiny ve Skåne.

Hotelový pokoj v Angleterre v Kodani.

A noci, kdy leželi těsně vedle sebe doma v posteli.

Šeptání, slovíčka. Kdy to zmizelo?

Co se stalo?

Malin.

Chtěl by ji obejmout, jít dovnitř, říct, že všechno bude v pořádku. A v té chvíli Malin pronese klidným hlasem:

„Jak sis mohl číst v mých záznamech? Jak jsi mohl píchat tu couru? Co je vůbec zač? Nechápeš, že teď, když víš, co se mi stalo, bys měl stát při mně? Že tak by to mělo fungovat?“

Udělá ještě krok k ní.

Je už blízko.

Kdo je Malin Forsová? Měl za to, že osobu, co stojí před ním, zná, ale spletl se. Kdo jsem já?

Producent potomků.

Inseminátor.

Jako by mé přání naši lásku zničilo, když se ukázalo, že nesplní svůj účel.

„Malin, já…“

Ale co mám říct?

„Už ani krok, nebo tě zabiju.“

„Můžu si snad vzít svoje věci.“

„Žádné ‚promiň‘? Žádné vysvětlení?“

„Ty víš proč, Malin.“

Ten cynický úsměv.

„Ano, protože jsi parchant. Mohli jsme dítě třeba adoptovat.“

Peter vrtí hlavou.

Mluvili o tom jenom úplně zběžně.

To poslední, co si kdy přál, je vychovávat děcko někoho jiného a předstírat, že je jeho vlastní, když přitom v sobě nemá jeho geny.

„Můžu si vzít ty věci?“

Malin se rozesměje.

„Popel,“ řekne.

„Popel?“

„Ano, můžeš si vyjet do lesů za Stureforsem a tam někde uprostřed cesty najdeš hromádku popela. Tam máš ty svoje zatracené krámy.“

„Ty jsi to všechno spálila? To mi chceš tvrdit?“

„Můžeš být rád, že jsem nespálila tebe, krucinál.“

Vyšinutá.

Je vyšinutá, pomyslí si Peter. V jakém světě to žije?

Ale pak vidí sám sebe, jak to Vanesse dělá zezadu, vidí Malin vcházet dovnitř. Dívá se na ně, uvědomuje si, že ji opustil, protože v děloze nemůže odnosit dítě.

V takovém světě žije.

V takovém světě žijeme my všichni.

„Sbohem, Malin,“ řekne a odvrátí se. „Dávej na sebe pozor.“

Schází po schodech dolů, cítí zatuchlý pach čisticího prostředku a vlhko, které se tu drží.

„Idiote,“ křičí Malin. „Ty zatracený idiote. Už tě nikdy nechci vidět.“

Možná na sebe narazíme ve městě, to je všechno, pomyslí si Peter. Jinak mě už ale neuvidíš, Malin Forsová.

Tequila.

Ta láhev.

Donesla si ji z auta.

Teď ji drží v ruce.

Stockholm.

Nasrat.

Stojí u okna, dívá se na kostel a na mrak, který se snáší pořád níž, až k jeho černé večerní střeše.

Bylo příjemné na něho křičet.

Měla dojem, jako by se mu těsně předtím, než odešel, v té jeho úzké lebce trochu rozbřesklo.

Ona sama už si vyjasnila všechno, co člověk v životě potřebuje pochopit.

A dokonce něco navíc.

Na střeše kostela se usazují havrani.

Několik okamžiků se dívají jejím směrem a letí dál.

Tři vraždy.

A holčička, kterou nemůžou najít.

Lidé žíznící po lásce a já u tohohle okna se svým zmrzačeným tělem.

Mohla bych to okno otevřít.

Ponořit se do asfaltu. Všechno to skončit.

Ale jsem na to moc zbabělá.

A jestli mám umřít, můžu se stejně dobře uchlastat.

Aspoň si cestou užiju trochu zábavy.

Petere.

Nevyhraješ, sakra. Ty broky, co do mě vlétly, nevyhrajou.

Vylévá tequilu do dřezu.

Těší se na zítřejší den.

Na další chvíle na tomto světě.

V Malininých snech té noci:

Kolik stojí dítě?

Kdo na něm nejvíc vydělá? Kdo platí nejvyšší cenu?

Ten, kdo ho chce milovat?

Nebo ten, kdo ho chce znova a znova prodávat?

51.

ÚTERÝ 17. ZÁŘÍ

Seber se, řekne si Malin a naslouchá motoru auta.

Běž dál.

Nikdy se neohlížej, jinak tě minulost zničí.

Musím se hnát dopředu.

Pronásledovat zlo.

Měli krátkou koordinační schůzku.

Jonas Pilblad v databázi otisky prstů nenašel. Zprávu ještě neměl dokončenou.

Konstatovali, že ústřední stopou jsou teď pro ně adopce, že se nebudou dál zabývat korupcí, protože vlastně nemají ani žádné signály, že by to v tomhle případě mohlo k něčemu vést.

„Pátrejte, čtěte, obraťte každý kámen.“

S tím Sven Sjöman krátkou schůzku ukončil a Malin s Elin se pak vydaly do Norrköpingu do Světa adopcí, aby se setkaly se Siv Lennartssonovou. Zeke měl termín u zubaře, chtěl se přeobjednat, ale řekl si, že do Norrköpingu nemusejí jet tři. A Malin teď v těle vnímá chvění auta, prochází jejími svaly a buňkami jako slabý proud a ona má pocit, jako by ji vedla neviditelná síla, která jí do ucha šeptá:

„Najdi tu malou. Najdi Ellu. Najdi ji, najdi ji.“

Ello.

Že tvé tělo neleží na některém z těch řepkových polí, která míjíme? Že nejsi v žádném z těchhle domků natřených falunskou červení ani v žádném z ježatých lesíků kolem? Ani nikde v rozpadajícím se seníku? Nejsi pod tímhle černobílým nebem.

Ne, jsi někde jinde.

A my tě najdeme, pomyslí si Malin, zatímco se auto šine dál po silnici E4. Cítí, že je něco na spadnutí, že se všechny její pocity konečně sbíhají v jeden. Ale jaký?

Jaký pocit hledáme?

Lásku?

Nenávist?

Něco jiného?

Strach.

Siv Lennartssonová je přijímá ve své kanceláři v budově z přelomu století na ulici Avenyn v Norrköpingu, kde Svět adopcí sídlí. Její oči jako by při tom překypovaly potlačovaným strachem.

Za oknem rachotí tramvaj.

Kola na kolejích skřípou a Malin pozoruje Siv Lennartssonovou. Je to padesátnice s na červeno obarvenou trvalou a jemnými vráskami, které se jí táhnou od zelených očí. Tenké rty. Když je zve, aby se posadily do látkové sedačky na jedné straně kanceláře, hlas má rozhodný, a přesto nejistý.

Elin usedne na pohovku, příliš nízkou pro její dlouhé nohy navlečené v džínech.

Na zdi visí fotografie z Vietnamu: zátoka Ha Long a nazelenalé sloupcovité skály trčící z moře. Plakát z Nigérie. Obrázek Kapského města. Hubené tělo Siv Lennartssonové se hladce pohybuje místností, působí to, jako by z batikovaných šatů chtělo vzlétnout, a Malin si je jistá, že žena před nimi se věnuje joggingu, ale určitě i józe.

Sedne si k psacímu stolu.

Máš strach, pomyslí si Malin. Proč?

A z koho?

Siv Lennartssonová kývne na Elin Sandovou. Nechá ji objasnit, proč přišly. Elin řekne, že se jí chtějí zeptat na Sonnyho Levina a Patrika Andergrena. Možná ví Siv Lennartssonová něco, co by mohlo souviset s jejich případem, když s Levinem vyřizovala tolik adopcí.

Siv znovu přikyvuje, tentokrát rozhodněji, a Malin vidí, že za zelenýma očima probíhá horečnatá aktivita.

Co mám říct?

Co můžu říct?

„Měla jste někdy podezření, že by na adopcích, se kterými k vám Levin chodil, mohlo být něco v nepořádku? S těmi dětmi, které sehnal?“ zeptá se Malin.

Chce Siv Lennartssonovou postavit před fakta, jako by už věděli, jak to všechno bylo.

„Pokud vím, nebyl s žádnou adopcí, kterou zprostředkoval, ani nejmenší problém,“ odpoví. „Nakolik to můžeme posoudit, byly sjednány podle všech pravidel.“

„Prověřujete situaci na místě sami?“ zeptá se Malin.

„V těchto případech ne. I když někdy se to stane.“

„Ale máte ve Vietnamu nějaké kontakty, ne?“

„Samozřejmě jsme všechno prověřovali prostřednictvím tamních úřadů. Dokumenty byly v pořádku.“

„Nikdy jste neměla podezření, že by něco nesouhlasilo?“

„Co máte na mysli?“

„Víte, co mám na mysli,“ řekne Malin.

Siv Lennartssonová neodpoví. Nedívá se Malin ani Elin do očí, místo toho se zahledí na fotografii zátoky Ha Long.

Na divoce zarostlé ostrůvky v mlze.

„Zájem je velký,“ řekne Siv. „A naše zdroje omezené. A tak může zapálený konzultant, jako byl Sonny, odvést velký kus práce. My jsme pak jenom něco jako nezbytná třetí strana, která to celé posvětí.“

„Tudíž můžete přeskočit kontroly?“

„Ne, to nikdy. Ale každé dítě má právo na rodinu.“

„Takže nevíte o Sonnym Levinovi nic, co by pro nás mohlo být užitečné?“ zeptá se Elin. „Jak jsem řekla, včera byl nalezen zastřelený a vražda by mohla souviset s jeho činností.“

„Jestli něco víte, musíte nám to říct,“ dodá Malin.

Siv Lennartssonová vrtí hlavou, tváří se, jako by Malin ani Elin v téhle místnosti nebyly, jako by k tomuhle setkání vůbec nedošlo.

„Víte, proč s adopcemi tak najednou skončil?“

„Ve Švédsku byly přece adopce z Vietnamu do odvolání zastaveny.“

Nedělej hloupou, pomyslí si Malin. A Elin řekne:

„Ale v Dánsku, kde působil teď, ne. Proč…“

Siv Lennartssonová ji přeruší.

„Nevím. Já nevím. Co vlastně chcete?“

„Chceme, abyste nám řekla, co víte,“ odpoví Malin. „Mimo jiné o Patriku Andergrenovi. Věděla jste o jeho pátrání?“

„Slyšela jsem o tom. Nic víc.“

„Jak jste se to dozvěděla? Volal vám?“

„Požadoval informace a dostal je. Několikrát mi telefonoval. To je vše.“

„O čem jste spolu mluvili?“ zeptá se Elin.

„Řekla jsem mu, jak to je. Že jsme ve Světě adopcí nikdy podezření neměli ani nenarazili na žádné chyby, pokud jde o adopce z Vietnamu, které jsme umožnili. Ani v případech, kdy byl zprostředkovatelem Sonny Levin.“

„Kolikrát jste spolu mluvili?“

„Možná třikrát.“

„Zmínil se Andergren o nějakých jménech?“

Siv Lennartssonová zavrtí hlavou.

„Jakých jménech?“

„Jménech osob, které mohly být zapleteny do nelegálních adopcí.“

„Ne. K ničemu takovému nedocházelo.“

„Měla jste na starosti adopci Elly,“ řekne Elin. „Takže jste se tehdy s Patrikem Andergrenem setkala?“

„Ano, tak to obvykle probíhá.“

„Důvěřoval Levinovi?“

„Ne.“

„A potom vám Patrik zavolal a pokládal vám spoustu nepohodlných otázek?“

„Už toho nechte,“ řekne Siv Lennartssonová. „Odpověděla jsem na všechno, co jste chtěly vědět.“

„Pomohla jste Elle do Švédska.“

Elinin hlas je teď drsný jako písek.

„Přestaňte.“

„Nesete za ni svým způsobem odpovědnost, nemám pravdu?“

„Přestaňte.“

Malin si pomyslí, že je Elin fantastická, naprosto fantastická.

„Tak ven s tím,“ vybídne Elin Siv Lennartssonovou. „Možná nevíte nic konkrétního. Ale jste inteligentní člověk a já vidím, že máte něco na srdci.“

Siv Lennartssonová zavře oči.

A když je zase otevře, potlačovaný strach z jejího pohledu je pryč.

„Řeknu vám jedno jméno,“ zamumlá. „Ale nikdy nesmíte nikomu prozradit, že ho máte ode mě.“

Malin vyčkává a vidí, že Elin dělá totéž. Bude lepší nechat teď Siv Lennartssonovou mluvit než pokládat další otázky.

„Myslím, že byste se měli pokusit najít jistou Liv Negrellovou.“

„Liv Negrellovou? Kdo je to?“ zeptá se Elin.

„Jedna Švédka, možná o deset let mladší než já, asi ve vašem věku,“ řekne Siv a kývne směrem k Malin. „Před několika lety jsem se s ní setkala v Saigonu, pracovala tam jako kontrolor výroby pro H&M a kromě toho se zabývala adopcemi. Říkala, že hodlá skončit v H&M a místo toho na plný úvazek pomáhat takovým, jako je Sonny Levin nebo my, chtěla vyhledávat děti k adopcím. Nevím, jestli to uskutečnila, ale je to možné, klidně mohla ve Vietnamu působit bez našeho vědomí. Možná spolupracovala i s Levinem. Připadalo mi, že dobře rozumí tamní kultuře a lidem, ovládala jejich jazyk. Měla prostě ty správné kontakty a znalosti.“

Kontakty.

Jazyk, znalosti.

Musela jsi tušit, že některé adopce z Vietnamu mohly být problematické, uvažuje Malin. Ale nechtěla jsi to vidět.

„Proč bychom si měli promluvit právě s ní?“

Ale Siv Lennartssonová na Elininu otázku neodpoví.

„Liv Negrellová mi volala, když se adopce z Vietnamu pozastavily. Ptala se, co si o situaci myslím.“

„Takže jste o tom přece jenom věděla?“

„O čem?“

„Že ve Vietnamu pracovala na zprostředkovávání adopcí?“

„Vyrozuměla jsem to z toho, ano. Rozhodně. V každém případě jsem tušila, že shání děti.“

„Pokračujte,“ řekne Malin.

„Sonny Levin se o ní při několika příležitostech zběžně zmínil. Možná s ním dál spolupracovala, když začal adopce zprostředkovávat přes Dánsko.“

„Dobře,“ přikývne Malin.

Přemýšlí, co jim to Siv Lennartssonová vlastně povídá.

Cítí, jak jí myšlenky víří v hlavě a nechtějí se vydat tím směrem, kterým by potřebovala.

„Co se nám to snažíte říct?“ zeptá se Elin.

„Já nevím,“ pokrčí rameny Siv. „Nejsem si jistá, jestli to vědět chci. Ale na té Negrellové bylo něco, z čeho mi běhal mráz po zádech. Měla jsem pocit, že by dokázala jít přes mrtvoly, aby děti získala. Ale jak jsem řekla, všechny dokumenty byly vždycky v pořádku.“

„Setkala jste se s ní ještě někdy?“ zeptá se Malin.

„Ne, jenom tehdy v Saigonu. Ale některé věci člověk pozná.“

Malin přikyvuje.

„Některé věci pozná.“

Myslí si: A stejně jsi nic neudělala? Dovolila jsi, aby se to dělo dál, i když jsi to někde uvnitř věděla.

„Zmiňoval se o ní Patrik Andergren?“

„O Liv Negrellové? Ne, nezmiňoval,“ řekne Siv Lennartssonová. „Musíte chápat jednu věc. Když jsem na tomhle místě začínala, byla jsem rozhodnutá pomáhat lidem, kteří nemohou mít vlastní děti. Sama jsem se o dítě pokoušela dlouho a bylo to peklo. Chci pomáhat lidem, se kterými se setkávám. Někdy si myslím, že adoptivní rodiče milují své děti víc, než to dokážou rodiče biologičtí. Je to zvláštní, ale větší lásku jsem nikdy neviděla. A dětem se tady vede líp. Mnohem líp.“

Odmlčí se a potom dodá:

„A máte pravdu. Svým způsobem za Ellu cítím odpovědnost. Ale najít ji musíte vy.“

52.

Malin v hlavě víří slova. Stěrače z předního skla odhrnují déšť a způsobují na kapotě malé povodně.

Organizace, které se při zprostředkování adopcí spoléhají na konzultanty.

Přerušené adopce.

Děti.

Zmizelé děti.

Ella.

Nějaká Liv Negrellová.

Z hlubin vyšetřování se vynořuje neznámá žena.

Žena, která má údajně zálusk na děti.

Naše žena?

Ale proč by to měla být ona?

Malin se nechtěla Siv Lennartssonové ptát na Karininu adopci. Co by o ní mohla vědět? Vždyť proběhla přes Dánsko.

Zavře oči. Chce si odpočinout.

Zeke.

Nejspíš už se od zubaře vrátil.

Chce Karin zpátky?

Určitě ano.

O tom Malin přemýšlí, když chvíli po jedné hodině odbočují na parkoviště před policejní stanicí.

Elin a Malin vystoupí a za chvíli už stojí i se Zekem s nateklou tváří za Johanem Jakobssonem a upírají oči na jeho monitor. Börje a Waldemar se tlačí hned za nimi a Malin na šíji cítí Börjeho sladký cibulový dech. Nebo je to Waldemar? Ale z toho netáhne nikdy nic jiného než štiplavý nikotin a občas kouř.

Zatímco byly s Elin v Norrköpingu, podařilo se Johanovi dostat do jedné z uzamčených složek na disku Sonnyho Levina.

Uvnitř jsou další složky, nezaheslované, týkají se některých adopcí, které Sonny Levin vyřizoval.

„Doplňující materiál,“ řekne Johan a otevře jednu složku s názvem Sii Moon Kyi / Nina Wargová.

Tohle dítě Patrik Andergren neprověřoval.

Johan klikne na jediný dokument ve složce.

„Chtěl bych, abyste se na to podívali sami,“ řekne.

A tak mlčky čtou.

Malin dýchá čím dál víc zhluboka, slyší Waldemara mumlat:

„To snad ne, to snad ne.“

Sii Moon Kyi.

Dcera negramotné hotelové uklízečky a rolníka z vesnice nedaleko Hue. Otec zemřel na rychle postupující rakovinu způsobenou Agentem Orange, matka byla v tu dobu v sedmém měsíci. Porodila zdravou holčičku. Měla v plánu si ji ponechat. Místní úřady se o dítě chtěly postarat a nechat je několik let vyrůstat v dětském domově, za což matka dostala částku odpovídající 250 dolarům. Matka na nabídku přistoupila poté, co byla ve své chatrči dvakrát přepadena, přičemž jednou jí prý neznámý muž vyhrožoval nožem a chtěl jí dítě ukrást.

Když matka o rok později chtěla svou dceru zpět, úřady jí sdělily, že to není možné. Tím, že přijala peníze a podepsala související papíry, přistoupila na adopci a také za to dostala zaplaceno. Holčička, nyní dvouletá Sii Moon Kyi, už byla ve Švédsku u nových rodičů.

Případ uzavřen.

Malin zavře oči.

Polkne. Potom oči znovu otevře a čte dál.

Na místě v Hue, domov č. 57. S pomocí úředníků ze správy provincie vyhotovuje personál za úplatu dokumenty o tom, že Sii Moon Kyi je sirotek, a zároveň mě informují o skutečné situaci, což už předtím udělala LNG.

Mám jako vždycky pochybnosti. Ale LNG tvrdí: bez holčičky žádný obchod. Její nastávající rodiče ve Švédsku ji potřebují, řekl bych. A bude se tam mít líp než u své biologické matky.

A child for a pig.

Ty jsi věděl, že kradeš děti, pomyslí si Malin. Proč mám krucinál hledat tvého vraha? Dostal jsi, co sis zasloužil. Kdo ti dal právo rozhodovat o lásce? O tom, čí láska má větší cenu.

LNG, uvažuje Malin.

To musí být Liv Negrellová.

Musíme ji najít.

A potom si vzpomene na čísla z Andergrenova seznamu, úplně nahoře byla zkratka I. N. To, co považovali za International Numbers, může znamenat iniciály jména Liv Negrellové se špatně napsaným malým l, o kterém si mysleli, že je to velké I.

Možná jí byl Patrik Andergren na stopě.

Ať už dělala cokoli.

A on i Cecilie za to museli zaplatit životem.

Ello.

Kvůli tobě vraha Sonnyho Levina najdu. Třeba potom najdu i tebe.

„Kdo je LNG?“ zeptá se Waldemar, Elin pohlédne na Malin a ta přikývne. Potom Elin ostatním vypráví, co jim při setkání řekla Siv Lennartssonová, a nakonec Malin řekne, co ji napadlo ohledně iniciál Liv Negrellové.

Pak Johan klikne na další část dokumentu:

Dnes přijal 200 000 korun od XX nad běžný poplatek. 125 000 z toho posláno L. N.

A thousand pigs for a child.

XX musejí být švédští adoptivní rodiče Sii Moon Kyi neboli Niny Wargové.

Potom ještě stručnější poznámka o několik měsíců mladšího data:

Sii Moon Kyi dnes definitivně předána Moně a Kristianu Wargovým. Po krátkém obřadu v dětském domově 57 jsme společně odletěli do Saigonu, kde jsme se ubytovali v hotelu Park Hyatt.

Malin si úryvek čte ještě jednou.

„Kolik složek už jsi stačil projít?“ zeptá se. „Kolik takových případů tam je?“

„Je tu osm složek,“ odpoví Johan. „Stihl jsem otevřít pět z nich. Pokaždé stejný příběh. U několika se jména shodují s těmi, která prověřoval Patrik Andergren. Tohle byla ta pravda, které se chtěl dopátrat. Někteří z rodičů museli lhát, když jste je vyslýchali, nebo aspoň neříct o svých adopcích celou pravdu. Pokud tedy věděli, jaká hra se tu hrála. Ale možná se rozhodli to nevidět.“

„Museli to tušit,“ konstatuje Börje. „I když nikdo z těch, se kterými jsme mluvili, ani nenaznačil, že by se vyskytly nějaké pochybnosti.“

„Měli bychom je vyslechnout znovu,“ dodá Waldemar. „A vyšetřit, jestli se nedopustili zločinu.“

Johan ukáže na složku ukrytou za ikonou pevného disku.

„Tuhle nechci ani otevírat.“

Yin Sao Dao / Tess Johannisonová.

Ne, říká si Malin.

„Neotevírej ji,“ zašeptá a Zeke dodá:

„To už stačí. K čemu by nám to bylo dobré? Je tam něco, co ještě nevíme?“

A Malin si uvědomí, že přikyvuje.

„Karininu složku si vezmu na starost já, jestli není nikdo proti.“

Ve skupince to souhlasně zašumí.

Zvuk, který svědčí o respektu vůči kolegyni.

O přesvědčení, že dokud to jde, musejí držet pospolu, jinak proti zlu nelze bojovat.

„Fajn,“ řekne potom Elin křehkým hlasem, který se nehodí k jejímu mohutnému tělu.

Malin a Zeke se přesunuli do málo používané konferenční místnosti bez oken v druhém patře.

Sál má tmavé šedé zdi a klimatizace tu moc nefunguje.

Vzali si sem laptop a otevřeli složku týkající se Karin a Tess.

Nechtějí věřit tomu, co čtou.

Nechtějí.

Kvůli Karin, kvůli Tess, kvůli její biologické matce.

„Musím s ní promluvit,“ řekne Malin. „Zeptat se jí na to.“

Zeke sedí tiše vedle ní a působí, jako by úplně ztratil víru v lidskost.

„Udělej to. Promluv s ní ty,“ souhlasí.

„Ty nechceš?“

„Chci s ní mluvit o spoustě věcí, ale o tomhle ne.“

Písmena na obrazovce žhnou a Malin ví, že musí jednotlivá slova nechat stranou, musí se pokusit vidět celek. Narovná se a zaklapne počítač.

„Co to znamená? Co vlastně?“ zeptá se.

Zeke se vzpamatuje.

„Za prvé to, že existuje víc lidí, kteří mohli chtít Sonnyho Levina umlčet jednou provždy. Prostě toho věděl moc. Rodiče z těch osmi případů popsaných ve zvláštních složkách, lidi ve Vietnamu, kteří do toho byli namočení, možná dokonce i ta Siv Lennartssonová. Ti všichni mohli chtít vidět Levina mrtvého. Musíme je znova prověřit.“

„Ale nejvíc možná Liv Negrellová,“ dodá Malin. „Vynořuje se všude. Zmiňovala ji Lennartssonová, objevuje se v Levinových poznámkách a Andergren uvedl její iniciály v souvislosti s vietnamskými čísly. A v podstatě tu stojí černé na bílém, že dostávala peníze, v Karinině případě i v těch ostatních. Že obstarávala děti pochybným způsobem.“

„Souvisí to nějak s Patrikem Andergrenem?“ zeptá se Zeke.

„Možná se při svém zkoumání adopcí dostal moc blízko,“ přikývne Malin. „To musí být ono.“

„Ale k čemu? A ke komu?“

„Zamysli se.“

Malin chce, aby to jméno tentokrát vyslovil Zeke.

„Liv Negrellová,“ řekne. „Jestli se pod tou zkratkou skrývá ona.“

„Navíc pro ni může být užitečná i Ella.“

„Jak to?“ zeptá se Zeke. „Ellu taky mohl zabít kdokoli z těch, které jsme právě vyjmenovali, aby se zbavil svědka.“

„Ellu mohla použít jako obchodní artikl,“ vysvětlí Malin a vysloví tak myšlenku, kterou si nechce připustit.

„Musíme ji najít,“ prohlásí pak a vstane, interním telefonem zavolá Johanovi a ten za půl minuty sedí na druhé straně stolu.

„Liv Negrellová,“ řekne. „Podívám se, co o ní dokážu najít. Mám si nejdřív přečíst dokument v Karinině složce?“

„Ne, nedělej to,“ doporučí mu Malin. „Nech mě s ní promluvit.“

„Je to špatné?“

„Běž, Johane,“ přidá se Zeke. „Kašli na to, nečti to.“

„Odvedl jsi perfektní práci,“ řekne Malin. „Ale spolehni se na nás. Ten Karinin dokument nečti. Zachovej si čistou hlavu.“

Johan přikývne a odejde. Malin ví, že složku neotevře.

„Do prdele,“ řekne Zeke a sesune se na židli.

Co mám říct? přemýšlí Malin.

„Ella,“ ozve se potom. „Ještě není pozdě.“

Cítí, jak v ní klíčí jedna myšlenka.

53.

Zpocené čelo. Vedle ní řeka Stångån. Nohy bubnují do země. Běžecké oblečení se napíná přes pracující svaly.

A uvnitř zní mantra:

Otoč se, otoč se.

Ale Malin se nechce otočit.

Přesto zpomaluje, zastaví se u živého plotu a dívá se na vody řeky Stångån. Na těžké, nepravidelné dešťové kapky, které na hladině vytvářejí puchýřky jako od neštovic.

Obrátí se.

Běží domů, zrychluje, cítí, jak jí srdce buší v hrudníku, její myšlenky se projasňují a okolní svět se mění v pruhy světla, pulzující zvuky a nejasné kontury opuštěné asfaltové cesty podél tmavé vody.

Kde je Ella?

Proč jsi pryč?

Sonny Levin. Proč adopce v Dánsku tak náhle ustaly? Byl už ze svých špinavých aktivit unavený? Chtěl se z toho vyvléknout? Přiznat se, kát se a napravit se? Nebo jenom uvést věci do pohybu? To proto si vedl o některých adopcích tak pečlivé záznamy?

Dýchej, Malin.

Dýchej. Zrychli.

Neváhej.

Někde tam v dálce najdeš, co hledáš.

Jisté je, že Sonny Levin vydělával peníze tím, že v podstatě unášel děti jejich vietnamským rodičům a potom je předával toužícím švédským adoptivním rodičům, které pobláznily jejich emoce.

Taky je jisté, že se pod stolem předávaly vysoké částky, ze kterých zřejmě část dostávala i Liv Negrellová.

Obnos se určitě rozděloval mezi úředníky ve Vietnamu, personál dětských domovů a řadu dalších lidí.

Ale proč adopce skončily?

Svědomí?

Ne.

I když možná ano.

Malin cítí, jak chodidla v lehkých běžeckých botách došlapují na zem, jak jí mozek plní kyslík a endorfiny.

Možná toho nechal, protože s Liv Negrellovou dostali líp zaplaceno někde jinde. V jiné zemi.

Ale nic nenasvědčovalo tomu, že by měl kontakty i jinde v zahraničí.

Nakonec tělo selže.

Malin se zastaví a usedne na lavičku. Po zčervenalých tvářích jí stéká pot.

Jak se dá na dětech vydělat víc než podvodnými adopcemi?

Srdce se jí zastaví.

Nechce mozek nechat dovést tu myšlenku do konce.

Don’t fuck with me.

I’m gonna fuck you.

Prodají se jako otroci.

Jako sexuální otroci.

Mužům a ženám, kteří požadují po těch, kdo chtějí být přijati do jejich kruhů, aby jim zaslali nová videa. Videa, na nichž jsou děti vystavovány sexuálnímu násilí.

Takovým lidem lze děti prodat.

Těm, kteří nejsou lidmi.

Nemůžou být stejní jako já.

Nesmějí být stejní jako já.

Malin vstane, chce se jí zvracet, strčí si prsty do krku, ale nejde to.

Měl Sonny Levin kontakty na nějakou takovou síť? Měla je Liv Negrellová?

Začal snad Andergren tušit právě tohle? Jakým silám se to postavil?

Silám peněz, chtíče, studu.

Temným, temnějším, nejtemnějším.

Úplně nejspodnějším, nejnižším kruhům. Pedofilové. Zamrzlí zrádci lidskosti.

Že by bylo na Sonnyho Levina tohle zacházení s dětmi moc? Že by se mu tahle nová, výnosnější činnost zhnusila? Tedy pokud to tak skutečně bylo. Pochybné adopce jsou jedna věc, ale prodávat děti pedofilům? Co když z toho chtěl vycouvat, a tak byl zavražděn? Zjistil, co neměl? Dozvěděl se na někoho něco? Vypadá to, že to přece jenom myslel se švédskými rodiči dobře, a podle jeho zápisků se zdá, že upřímně věřil, že dětem nabízí lepší život.

Ale jakým právem? A proč vlastně?

Peníze. Nakonec jde vždycky o peníze.

Nebo o touhu.

Tak to v životě funguje.

Malin se chce znovu zvracet.

Křičet, brečet, zmizet.

A child for a pig.

A child is a pig.

Malin chce vyzvracet celé své tlukoucí srdce,

protože tohle srdce

v tomto světě není potřeba.

DON’T FUCK WITH ME, DON’T FUCK ME,

DON’T, don’t, please, sir, don’t do this.

Don’t.

Já jsem člověk.

Na těle horký proud vody ze sprchy.

Zavolala Svenu Sjömanovi domů. Poprosila ho, aby kontaktoval Interpol, jestli ve svých záznamech o vyšetřování sítí pedofilů nemají něco, co by mohlo souviset s jejich případem.

Snaží se pohnout kohoutkem. Chtěla by ještě silnější proud, teplejší vodu.

Ale nejde to.

Už je na maximu nájemního bytu. Ale chce víc. Přemýšlí, že by si ze šatníku v ložnici přinesla kladivo a přivedla s ním páku baterie k rozumu.

Karin.

Co sis myslela?

Chci.

Chci dítě.

Nedělám žádnou chybu. Jenom když to dítě dostanu.

Doktor. Řekl, že to nebude problém. Že to půjde. Budeme to zkoušet. Nebo řekl něco jiného?

Řekl něco jiného.

Karin.

Ty sis pravdu taky přizpůsobila. Abys s ní dokázala žít.

Adopce.

Chci dítě.

Koupím ho.

Někdo prodává dítě.

Ale komu?

Lásce, nebo zvrácenosti?

Tomu, kdo zaplatí nejvíc. Pro někoho je to jenom byznys.

Teplejší, teplejší, teplejší vodu.

Musíme se vzdát toho, co nejvíc milujeme, aby to mohlo žít?

Jsme té oběti schopni?

Někteří jsou k tomu donuceni.

Co bych dokázala obětovat já?

Tove? Stefana? Svou lásku?

Ze všeho nejdřív se vytratí rozum.

Doktor řekl: Už nikdy nebudete moct mít děti.

Řekl to přímo takhle.

Nikdy nebudete moct mít děti. A já to vytěsnila.

Kladivo.

Je mi zima.

Odkdy je tu taková zima?

Chci bušit do tohohle světa, dokud se nepodrobí. Já se podrobit nehodlám.

Chci mít, mít, mít.

Chci jenom mít lásku. Musím dostat lásku.

Copak jde žít a nemilovat, nebýt milován?

Karin.

Malin vychází ze sprchy.

Připravená.

Připravená jet za Karin.

Kde leží hranice?

Pálí to víc, víc a víc.

Jaké horko může člověk snést? Jakou temnotu? Já, Sonny Levin, jsem svého vraha znal a možná jsem dostal, co mi patřilo. Možná existuje nějaké zvláštní místo pro lidi jako já, pro ty, kteří byli zavražděni a zasloužili si to.

Ale já nikdy nenarušoval rovnováhu.

Nikdy v životě jsem ji nenarušil.

Jenom jsem stěhoval lásku z jednoho místa na jiné. Nikdy jsem nikoho nezabil. Pokud tedy není ztracená láska něco jako smrt, pokud něco z té lásky nemizelo cestou, dřív než se mohla obnovit.

Neříkejte mi, že to děti u nás na Západě nemají lepší. V rodinách, které jsem jim sehnal.

TOHLE MI NETVRĎTE.

Co mohly ty chudé matky svým dětem dát? Žádné vzdělání, často ani dostatek jídla, osamělost, zoufalství, ponížení, špína, horečka dengue, paraziti, úzkost, nejistota, násilí, znásilnění, všechny ty kruté tváře chudoby.

Má matka právo za takových okolností rozhodovat o svém dítěti? Není naší povinností se o děti postarat a dát jim lásku ve všech jejích podobách?

Bezpečí by mělo jít s láskou ruku v ruce. Vzdělání, klid, možnost vyrůst v dobrého člověka.

Lásku lze rozdělit.

Lze ji poměřovat.

To je jasné.

A proč by láska biologické matky nebo otce měla být za všech okolností na prvním místě?

Tak hergot nepřivádějte děti na svět, když se o ně nedokážete postarat.

Nevymlouvejte se na nevědomost.

Na chudobu.

Nevymlouvejte se na nic.

Milujte své děti a postarejte se, aby se jim dostalo možností, které si zasluhují.

Jinak vám je seberu.

Bral jsem je.

Tak to bylo.

Ale teď, teď se rozběhlo něco jiného a já jsem tady, ve vroucí vodě, spoutaný spalujícími vlákny.

Znám svého vraha, tak jako znám to nejhorší v sobě samém.

54.

Lampa na schodišti je rozbitá, a když Malin stoupá do druhého patra za Karin Johannisonovou, připadá si, jako by se ocitla v rakvi.

Zvonek je v tom vlhku určitě pod napětím, pomyslí si Malin a oklepe vodu ze svého žlutého pláště do deště. Vybaví se jí ten černý, jak hoří v lese.

Když vyrazila z domova, hodiny ukazovaly půl desáté.

Teď může být za pět minut tři čtvrtě a jí se třese prst, celá ruka se chvěje, ale musí se přinutit zmáčknout tlačítko.

Musí.

Přitiskne ucho ke dveřím.

Co je za nimi? Co se děje? Jak může špatné svědomí ovlivnit lásku? Ty přece máš svědomí, Karin, viď?

Z bytu není slyšet dětský hlas ani kroky. Ale televize je zapnutá.

Je doma.

Čekáš mě? Musela jsi tušit, že to vyjde najevo. Malin si náhle uvědomí, že teď musí být opatrná, ačkoli za dveřmi je jedna z jejích nemnoha přítelkyní.

Tess je tvé dítě.

Neberte mi dítě.

Don’t fuck with me.

Prst na zvonku.

Ozve se nepovědomé zazvonění, blízko, ale přitom hrozně daleko.

Tady jsem, já, Ella.

Teď si nehraju na schovku.

Maminka jednou říkala, že jsem dřív byla ryba v jejím břiše, delfín. A mně to připadalo praštěné.

Ale teď si hraju na delfína.

Jsem teď delfín.

Nemám nohy. Ani ruce.

Snažím se přesvědčit ostatní, aby si se mnou taky hráli na delfíny. Je tady tak vlhko a taková tma, že mám pocit, jako bychom se zavřenýma očima plavali ve vodě.

Mami!

Tati!

Chci na vás zavolat, ale ryby neumí mluvit, takže volám jenom jako. Jenom si hraju, že vás volám.

Hraju si na to, že jsou tady všichni hodní.

Ne.

Já nechci, nechci, nechci.

Jsem delfín, jsem ryba.

Podívej, mami.

Nesmíte se na mě dívat.

Ryby si takhle nehrajou.

Ne jako v tom filmu.

Už nejsem holčička.

Tak je to.

Zeke Martinsson vidí svou ženu Gunillu, jak stojí u dřezu. Umývá hrnce a kastrůlky po večeři, kuchyňské náčiní, které se nevešlo do letité myčky značky Cylinda.

Mluví o zahradě. Jaké květiny příští rok zasadí.

Mluví o Martinovi. O tom, do jaké školy by se časem měly dát děti, když to teď vypadá, že se z Linköpingu neodstěhují.

Mluví a mluví a navzdory tisícům slov neřekne vůbec nic a on chce jít k ní a uškrtit ji, zbavit se jí jednou provždy, chce vykřiknout, že sní o tom, jak se miluje s Karin, ať už se dopustila čehokoli, tvrdě a měkce a dlouho, až se její výkřiky ponesou vzhůru ke hvězdám.

Chce Gunillu uškrtit.

Umlčet ji.

Přinutit ji poslouchat.

Zeke si uvědomí, že přemýšlet o Gunille, jako by byla mrtvá, mu připadá úplně přirozené.

A tak vstane.

Odejde do předsíně, oblékne si bundu a otevře vchodové dveře.

„Kam jdeš?“ volá Gunilla z kuchyně.

„Projít se.“

„Vrátíš se?“

„Ne,“ křičí. A už je na verandě. Zabouchne za sebou a po cestičce vydlážděné kameny dojde k brance v živém plotu. Zastaví se. Pohlédne k domu a pak oknem do kuchyně, vidí Gunillu u nádobí.

Odchází, míří do města, cítí, jak mu plíce plní chladný večerní vzduch a jak se mu na hlavě rozstřikují dešťové kapky.

Malin a Karin stojí proti sobě v chabě osvětleném obývacím pokoji.

Kadidelnice bez kouře.

Svítící červené lucerny z trhu.

Propagandistické plakáty. Tanky připravené postavit se každému vetřelci.

Televize mumlá a poblikává, dávají nějaký dokument o moři. Za oknem se po ulici Drottninggatan šine autobus.

Tess spí ve své postýlce v Karinině ložnici.

Když Karin zjistila, proč tu Malin je, řekla jí, ať odejde. Malin se teď navzdory svému rozčilení klidně ptá:

„Ty jsi věděla, že Tessina pravá matka ji k adopci dát nechtěla? Že ji podvedli?“

Karin se na ni ostře zadívá, její oči působí v šeru místnosti tmavě, a řekne:

„Já jsem její pravá matka. Vždycky jsem byla.“

„Takže jsi o ničem nevěděla? To mi chceš říct? To, co se píše v záznamech Sonnyho Levina, je lež?“

„Je to lež. Co si vůbec myslíš?“

„Myslím si, že teď lžeš ty mně.“

Karin udělá krok k Malin.

„Já jsem její pravá matka.“

A než se stačí Malin zarazit, slyší, jak se jí z úst řinou slova:

„Nikdy jsi její matka nebyla.“

Karin pozvedne ruku.

„Chceš mě uhodit?“

Ruku zase spustí.

„Teď jsem její opravdová matka já. A ty to víš.“

Malin přemýšlí, kdo je ten člověk ve tmě před ní, co je to za bytost.

„Jak jsi mohla?“

„Mohla co?“

„Nedělej hloupou. Levin psal pravdu, že je to tak? Věděla jsi o tom. A zaplatila jsi. Koupila jsi dítě jiného člověka, protože jsi neměla svoje vlastní.“

Karin se obrátí k oknu a Malin vidí, jak se na mokrém skle mlhavě zrcadlí nezřetelné rysy jejího obličeje. Jak se ve hře světel z protějších oken střídavě křečovitě stahují a zase uvolňují.

„Myslíš si, že všechno víš, Malin. Že můžeš všechno. Do prdele, ty jsi tak hrozně chytrá, že se mi chce zvracet.“

Šepot.

A přitom vlastně volání.

Milujte mě.

Dovolte mi milovat.

„Má se líp tady. Se mnou. Měla bys vidět ten sirotčinec. Tak by žádné dítě žít nemělo. A na té adopci nebylo nic divného. Řekl, že je všechno v pořádku, a já o ničem nevěděla.“

„Podle jeho dokumentů jsi o všem věděla a souhlasila. Bylo ti to jedno.“

„NE,“ křičí Karin. „NE!“

Vzdaluje se od Malin, vrtí hlavou a šeptá:

„Ne, ne, ne. Tak to nebylo, tak to vůbec nebylo, Tess je moje, nemá rodiče, zemřeli, její biologická matka je po smrti, tak to je. Musíš mi věřit.“

Už nikdy nebudeš mít děti.

Jsem člověk?

Ne, nejsem člověk.

„Víš to jistě, Karin? Naprosto jistě?“

Karin na ni zírá a potom pohlédne k Tessinu pokojíku. Malá musí spát opravdu tvrdě. Pak znovu upře pohled na Malin.

„Co ses dozvěděla ve Vietnamu?“ zeptá se Malin.

„Drž hubu, drž hubu, drž hubu.“

„Představ si, že bys byla její vlastní matka, představ si, že by se to stalo tobě. Představ si, že by ses každou zatracenou noc pokoušela usnout a věděla bys, že ti někdo ukradl dítě, že tvoje dítě je na druhé straně zeměkoule s lidmi, kteří ti ho ukradli.“

„Drž hubu.“

„Tolik jsi po ní toužila.“

Karin vrtí hlavou.

„Všechno je v pořádku. Tessin otec i matka jsou mrtví. Tak je to.“

„Ne, Karin.“

Malin se dívá, že Karin jako by popraskal obličej, jako by se svlékala z kůže. Pak Karin vykřikne:

„Kdo sakra jsi, abys mě soudila? Já se aspoň o svoje dítě starám. Nezbavuju se zodpovědnosti, což se rozhodně nedá říct o tobě a o Tove. Ty jsi ji vždycky znovu zklamala, nikdy sis neuvědomovala, jak obrovský je to dar, mít dítě, které můžeš milovat.“

A Malin křičí v odpověď:

„Mě do toho krucinál nepleť. A Tove taky ne. My s tímhle nemáme nic společného.“

„Jasně že máte. A ty to víš. Jsi špatná máma, Malin, a já jsem dobrá, o to tady jde, netvrď mi, že ne. Tím, že se pokoušíš vzít mi Tess, se jenom snažíš uchlácholit svoje vlastní špatné svědomí. Jdi s tím do prdele. Jdi do prdele.“

Malin se nedokáže udržet, cítí, jak její ruka vylétne do vzduchu a otevřená dlaň tvrdě přistane Karin na tváři. Slyší mlasknutí, když se kůže dotkne kůže. Zařve:

„Svině!“

Karin při silném nárazu zavrávorá, ale potom se přikrčí a vrhne se na Malin.

„Zabiju tě. Rozumíš?“

A začnou se rvát a přetahovat. Karin je silnější, než Malin tušila. Cítí, jak jí Karinina noha tlačí do kolene, padá dozadu, hroutí se na ručně tkaný koberec pokrývající parkety a už má Karin na sobě.

Kouše.

Škrábe.

Křičí.

„Jdi k čertu. Slyšíš?“

Malin se snaží udržet si Karin co nejdál od těla. Chce mě snad kousnout do krku? Ale potom ji místo toho přitáhne k sobě, pevně ji obejme, místo aby s ní bojovala, přidusí rány svým teplem a řekne: „No tak, no tak. To bude dobrý.“

Karin se Malin svíjí v náruči.

Ale Malin ji obejme ještě pevněji.

Zašeptá: „To, co napsal, je pravda, viď? Už si na to vzpomínáš, teď už si vzpomínáš.“

Karinino tělo se uvolňuje a Malin za chvíli vidí slzy, které jí zalévají líce, cítí je na svém vlastním obličeji a uvědomí si, že se dívá na zrcadlový obraz své vlastní tváře.

Karin se odvalí na stranu.

Zůstanou ležet na koberci vedle sebe.

Pláčou a lapají po dechu. Pak uslyší hlásek:

„Proč ležíte na zemi?“

Co by měl člověk udělat, Malin?

Co budete s Karin dělat?

Já, kdysi Sonny Levin, tě vidím, jak od ní odcházíš.

Věříš jí, že nikdy neslyšela o Liv Negrellové?

Co budete dělat?

Odsuzuješ ji, Malin? Jak to všechno můžete napravit?

Měl jsem své meze.

Odmítl jsem je překročit.

A tak jsem dostal kulku do prsou.

Ale jsou lidé, kteří žádné zábrany nemají, Malin. To už víš.

Ella.

Dostala se k takovým lidem? K jednomu takovému člověku?

Jsem v nejvlhčím ze všech světů. Černými dírami sem proudí pára, odírá mi kůži z masa, ale necítím bolest.

Vidím sám sebe mizet a zase se objevovat. Nikdy to neskončí.

Jsem ve světě páry.

Jsem tím, kým jsem se stal.

Chtěl jsem lásku.

Myslel jsem si, že o ní něco vím.

Myslel jsem, že dělám dobrou věc.

Spletl jsem se?

55.

ÚTERÝ 17. ZÁŘÍ, STŘEDA 18. ZÁŘÍ

Malin kráčí setmělou ulicí Drottninggatan. Předjíždějí ji auta a ona pozoruje svůj vlnící se stín.

Chtěla by se vtlačit do zdí okolních domů, uniknout všudypřítomnému dešti. Zmizet ze světa, být sama, dokud osamělost nepřestane existovat.

Odešla od Karin, jakmile Tess zase usnula.

Co měla říct? Samozřejmě mohla Karin leccos vyčítat. Měla si s nimi o tom promluvit dřív, když věděla, že vyšetřují takovou věc. Ale nechat si pro sebe informace, na které se nikdo neptá, není zločin. A kdyby se jednalo o mé dítě, taky bych držela zobák.

Nemůžu po Karin chtít, aby všechno přiznala. Aby odkryla pravdu o tom, jak se k ní Tess dostala.

Došlo v souvislosti s adopcemi ke spáchání trestného činu? Spáchala zločin Karin? Tady ve Švédsku, nebo ve Vietnamu?

Nemám sílu o tom teď přemýšlet.

Dřív nebo později se všechno dá zase do pořádku, dřív nebo později se životy všech, kdo se do téhle motanice nějak zapletli, napraví, budou správné, dokonalé.

Měla bych děti vrátit?

Měla bych je vyrvat z náruče jejich švédských rodičů, i když budou křičet?

Mají rodiče ve Vietnamu už navždy oplakávat živé?

Adopce se uskutečnily.

Koho zajímá jejich průběh? Nikdo nemůže dokázat, co se stalo. Tvrzení bude stát proti tvrzení, láska proti lásce, získaný čas proti ztracenému. Co znamenají nějaké dokumenty na disku zavražděného muže?

Matky ve Vietnamu musejí v noci chodit k nestvůrám u řeky a plakat. Musejí posedávat u svých plynových hořáků a elektrických ploten a snažit se dýchat, snažit se žít s vědomím, že jim ukradli děti.

Práva chudých nikoho nezajímají.

Malin nemá sílu tu myšlenku dovést do konce. Nedokáže si s ní poradit. Protože zná odpověď.

Nikoho nezajímají práva lidí bez prostředků. A tak to chodí odjakživa.

Vidí před sebou černobílou fotografii vietnamské matky, ten obrázek z internetu.

Karin.

Jakým právem?

Za Malin se vynoří ještě jedno auto.

Prochází se tu pozdě večer ve žluté pláštěnce, její stín pronásleduje sám sebe, ale honí i něco neznámého tam vepředu, před všemi ostatními stíny.

Zeke viděl Malin vycházet ze dveří domu na ulici Klostergatan, kde bydlí Karin, a přikrčil se za zaparkované auto, aby si ho nevšimla.

Teď ji vidí mizet na Drottninggatan, stín, který se obnoví pokaždé, když ji míjejí světla dalšího auta.

Ty čtyři kilometry do centra města běžel.

Pod bundou je úplně zpocený.

Ví, co má dělat, pamatuje si vstupní kód do Karinina domu, a když stoupá po schodech a klepe na dveře, necítí sebemenší pochyby.

Nechce zvonit.

Nechce vzbudit Tess.

Chce před sebou vidět Karin.

Je mu jasné, že rozhovor s Malin musel být dramatický, a doufá, že se Malin vyhnula výčitkám.

Nikdo neotvírá.

Klepe znovu.

Karin nemá ve dveřích kukátko. Možná si myslí, že se Malin vrátila, a nechce otevřít.

„To jsem já, Zeke.“

Rachocení v zámku.

A vtom stojí před ním. Na sobě má červenou noční košili po kotníky, a když se s ním setká očima, zmizí z jejího pohledu neklid.

Ustoupí.

Zeke vejde do předsíně, zavře za sebou.

„Byla tu Malin,“ řekne Karin.

„Já vím.“

„Nikdo mi Tess nemůže vzít.“

Zeke přikyvuje.

„Odsuzuješ mě?“

„Ne.“

„Tess spí. Zase rychle usnula.“

„Je to složité,“ řekne Zeke. „Ale já jsem tu. Ať se stane cokoli.“

„Nevím, co se může stát. Nevím, co mám dělat.“

„Opustil jsem ji,“ řekne Zeke. „Opustil jsem ji jednou provždy.“

Karin přikyvuje.

„Teď jsi tady.“

„Byla to hrozná chy…“

Karin si ke rtům přiloží ukazováček. Umlčí ho.

Potom se k němu natáhne a on si svlékne bundu, vezme Karin za ruku, skopne z nohou boty a následuje ji do ložnice. Vidí Tess v malé postýlce u okna do dvora.

„Musíme být potichu,“ zašeptá Karin. „Byla vystrašená, ale teď už snad tvrdě spí. Většinou ji jen tak něco nevzbudí.“

„Dokážu být potichu,“ řekne Zeke.

„Já vím.“

Dneska večer chci drink.

Malin stojí před hospodou Pull & Bear. Uvnitř je plno a Malin slyší déšť bubnující do střechy kostela svatého Larse.

Tequilu.

Jenom jednu.

Dokážu zůstat u jedné.

A teď — jak se to stalo? — sedí na jediné židli, která byla u baru volná, dívá se na stěny zdobené látkou se vzorem skotské kostky, na zrudlou tvář muže vedle sebe a v ruce svírá sklenici tequily, přibližuje ji ke rtům, zaváhá. Pak ale uvidí Tess s Ellou stojící vedle ní na dřevěné podlaze lokálu, osamělé děti v rámusu dospělých, zavře oči, ucítí ostrý palčivý nápoj v ústech a polkne, nechá lahodný mok pomalu téct do žaludku, kde pálí tak, že se jí rozlije teplo po celém těle.

Voda.

Namísto vody chci pít tohle.

Po zbytek svého podělaného života.

Nechá prázdnou sklenici klesnout, postaví ji na bar.

Tess zase zmizela.

Stejně jako Ella.

Malin dá znamení barmanovi. Nepochybuje o tom, že ji poznává, že ví, kdo je a co má ráda.

Dolije jí skleničku.

Jednu.

Dvě, tři, čtyři, pět a teď svět ztratil ostré hrany, srdce se zklidnilo a ona pije, střídá tequilu s vychlazeným hořkým pivem. Vlhká studená sklenice je příjemná na dotek, jako by už nic nepálilo, jako by byly všechny věčné pekelné ohně uhašeny.

Tváře.

Tepny pod neznámou kůží.

Pohledy, hlasy.

Víme, kdo jsi.

Už zase piješ? Jen to řekněte. Vykašlete se na to.

Šum.

Hlasy.

Hlasy znějící za jinými hlasy.

Znám svého vraha, tak jako znám to nejhorší v sobě samém.

Tess.

Ello.

Musíš ji najít, Malin.

Ellu.

Dejte mi tu obálku.

Dejte mi televizi, ledničku, myčku, všechny ty věci, které pro vás jsou samozřejmé.

Dejte mi klimatizaci.

Ty mi dej své dítě.

Za kolik?

Kolik stojí prase?

A kolik dítě?

Cena je stejná, přátelé.

Živí a mrtví v tomhle případu existují vedle sebe, hranice se stírají. Malin to už ví a pije ještě jednu tequilu a teplo uvnitř ní je chlad neznámých žen a ona chce křičet a hodit sklenicí proti zrcadlu před sebou.

Ještě se neodvážila pohlédnout sama sobě do tváře.

Koho by tam uviděla?

Petere.

Dej mi dítě. Nech ho, aby se ve mně usadilo, budu tentokrát lepší matkou.

„Slibuju, slibuju, slibuju.“ Barman se k ní nakloní a řekne:

„Nevím, s kým mluvíte, Malin, ale já každopádně slibuju, že dneska večer už vám nenaleju ani kapku.“

Chystá se protestovat, ale vtom jí zazvoní telefon.

Nějaké jméno.

Johan.

Dvakrát zmáčkne špatné tlačítko, ale napotřetí se trefí a uslyší jeho hlas.

Je opilá, pomyslí si Johan Jakobsson. Už zase pije.

Co můžu dělat?

Sžírá sama sebe zevnitř a jednoho dne už to tak nepůjde dál.

Takhle nikdo nemůže žít.

„Poslouchej, Malin,“ řekne. „Našel jsem jednoho švédského kluka z telekomunikační firmy ve Vietnamu, operátora jednoho z čísel Liv Negrellové, teda mohlo by to být její číslo. Prý dřív pracoval v Ericssonu s Andergrenem a vycházel s ním dobře. Na internetu se dočetl o té vraždě. Takže nám zjistil GPS souřadnice toho čísla, když byl telefon zapnutý.“

„Cože?“

„Posloucháš mě, Malin?“

„Ještě jednou.“

Johan zopakuje, co právě řekl.

„Takže jsi dostal informace o vietnamských číslech?“

„Ale ne zrovna oficiální cestou. Poslali jsme sice i formální žádosti, ale bez odpovědi.“

„Cože?“

„Jdi teď domů a lehni si.“

Aniž by věděl proč, Johan pokračuje:

„Většinou pobývala v Saigonu. Ale objevila se i v Linköpingu. Na ulici Stentorpsvägen a u domu Levinovy matky. V den vraždy. Malin, slyšíš mě?“

Johan poslouchá hlahol lidí v náladě.

Potom se ozve Malinin hlas:

„Slibuju. Je to v pohodě. Slibuju.“

56.

Jak vyléčit kocovinu?

Malin se probudí, vleče se do sprchy, zvrací, jde do kuchyně a vytáhne ze skříňky nad lednicí poslední ukrytou láhev tequily.

Potom pije.

Velkými doušky.

Ještě než se vrátí do koupelny, cítí se už líp, vnímá, jak kocovina opouští tělo, vypláchne si pusu, vyčistí si zuby a o deset minut později už je oblečená a jde na stanici. Šedé nebe jako by se ji snažilo zamáčknout do asfaltu.

Přesně v osm hodin se schází celý tým. Sven, Börje, Waldemar, Johan, Karim, Zeke, Elin a Malin.

Johan Jakobsson stojí u tabule.

Vedle něj je zapnutý projektor, který na bílé pozadí promítá rozostřenou černobílou fotografii Liv Negrellové.

Oči daleko od sebe. Vlasy tmavé. Ostré rysy, které jsou však na snímku rozmazané.

Člověk, ale stejně tak i přízrak. Spíše zvěsti než charakterové vlastnosti. Siv Lennartssonová potvrdila, že obrázek skutečně zachycuje Liv Negrellovou.

Sven Sjöman zatáhne žaluzie.

Zahrada školky a hrající si děti zůstávají venku.

Johan je seznamuje s tím, co zjistil. Malin se nepodařilo vzpomenout si, co se jí předchozího dne snažil do telefonu sdělit. Všichni vyšetřovatelé v místnosti poslouchají napjatě a s respektem jako vždycky, když se vyšetřování rozběhne a začne jasně ukazovat určitým směrem. Je to okamžik, kdy se pravda zdá být na dosah.

„Máme číslo, které s největší pravděpodobností patří Liv Negrellové. A podle GPS souřadnic a časových údajů, které jsme přes něj získali, se nacházela na obou místech činu v době, kdy k vraždám došlo.“

Pozná někdo z mého dechu, že jsem včera pila?

Ale nikdo se na mě nijak zvláštně nedíval. A tequila zarazila ten třas.

Nikdo.

Dokonce ani Zeke s Johanem se netvářili znepokojeně.

„Zřejmě do Švédska přijela den před vraždou,“ řekne Sven. „Potom zase odletěla, následující dopoledne. Dostala se sem z Ho Či Minova Města přes Helsinky a přes Helsinky se i vrátila, pokud tedy budeme věřit údajům z GPS.“

„To můžeme,“ přikývne Karim a pokračuje: „Takže je možné, že tahle Liv Negrellová přiletěla do Švédska, vydala se do Linköpingu a tam zavraždila tři lidi. Ale proč tak závažný zločin? Nějaké adopce přece nejsou motivem k vraždě.“

„Klidně můžou být,“ namítne Johan. „Jde tu o velké sumy peněz.“

Potom uvede několik čísel, která objevil ve zveřejněných materiálech FBI.

„Patrik Andergren mohl být Negrellové při svém pátrání na stopě,“ řekne Malin. „A tak ho i s Cecilií umlčela. A pak umlčela i Sonnyho Levina. Nejspíš toho moc věděl.“

„To je možné,“ souhlasí Sven.

„Neměla by si v tom případě s sebou odnést počítač? Mobily?“ zeptá se Börje Svärd. „Pokusit se za sebou zamést stopy?“

„Možná žádné stopy nenechala. V podstatě jsme ještě nic nenašli. Nebo jí připadalo, že to nemá smysl,“ řekne Malin. „Lidi dneska můžou ukládat informace na různých místech, nejen ve vlastním počítači. Například existuje spousta internetových úložišť.“

Börje přikyvuje.

„Ale proč se s adopcemi zničehonic přestalo?“ zeptá se potom Malin. Sama si už odpověděla, ale chce k tomu nasměrovat i uvažování ostatních.

„Protože zúčastnění dostali líp zaplaceno jinde,“ řekne Zeke a nikdo se té myšlenky nechce chytit, je to jenom tušení a oni mu zatím vzdorují.

„Vím, kam míříš,“ řekne Sven. „Na Malinin podnět jsem kontaktoval Interpol a zjišťoval, jestli náš případ nemůže souviset s pašováním dětí pedofilům. Reagovali rychleji než obvykle. Zrovna před poradou mi odpověděli, že jedno z čísel, o kterých si myslíme, že by mohlo patřit Negrellové, se objevuje i u nich. Ještě o něm nic víc nevypátrali. Ale jejich vyšetřování se týká dětské pornografie a sítě obchodníků s dětmi.“

A máme to, pomyslí si Malin.

„Což znamená, že ta holčička může být naživu,“ poznamená Elin.

„Liv Negrellová ji mohla odvézt zpátky do Vietnamu, aby ji prodala ještě jednou,“ konstatuje Malin.

„Byla snad Ella prodaná už předtím?“ zeptá se Sven.

„To nevíme. Zrovna tahle adopce nejspíš proběhla v pořádku.“

„Musíme znát podrobnosti,“ řekne Karim. „Jestli má ta ženská na svědomí vraždy, potřebujeme zjistit, kde se nachází, a pokusit se získat víc důkazů o tom, že má holčičku opravdu u sebe.“

„Od chvíle, co nejspíš přistála v Saigonu, už další GPS souřadnice nemáme. Telefon je zřejmě vypnutý,“ řekne Johan. „Ale měla by být tam.“

Malin se k němu obrátí.

„Co o ní víme?“

„Nic moc,“ odpoví Johan. „Narodila se 16. dubna 1971 ve městě Bålsta. Na gymnázium chodila v Eskilstuně, rok studovala ekonomii ve Stockholmu. Potom se ze Švédska odstěhovala. Údajně pracovala pro H&M jako kontrolorka výroby v Asii, ale firma se k ní nezná. Nenašel jsem žádné žijící příbuzné.“

Člověk rozmazaný jako černobílé fotografie z blešího trhu. Člověk jako stín, tvořený vlhkým listím a temnou krví.

Ale možná je to tak, že takovíhle lidé existují, ale zároveň neexistují. Že nemá cenu snažit se někoho takového pochopit. Lepší je ho prostě chytit. Zabít.

Vzpamatuj se, pomyslí si Malin. Cítí, jak tequila přestává účinkovat.

„Podařilo se nám na místech činu zajistit nějaké DNA pachatele?“ zeptá se Waldemar.

Sven zavrtí hlavou.

„Jak víte, Karin nic nenašla. Pilbladovu zprávu ještě nemáme, ale myslím, že bychom si neměli dělat moc velké naděje.“

„Ani žádné otisky prstů?“

„Podle toho, co od Pilblada zatím víme, tak ne. První ověřování nic nepřineslo. Určitě na sobě měla rukavice.“

„Stejně nejspíš nebude v databázi,“ podotkne Zeke.

„Jaké společnosti létají ze Saigonu do Helsinek?“ zeptá se Karim.

„Finnair,“ odpoví Malin. „Ti skoro určitě.“

„Musíme projít jejich seznamy cestujících z daných dnů.“

To jsme měli udělat už dávno, pomyslí si Malin.

„Myslíš, že letěla pod svým jménem?“ zeptá se Johan. „Když šlo o něco takového? A když s sebou měla Ellu?“

Elin se kousne do spodního rtu a potom řekne:

„Měli bychom Finnairu poslat fotografie. Elly i Negrellové. Poprosit je, aby fotky co nejdřív ukázali personálu. Pokud tam byly, někdo by si je mohl pamatovat. Musely být nápadné. Vystrašená malá holčička, ženská s rozrušeným nebo ledově chladným výrazem. Třeba…“

„Hned to zařídím,“ řekne Johan.

Vstane, ale před odchodem se zarazí.

„Volali z hospodářského. Nenašli nic svědčícího o tom, že by měl Andergren nějaká zahraniční konta. Ale říkali, že v tomhle směru není nic nemožné. Obzvlášť v Asii. Banky v zemích jako Singapur, Filipíny, Vietnam nebo Indonésie nejsou zrovna přístupné.“

„Umějí akorát papírovat,“ odfrkne si Waldemar, ale nikdo jiný nereaguje. Johan odejde z místnosti.

„Vidím to tak, že si přece jenom musíme promluvit s ostatními rodiči, kteří se objevují v Levinových složkách. Vyžádat si jejich alibi, vyptat se na Negrellovou,“ řekne Sven. „Může si to vzít Börje s Waldemarem?“

Waldemar přikývne.

Šklebí se.

„Buďte opatrní. Možná potom bude potřeba je vyslechnout znova. Takže zachovejte klid a neřekněte nějakou hloupost.“

Sven Sjöman vstane.

Zatáhne břicho pod bílou nylonovou košilí.

„Ty vraždy nějak souvisejí s Liv Negrellovou, Vietnamem, adopcemi a s dětmi, se kterými se tak či onak obchoduje,“ řekne. „Totéž platí pro zmizení té holčičky. Pokračujme v práci. Chci vědět víc o Liv Negrellové. Chci, abychom ji našli. Nemáme čas postupovat oficiálními cestami.“

„Nezačneme s vyšetřováním adopcí hned teď?“ zeptá se Elin. „Jsme si jistí, že všechno neproběhlo tak, jak mělo.“

Sven vzdychne.

„Až vyřešíme náš případ, předám tuhle záležitost generálnímu prokurátorovi. Pak už to bude na nich, není to naše věc. Jasné?“

Ani slovo o Karin.

Ani slovo o matkách a otcích ve Vietnamu, kteří přišli o děti.

Jenom o předání případu, přání zbavit se odpovědnosti za to, co je nepřijatelné.

Zavíráš oči, Svene. A já tě chápu.

Potom Malin vidí, že Sven Sjöman nasadil obvyklý výraz „konec porady“. Už zase vypadá tak hrozně unaveně jako před operací prostaty, jako by energie posledních dní byla jenom maska, poslední zalapání po dechu ztrápeného vyšetřovatelského života.

„Vědí všichni, co mají dělat?“ zeptá se.

Ostatní souhlasně zamručí a Malin si pomyslí:

Copak člověk někdy ví, co má dělat?

Levá ruka se jí začíná třást.

V ústech má sucho a rozhlíží se po místnosti, ačkoliv ví, že tu není nic, co by mohlo nastupující nevolnost zmírnit.

Schůze skončí a Malin si vezme Zekeho stranou, táhne ho do kouta chodby k oknu obrácenému k parkovišti.

„Poradíš si s tím?“ zeptá se ho.

„Já vím, jak to myslíš,“ odpoví Zeke a Malin čeká, že se rozzlobí, ale on místo toho vzdychne a usměje se.

„Momentálně si s tím vším vím rady úplně stejně jako ty. Jinými slovy: vůbec. Ale uděláme přece to, co musíme.“

Malin chvíli zírá na modré linoleum.

Vzhlédne k Zekemu.

„A Karin?“ zeptá se.

„Co je s ní?“

„Co bude s Tess? Co tvoje pocity?“

„Udělám to, co je správné. Stejně jako ty. Můžeš se na mě spolehnout.“

„Co je správné?“

„Myslel jsem, že to víš,“ odpoví Zeke a nechá ji o samotě s výhledem na zaparkovaná auta a stará kasárna, kde švédští bojovníci celé jedno století marně čekali na své uplatnění.

Už za dvě hodiny volají z Finnair.

Sven stojí u psacího stolu a shlíží na modrou vstupní budovu Univerzitní nemocnice, zatímco mu manažer aerolinek pro bezpečnostní otázky zvonivou finskou švédštinou sděluje, co „v maximální možné rychlosti“ zjistili.

Tři osoby z posádky letu FI 947 do Ho Či Minova Města z jedenáctého září identifikovaly Liv Negrellovou a Ellu Andergrenovou, které společně cestovaly na palubě letadla. Všichni si na ženu s dítětem vzpomínají, žena prý působila rozhodně a holčička vystrašeně a neklidně, schoulila se do klubíčka a potom usnula. „Úplně jako by jí někdo dal něco na uklidnění kvůli strachu z létání. Děti, které se v letadle bojí, nejsou nic neobvyklého.“

Muž se odmlčí a potom pokračuje:

„A právě proto se personál nijak neznepokojoval.“

Liv Negrellová cestovala pod jménem Tara Stevensonová, s britským pasem. Ella měla švédský pas, jak si vzpomněla letuška, která doklady před nástupem na palubu kontrolovala. Musela to být cestující jménem Ellen Stjärnbergová.

Falešné doklady.

Tak proto jsme její pas našli v domě na Stentorpsvägen, pomyslí si Sven. Liv Negrellová obstarala falešné papíry.

„To je všechno,“ dodá muž na druhé straně.

„Řekl jste nám toho hodně. Děkuji vám. A navíc rychle. Ceníme si toho.“

„Dejte vědět, kdybychom mohli udělat ještě něco.“

O hodinu a půl později, po domluvě s Karimem Akbarem, zavolá Sven manažerovi ještě jednou a zeptá se, zda by jim nemohl zajistit dvě volné letenky do Saigonu. Pro dva švédské policisty, Malin Forsovou a Zachariase Martinssona.

Za deset minut volá manažer zpět.

„Letadlo letí o půlnoci. Máte rezervovaná dvě místa. S otevřeným datem návratu.“

„Chtěla bych s sebou mít Elin,“ řekne Malin, když je Sven o nadcházející cestě informuje.

Sven se na ni usměje.

„Tři jet nemůžete,“ říká. „A ona je přece jenom ještě moc zelená.“

57.

STŘEDA 18. ZÁŘÍ, ČTVRTEK 19. ZÁŘÍ

„Jedeme dneska večer,“ řekne Malin od sporáku.

Karin Johannisonová sedí u sebe v kuchyni na jedné z židlí od Arneho Jacobsena a přes stůl se dívá na Tess, která se láduje kyselým mlékem z otlučené, modrožluté pruhované mističky.

„Eště.“

„Ale vždyť tam ještě spoustu máš, zlatíčko.“

„Eště.“

Karin se natáhne a dolije do poloprázdné misky další mléko.

Dítě se krmí.

Malin s Karin se dívají na Tess, potom na sebe navzájem a Malin zopakuje:

„Jedeme dneska večer.“

Karin dlouho hledí z okna na zlátnoucí koruny stromů ve dvoře, na listí, které je v podvečerním světle malátné a unavené a na lesku mu nedodávají ani zachycené dešťové kapky.

„Dívala jsem se,“ pokračuje Malin. „V letadle je ještě místo.“

„Chceš říct…“

„Víš, co chci říct.“

„To nejde.“

„Všechno jde, Karin, musíš…“

„Nemusím nic.“

„Ne. Ale jsi jeden z nejchytřejších lidí, které znám.“

Tess začne třískat lžičkou do stolu.

Bronzový obličejík má pocákaný mlékem, oči jí hrají, tělo je plné energie a holčička už klouže ze židle a mizí v obývacím pokoji.

„Zeke mi volal,“ řekne Karin.

Malin si sedne na židli vedle místa, ze kterého odběhla Tess.

„Takže už vím, že tam jedete.“

„Místo ještě je,“ opakuje Malin a Karin vstane, odejde do ložnice. Malin ji následuje.

Na bílém přehozu na posteli leží kufr s lehkým dětským a dámským oblečením, vedle něj taška nacpaná hračkami a dětskými knížkami.

„Už jsem zarezervovala letenky,“ řekne Karin. „A uvidíme, co se stane.“

„Dobře,“ odpoví Malin. „To je rozumné.“

„Musíme tomu prostě dát šanci.“

Malin přikyvuje.

Přemýšlí, co to vlastně způsobila. Uvědomuje si, že není silou, která by mohla něco ovlivnit, ale jenom malým tělískem unášeným v proudu, který je silnější než celý svět.

„Tove?“

„Mami? Ahoj.“

Malin drží v jedné ruce telefon, tou druhou balí věci do žluté plastové cestovní tašky.

„Chtěla jsem ti jenom říct, že jedu pryč.“

„A kam?“

„Do Vietnamu, pracovně. Letím dneska pozdě večer.“

Tove mlčí. Malin by si přála, aby se zeptala, co mámu na druhou stranu zeměkoule žene, ale Tove to podle všeho nezajímá.

Musela se o mě starat, pomoct mi do postele, postavit vedle mě kbelík. Viděla mě v tom úplně nejubožejším stavu.

„Včera jsem byla za Stefanem,“ řekne Tove.

Malin se natáhne do skříně, loví z ní bílé bavlněné šaty.

„Slyšíš, co říkám?“

„Slyším.“

Malin má chuť hodit telefonem o zeď, jít do kuchyně a přihnout si tequily, která teď stojí na lince.

Láhev je skoro prázdná.

„Mami, jsi tam? Vypadal, že se má dobře.“

Tove.

Tvůj hlas.

Chci zavěsit.

„Jak se má Peter?“

O ničem neví. Zapomněla jsem, že o ničem neví. Mohla se něco dozvědět od něj?

„Všechno v pořádku. Dneska večer přijde.“

„Ale vždyť jsi zrovna řekla, že večer letíš do Vietnamu. Tak jak může přijít?“

„Chtěla jsem říct, že zrovna odešel. Zrovna odešel, spletla jsem se.“

Tentokrát se odmlčí Tove.

„Musím balit,“ loučí se Malin. „Chtěla jsem ti jenom zavolat, než vyrazím, a říct ti, že tě mám moc ráda.“

„Tak to řekni.“

„Co?“

„Že mě máš moc ráda.“

„Máma tě má moc ráda, Tove. Jasné? Vždyť ty to víš.“

„Řekni ‚já‘.“

„Co ‚já‘?“

„Řekni ‚já tě mám ráda‘. Ne ‚máma tě má ráda‘.“

„Je v tom rozdíl?“

„Je v tom megarozdíl, mami, a ty to dobře víš. A já tě mám taky moc ráda.“

Jsou zase spolu.

Malin viděla, jak Zekeho ruka spočinula Karin na rameni, když v náruči vynášela spící Tess z auta v parkovacím domě na letišti Arlanda, jak ji objal, když se před letem do Helsinek odbavovali, cítila, jak stísněné ticho v autě přese všechno vibrovalo pozoruhodnou vřelostí.

Musíme to udělat.

A uděláme to společně.

Malin neměla pocit, že by součástí toho tepla byla i ona sama.

Cítila se v autě osaměle. A teď se dívá na blikající přistávací dráhu v Helsinkách, kde se letadlo, které je přenese do Saigonu, chystá ke startu.

Malin má s sebou adresu Tessiny biologické matky, byla uvedena v materiálech Sonnyho Levina.

Napadne ji, že v tom je cosi naivního, v téhle myšlence, že se možná věci ještě dají zachránit, že se dá nějak napravit, co bylo zničeno.

Ale jak?

Jakým způsobem a jaké to bude mít následky?

Opře si v letadle hlavu o chladné okénko.

Za sklem panuje noc.

Ať to s Karin a Tess ve Vietnamu dopadne jakkoliv, všechno je v háji. Bolest už se nemůže odestát.

Co mají před sebou? Obejme Tess svou biologickou matku? Napojí se na ni znovu? Vrátí se Karin domů a Tess tam nechá? Stane se to? Bude dobře, když se to stane?

Kdo ví. Ale tu cestu museli uskutečnit.

Je potřeba otevřít všechny možnosti, i kdyby celý ten pokus vyzněl na prázdno.

Protože dítě by nikdy nemělo být ukradeno matce.

Je to tak?

Co já vím.

Snažím se jenom najít nějaký fakt, kterého bych se mohla chytit. Takový, který bych dokázala snést.

„Nikdy nebudeš moct mít dítě.“

„Tys to věděla, Karin, tys to věděla.“

Jak můžeš s takovou pravdou vydržet?

Přesvědčuješ se znovu a znovu, že realita je jiná, až tomu nakonec uvěříš.

Díky té víře přežíváš.

Ale někoho jiného to možná zničilo.

A teď?

Ať se stane cokoli, jedna matka přijde o své dítě.

Dítě o svou matku. Možná o celý svůj svět.

A dva lidé budou ztraceni. Někdy je možná na nápravu některých věcí moc pozdě. Místo toho je musíme přijmout tak, jak jsou.

Ale kdo z naší západní společnosti je schopný tohle pochopit?

Tess spí na sedadle uprostřed řady, letadlo je poloprázdné, a tak mají všichni čtyři dost místa.

Zeke a Karin.

Sedí vedle Tess, každý z jedné strany, ale Malin cítí, že si chtějí být blízko.

Komu můžu být blízko já?

Kdo chce být blízko mně? Poškozenému zboží, defektnímu balíku, který pokaždé znovu vracejí odesílateli.

Nejsem tady potřeba.

Letadlo křižuje nebeskou klenbu. Kolem prochází letuška s vozíkem a Malin prosí o tři malé lahvičky bourbonu a sklenici bez ledu.

Šplouchá to a zurčí, když tekutina přistává v plastovém pohárku.

Pije velkými doušky a nevšímá si, že se na ni Zeke dívá a chce ji zastavit. Nakonec to Zeke nechá být a předstírá, že spí, nechá Malin uspat se alkoholem, zatímco se letadlo pohupuje nad planetou.

Chce natáhnout ruku ke Karin.

Místo toho ji položí Tess na hlavičku a zaboří jí prsty do vlasů. Jak tohle skončí?

Možná že se pocit, který mám teď, podobá stavu před operací, před takovou, která člověku zachrání život, ale zároveň po ní zůstane ochrnutý.

Musí se to stát.

To je jasné.

Ale následky si nelze v plné míře představit.

58.

Jak někoho najít v chaotickém Saigonu?

Z balkonu hotelu Majestic je výhled na líně tekoucí hnědošedou řeku Saigon a dvacet metrů pod Malin rachotí stovky vzteklých motorek; nepřetržitý proud mechanických mravenčích dělnic, které na svých polstrovaných ramenou nosí obyvatele města.

Na druhé straně bulváru kotví třípatrové lodní restaurace. Jejich poblikávající lucerny se v soumračném světle houpou sem a tam a za nimi se nákladní parníky pomalu sunou k přístavu, kde se proti nebi jako ohořelé dinosauří kostry rýsují železné jeřáby.

Za pásem džungle na druhé straně řeky stojí v řadě pár bílých skladištních budov a také o několik kilometrů dál od centra města vidí Malin hrstku zchátralých, opuštěně stojících dřevěných přístřešků a skladišť.

Bílé sklady mají spoustu očí, civí na ni svými černými okenními otvory.

V těch barácích může být cokoli, pomyslí si Malin.

Hotelový pokoj je zařízený v koloniálním stylu s patinou, ale těžké zelené draperie a bytelný lakovaný nábytek příliš nejdou dohromady s horkem, s měkkými útoky parna na lidské smysly. Bílé šaty se Malin lepí na tělo, prsty v sandálech jako by vedro skoro masírovalo.

Je tři čtvrtě na šest.

Před dvěma hodinami přistáli a zamířili rovnou do hotelu.

Karin s Tess jsou dole na dvoře u malého bazénku.

Koupají se.

Pronést do země rozložené pistole se Malin i Zekemu podařilo bez problémů. Zavazadla jim nikdo nekontroloval. Na letišti jim udělili zvláštní výjimku. Svenovi se při telefonátu s odpovědnou osobou z ochranky podařil zázrak.

Malin pohlédne na vysoký oblouk zářícího mostu, který se klene nad řekou o několik kilometrů dál po proudu, a cítí, že Saigon je město, které má své nejlepší dny ještě před sebou, město, které přežilo a dokáže přežít všechno; lidé jsou tu potravou pro velké sny politiků.

Johan jí poslal e-mail.

Prozkoumal starší GPS souřadnice telefonu Liv Negrellové v Saigonu. Často se zdržovala v jakési průmyslové zóně v západní části města a také trávila hodně času v hotelu Park Hyatt a v obytném komplexu hned za budovou parlamentu.

Signál ale pořád ještě nepřijímá.

Jsi tady, Liv? přemýšlí Malin a dívá se dolů na proud motorek.

Naslouchá jejich dunění, cítí, jak ji benzínové výpary štípou v nose.

Najdeme ten stín, kterým ses stala, tady?

Jde do ložnice, zvedne sluchátko telefonu na nočním stolku a vytočí číslo do Zekeho pokoje.

Ozvi se, mami.

Tady je Ella.

Jsem tu.

Nic neudělali. Tentokrát nenatáčeli mě a nebolelo to. Nebolelo to.

Nic se tam nedělo, mami.

A ta zlá paní… slyším ji. S kým to mluví? Co říkají?

Je tu moc horko.

Chci ven, mami. Chci ven.

Ne.

Nechci ven.

Ale jo, chci ven. Když to udělají ještě jednou, třeba potom přestanou a nechají mě být. Když k nim přijdu a budu hodná, tak mě potom nechají.

Určitě, mami.

Pustí nás ven.

Pustí nás. Mami, tati, to vy teď přicházíte?

„Zvládneš to? Nebo to necháme na zítřek?“

„Zvládnu to.“

Malin a Zeke jedou taxíkem do průmyslové zóny, kde se Liv Negrellová údajně pohybovala.

Nebe nad nimi potemnělo a auto je veze městem, kde je všechno cizí. Nesrozumitelné znaky v černé a červené se na křiklavě nasvícených vývěsních štítech přetlačují s písmeny latinské abecedy, těsně nad hlavami lidí se pnou svazky drátů elektrického vedení a děti si hrají na chodnících tak blízko silnice, že to vypadá, jako by nákladní auta a motorky požíraly jejich polonahá těla.

Usměvavé obličeje, vážné obličeje, oči, které se třpytí, které jsou za řídkými ofinami ve střehu, černé pohledy do jejich taxíku.

Kdo jste?

Co tu chcete?

Všude transparenty s rudými hvězdami na zlatém pozadí a nesrozumitelnými hesly.

Prodavači.

Syčící pánve wok na chladně modrých plamenech z plynových hořáků.

Kypící polévka.

Otevřeným oknem do taxíku proniká vůně chilli a zázvoru. Ale taky špína a hnilobný pach. Natažené žebrající ruce.

Znetvořená těla.

Po třech odbočkách se dostanou na hlavní silnici, která vede na letiště, a projíždějí okolo starodávných sešlých dvoupatrových dřevěných domů, které tu stojí bok po boku s novými nablýskanými skleněnými stavbami.

Několik kilometrů za letištěm taxík odbočí.

Ulice jsou čím dál tím užší, řidič nakonec zahne doprava a jede podél vysoké sněhobílé zdi, která je bez jakéhokoli stínu, protože světlometům nestojí nic v cestě.

Přiblíží se k vratům a řidič zastaví.

„Tady to je,“ řekne lámanou angličtinou.

„Můžete na nás počkat?“

Přikývne.

Malin mu k deseti dolarům ještě pět přidá. Řekne:

„Dostanete víc, když na nás počkáte.“

Cítí u těla chladnou, ve spěchu složenou pistoli, tenké sako jí kov jemně tiskne k žebrům.

Brána vedoucí do pustého areálu továrny je otevřená.

Ve světle hvězd vidí zaneřáděný dvůr lemovaný třemi halami, každá z nich je asi pětasedmdesát metrů dlouhá a všechny mají střechu z rezavého plechu.

Je tu ticho a Malin připadá, jako by zvuky města nemohly zdí ani branou proniknout, slyší jenom štěkot psa.

Pozor.

Za vteřinu se k nim přiblíží černý stín. Malin vytáhne pistoli, natočí ji směrem, ze kterého se ozývá štěkot a vrčení, namíří do vzduchu, stiskne spoušť a to, co musí být pes, zakňučí a stáhne se. Ví, že má proti sobě silnějšího.

Najde je teď někdo?

Výstřel doznívá.

Ale žádné jiné zvuky nejsou slyšet.

Malin a Zeke jdou ve tmě dál.

Do první budovy.

Malin vrátí pistoli do podpažního pouzdra a oba rozsvítí baterky v mobilech. Před sebou vidí prázdnou halu s betonovou podlahou a železné nosníky, které se tyčí do pětimetrové výšky až k posuvné střeše.

V podlaze jsou velké díry na místech, kde zřejmě kdysi stály stroje.

„Nic tu není,“ řekne Zeke.

V další budově je to stejné.

Vejdou do té třetí a poslední a Malin slyší za zády vrčení psa, který si ale drží odstup.

Tahle hala je jiná.

Ne tak rozlehlá. Naproti nim se otevírá černá chodba, která musí vést do ještě menších prostor.

Světlo z mobilů je vede dál.

Do chodby.

Okolo prázdných kamrlíků plných haraburdí, kde kdysi musely být kanceláře.

Slyšíme něco?

Slyším něco?

Krysu?

Prase?

Plačící dítě?

„Slyšel jsi to, Zeke?“

„Co?“

„Nebyl to hlásek brečící holčičky?“

„Já nic neslyšel.“

Zeke pokračuje dál a brzy už je obklopuje jednolitá temnota, vykopávají jedny dveře po druhých, ale i zamčené místnosti jsou prázdné.

Potom Malin znovu zaslechne pláč holčičky.

„Slyšels to?“

Zeke vrtí hlavou.

Vejdou do poslední kanceláře a v podlaze vidí rezavou kovovou mříž, na které visí lesklý, na první pohled nový zámek.

Vedle se válí rozbitý stativ od kamery.

Zeke vytáhne pistoli a oba dva se ukryjí za dveřmi. Třikrát vystřelí na zámek a ten se rozletí.

Z výstřelů jim zvoní v uších.

Malin se chystá zvednout poklop, když Zeke zakřičí: „Počkej!“ Malin se zarazí a pohlédne na něj.

„Co když je to past?“

Co když je tam dole Ella?

A další děti.

Ale v tom případě bychom je teď slyšeli.

Já jsem je slyšela. Slyšela jsem tě, Ello.

Malin znovu sáhne na rukojeť.

Zeke zmizí za dveřmi. Kašlu na to, jestli to vybouchne. Otevřu to.

Malin se podaří zvednout poklop a posvítí si dolů mobilem. Prázdná díra, možná dva metry hluboká.

Malin skočí dovnitř, svítí na stěny, do nichž jsou zabetonované kovové kruhy, řetězy na podlaze.

Kobka.

Někdo tu byl.

Ty, Ello.

Jiné děti.

Ale teď už tu nejste.

Tak kde jste?

Je za pět minut dvanáct.

Schoulím se do klubíčka.

Když si obejmu kolena a schovám hlavu k břichu, třeba mě neuvidí, až přijde.

Teď se otevřou dveře a někdo jde dovnitř, ale není to ona, ta paní. Jsou to dva jiní.

Zacpu si uši, nechci slyšet, jak ostatní děti křičí, nechci, nechci. A teď je tu světlo.

Íííííííííííííí. Křičím.

Chci mít čtyři ruce.

Chci si rukama zakrýt i oči.

A děti se mrskají jako ryby. Jsou to ryby, mami, že jo?

Zase je tma.

Zase ticho.

Schoulím se do klubíčka. Jsem holčička se čtyřma rukama.

Můžeš mít tolik rukou, kolik chceš, zlatíčko.

Jsme u tebe.

Slyšíš?

Vnímej nás.

Tatínek to nejdřív neviděl, ale když to nemohl vidět on, kdo jiný by to dokázal?

Nikdo ti nemůže ublížit, když nechceš.

Musíš tomu věřit.

Ale nejsi tam, kde tě hledá Malin Forsová.

Musí hledat jinde. Vidíme děti, které byly ještě nedávno s tebou, dostávají injekce do paží, usínají, nakládají je do tašek a pak odnášejí k bílé dodávce, která je odváží do chaosu a rámusu Saigonu.

Příště je řada na tobě. Takže si Malin musí pospíšit.

Ello.

Neboj se.

Jsme u tebe.

My jsme to teplo, které cítíš.

Jsi člověk, Ello.

Nikdy nedopusť, abys na to zapomněla.

59.

Malin vylezla z díry v podlaze, svítí dolů a nechává kužel světla dopadnout na kruhy ve stěnách a řetězy na zemi.

„To je na lidi,“ řekne a pes — musí to být pes — jim vrčí v zádech, ale ještě pořád se neodvažuje přiblížit.

„Na malé děti,“ dodá Zeke.

„Co budeme dělat?“

„Odvedeme svou práci,“ odpoví Zeke. „Zjistíme toho co nejvíc a pak kontaktujeme vietnamskou policii.“

„Mohlo by tu být víc takových míst?“

„Myslíš děr pro děti?“

„No,“ vypraví ze sebe Malin.

„Prohlíželi jsme to tu pečlivě. Jsem si jistý, že jsme nic nepřehlédli.“ Pak Malin uslyší pláč dětí, které dřív seděly spoutané v téhle díře. Znova a znova se snažily pochopit, co se s nimi děje, ve věčném, mučivém okamžiku plném hrůzy.

Stativ na kameru.

Chci někoho zabít, pomyslí si Malin.

Kde jsou ty děti teď?

V nějakém odhlučněném australském sklepě?

V Dortmundu v garáži se zvukovou izolací? V Nancy? Ve Falseredu? V Norrköpingu? Vagnhäradu?

„Kde jsou?“ zašeptá.

„Já nevím, kde ty děti jsou, Malin,“ odpoví Zeke. „Jenom vím, že tady ne.“

„Zmizíme,“ řekne Malin a zvedne poklop, zavře uvnitř pláč a křik dětí. Doufá, že jim tím pomůže do jiného světa, do světa, kde se dětský křik pokaždé promění v nespoutaný radostný smích.

Taxík na ně čeká.

Řidič si zpívá, v osvětlené kabině si prsty vyklepává rytmus do volantu. Když přecházejí přes dvůr továrny a k bráně i k autu jim zbývá posledních pár metrů, mají už psa skoro v patách.

Vrčí.

Štěká.

Štěkot se nese k hvězdnatému, pulzujícímu černočernému nebi.

„Řidič nemohl ten výstřel slyšet,“ konstatuje Malin.

„Nejspíš ne,“ souhlasí Zeke. „Jedeme do toho hotelu.“

Hotel Park Hyatt stojí nedaleko jednoho nepřehledného náměstí o pár kilometrů blíž centru města, na dohled od řeky. Budova byla postavena ve francouzském koloniálním stylu a připomíná svatební dort. Do tmy září reflektory osvětlující bílou fasádu a z limuzín u vchodu vystupuje nová saigonská aristokracie, zámožní obchodníci, kteří zbohatli, když se země otevřela investicím ze zahraničí.

Ten luxus Malin znervózňuje.

Nemám na bílých šatech špínu z té továrny?

Ne, v tomhle světle ne. Vrátný v bílé uniformě a vysokém černém klobouku jí a Zekemu otevře dveře.

V hale ze stropu visí velké čínské obrazy namalované na hedvábí, zobrazují krásné ženy v tradičním oblečení. Zpoza metr vysokých orchidejí zasazených v nablýskaných zelených květináčích se prostorem šíří magické světlo.

„Takže tady často pobývala,“ poznamená Malin.

„Podle GPS ano,“ přitaká Zeke.

„Ale kde, v hale?“

„Nebo v baru.“

„Vyzkoušíme bar,“ navrhne Malin a ani jeden z nich nechce před druhým připustit, jak absurdní je hledat Liv Negrellovou tady, i kdyby se opravdu nacházela v Saigonu.

Ale nic jiného, čeho by se mohli chytit, nemají a navzdory cestě necítí únavu.

Blíží se osmá hodina.

Bar.

Malin nikdy nebyla na místě s tak futuristickým zařízením.

Skleněný pult zalévá tlumené světlo a podél stěn potažených černou kůží stojí černá sametová křesílka. Z celého toho místa je cítit blahobyt, který v ulicích není vidět.

Liv Negrellová.

Tady jsi vysedávala, pomyslí si Malin. A popíjela šampaňské za peníze, které jsi vydělala kradením dětí a jejich prodáváním tomu, kdo nabídne nejvíc.

Sednou si k baru, mladá žena s vlasy hladce sčesanými dozadu před ně beze slova položí nápojové lístky a odejde.

„Kola,“ řekne Malin. „Já si dám kolu.“

Zeke se usměje.

„Já pivo.“

Z jemné vůně alkoholu se Malin znovu roztřese ruka, chtěla by si objednat všechno tvrdé pití, které v celém tom zatraceném podniku mají, ale teď nesmí zmalátnět, musí zůstat střízlivá a ve střehu kvůli Elle, kvůli všem těm dětem.

„Dobře, že piješ kolu,“ poznamená Zeke.

„Jak to myslíš?“

„Ty víš, jak to myslím.“

„Ne, nevím.“

„Dávej si pozor, Malin. Proboha.“

„Já si dávám pozor,“ řekne Malin a Zeke se usměje. Potom mladá servírka přijde přijmout jejich objednávku.

Malin vytáhne fotografii Liv Negrellové.

Ukáže ji servírce, která zavrtí hlavou a anglicky řekne:

„Nikdy jsem tu ženu neviděla.“

Malin fotografii ukazuje ostatním členům personálu.

Záporné odpovědi.

Lžou?

Jejich úzké oči nic neprozrazují.

Co je pravda a co lež?

Kdo ví.

Naprostá diskrétnost.

Jsem cizinka.

Malin zabalí do lístku se svým telefonním číslem dvacetidolarovou bankovku a podá ji servírce se slovy: „Kdyby se tu zastavila, zavolejte mi.“

Žena peníze přijme s nevyzpytatelným úsměvem.

„Chodí sem tolik hostů…“

Malin a Zeke dál sedí na baru.

Čekají.

Vidí přicházet i odcházet hosty, zářit diamantové prsteny, vidí děvky se zákazníky, vidí západní byznysmeny v oblecích na míru, jak si připíjejí suchým martini, které tu servírují ve sklenicích připomínajících malé deštníky.

Malin se jedna ruka celou dobu třese tak, že musí sklenici brát do té druhé.

O tři koly, tři piva a tři hodiny později není po Liv Negrellové stále ani stopy.

Zeke zívne.

„Už na to kašleme,“ řekne Malin.

Zeke přikyvuje.

„Musíme se vyspat.“

Malin zaplatí účet svou visa kartou a potom ukáže ke dveřím přímo na ulici.

„Pojďme tudy,“ řekne. Nemá sílu procházet nádherou haly, nemá sílu nechat se obrazy na hedvábí a zlatým stropem tisknout k naleštěné mramorové podlaze.

Otevře dveře.

Pomalu kráčejí k řece.

Přichází esemeska od Svena.

„Výslechy rodičů uvedených v Levinových dokumentech zatím nikam nevedou.“

Pokračují dál.

Hladí je vlhké horko noci, potí se.

Had na dně řeky Saigon touží, aby světlo hvězd a teplo aspoň na pár vteřin dosáhlo až k němu.

Ale říční dno zůstává tmavé a studené.

60.

Teplá, jemná pokožka, která ještě nestačila zhrubnout, tělíčko schoulené v náruči, paže, které člověka chytí kolem krku, ale nemůžou ho obejmout dost silně, dostatečně se přiblížit.

Dech se setkává s dechem.

Bušící srdce se srdcem.

Karin Johannisonová sedí v křesle v hotelovém pokoji s Tess na klíně.

Dcera je unavená i čilá zároveň a v černých vláskách se jí drží pach chloru.

Pokoj: nábytek, vůně, potahy z hrubého hedvábí a otlučené kachličky v koupelně, to všechno je Karin povědomé, všechno vyvolává vzpomínky.

Bydlela v hotelu Majestic, už když si přijela Tess vyzvednout.

Viděla ji spát v posteli podobné té, která stojí tamhle u zdi. Poprvé spala sama u maminky.

Viděla ji, jak opatrně podniká první krůčky. Jak zvědavost přemáhá obavy. A ten pocit, že jsi moje, moje, moje a nikoho jiného.

Chtěla jsem odtud co nejdřív odjet.

A teď jsme zpátky.

Nemůžu, nechci na to myslet. Ale musíme to udělat, protože jinak by všechno byla jenom jedna velká lež.

Ty si zasloužíš víc.

Za oknem rušný Saigon.

Motorky nikdy nespí, po řece plují houkající lodě a těmto mechanickým zvukům vytváří pozadí nepřetržitý hlahol obyvatel města.

V pokoji je cítit plíseň. Hraje televize, ale Karin ji úplně ztišila. Dívá se na jakousi prorežimní taneční skupinu v zelených uniformách, která mává rudými vlajkami se zlatými hvězdami.

Tess.

Nikdy se tě nevzdám.

Karin ji obejme, pevněji, drží ji těsně u sebe, i přes chlor cítí vůni, sladkou vůni klidu, a taky proudění krve v těle. Tess na ni pohlédne.

V pološeru pokoje jako by její oči byly z neznámé černé horniny.

Tvá biologická matka někde pláče.

Tak je to.

Udělala jsem chybu?

Udělala jsem chybu.

Udělala jsem to, co jsem musela, potom jsem si namluvila pohodlnější pravdu a stal se z ní fakt.

Tak je to i s politikou v téhle zemi.

Pravda zlatých hvězd proti rudé krvi.

Způsob, jak se lidé dívají na svět, aby ho dokázali snést.

Karin povolí sevření a Tess se jí schoulí na klíně.

„Co budeme dělat?“ zeptá se.

„Kde to jsme, mami?“

„Jsme ve Vietnamu.“

„Z Vietnamu jsem já.“

„Ano, to jsi.“

Karin k sobě Tess ještě jednou silně přitiskne, protože když to dokáže dostatečně pevně, dodá jí to odvahu a sílu a možná se s Tess spojí v jedno, nepůjde je už oddělit, jako nejde oddělit vodu od vody, jejich splynutí bude stejně absolutní jako splynutí řeky a deště.

Malin se Zekem procházejí kolem hotelu Sheraton, když Malin něco přiměje se otočit a říct:

„Vrátíme se.“

A ačkoli Zekeho nebaví riskovat život ve zběsilém městském provozu, něco ho přinutí odpovědět:

„Dobře.“

Znovu zamíří k hotelu Park Hyatt, Malin otevře dveře do baru, pohlédne do nablýskaného šera a ona, Liv Negrellová, tam sedí.

Záplavu hnědých vlasů jí osvěcuje kužel světla a na lemu černých šatů se třpytí flitry. Malin vidí, že má na prstech diamantové prsteny.

Černé oči.

Rudě namalovaná ústa, vysoké lícní kosti. To je Liv Negrellová, žena z pasové fotografie. Ale vlastně by to mohla být jakákoli nóbl dáma ze Západu.

Malin se zarazí.

Vycouvá ze dveří, z dohledu ženy, po níž pátrají. Zeke na ni ve světlech aut, motorek a restaurací tázavě pohlédne a řekne:

„Co se děje?“

„Sedí uvnitř. Co budeme dělat?“

„Možná ví, že jsme se po ní ptali.“

„To těžko. To by tam nezůstávala.“

„Ne, máš pravdu. Ale když vejdeme dovnitř, obsluha jí může něco říct. Třeba si myslí, že jsme staří přátelé. Musíme počkat venku, hlídat ji. Čekat, kam nás zavede.“

„Dobře. Ty zůstaň tady a já půjdu dovnitř. Budu hlídat v hale, a až půjde, zavoláme si. Měj telefon po ruce.“

„Fajn.“

Rozloučí se.

Zeke přešlapuje na chodníku. Cítí teplo noci. Kolem něho se valí davy lidí. Mnohé z žen na sobě mají lesklé hedvábné šaty až na zem s květinovým vzorem.

Malin rychle přehlédne vstupní halu a usadí se na čalouněné sedačce před toaletami, nenápadné, ale s dokonalým výhledem na východ z baru.

Než Liv Negrellová bar opustí, uběhne dvacet minut. V pološeru haly prochází kolem Malin a ta se na ni chce vrhnout, přimáčknout ji ke zdi a křičet: Kde je Ella? Co jsi s ní sakra udělala?

Vražedkyně.

Ale ví, že musejí počkat.

Ví, že musejí zjistit, kam je dovede.

Odešle Zekemu připravenou esemesku.

„Teď, v hale.“

Potom vstane, zavolá mu a zároveň následuje Liv Negrellovou okolo recepce a do dveří se stále usměvavými vrátnými, kteří vítají hosty.

„Vezmi to oklikou,“ řekne Zekemu. „Sežeň taxík.“

Liv Negrellová vychází ven a zastavuje se u čekajících aut.

Malin stojí deset metrů od ní, pod klenutým zlatým stropem vchodu. Vidí lidi z personálu, jak Liv zdraví a říkají jí něco vietnamsky, a potom o kus dál zastaví taxík, na předním sedadle sedí Zeke a nenápadně na Malin mávne.

Malin se protlačí k taxíku a naskočí na zadní sedadlo.

„Řekl jsem mu, ať počká. Ať ji sleduje. Že mu dobře zaplatíme.“

Vietnamský taxíkář vyčkává, jeho tvář je bez výrazu, jako by takové věci dělal každou noc.

Přijíždí stříbrné nablýskané BMW a zastavuje u Liv Negrellové.

Sedá si na místo řidiče.

Odjíždí.

Taxíkář zařadí a vyrazí za Liv Negrellovou do saigonské noci.

Nejedou daleko.

Po pěti minutách pomalé jízdy míjejí budovu parlamentu.

Vojáci vyzbrojení samopaly stojí v řadě před stavbou z padesátých let připomínající bílou krabici.

Palmové listy se kývají na pozadí černého, naleštěného nebe.

Třikrát zabočí.

Doprava, doleva, doprava. Potom BMW Liv Negrellové zahne k novému mrakodrapu, postavenému ze skla a betonu. Na ceduli u vchodu Malin čte: Dream Luxury Condominiums.

Pod názvem e-mailová adresa, kam se může obrátit každý, kdo má zájem si v budově pronajmout nebo koupit byt: lc-dream@nlc.viet.

Vietnamská e-mailová adresa, kterou se jim nepodařilo identifikovat:

nlc@nlc.viet.

Musí souviset s tímhle domem, NLC nejspíš znamená Negrell Luxury Condominiums, uvažuje Malin.

Obyvatelé domu určitě dostávají přidělenou elektronickou adresu, která obsahuje první písmeno jejich příjmení.

Zekemu nic neřekne.

Musejí se soustředit na pronásledování.

Řidič zaváhá a potom zastaví u chodníku před domem. BMW zaparkovalo u vchodu.

„Skvěle,“ řekne Zeke.

Ale Liv Negrellová nevystoupí. Místo toho auto znovu nastartuje, rozjede se a pak zmizí, musela zajet do nějaké garáže.

„Krucinál,“ zašeptá Malin.

„Klid, teď víme, že je tady.“

„Půjdeme dovnitř?“

„Jo,“ souhlasí Zeke a vystoupí z auta.

Malin podá řidiči dvacetidolarovku.

„Dostanete druhou, když na nás počkáte.“

Řidič přikývne a Malin vyrazí za Zekem. Ten se zastavil u vchodu, hovoří s ochrankou a za chvíli už hlídač otevírá dveře.

V hale bílá mramorová podlaha.

Nadýchaná kožená křesla a tlusté zelené koberce se stylizovanými oranžovými vodními draky.

Přímo před nimi stojí skleněný recepční pult. Za ním mladá žena, telefonuje.

„Jak to uděláme?“ zeptá se Zeke.

„Uplatíme ji.“

„Fajn.“

Malin jde k pultu, vytáhne z kapsy stodolarovku a položí ji před ženu.

„Mluvíte anglicky?“

Žena přikývne.

„Hledáme jednu ženu, Evropanku se stříbrným BMW. Jaké má číslo bytu?“

Jaký je plán? uvažuje Malin. Jaký vlastně? Počkat na ni, vpadnout k ní do bytu, přinutit ji mluvit?

„Vím, koho máte na mysli,“ odpoví mladá žena a vezme si peníze z pultu.

„Byt číslo 16b, nejvyšší patro.“

„Oukej.“

„Můžete jít nahoru.“

„Jak se jmenuje?“

„Catherine. Catherine Duvallová.“

Potom slyší cinknutí výtahu a po pár vteřinách spatří ženu, která si říká Liv Negrellová / Catherine Duvallová / Tara Stevensonová, vycházet zpoza rohu. Jde přímo k nim, ale mine je, aniž by jim věnovala jediný pohled, aniž by si jich všimla.

Malin a Zeke se otočí.

Liv Negrellová na sobě stále má černé šaty.

Muž z ochranky u vchodu se rázem postavil do pozoru a teď jí salutuje.

„To je ona,“ řekne recepční za nimi. „Vy jste od policie? Udělala něco špatného?“

„Ne,“ odpoví Malin. „Špatného je slabé slovo.“

Před Liv Negrellovou zastaví bílá dodávka s neprůhlednými skly.

Dveře se otevřou.

Žena nastoupí.

Auto odjíždí.

Malin se Zekem vyrazí ke dveřím, a když pohlédnou doleva, vidí svůj taxík hned u vchodu a s ním i řidiče s bezvýraznou tváří.

„Myslel jsem si, že nejspíš budete mít naspěch,“ ušklíbne se, když zapadnou na zadní sedadlo. Doufají, že bílou dodávku neztratili, dřív než ji vůbec začali sledovat.

61.

ČTVRTEK 19. ZÁŘÍ, PÁTEK 20. ZÁŘÍ

Tess usnula.

Leží v posteli s rukama nataženýma na bílé přikrývce.

Karin Johannisonová jde na balkon.

Kde je Malin?

A Zeke?

Město čtyřiadvacet hodin denně burácí jako divoká řeka s peřejemi, připravené pohltit všechny, kdo se v jeho víru pustí příliš daleko.

Celé město je divoká voda.

Miliony lidí, jejich vůle a odhodlání, vrčící, motorem poháněná kola a dole na řece po večírku zhasíná poslední loď a mizí Karin z dohledu, jako by nikdy neexistovala.

Tess.

Když zavřu oči, budeš tu ještě? Neodvažuju se ani mrknout, ale vím, že musím.

Chtěla by Zekeho, chtěla by si vyhrnout šaty, stáhnout kalhotky a potom ho mít u sebe, v sobě. Stydí se za protichůdné tužby svého těla, překvapuje ji, jak se všechno může v jednom jediném okamžiku smísit: stud a touha, láska a chtíč, zodpovědnost a přání utéct před ní.

Policejní sirény.

Houkání sanitky.

Po bulváru se šine skupina Indek v zářivých sárí. Tlustá těla se skrývají pod metry oranžové látky. V patách jim jdou žebráci, ale sluha je odhání pryč.

Nad městem se rozprostírá hvězdnaté nebe.

Musejí tě najít, Ello, pomyslí si Karin. Máš šanci na dobrý život. To je vlastně všechno, co chci. Aby se vám, holčičky, dobře dařilo, abyste pocítily všechnu lásku, co na tomhle světě existuje.

Hledí na ulice a řeku a skladiště v dálce.

Co se dnes v noci děje?

Malin. Zeke.

Přes řeku, mezi stromy.

Z obloukového mostu, který se klene nad řekou, vypadá Saigon jako změť blikajících a blednoucích světýlek a v taxíku Malin slyší jenom motor a svůj vlastní dech.

Pod nimi se teď černá řeka.

Lodě mají zhasnutá světla a jejich potemnělé trupy se pod mostem ztrácejí.

Bílá dodávka jede před nimi. Dělí je dvě auta.

Kam to jedeme?

Za mostem dodávka odbočí a taxíkář ji s odstupem následuje. Projíždějí čtvrtí plechových chatrčí, pak se ocitnou uprostřed zeleně připomínající džungli a řidič zhasne světla, aby je neprozradil.

Průhled mezi stromy.

Za řekou Malin na několik krátkých vteřin zahlédne hotel Majestic a přála by si, aby Karin stála na balkoně a pokoušela se je najít pohledem, přála by si, aby Tess spala a aby Karin objevila nějaké východisko.

Má cesta vede dopředu, pomyslí si a zadívá se na brzdová světla dodávky.

Potom pás vysokých palem a houštin skončí a oni se dostanou ke skladištím, která Malin viděla přes den ze svého balkonu. Budovy jsou osvětlené několika slabými pouličními lampami a dodávka někam zmizí.

„Kde je?“ zeptá se Zeke.

Taxík pomalu pokračuje v cestě. Zblízka jsou tyhle baráky obrovské, čtyři patra vysoké a snad sto metrů dlouhé, obklopené přerostlou trávou a rozpraskaným asfaltem.

Podle všeho zůstaly prázdné, odsouzené k pomalému chátrání v tropickém teple a vlhku, ale Malin si pomyslí, že ve světle hvězd přesto vypadají hezky, a vtom v sobě uslyší volání malé holčičky.

„Pomozte mi. Zachraňte mě.“

Jsi to ty, Ello? Už jdeme, už jdu.

Ale pak ten hlas pozná.

Není to Ellin hlas.

To se ozval můj vlastní hlas, pomyslí si Malin. Je to můj vlastní hlas z dávných časů. Potom uslyší vykřiknout nějakého kluka, a dokonce i ví, o koho jde, a je jí jasné, že ho nikdy nebude moct utěšit, a chce znovu uslyšet sebe, odpovědět sama sobě a utišit tu naléhavost, touhu a smutek, které se ve volání ozývají.

„Zachraňte mě. Pomozte mi.“

Pak znovu spatří dodávku. Stojí zaparkovaná u nejvzdálenějšího skladiště před velkými černými vraty. Taxíkář zastaví.

Vypne motor, světla a řekne:

„Počkám.“

Zeke a Malin vystoupí, vytáhnou zbraně a vydají se k autu a k bráně.

Ve tmě se plíží podél zdi skladiště, dopředu k bílé dodávce.

Zády k nim tu stojí mohutný Vietnamec s copánkem, na sobě má džíny a růžové tričko, za opaskem nacpanou pistoli.

Toho zvládneme, pomyslí si Malin a plíží se k muži, zatímco na něho Zeke míří zbraní.

Tiše našlapuje.

Stoupne ale na větvičku a ta se zlomí.

Je tři metry za mužem. Ten se k ní obrátí, zašátrá po zbrani a klopýtne. Malin se na něj vrhne a rukojetí pistole ho udeří do levého spánku.

Muž se bezhlučně sesune na zem.

Malin znovu popadne dech. Od karoserie dodávky, která stojí hned vedle, se odráží světlo pouličních lamp.

Zeke se plíží za ní.

„Jdeme dovnitř,“ řekne Malin.

Černá dřevěná vrata jsou pootevřená a zblízka si Malin všimne, že na nich je vyrytý krásný vzor tmavomodrých ryb, obrovských sumců obklopených stovkami drobných úhořů. Sumci mají tlamy dokořán, ale jako by se měly každou chvíli zaklapnout, stejně jako celá vrata.

Ze štěrbiny se řine temnota, vytéká na ně.

Vydají se dovnitř. Vstoupí do skladu připraveni nechat se spolknout neznámem někde tam uvnitř.

62.

Navzdory tmě Malin i Zeke vnímají rozlehlost místnosti a asi tak třicet metrů napravo tuší zeď.

Panuje tu ticho.

Pod jedněmi dveřmi kus od nich prosvítá slabý proužek světla. Plíží se tím směrem a Malin doufá, že muž, který po její ráně leží venku v bezvědomí, nevstane.

Už jsou u dveří.

Rozestoupí se po stranách, aby si nikdo nevšiml, že zastiňují světlo.

Malin ke dveřím přiloží ucho. Na tváři cítí chladný plech.

Ticho.

Žádné hlasy. Ale Liv Negrellová musela zmizet právě v těchto dveřích, buď sama, nebo s dalšími lidmi, kteří s ní jeli v dodávce.

Malin se snaží nahmatat kliku, najde ji dost nízko a otevře, nahlédne do menší místnosti, kde u stropu září holá žárovka.

Šedivé, špinavé zdi.

Betonová podlaha bez nátěru, zato se skvrnami, které vypadají jako zaschlá krev.

Byla tu dřív jatka?

Nevznáší se tu ve vzduchu pach železa a smrti?

Uprostřed protější zdi ještě jedny dveře.

Přistoupí k nim, přitisknou uši, je za nimi někdo?

A tentokrát slyší hlasy.

Jedna žena, muži, tiše plačící děti.

Mluví vietnamsky. Anglicky. Několik švédských kleteb.

Malin dá Zekemu znamení.

Potom vykopne dveře.

Karin usnula vedle Tess. Na krku jí přistál komár a našel žílu těsně pod kůží.

Ve spánku k sobě vine tělo své dcery.

Do snů k ní přichází tahle země.

Bomby. K zemi se snáší hořící noční obloha a žhnoucí benzínová sprcha rozežírá dětem kůži, na rýžových polích vybuchují miny a mrzačí jejich rodiče.

Lidé se znetvořenými tvářemi, srostlými ústy.

Lidé, které obětovali, které neocenili na víc než na pár dolarů, a to z toho prostého důvodu, že podle někoho jejich život vlastně žádnou cenu nemá.

Zelené uniformy.

Třepotající se vlajky s hvězdami se ve snu mění v nebe a Karin utíká s Tess v náruči, obě jsou nahé a nemají se k čemu jinému uchýlit než ke své vzájemné lásce.

Voda okolo nich je plná hadů, žraloků a paúhořů elektrických, kteří se je chystají sežehnout.

Mimo sen žádný život není.

Ale musí být.

Život pro mě, pro Tess, pro nás, pro ni, pro ně.

Pro Ellu.

Ráno se probudím a možná se tě budu muset vzdát. Přála bych si vědět, co je správné, až ta chvíle přijde.

Dva Vietnamci v džínech a bílých nátělnících stojí uprostřed místnosti ozářené reflektory. Jeden je malý a podsaditý, druhý vyšší a hubenější.

Videokamera míří na bílé plátno.

Na malém stolku leží iPad.

Před plátnem stojí masážní lavice, z níž visí černé kožené řemeny.

Na kameře je puštěné video a z jejího malého reproduktoru vycházejí hlasy plačících dětí.

Na displeji lze tušit pohyby, které Malin nikdy v životě nechce vidět.

Liv Negrellová stojí k Malin a Zekemu zády, teď se otočí, pohlédne na Malin a v jejích očích se objeví nejdřív pochopení, potom úlek a nakonec vztek. Malin zvedne pistoli a křičí:

„Ani hnout! Nebo střelím.“

Hubený muž sebou trhne a skoro nadlidsky hbitě se vrhne na Zekeho, hmatá mu po krku.

Zeke však uskočí, vystřelí, ale nezasáhne a v příští vteřině je muž znovu u něho.

Malin koutkem oka zahlédne, jak se k ní vrhne menší muž. Už je jenom metr ode mě a v jeho ruce se něco zaleskne. Malin se otočí, namíří, stiskne spoušť a ozve se ohlušující rána. Na stehně se mu rozlije krvavý květ, muž zařve a upadne na zem.

Křičí.

Drží se za nohu a pak umlkne. Zeke zápasí s dlouhánem, snaží se udržet si ho od těla.

Ten malý leží na podlaze.

Malin doufá, že mu neprostřelila tepnu, ale nemá čas si s tím dělat starosti, protože vidí Liv Negrellovou, jak pod masážním stolem hledá pistoli.

Sakra.

Zeke.

Ten se na zemi pere s druhým Vietnamcem.

Vyhraje, nebo prohraje?

Musíme vyhrát.

Malin namíří na Liv Negrellovou.

„Zahoďte tu pistoli!“ vykřikne.

„Kdo do prdele jste?“

Ženy na sebe míří a Malin koutkem oka zahlédne, že se Zeke ocitl pod Vietnamcem a snaží se odstrčit ruce, které mu jdou po krku. Musí to zvládnout.

„Odhoďte zbraň. Policie. Víme, co jste udělala,“ řekne Malin a očekává výstřel. Cítí, jak jí tělo trhá horký kov.

Ale žádná rána nepřijde.

Zekemu se podařilo odtlačit ruce štíhlého Vietnamce a začne ho sám škrtit, Malin slyší chroptění, jak muž lapá po dechu.

„Budu střílet,“ křičí Liv Negrellová, ale místo ní vystřelí Malin. Zmáčkne spoušť a kulka se zaboří do zdi za Liv Negrellovou, která uskočí a vzápětí zmizí, jako by byla duch.

„Do prdele!“ vykřikne Malin. „Utíká!“

Musejí tu být nějaké tajné dveře. Zeke dostal Vietnamce na záda a dál mu svírá krk.

Kde má pistoli?

Tamhle.

Na zemi.

Malin cítí, že se Zeke nechce zastavit, že chce toho muže škrtit, dokud srdce v cizím těle nepřestane pumpovat to skoro neznatelné množství kyslíku, které se k němu ještě může dostat.

Těla.

Zvuky: pláč a sténání z kamery.

Pohyby.

Nechci to slyšet, nechci nic vidět.

Natáčejí propagační materiál svého zboží, pomyslí si Malin.

Uškrť ho.

„Ne, ne,“ vzlyká někdo. Ellin hlas. Malin ho zná z videa, které jim předtím pustila Katarina Karlssonová.

Hlas má teď temnější odstín, je plný smutku.

Ty jsi člověk.

„Zeke,“ křičí Malin. „Musím za Negrellovou.“

A on odpoví:

„Jasně.“ Malin vidí, jak její kolega pouští chlapa, který je v bezvědomí, na zem a hlavou mu udeří o betonovou podlahu.

Menší Vietnamec je v šoku, tvář má bílou jako křída a mumlá si něco nesrozumitelného v angličtině.

Neříká „don’t fuck with me“?

Ne, říká něco jiného. Malin se žene ke stěně, ve které zmizela Liv Negrellová.

Ohmatává spáry mezi cihlami, zatlačí, zeď se posune a potom už Malin utíká dlouhou chodbou nasvícenou bledými zářivkami, které visí na černých kabelech ze stropu.

V dálce před ní.

Tělo.

Prchající žena.

Dostanu tě.

Malin slyší, jak se otevírají a zavírají dveře, za několik vteřin už je u nich, rozrazí je a ocitne se v tropické noci. Obklopí ji teplo a na okamžik se chce zastavit, ale pak uvidí Liv Negrellovou, jak si z nohou skopává boty s vysokými podpatky a mizí mezi palmami na opačné straně štěrkové plochy.

Pohlcuje ji džungle.

Utíká k řece, pomyslí si Malin.

Hvězdy teď září jasněji.

Malin pronásleduje Liv Negrellovou.

Po úzké vyšlapané pěšince v husté vegetaci. Všude je tu cítit život, ne rozklad jako doma. Liv Negrellová se na cestě zastaví, pozvedne pistoli, ústí hlavně se zableskne jako rychle vybuchující sopka a v ostrém nečekaném světle se zjeví její strnulá tvář.

Kulka prosviští Malin okolo ucha.

Také vystřelí, ale ruka se jí chvěje, netrefí se a Liv Negrellová pokračuje do tmy směrem k řece.

Malin cítí, jak jí buší srdce.

Běží.

Metr za metrem se k Liv Negrellové přibližuje.

Kolikrát už někoho takhle honila!

Pokaždé pronásleduje jen sebe samotnou a přízračná postava vepředu jí vždycky unikne. Ale tady a teď by ji chytit mohla, v tomhle městě, na tomhle místě.

Potom vyběhne z džungle a Liv Negrellová jí zmizí z dohledu, jako by se propadla do země.

Malin běží na místo, kde Liv Negrellovou právě pohltila jiskřící temnota.

Utíká.

Vidí budovy na protějším břehu řeky.

Vypadají jako vesmírné lodě, které se zřítily z nemilosrdného nebe. Rachot motorek doléhá až sem.

A už je na místě, kde Liv Negrellová zmizela.

Strmý svah s tvrdou udusanou hlínou končí až o dvacet metrů níž u tiché řeky, po které plují čluny. Liv Negrellová se pomalu spouští dolů, náhle pozvedne zbraň a vystřelí na Malin, ale znovu mine. Potom pistole cvakne a ona ji odhodí.

Malin se vrhne ze svahu dolů, rychle klouže za Liv Negrellovou a brzy se už společně kutálejí k řece a svět se mění, tvrdá země se proměňuje v měkkou hladinu, která se jim poddává, a vlahý vzduch ve vlažnou vodu a Malin cítí, že se nohama boří do bahnitého dna, a má dojem, že se jí úhoři a sumci zakusují do lýtek.

Řeka je tu mělká.

Vykřikne vzteky a bolestí.

„Kde jsi?“

Tady jsi.

Malin vidí Liv Negrellovou, jak se vynořuje z vody, snaží se splynout s řekou a s temnotou, ale Malin plave za ní a chytne ji za nohy, za šaty, táhne ji blíž a blíž ke břehu.

Liv Negrellová kope, prská, polyká vodu, křičí do tmy, ale potom se zklidní. Leží vyčerpaná s nataženýma rukama na břehu řeky.

Malin cítí, jak se jí mokré šaty lepí na tělo.

Kde mám pistoli?

V podpažním pouzdře.

Kdy jsem ji tam vrátila?

Funguje?

Zmáčkne spoušť a pistole vystřelí.

Hlína vedle Liv Negrellové se rozlétne.

Malin si k ní sedne, nacpe jí pistoli do úst a vidí, jak se žena bezhlasně směje.

Proč se teď směje?

Proč?

Je legrace umřít?

Malin jí vytáhne pistoli z úst, pohlédne do cizího, a přesto pozoruhodně známého obličeje. Diví se tomu, co vidí.

„Nezabíjejte mě,“ řekne žena. „Jestli mě zabijete, tak ji nikdy nenajdete.“

Malin.

Vyslechni mé vyznání, když tě teď prosím, abys zachránila mou dceru. Když tě teď prosím, abys nezabíjela tu ženu před sebou na břehu řeky.

Já, Patrik Andergren, jsem bral úplatky, když jsem v Indii a ve Vietnamu pracoval pro Ericsson.

Kdyby tví kolegové z oddělení hospodářské kriminality trochu líp hledali, našli by účty v Singapuru, odkud odcházely peníze do dětských domovů v Nepálu, Vietnamu, Indii a Kambodži.

Bral jsem úplatky.

Uzavíral obchody.

Potom jsem peníze rozděloval mezi ty, kdo je potřebovali nejvíc.

A pokud je to zločin, jsem vinen.

Používal jsem peníze z úplatků k tomu, abych se pokusil něco napravit. Teď vím, jak naivní to bylo.

Jak jsem mohl věřit, že vím, co je správné?

Láska. Opravdová, ryzí láska k dítěti přece nikdy nemůže být špatná, ne?

Nebo může být natolik správná, až se stane špatnou?

A co jsem si měl počít s tím vším, co jsem se dozvěděl?

Nechoďte sem a neotvírejte staré rány.

Nechoďte sem a neotravujte, nevyhrožujte, neničte.

Dejte mi zpátky moje dítě! Ukradli mi dítě.

UKRADLIMIDÍTĚ! UKRADLIMIDÍTĚ!

Nenaslouchala bys jim?

Malin.

Co si máme počít?

Jak máme vědět, co je správné a co špatné?

Ale vím jednu věc — ty teď Ellu zachráníš.

To musí stačit.

Já se budu dál vznášet uprostřed ničeho, dokud mě pomalu nepohltí ta bělost, teplá i studená zároveň, bělost, která je naším světem.

Mým světem osamělých otazníků.

63.

Liv Negrellová stojí před Malin s rukama nad hlavou, na stezce vedoucí do husté, vlhké temnoty džungle.

Zvuky a pachy města za nimi, benzínové výpary, tisíce hlasů, které se mění v jedinou mumlající vlnu.

„Nestřílejte,“ říká Liv Negrellová.

Obrací se a její obličej ve tmě je jako maska, lidská maska, která neprozrazuje žádné pocity.

„Drž hubu,“ řekne Malin. „Běž.“

„Zavedu vás k ní. Ukážu vám, kde ji mám.“

Máš ji v tom skladě?

Kde?

Našel ji Zeke? Můžu tě teď zastřelit?

Zabiju tě.

Palmy a popínavé rostliny jako by se okolo Malin zavíraly, utvářejí jednolitější temnotu, než kdy předtím viděla, a špinavé šaty se jí přisají na tělo. Liv Negrellová řekne:

„Můžeme to dotáhnout spolu. Nemáte ponětí, kolik peněz se tady dá vydělat.“

„Na čem?“ zeptá se Malin a obě dál kráčejí ke skladišti.

Něco v jejím hlase muselo Liv povzbudit, přimět ji věřit, že Malin váhá.

„Prodávám děti,“ odpoví. „Prodávám je Australanům a Indům, Indonésanům a Japoncům. Natáčejí s nimi filmy a pak je dál rozprodávají jako otroky.“

„Otroky?“

„Sexuální otroky. Pedofilové hrozně rádi píchají. Zaplatí za děti cokoli, a když má některé z nich dost, zabijí ho a pohřbí někde na svých velkých pozemcích. Natáčejí, jak ty děti zabíjejí. Někoho dokáže rozpálit i tohle.“

Prst na spoušti.

Malin ho z něj ani na chvíli nesundá.

Nemá daleko k tomu, aby ztratila kontrolu.

Ale už před sebou vidí sklad. Ve tmě osvětlený jako katedrála.

„Vyzvedávají si děti tady. Sto padesát tisíc dolarů za každé. Dvě stě tisíc.“

Jsem člověk?

Teď to zmáčknu.

Musím.

Ale ona něco ví. Může nás dovést dál.

K Elle.

Malin pohlédne ke skladu, který je už jen nějakých sto metrů od nich, a pak vyjdou z džungle na plochu vysypanou štěrkem.

Zeke.

Jak jsi na tom? Všechno v pořádku?

Zeke sedí vedle Vietnamce.

Našel v rohu místnosti smotané lano. Oba muže pevně svázal, nemůžou vůbec nic. Postřelené stehno ovázal kusem svého trička, zastavil krvácení.

Muži jsou potichu.

Vědí, že prohráli.

Videokamera vypnutá.

Zeke místnost prohledal, ale nenašel žádné další dveře, žádný otvor v podlaze. Naslouchal, ale nic nepostřehl, žádný nářek. Přesto si je jistý — ty děti a Ella musejí být někde tady.

Ještě není pozdě.

Muž, kterého Malin složila venku u dodávky, se neprobudil. I on je teď svázaný.

Zeke přemýšlí, kam se Malin poděla.

Chytila Liv Negrellovou?

Cítí, jak se mu stahuje žaludek.

Co když Malin leží mrtvá někde v džungli?

Co když je Liv Negrellová na cestě zpátky?

Pevněji sevře pistoli, vstane a jde k iPadu připojenému na videokameru. Zavře dialogové okno a na monitoru uvidí spoustu malých ikonek. Pustí deset filmů zároveň a z toho, co vidí, je mu zle.

Pak videa vypne.

Zapotácí se, poodejde do jednoho rohu a tam se vyzvrací. Ale ví, že jeho pocity teď nikomu nepomůžou.

Jde zpátky k iPadu. Otevře e-mailového klienta a vidí tam všechno: kontakty Liv Negrellové, kupce, jméno za jménem. Pomyslí si: teď vás máme, vy svině. V té chvíli se otevřou dveře a do místnosti vejde Liv Negrellová a v patách za ní Malin.

Obě jsou ze špinavé řeky celé černé.

Jako by to byly mrtvé ženy, které se vracejí zpátky do země živých.

Jsem tu.

To jsem já, tady dole.

Jsme tady.

Musíte nás slyšet.

Jsme blízko.

Neschováváme se.

Pojďte za námi.

Co se stane teď?

Malin vidí Liv Negrellovou před sebou, Zekeho u iPadu.

„Víme všechno,“ řekne Zeke. „Zabila jste Andergrenovy, zabila jste Sonnyho Levina.“

Liv Negrellová jako by váhala, ale potom řekne:

„Dostali se moc blízko. A Sonny byl slaboch.“

To mluví maska, pomyslí si Malin, maska vytvořená proto, aby zakryla to nejhorší z nás.

Pistole.

Znovu ji zvedne.

Proti Liv Negrellové.

Chce vystřelit, ale Zeke zvedne ruku: Počkej, ještě není pozdě.

„Když mě pustíte,“ řekne Liv Negrellová, „ukážu vám, kde ta holka je. Je blízko. To proto jste sem přece přišli, ne? Kvůli ní.“

Pustit tě?

Zbláznila ses?

„Kde je?“ zařve Zeke.

„Jestli neřeknete, kde je, střelím,“ dodá Malin.

Liv Negrellová se na ně usměje.

„Co si to namlouváte? Kdo si myslíte, že jste?“

„Dobře. Pustíme vás,“ řekne Malin. „Ale jedině když nám nejdřív vydáte holčičku. Když nám dokážete, že žije.“

„Lžete. Proč byste mě pouštěli?“

„Protože nemáme na výběr, když ji chceme najít,“ odpoví Malin.

„Kašleme na vás,“ dodá Zeke. „Chceme Ellu.“

Liv Negrellová vypadá, jako by zvažovala své možnosti, potom jde k jedné z kratších stěn a skloní se, zatlačí na zeď až skoro u země. Otevře se malá štěrbina.

Zeke tiše zakleje.

Liv Negrellová do otvoru něco vietnamsky řekne, přátelským, mírným hlasem, jako by k sobě lákala milované psy. Malin se zadívá do černého otvoru a slyší Liv Negrellovou švédsky říkat:

„Ello, můžeš jít ven. Nic se ti nestane.“

Světlo.

Vidím to, vidíme to.

Ale určitě je to nebezpečné.

Mami, tati.

Jste to vy? Ale vy nemůžete přijít, viděla jsem to, ve sklepě, probudila jsem se, šla jsem potichu dolů a viděla jsem ji s vámi, tam u bazénu.

Pamatuju si to.

Nechci si to pamatovat.

To je její hlas. Mluví na mě švédsky, vždycky mi říká: pojď ven, pojď ven, nic se ti nestane. Ale já už tady nechci být, i když tam venku je ona.

Chci ven, mami.

Nechci tu být zavřená, tati.

A tak se plazím za světlem.

Za tím zlým hlasem.

Ten hlas přece není všechno, co tam venku čeká, ne?

A ostatní jdou na světlo za mnou.

Jako bych věděla něco, co oni nevědí.

Jako by věřili, že jsem hodná. Hodná ryba, delfín. Taková, která jim nechce ublížit.

Malin vidí, jak se dírou protahuje malá holčička, drobná, špinavá, tichá.

Holčička vyleze ven. Je to Ella.

Ella. Malin na ni zavolá: „Pojď ke mně.“

Liv Negrellová vyčkává.

Zírá na děti, které se jedno po druhém škrábou z černého otvoru na světlo. Malin ji nespouští z očí a dál pistolí míří na její stínovou postavu.

Čtyři, pět, šest nahých dětí.

Tři kluci, tři holčičky.

Zeke někde našel tenké barevné sarongy, děti si sedají na podlahu do kroužku, mačkají se na sebe, Zeke si k nim klekne, říká jim laskavá slova v jazyce, který pro ně musí být cizí, ujišťuje je, že už bude všechno v pořádku, a zavinuje je do měkké látky.

Ella.

Už je u mě. Malin se skloní, obejme ji volnou rukou a zašeptá:

„No tak, no tak. Všechno je v pořádku.“ Má dojem, že slyší hlasy Patrika a Cecilie Andergrenových.

Uklidňují svou dceru:

Zachránila tě, Ello, teď už se ti nemůže nic zlého stát. Malin popojde k Zekemu a ostatním dětem a zašeptá Elle do ucha: „Posaď se k ostatním, ten pán se jmenuje Zeke a je nejhodnější na světě. Dá ti sarong, aby ti nebyla zima.“

Ella se pouští Malin jen nerada, ale nakonec poodejde, posadí se k Zekemu a zaleze si pod kus látky.

Malin mávne pistolí, naznačí Liv Negrellové, že má jít ke dveřím.

Ona poslechne a za chvíli už obě stojí před budovou.

„Dodržela jste slib, já dodržím svůj. Zmizte. Řeknu, že jste utekla.“

Tvář s maskou se na Malin usměje. Liv Negrellová nejdřív potichu stojí, potom se otočí a odběhne do tmy.

Deset metrů.

Patnáct.

Pak se zastaví.

Otočí se a křikne na Malin:

„Zabiju vás. Slyšíte? Jestli vás ještě někdy potkám, zabiju vás. DON’T FUCK WITH ME!“ Potom běží dál.

Utíká do tmy.

Malin zvedne pistoli, chce zmáčknout spoušť, měla to v úmyslu, takový byl plán, zabít tu ženskou tam venku, udělat její smrt svou součástí, jednou provždy, definitivně. Malin tlačí prst na spoušť, zmáčkne ji, ale v poslední chvíli pistoli zvedne, takže kulka mine cíl.

Nocí zazní výstřel.

Nemá to smysl, uvažuje Malin. Nemá smysl zabíjet tě.

Stín tam vepředu se znovu zastaví.

Malin neváhá, rozběhne se za mizící postavou, běží rychleji než kdy předtím a Liv Negrellová prchá, utíká ale příliš pomalu.

Malin ji dožene.

Vrhne se na ni.

Cítí tělo Liv Negrellové na svém, shodí ji na zem, potom se chvíli přetlačují, až se Malin podaří namířit jí pistoli na prsa. Zašeptá:

„Vzdejte to. Dostala jsem vás.“

Liv Negrellová se nehýbe, ale z jejích úst se ozve:

„Ty mě nedostaneš nikdy.“

Bezmračné nebe nad nimi tvoří nezměrnou klenbu, na níž každá hvězda představuje jedno zapomenuté dítě toužící po lásce.

64.

Té noci se stalo, co se stát muselo.

Na místo dorazila vietnamská policie.

Zaměstnanci švédského konzulátu.

Malin stála v modrém světle majáčků před skladem s Ellou v náruči, sledovala vietnamské policisty při práci a myslela si: Korupce nekorupce, tohle udělejte pořádně.

Opovažte se to odbýt.

Ale jejich pohledy prozrazovaly vážnost. K něčemu takovému není nikdo lhostejný.

Malin se Zekem měli k celé věci jen chabé vysvětlení: Byli jsme nuceni přijet ze Švédska a sledovat stopy, aniž bychom do toho zatahovali někoho dalšího. Nebyl čas, chtěli jsme zachránit tu holčičku, tohle dítě.

„A výsledek mluví sám za sebe, mám pravdu?“

Ella měla odjet s jednou mladou diplomatkou do nemocnice.

Holčička se pevně držela Malin a ona ji nechtěla pustit, ale nakonec se rozloučily a Malin viděla, jak se Ella choulila ženě v náruči na zadním sedadle černého auta a pevně se k ní tiskla.

„Vezmeme tě domů k babičce. Vrátíme se za několik hodin,“ řekne Malin Elle tak, aby jí mohla odečítat ze rtů, když se dá auto do pohybu.

Ostatní děti jely s vietnamskými policisty do jiné nemocnice.

Liv Negrellová a ti muži byli zatčeni. Odvezli je. Liv už nic neřekla.

Se zavřenýma očima stála vedle svých pomocníků, dokud je všechny nenaložili do auta.

Důkazy byly zajištěny.

Interpol dostal zprávu.

Bylo vyhlášeno mezinárodní pátrání po spoustě osob.

Celá ta neuvěřitelně zamotaná síť, klubko uvnitř klubka.

Kolik dětí jsme mohli zachránit? uvažovala Malin, když stála na modře osvětleném dvoře před skladištěm. Kolik dětí tu přišlo o život? A kolik jich ještě o život přijde?

Jaká je cena za to, když lidé zavírají oči?

Pomyslela si: stačí menší obnos v obálce a skoro každý úředník se v téhle zemi nechá přimět k tomu, aby přijal falešné fotografie šťastného dítěte v dánské rodině.

Jenže dítě se do Dánska nikdy nedostalo.

Ocitlo se v podzemní kobce v Melbourne.

V Hongkongu. V Tokiu.

V Londýně.

V Paříži.

V Berlíně.

V Linköpingu.

Ve městech, kde jsou dospělí bez zábran jako temnota černé oblohy. To všechno se Malin honilo hlavou.

Děti jsou světlo. Naším úkolem je chránit je.

Do hotelu Majestic se vrátili pozdě v noci.

Zeke zmizel u Karin v pokoji, už nedokázal hrát žádné hry. Malin osaměla ve vlhké hotelové chodbě.

Venku hučelo město.

Rachotilo, zadrhávalo se.

Odmítalo spát.

Nepotřebovalo odpočinek.

Malin se zhluboka nadechla, cítila na sobě šaty ztěžklé zaschlou špínou.

Věděla, že to nejhorší možná mají ještě pořád před sebou.

Následujícího rána vstali všichni tři brzy.

Nasedli do pronajatého auta a vyrazili na kraj města.

Mířili do dětského domova, kde si Karin vyzvedla Tess.

Tam ale zjistili, že v jeho budově nyní sídlí supermarket západního střihu.

Vyjeli za město.

Na sever, na východ.

Zeke za volantem, vedle něho Malin, Karin a Tess na zadním sedadle, v nížinaté krajině viděli palmy trčící k nebi jako zvěčnělé výbuchy granátů a pod nimi rýžová pole, na nichž se krčily ženy v tmavě okrových kalhotách a halenách a odvracely hlavy od vycházejícího slunce.

Pole vystřídala džungle a motocyklů ubylo, na cestách ale bylo více cyklistů a potkávali i nákladní auta naplněná kokosovými ořechy, kládami a kaučukem. Země usilující o dosažení blahobytu.

Osamělé děti u cest.

Skupinky dětí.

Hrají si, jako by je žádné auto nemohlo ohrozit, jako by mezi nimi a tím, co je nebezpečné, byla nějaká neviditelná bariéra.

Jeli mlčky.

Ani Tess toho moc nenamluvila.

Zastavili na benzínové pumpě, aby natankovali.

V malé vesnici tvořené jednoduchými betonovými domky s rezavými plechovými střechami si od jedné staré paní koupili kari.

V poledne se dostali na prašnou silnici. Když dojeli na pobřeží, krajina se vyrovnala, tráva rostla do metrové výšky a za jejími silnými stébly na polích zahlédli kuželovité rýžové klobouky, odnášená břemena, napínající se svaly.

Malin se snažila představit si Karininy myšlenky.

Její pocity z toho, co se může stát.

Ale nic ji nenapadalo.

Přemýšlela nad tím, že láska si jde svou cestou, že správné může být špatné a naopak a že tím jediným, co máme my lidé společné, je právě tohle dilema.

Vlna,

proti níž nelze bojovat.

Jenom se jí nechat nést a snažit se držet hlavu nad hladinou, dokud to aspoň trochu jde.

Minuli předměstí Danangu, do auta pronikla slaná, rozrušená vůně moře a Tess spala mámě v náruči. Před usnutím nedávala najevo žádné známky neklidu.

Pokračovali podél moře na jih k městu Hoi An. Viděli autobusy vykládající čínské turisty u nově postavených vysokých kasin, která lemovala pláž, a moře za nimi bylo rozzlobené, mocné spodní proudy lákaly svůdnými zvuky.

Do Hoi An přijeli v podvečer, ve tmě nad řekou tu zářily červené lucerny a opršelá omítka domů místních obchodníků díky nim zářila jako patina na starých obrazech napuštěných fermeží.

Malin rozložila papírek a přečetla adresu a jméno.

Ženské jméno.

Uvažovali.

Mají si sehnat hotel, nebo hned začít hledat adresu?

„Uděláme to hned,“ prohlásila Karin. A Tess se probudila:

„Co uděláme, mami?“

Karin své dceři neodpověděla a Malin ve zpětném zrcátku viděla, jak hladí Tess po zádech, slyšela uklidňující zvuk zdrsnělé kůže na měkké bavlně.

Zeptali se na cestu prodavače klobouků.

Ukázal směrem ven z města, a když se k určenému místu přiblížili, byla už tma a cikády vyluzovaly svůj poslední přerušovaný cvrkot. Malin vystoupila, přešla štěrkovou plochu před nevelkým shlukem plechových chatrčí a viděla palmy lemující řeku, jak se rýsují proti prvnímu světlu hvězd.

Zeke ji doprovázel.

Před jedním z domků seděli hubení muži v šortkách a nátělnících, kouřili a popíjeli Mekong Whisky z láhve, kterou si mezi sebou posílali.

Malin se anglicky zeptala na adresu, na onu ženu, hláskovala její jméno. Nejstarší z mužů zavrtěl hlavou a řekl: „Nikdy jsem o takové adrese neslyšel, neznám jméno té ženy, nevím, kdo to je. Jste si jistí, že jste tu správně? Že je to v Hoi An?“

Malin muži podala dvacetidolarovku.

Vzal si ji.

Pohlédl na ni a Malin se z jeho černých očí pokusila něco vyčíst, ale nic v nich nenašla.

Vrátil jí bankovku zpátky.

„Vím, proč jste tady. Ale nemůžu vám pomoct.“

Natáhl se pro láhev.

Napil se a odvrátil pohled.

„Můžete se zeptat duchů dole u vody,“ zašeptal potom.

Nasedli do auta.

Odjeli.

„Špatné místo,“ řekla Malin. Našli si skromný hotel u řeky. Ráno Malin nad jejími vlnami viděla vycházející slunce a věděla, že tahle řeka se několikrát objevila v jejích snech, jako živá bytost, přání, možnost, prchavý sen uvnitř snu, touha po tom, aby se věci daly do pořádku.

Jeli na místo, kde se měl nacházet dětský domov, odkud Tess údajně pocházela.

Ale žádný sirotčinec na tom místě nebyl. Jenom rýžové pole, nad kterým pod nízkou modrou oblohou kroužili neznámí dravci.

Jeli tedy na městský úřad v Hoi An.

Klopýtali po schodech zchátralé koloniální stavby.

Hledali muže, kteří podepsali dokumenty.

Ale žádní takoví tam nebyli.

Vrátili se do Danangu. Pokusili se najít lidi s uvedenými jmény tam.

Ale nikde nikdo.

Na místní radnici jim jeden muž nabídl, že zavolá do Saigonu. Ale dozvěděl se, že jim nikdo nemůže pomoct, že všechny spisy z onoho měsíce byly zničeny při loňských záplavách, že se nedochoval archiv s papírovými dokumenty ani disky počítačů.

Znovu se vrátili do Hoi An.

Tři dny pátrali po Tessině biologické matce.

Setkávali se s tvářemi.

Se strohými tvářemi.

S usměvavými tvářemi.

S podezřívavými, ale i dobromyslnými tvářemi.

Ne s maskami, ale s tvářemi.

S pohledy, které jako by vyjadřovaly údiv. Kdo jste? Co tu chcete? Co pro mě můžete udělat?

Malin se o samotě procházela podél řeky.

Cítila, jak se jí nohy boří do jílovitého břehu, sedala si pod prohnuté listy palem a sluneční paprsky jí dopadaly na tělo jako proud jisker. Chvílemi měla dojem, že zaslechla pláč jakési ženy, která ale zůstávala neviditelná. Malin se pak u řeky zdržovala do večera. Třeba uslyší její slzy padající do vody.

Ale jediné, co na břehu ve tmě našla, byli komáři a ticho a osamělost a podivné mumlání, které už nechtěla poslouchat:

„A child for a pig, a child for a pig.“

To mumlají duchové, pomyslela si Malin. Zbloudilí duchové, kteří nemají kam jít.

Čtvrtého dne to vzdali.

Malin se Zekem se vrátili do hotelu pozdě odpoledne.

„Udělali jsme, co jsme mohli,“ řekla Karin, když ji s Tess našli na lehátku u hotelového bazénu.

V nedalekém baru se třpytily láhve.

Ale Malin to k nim netáhlo.

„Udělali jsme, co jsme mohli,“ zopakovala Malin a Zeke souhlasně přikývl.

Tess si chtěla hrát v bazénu a Malin řekla Zekemu s Karin, že se můžou projít po městě, jestli chtějí být sami.

„Pohlídám zatím Tess.“

Sledovala je, když mizeli v zahradě hotelu, a pozorovala výskající Tess, jak se v zapadajícím slunci mění v delfína, pak se natáhla na lehátko, pohlédla na nebe a před očima se jí přeskupovaly hvězdy, jednotlivé obrazce se měnily v jeden jediný vzor, pomíjivý, ale věčný, dokonalý symbol, o kterém doufala, že představuje lásku. Několik kilometrů od toho místa vyšla jistá žena ze své plechové boudy, vydala se k řece, rozpustila si dlouhé vlasy a nechala slzy pomalu stékat do černé vody.

Věděla, že ji tu hledali.

Věděla, proč přišli.

Koho měli s sebou.

Ale nechala to být.

Kvůli dítěti.

Kvůli dítěti, které dostalo příležitost vztáhnout ruce ke světu a očekávat ve vlhkém oparu budoucnosti něco lepšího, očekávat život, který by mohl patřit jen jemu.

EPILOG

Malin v posteli.

Může to být jakákoli postel.

Kdekoli, kdykoli. Pokoj, kde spí, je teplý a vlhký, vzduch suchý a chladný.

Zdá se jí, že před ní Tove zvedá odkvetlou pampelišku a rozfoukává padáčky do světla snu.

Teď jsou svobodné, mami, šeptá.

Teď jsou svobodné.

Ne jako ty, mami, ale jako já.

Jsou svobodné jako já.

MONS KALLENTOFT

VODNÍ ANDĚLÉ

Ze švédského originálu Vattenänglar vydaného nakladatelstvím Forum ve Stockholmu roku 2012 přeložila Marie Voslářová

Redaktorka Kateřina Menclerová

Obálka (s použitím fotografie Helen Cramer) Lucie Zajíčková

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2015. První, elektronické vydání

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz

Table of Contents

PROLOG

ČÁST 1.

OSAMĚLÁ LÁSKA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

ČÁST 2.

UTOPENÝ SVĚT

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

ČÁST 3.

S ŘEKOU KOLEM SVĚTA

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

EPILOG