MONS KALLENTOFT

ZIMNÍ OBĚŤ

Brno 2013

Mons Kallentoft

Midvinterblod

Copyright © Mons Kallentoft, 2007

First published by Natur och Kultur, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency, Sweden

Cover design © Niklas Lindblad/mgd.nu

Cover photo © Eva Lindblad/1001bild.se

Translation © Luisa Robovská, 2011

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-919-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-920-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7294-921-2 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7294-922-9 (Formát MobiPocket)

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

PROLOG

ÖSTERGÖTLAND, ÚTERÝ 31. LEDNA

[Ve tmě]

Nebijte mě.

Slyšíte?

Nechte mě na pokoji.

Ne, ne, pusťte mě dovnitř. Jablka, vůně jablek. Cítím ji.

Nenechávejte mě tu stát na tom bílém mrazivém sněhu. Vítr má ostře nabroušené nehty. Drásají mi ruce, obličej, až mi na kostech a na lebce nezůstane ani kousek zmrzlé kůže, masa, tuku.

Copak nevidíte, že mizím? Vám je to snad úplně jedno?

Červi lezoucí po hliněné podlaze.

Šílené myši milující teplo rvoucí se vzájemně na kusy. Měly bychom už být mrtvé, šeptají, ale tys zatopil v kamnech a držíš nás naživu, jsme v téhle zimě tvé jediné společnice. Ale jaképak společnice. Žily jsme vůbec někdy, nebo jsme už dávno zemřely, v pokoji tak malém, že se do něj nevešla láska?

Hubené tělo si omotám vlhkou látkou, za sklem v kamnech vidím oheň, cítím, jak do mého temného doupěte proniká kouř a pak uniká dál, ven ke spícím borovicím, smrkům, mechu a žulovým kamenům, k zamrzlému jezeru.

Kde je teplo? Jen ve vroucí vodě. Když usnu, probudím se ještě?

Nebijte mě.

Nenechávejte mě tu stát na sněhu. Venku.

Zmodrám a zbělám, až budu bílý jako vše kolem mě.

Tady smím být sám.

Spím a ve snu se mi vracejí ta slova: ty zasranej parchante, hnusnej smrade, ve skutečnosti neexistuješ, nejsi.

Co jsem vám udělal? Jen to mi řekněte: Co jsem udělal? Co se stalo?

A odkud se prvně vzala ta vůně jablek? Kulatá jablka explodují, mizí mi v rukou.

Na zemi pode mnou jsou drobky sušenek.

Nad mým tělem se vznáší nahá žena. Kdo je to? Šeptá mi: postarám se o tebe, jsi tu pro mě, jsme lidé, patříme k sobě, ale pak ji to odnese pryč, střechu mého doupěte nadzdvihne černý vítr a slyším, jak se jí tam venku cosi plíží k nohám, jak křičí a vzápětí umlká. Vtom se vrátí zpět, teď je to však někdo jiný, ta osoba bez tváře, jež mi celý život tolik chyběla. Unikala mi, bila mě, kdo to vlastně je?

Blikající složka doručených zpráv. Plná. Složka odeslaných zpráv prázdná.

Můžu zničit stesk.

Můžu přestat dýchat.

Když stesk a dech zmizí, dostaví se pocit, že někam patřím.

Nebo snad ne?

Procitl jsem. Jsem o mnoho let starší, avšak mé doupě, mráz, zimní noc a les jsou stále tytéž. Musím něco udělat. Už jsem to udělal. Stalo se.

Odkud se mi vzala na rukou krev?

Zvuky.

Co je to s nimi?

Pro všechen hluk už ani neslyším červy a myši.

Tvůj hlas. Bušení na stlučená prkna — dveře mého doupěte. Konečně přicházíš, přicházíte.

Bušení. Nepij tolik.

Jste to vy? Nebo ti mrtví?

Ať jste tam venku kdokoli, viďte, že přicházíte s dobrými úmysly?

Že přicházíte s láskou?

Slibte mi to.

Alespoň to mi slibte.

Slibte to.

ČÁST 1.
TA DRUHÁ LÁSKA

1.

ČTVRTEK 2. ÚNORA

Láska a smrt jsou příbuzné.

Mají stejnou tvář. Člověk nemusí přestat dýchat, aby zemřel, a nemusí dýchat, aby žil.

Co se týče smrti a lásky, neexistují žádné jistoty.

Setkání dvou lidí.

Láska.

Milují se a milují, a pak jednoho dne láska vyprchá stejně náhle, jako patrně kdysi přišla, její nevrlý pramen udusí okolnosti, vnější i vnitřní.

Anebo láska trvá, dokud jí nevyprší čas, či je už od počátku nemožná, a přece nevyhnutelná.

Je taková láska, ta druhá, v podstatě na obtíž?

Je to tak, přemýšlí Malin Forsová, jež právě vylezla ze sprchy. Stojí v kuchyni, na sobě jen župan, jednou rukou si na krajíc celozrnného chleba maže máslo, druhou rukou zvedá k ústům hrnek silné kávy.

Hodiny z Ikey na bíle omítnuté zdi ukazují 6.15. Zdá se, že vzduch za oknem ve svitu pouličních lamp zamrzl. Kamenné šedé zdi kostela svatého Larse obklopuje mráz, vypadá to, že bílé větve javorů už dávno vzdaly svůj boj. Už ani jedinou noc s teplotou pod minus dvacet, to nás radši ulomte, nechte padnout mrtvé k zemi.

Kdo si může takový mráz zamilovat?

Tenhle den není stvořen pro živé, pomyslí si Malin.

Město Linköping je celé ochromené, ulice ochable visí na slupce země, okna domů oslepená mlhou.

Lidé se včera večer ani nezmohli zajít na zápas linköpinského hokejového klubu na stadion Cloetta Center. Jen pár tisíc lidí, jindy bývá plno.

Jak asi hrál Martin? napadne Malin. Syn kolegy Zekeho, jeho vlastní krev, šikovný střelec, jenž si už brousí zuby na národní tým a na kariéru profesionálního hokejisty. Malin sice hokej moc nezajímá, ale žádnému z obyvatel tohoto města nemůže uniknout dění na stadionu.

Téměř žádní lidé v pohybu.

Plakáty cestovní kanceláře na rohu ulic St. Larsgatan a Hamnsgatan posměšně vystavují na odiv své destinace, jednu exotičtější než druhou. Slunce, pláže, neskutečně modrá obloha, to vše jako by patřilo na jinou, obyvatelnou planetu. Před bankou Östgöta tlačí osamocená matka s námahou kočárek s dvojčaty, děti jsou zachumlané v černých pytlích, neviditelné, bez vůle, silné, a přesto tak zranitelné. Matka klouže po ledu ukrytém pod prachovou pokrývkou, podjedou jí nohy, ale dál si razí cestu vpřed, jako by to ani jinak nešlo.

„Ty zatracený zimy se tu nedaj vydržet.“

Malin jako by slyšela slova svého otce, kterými před pár lety vysvětloval koupi třípokojového bungalovu na Playa de la Arena na Tenerife, severně od Playa de las Américas, v oblasti oblíbené důchodci.

Jak se teď asi máte? přemítá Malin.

Káva ji hřeje v břiše.

Určitě ještě spíte, ale až se vzbudíte, čeká vás slunce a teplo.

Tady vládne mráz.

Mám vzbudit Tove? Třináctileté děti spí dlouho, klidně i čtyřiadvacet hodin denně, když můžou. V takové zimě má člověk chuť uložit se na pár měsíců k zimnímu spánku, nemuset vycházet ven a probudit se pěkně odpočatý, až se teploty přehoupnou na opačnou stranu teploměru.

Nechám ji spát. Jen ať její dlouhé, hubené tělo odpočívá.

První vyučovací hodina začíná až v devět hodin. Malin si v duchu představí, jak Tove v půl deváté s přemáháním vstává, klopýtá do koupelny, sprchuje se, obléká. Nikdy se nelíčí. Potom si Tove navzdory věčnému napomínání nevezme nic k snídani. Možná bych měla zkusit novou taktiku, napadne Malin: „Snídaně je škodlivá, Tove. Ať se děje, co se děje, hlavně nesnídej.“

Malin dopije zbytek kávy ze dna hrnku.

Když se Tove náhodou občas vzbudí dřív, tak jen proto, aby dočetla některou ze svých knížek. Hltá je jako posedlá a na svůj věk má podivuhodně vyspělý vkus. Jane Austenová: kdo jiný čte v jejím věku takovou literaturu? Ale Tove není jako její vrstevníci, nemusí se ani snažit, a stejně je nejlepší ze třídy. Možná by jí neuškodilo, kdyby musela trochu bojovat, soutěžit?

Čas běží a Malin chce být v práci brzy, nechce zmeškat tu půlhodinu mezi tři čtvrtě na sedm a čtvrt na osm, kdy bývá na policejní stanici skoro vždycky sama a nikým nerušena se může připravit na nový den.

V koupelně si svlékne župan a hodí ho na žluté lino na podlaze.

Zrcadlo na zdi je trošku křivé, a ačkoliv dělá její postavu vysokou metr sedmdesát o něco menší, i tak vypadá štíhlá, atletická a plná síly, připravená čelit všem problémům, které jí zkříží cestu. Problémy už ji ostatně potkaly. Ale vyrovnala se s nimi, dospěla a pokračovala dál.

Na třiatřicet nevypadám špatně, myslí si Malin a cítí se sebejistě: není nic, co bych nezvládla. Ale pak se dostaví pochyby, vědomí: stojím na místě, nikam nesměřuju, a už vůbec ne vpřed. Je to moje chyba, jen moje chyba.

Tělo.

Soustředí se na něj.

Pohladí si břicho, zmáčkne žebra, takže malá prsa na chvíli vypadají větší, ale když uvidí vztyčené bradavky, zarazí se.

Rychle se shýbne a zvedne ze země župan. Dosucha si vyfénuje blond vlasy ostříhané na mikádo, nechá je volně splývat přes výrazné, ale ne příliš ostré lícní kosti, hustá ofina jí sahá nad rovné obočí, které, jak dobře ví, zvýrazňuje chrpově modré oči. Našpulí rty, chtěla by je mít plnější, ale to by asi s krátkým, širokým nosem vypadalo divně.

V ložnici si oblékne džíny, bílou košili a tlustý černý rolák.

Před zrcadlem v předsíni si ještě trochu poupraví vlasy, doufá, že vrásky kolem obočí nejsou vidět. Obuje si zimní pohorky značky Caterpillar.

Kdoví, co ji dnes čeká?

Možná bude muset do terénu. V tlusté falešné péřové bundě z obchodu Stadium v Tornby za osm set sedmdesát pět švédských korun si připadá jako astronaut ve skafandru, těžkopádná a neohrabaná.

Mám všechno?

Mobil, peněženka v kapse. Pistole. Můj věčný společník. Zbraň ještě visí na opěradle židle vedle neustlané postele, kam by se pohodlně vešli dva lidé a ještě by zbylo místo uprostřed, odstup pro spánek a samotu během nejtemnějších hodin noci. Ale jak najít někoho, s kým bys vydržela, když často nevydržíš ani sama se sebou?

Na nočním stolku fotka Janneho. Namlouvá si, že ji tam má kvůli Tove.

Janne je opálený, na rtech má úsměv, v modrozelených očích však ne. Za ním jasná obloha, vedle palma naklánějící se ve větru, v pozadí lze tušit džungli. Na sobě má světle modrou helmu OSN a bavlněnou maskovací bundu s logem humanitární organizace. Vypadá to, jako by se chtěl otočit a ujistit se, že se z husté džungle neplíží nějaká šelma.

Rwanda.

Kigali.

Psi prý žrali lidi zaživa.

Janne vždy jezdil a stále jezdí na mise dobrovolně. Tak alespoň zní oficiální verze.

Do džungle tak tmavé, že v ní člověk tuší tlukot srdce zla, na zkrvavené, podminované horské cesty na Balkáně, kde kolem mělkých masových hrobů špatně zamaskovaných křovím a pískem duní nákladní auta naložená pytli mouky.

Dobrovolné to bylo i zpočátku, pro nás.

Zkrácená verze:

Na obyčejné diskotéce v libovolném maloměstě se potká sedmnáctiletá holka s dvacetiletým klukem. Dva lidé bez plánů, stejní, a přece různí, ale s vůní a tušeními, která se zdají být těmi pravými. Po dvou letech se stane to, co se stát nesmí. Praskne tenká gumová blána a zrodí se nový život.

„Musíme to dát pryč.“

„Ne, já to chci.“

Jejich slova se míjejí, čas vyprší a na svět přijde dcera, slunce všech sluncí. Hrají si na rodinu. Uplyne pár let a pak něco oněmí, není to tak, jak si představovali, anebo si nepředstavovali vůbec nic a těla mají najednou vlastní vůli, jež se neřídí rozumem ani rozvahou.

Žádný výbuch, spíš vzduch unikající z propíchnuté pneumatiky sahající daleko a ještě dál do duše.

Nevolnictví lásky.

Hořce slastné. Po rozchodu, jakmile stěhovací auto s jejími věcmi zamířilo do Stockholmu, na policejní akademii, když Janne utekl do Bosny, si myslela: Budu-li bojovat proti zlu, potká mě dobro.

Je to přece tak jednoduché, že?

Pak bude láska opět možná. Nebo snad ne?

Cestou z bytu cítí Malin tlak pistole na prsou. Opatrně pootevře dveře do Tovina pokoje. Ve tmě rozeznává zdi, řady knih v knihovně, pod tyrkysovým povlečením tuší neproporční tělo své třináctileté dcery. Spí téměř neslyšně, už od svých dvou let. Nejprve byl její spánek neklidný, budila se několikrát za noc, ale pak jako by pochopila, že ticho a klid jsou potřeba, alespoň v noci, jako by dvouleté dítě instinktivně vědělo, že člověk někdy potřebuje noc pro své sny.

Malin vyjde z bytu.

Pomalu schází po třech schodech vedoucích ke vchodovým dveřím. S každým krokem cítí přibližující se mráz, teplota na chodbě klesla téměř pod bod mrazu.

Hlavně aby nastartovala auto. V takovéhle zimě by snad mohl zamrznout i benzín.

U dveří zaváhá. V kuželech pouličních lamp se jako závoj vznáší pára. Nejradši by vyběhla zpět do schodů, do bytu, strhla ze sebe oblečení a zachumlala se zase do postele. Pak opět zatouží, aby už byla na policejní stanici. Takže: rychle rozrazit vchodové dveře, doběhnout k autu, vytáhnout klíčky, odemknout, skočit dovnitř, nastartovat a jet.

Jakmile vyjde ven, mráz ji pevně sevře pod krkem. Připadá jí, že při každém nádechu slyší v nose praskat chloupky, a cítí, jak jí zamrzají slzy v očích, ale ještě zvládne přečíst nápis nad postranním vchodem do kostela svatého Larse: Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha.

Kde mám auto? Stříbrné volvo z roku 2004 stojí na svém místě naproti nákupní pasáži.

Neohrabané ruce v péřové bundě.

Stěží si dosáhne do kapsy, kde by měla mít klíčky. Nejsou tam. Další kapsa a další. Sakra. Určitě je nechala doma. Ale pak si vzpomene. Jsou v přední kapse džín.

Prokřehlé prsty bolí, ale konečně nahmatají klíčky.

Otevřete se, sakra. Odemyká dveře. Alespoň nad zámkem se mráz slitoval, a tak Malin za pár vteřin sedí za volantem a nadává: na mráz, na motor, který jen naprázdno chrčí a odmítá nastartovat.

Zkouší to znovu a znovu.

Ale auto protestuje.

Malin vystoupí. Přemýšlí: musím jet autobusem, ale odkud sakra jezdí?

Do prdele, to je zima, debilní auto. Vtom jí zazvoní telefon.

Zmrzlými prsty uchopí plastový přístroj. Ani se nepodívá, kdo volá.

„Malin Forsová.“

„Tady Zeke.“

„Sakra, Zeke, já nemůžu nastartovat auto.“

„Uklidni se, Malin. Uklidni se. Poslouchej. Stala se děsná věc. Řeknu ti to, až přijedu. Za deset minut jsem u tebe.“

Zekeho slova jako by se vznášela vzduchem. Z jeho tónu Malin vytuší, že se přihodilo něco opravdu vážného, že tahle nejmrazivější zima ze všech se právě stala ještě o pár stupňů méně omluvitelnou, že mráz právě ukázal svou pravou tvář.

2.

Autem duní německý sborový zpěv a Zacharias Martinsson zvaný Zeke projíždí podél vilové čtvrti Hjulbro s volantem pevně v rukou. Za bočním okénkem auta tuší červené a zelené štíty prostorných řadových domků pokryté námrazou. Stromy, které za těch třicet let, co tu domky stojí, pěkně vyrostly a zmohutněly, vypadají v mrazu pohuble a usouženě. Přesto čtvrť působí podivuhodně vřelým a příjemným dojmem, přímo vyzařuje blahobyt.

Doktorské ghetto. Tak se té části města říká. O tom, že je tohle místo oblíbené doktory z místní nemocnice, není pochyb. Naproti za parkovištěm, na druhé straně ulice Stureforsleden, jsou vidět nízké bílé činžáky Ekeholmenu — domov několika tisíců přistěhovalců a Švédů ze dna společenského žebříčku.

Malin zněla unaveně, i když ne rozespale. Možná měla špatnou noc. Neměl bych se jí zeptat, jestli se něco nestalo? Ale ne, vykašlu se na to. Jenom by byla protivná, jako vždycky, když se jí někdo ptá na takové věci.

Zeke se snaží nemyslet na to, co je dnes čeká. Ani si nechce představit, jak to asi bude vypadat. Však se to včas dozví. Chlapi z hlídkového vozu zněli fakt rozčileně, takže to asi nebude žádná legrace. Za ty roky už se naučil oddalovat to co nejvíc, až do poslední chvíle nemyslet na hrůzy, které ho čekají, i když pak někdy člověka zasáhnou ještě silněji.

Lesopark Johannelund.

Fotbalová hřiště u řeky Stångån pokrytá sněhem. Tam dřív hrával Martin za Saab, než se začal naplno věnovat hokeji. Nikdy jsem ho ve fotbale moc nepodporoval, ozývá se Zekeho svědomí, a teď, když klukovi začíná opravdu jít hokej, už se skoro ani nemůžu donutit chodit na zápasy. Včera večer to zase bylo utrpení, i když porazili Färjestad 4:3. I když dělám, co můžu, tenhle sport mi prostě ne a ne přirůst k srdci. Příčí se mi ta jeho přihlouplá surovost.

Srdce buď pro něco hoří naplno, anebo ne. Jako moje srdce pro sborový zpěv.

Zkouší dvakrát týdně se sborem Da Capo, kde zpívá už skoro deset let od doby, kdy se tam jednou večer poprvé odvážil na zkoušku. Skoro každý měsíc mají nějaký ten koncert, jednou za rok jezdí na festival.

Zeke do sboru chodí rád, líbí se mu, jak od sebe jeho členové navzájem nic neočekávají, nikoho nezajímá, co ostatní jinak dělají. Prostě se jen scházejí popovídat si a zazpívat. Občas, když spolu s ostatními stojí obklopen hudbou ve světle kostela, mívá pocit, že někam patří, že může být součástí něčeho většího, než je jeho bezvýznamná maličkost. Jako by hudba vyzařovala jednoduchost a čistou radost, ve které není místo pro zlo.

Protože zlo si musíme držet od těla, zuby nehty.

Teď však jede zlu vstříc. O tom není pochyb.

Folkkungavallen.

Stupínek výš ve fotbalové hierarchii. Fotbalová hala jako jediná ve městě čeká na renovaci. Fotbalistky Linköpingu patří ke špičce ženského fotbalu ve Švédsku, některé z nich dokonce kopou za reprezentaci, ale stále ještě se jim nepodařilo získat si přízeň lidí ve městě. Za stadionem je plavecký bazén. O kus dál vedle patrových garáží stojí nové domy. Zeke zabočí na ulici Hamngatan, mine obchodní dům Åhléns a pak už spatří Malin stojící před domem a třesoucí se zimou. Proč nečeká uvnitř?

I když se celá choulí zimou, vypadá jaksi neoblomně, tře si paže ve snaze se zahřát, jakoby přimrzlá k zemi vědomím, že dnes bude opět moci dokázat, jak je dobrá.

A Malin opravdu dobrá je. Kdybych něco provedl, nechtěl bych, aby mi byla v patách, přemítá Zeke a pro sebe si šeptá: „Sakra, Malin, co nás to dneska jenom čeká?“

Sborový zpěv zeslabený na minimum. Vnitřek auta naplňuje sto šeptajících hlasů.

Co o člověku napoví hlas? přemýšlí Malin.

Ostrost, chraplavost, jako by dusil slova na půli cesty.

Zeke má ten nejchraplavější hlas, jaký kdy Malin slyšela, namáhavý ostrý tón je však ten tam, když zpívá. Ale před chvílí, když jí říkal, co se stalo, byl obzvlášť zřetelný.

„Je to prý příšerný pohled.“ Chraplavý hlas ještě dodal slovům na ostrosti. „Aspoň to říkali kluci z auta, když volali. Ale copak je to někdy jinak?“

„Co?“

„Copak to není vždycky příšerný pohled?“

Zeke vedle ní za volantem volva, s pohledem pevně upřeným na mrazem nablýskanou cestu.

Oči.

Důvěřujeme jim. Vděčíme jim za devadesát procent vjemů, jež vytvářejí náš obraz okolního světa. To, co nevidíme, neexistuje. Tedy téměř. Cokoliv můžeme jen tak schovat do skříně a zbavit se toho. Problém vyřešen, jak jednoduché.

„To je,“ odvětí Malin.

Zeke přikývne svou oholenou hlavou na dlouhém krku, která jako by snad ani nepatřila k malému, šlachovitému tělu. Kůži na lícních kostech má napjatou.

Malin mu ze sedadla spolujezdce nevidí do očí, avšak moc dobře ví, jak vypadají.

Zná ty hluboko zapadlé a většinou klidné oči. V jejich matné šedozeleni svítí téměř věčné světlo, zároveň tvrdé i jemné.

Jeho pětačtyřicet let mu dodává na klidu, ale zároveň jako by byl s přibývajícími roky neklidnější, nesmiřitelnější, jak jí jednou řekl na vánočním večírku po pár pivech a panácích přes míru:

„My proti nim, Malin. I když je to smutné, občas musíme používat jejich metody. To je jediná řeč, které někteří lidé rozumějí.“ Říkal to bez známky zatrpklosti nebo uspokojení, jako pouhé konstatování.

Zeke na sobě nikdy nedává znát nervozitu, Malin ji však přesto pozná. Jak asi musí trpět při Martinových zápasech?

„…příšerný pohled.“

Jedenáct minut uběhlo od chvíle, kdy jí zavolal. Jeho stručné konstatování, když nasedla do auta, ji ještě více roztřáslo a zároveň proti její vůli podivně nabudilo.

Linköping za oknem auta.

Město nenasytné navzdory své malosti, minulost překrytá jen tenkým nátěrem.

Kdysi průmyslové město, kam okolní zemědělci jezdívali na trh, se rychle změnilo v univerzitní. Většina továren je dávno zavřená. Nadanějším obyvatelům nezbylo nic jiného než dát se na studia, na vysokou školu, na univerzitu, a brzy se tady vyklubalo nejješitnější město Švédska s těmi nejpodivnějšími obyvateli.

Linköping.

Město podobné nejistému šedesátníkovi s univerzitním vzděláním a s minulostí, kterou je za každou cenu třeba zamést pod koberec. Lidé usilující o to, aby se stali součástí vyšších kruhů, co v sobotu chodí do kavárny v obleku a šatech.

Linköping.

Výborné město pro nemocné.

A ještě lepší pro popálené.

Zdejší univerzitní nemocnice má nejlepší oddělení pro léčbu popálenin v celém Švédsku. Malin tam kdysi byla, v souvislosti s jedním případem, bíle oblečená od hlavy až k patě. Bdící pacienti křičeli či naříkali, spící snili o tom, že se už nikdy nebudou muset probudit.

Linköping.

Město letadel. Centrum leteckého průmyslu. Na nebi skřehotající oceloví ptáci. Modely Tunnan, Draken, Viggen a Jas. Vědro přeteklo, ulicemi města se náhle procházejí noví milionáři, jež prodali své hi-tech firmy Američanům.

Okolní nížina a lesy. Domov všech těch, jejichž geny se nestačily přizpůsobit tak rychlým změnám, protestují, vzdorují. Nemají kde zakotvit.

Janne. Jsi snad jedním z nich?

Nestačí naše geny tomu tempu?

Pralesní indiáni. Lidé z okolních vesnic Ukna, Nykil a Ledberg. V sobotu můžete v obchodním domě Ikea potkat indiány v teplákových soupravách a dřevácích, bok po boku s lékaři, inženýry a testovacími piloty. Lidé by měli žít společně. Ale co když to geny odmítají? Co když skoroláska není možná? Z úzké hranice mezi tehdy a teď, tady a tam, uvnitř a vně se někdy jako jediné možné řešení rodí násilí.

Projíždějí předměstím Skäggetorp.

Dvoupatrové činžáky obložené bílými dlaždicemi postavené v šedesátých letech v rámci vládního projektu milión bytů kolem opuštěného obchodního centra. Většina jejich nájemníků přišla zdaleka. Vědí, jaké to je, když vám vojáci v noci tlučou na dveře. Znají zvuk mačet svištících za svítání probouzející se džunglí. Ještě nejsou chloubou imigračního úřadu.

„Vezmeme to přes Vreta kloster, nebo na Ledbergsvägen?“

„Nevím, moc to tady neznám,“ odvětí Malin.

„Rozhodni to ty. Co je rychlejší?“

„Tak asi rovně. Mimochodem, jaký byl včera zápas?“

„Ani mi nemluv. Ta sedadla na stadionu jsou úplné mučicí nástroje. Ještě teď mě bolí zadek.“

Zeke mine odbočku na Ledbergsvägen a pokračuje dál směrem na Vreta kloster.

Na východ od nich se rozprostírá jezero Roxen. Pokryté ledem vypadá jako ledovec, nezapadá sem. Vzadu za ním stojí honosné vily tyčící se do prudkého srázu, vedle nich zdymadla kanálu Göta čekající na letní výletníky a movité americké turisty.

Hodiny na palubní desce.

Je 7.22.

Příšerný pohled.

Nejradši by Zekemu řekla, aby šlápl na plyn, ale radši mlčí a zavře oči.

Policejní stanice už teď jistě začíná ožívat. Malin by touhle dobou seděla u svého stolu v open space kanceláři a kolegům z vyšetřovacího oddělení kriminální policie v Linköpingu přála dobré ráno. Pozorovala by, jakou dnes asi mají náladu, a snažila se odhadnout, v jakém duchu se ponese jejich dnešní den. Řekla by jim nebo by si alespoň v duchu myslela:

„Dobré ráno, Börje Svärde. Už jsi určitě vyvenčil psy, nikdy není taková zima, abys nevěnoval svým ovčákům trochu lásky. Psí chlupy ti ulpívají na svetrech, na bundě, ve stále řidších vlasech. Štěkot psů je pro tebe lidským hlasem. Kde na to všechno bereš sílu? Jaké to asi je, vidět ženu, kterou miluješ, každý den trpět?

Dobré ráno, Johane Jakobssone. Nemohl jsi včera dostat děti do postele? Nebo jsou snad nemocné? Řádí teď nějaká střevní chřipka. Probděli jste s manželkou celou noc u zvracejících dětí? Nebo jste zažili ten radostný a mírumilovný pocit, když děti pro jednou usnou brzy a v dobré náladě? Dnes vede děti do školky manželka a ty je odpoledne vyzvedneš? Chodíš včas, vždycky chodíš včas, Johane, přestože máš málo času. A ten neklid, Johane, vidím ti ho na očích, slyším ho v tvém hlasu, ten nikdy nezmizí. Vím, jaké to je, mám ho v sobě taky.

Dobré ráno, šéfe. Jak se dnes máš, vrchní komisaři Svene Sjömane? Dej si pozor. To tvoje břicho je nebezpečně velké. Právě tak na infarkt, jak by řekli doktoři z univerzitní nemocnice. Břicho nebožtíků, dělávají si legraci chirurgové z jipky, když popíjejí kávu před operací bypassu. Nedívej se na mě tak významně, víš, že vždycky dělám, co můžu. Dej si pozor. Potřebuju všechny, co mi věří, protože je tak těžké věřit sama sobě, i když naše vlastní síla je mnohem větší, než si myslíme. Tvá slova, rady: Ty máš talent, Malin. Opravdový talent, važ si ho. Talentu je na světě habaděj, ale většinu ho proplýtváme. Měj oči stále na stopkách, ale nespoléhej se jen na ně, věř své intuici, Malin. Věř intuici. Vyšetřování není nic jiného než spousta hlasů: některé slyšíme, jiné ne. Hlasy nás i ostatních. Těm němým hlasům musíme naslouchat, Malin. V nich se skrývá pravda.

Dobré ráno, Karime Akbare. Víš snad, že i nejmladší policejní ředitel v zemi a miláček médií musí udržovat dobré vztahy se svými podřízenými? Proplouváš místností ve svém nablýskaném dokonale padnoucím italském obleku a člověk nikdy neví, kam máš zrovna namířeno. Nikdy nemluvíš o dětství v přistěhovaleckém ghettu, v jednom z oranžových paneláků sídliště Nacksta v Sundsvallu, kde jsi po útěku z tureckého Kurdistánu a poté, co se tvůj otec zabil ze zoufalství, že si v nové zemi nenašel důstojné místo, vyrůstal sám s matkou a šesti sourozenci.“

„Na co myslíš, Malin? Vypadáš, že jsi úplně mimo.“

Zekeho slova ji zasáhnou jako rána bičem, proberou ji z myšlenek a vrátí zpět do auta, zpět na cestu vstříc událostem, násilí, do mrazivé krajiny.

„Na nic. Jen na to, jak krásně teplo teď musí být na stanici.“

„Už ti ten mráz leze na mozek, Malin.“

„A co mám dělat, aby mi nelezl na mozek?“

„Obrň se proti němu a uvidíš, že zmizí.“

„Mráz?“

„Ne, myšlenky na něj.“

V Sjöviku minou ovocné skleníky pokryté námrazou. Malin ukáže ven z okna.

„Támhle na jaře vždycky prodávají tulipány. Všechny barvy, na které si vzpomeneš.“

„Už aby to bylo.“

Světla hlídkového auta vypadají zdálky proti bílé pláni a obloze jako barevné blikající hvězdy.

Pomalu se přibližují, auto jako by se metr za metrem prokousávalo mrazem, zasněženou plání, zjevnou osamělostí místa. Metr za metrem, krystal za krystalem se blíží k cíli, k vypouklině v atmosféře, události způsobené jinou událostí způsobenou další událostí, jež připoutala pozornost přítomnosti. Do čelního skla se opírá vítr.

Kola volva se protáčejí na protažené silnici a asi padesát metrů od hry světel se na horizontu mlhavě rýsuje osamělý dub — jeho šedobílé pařáty vypadají na bílém pozadí jako lezoucí jedovatý pavouk a košatá koruna jako síť vzpomínek a tušení. Nejsilnější větev dubu se prohýbá pod tíhou jakéhosi předmětu. Mráz jen pomalu odkrývá závoj, jenž dosud halil to podivné závaží.

Postava u policejního auta. Zadním okénkem jsou vidět dvě hlavy. Několik metrů před policejním autem stojí napříč zaparkovaný zelený saab.

Okolo stromu je skoro až k silnici natažená policejní páska.

A to na stromě. Nepříliš lákavý pohled.

Oči se zdráhají uvěřit.

Hlasy vyprávějí.

3.

Svým způsobem je příjemné tady viset.

Mám tu pěkný výhled a moje zmrzlé tělo se příjemně kolébá ve větru. Můžu nechat myšlenky volně plynout. Klid, jaký jsem nikdy předtím nezažil, o jehož existenci jsem neměl ani tušení. Mám nový hlas i pohled. Možná jsem teď konečně člověkem, jímž jsem nikdy neměl šanci být.

V dáli nad obzorem se rozednívá, östergötlandská nížina je na pohled šedobílá a nekonečná, volný výhled narušují tu a tam pouze skupinky stromů kolem malých statků. Sníh se ve vlnách převaluje přes pole a pláně, sněhové závěje střídá holá zem a dole, daleko pod mýma houpajícíma se nohama, stojí u policejního auta mladý muž v šedé kombinéze a plný neklidu a očekávání sleduje přibližující se auto. Pak znovu vzhlédne ke mně, jako by se chtěl ujistit, jestli jsem mu snad neutekl.

Krev mi zamrzla v těle.

Krev zamrzla i na obloze, ve hvězdách a v těch nejvzdálenějších galaxiích. A přece tu jsem. Už však nemusím dýchat, s tím provazem kolem krku by to ostatně ani nešlo. Když vystoupil z auta a kráčel blíž ve své červené bundě, bůh ví, co tu venku takhle brzy ráno pohledával, nejprve vykřikl a pak si pro sebe jen mumlal: Panebože, panebože, panebože, Ježíši Kriste.

Pak pospíchal pro telefon. Teď tam sedí v autě a kroutí hlavou.

Bůh. Jednou jsem to s ním zkoušel, ale co mi mohl nabídnout? Je všude kolem. Lidé bez útěchy se ho dovolávají, jakmile narazí na něco, co pokládají za tmu.

Už nejsem sám, kolem mě je nekonečná spousta mně podobných, a přece je tu dost místa pro nás pro všechny, v tom nekonečném rozpínajícím se vesmíru jako by se vše zároveň smršťovalo a zdálo se jasné, i když podivně mlhavé.

Jistěže to bolelo.

Jistěže jsem měl strach.

Jistěže jsem se snažil utéct.

I když jsem v hloubi duše věděl, že už jsem svůj život dožil. Spokojený jsem nebyl, to ne, ale unavený ano. Unavený z věčného pohybu v kruhu kolem toho, co mi bylo odpíráno, po čem jsem přesto niterně toužil, čeho jsem chtěl být součástí.

Lidské pohyby.

Nikdy moje pohyby.

Proto je teď příjemné viset tu nahý a mrtvý na osamělém dubu nad nejúrodnější půdou v zemi. Ta dvě vzdálená světla přibližujícího se auta mi připadají krásná.

Krásno nikdy předtím neexistovalo.

Možná existuje jen pro nás mrtvé?

Jaká je to úleva, zbavit se starostí živých.

Mráz nijak nevoní. Nahé, zkrvavené tělo se pomalu kýve tam a zpět Malin nad hlavou, starý dub je proti své vůli šibenicí, jejíž vrzání se mísí se zvukem naprázdno běžícího motoru auta. Na vypouklém břiše a na zádech se uvolnily podlouhlé cáry kůže obnažující zmrzlé maso, změť různých odstínů rudé barvy. Tu a tam jsou na údech jakoby namátkou rozmístěné hluboké rány, vyříznuté kusy masa a kůže. Přirození vypadá nedotčeně. Tvář bez obrysů, jen modročerný, odulý, zmrzlý tuk. Pouze oči, doširoka otevřené a podlité krví, téměř udivené, hladové a současně plné nevěřícného strachu prozrazují, že se jedná o lidskou tvář.

„Ten člověk musí vážit nejmíň sto padesát kilo,“ přeruší Zeke mlčení.

„To stoprocentně,“ přikývne Malin a myslí na jeho pohled. Už ho v očích zavražděných viděla. Jako kdybychom se tváří v tvář smrti vrátili do původního stadia, jako bychom znovu byli dětmi. Vystrašení, hladoví, ale od první chvíle schopni údivu.

V situacích, jako je tahle, to tak Malin vždycky dělává. Snaží se odvést myšlenky jinam, pomocí vzpomínek a toho, co si kde přečetla, sjednotit to, co vidí, s teorií.

Jeho oči.

Ze všeho nejvíc v nich vidí hněv. A zoufalství.

Ostatní čekají v hlídkovém autě. Zeke tam poslal i strážníka.

„Nemusíš tu stát a mrznout. Však on nám nikam neuteče.“

„Nechcete mluvit s tím chlapem, co ho našel?“ ohlédl se strážník přes rameno.

„Sedí támhle v autě.“

„Nejdřív se tu trochu porozhlédneme.“

A pak to opuchlé zmrzlé tělo na osamělém dubu. Obrovské přerostlé dítě umučené k smrti.

Co mi chceš? přemýšlí Malin. Proč jsi mě sem tohoto bohem zapomenutého rána přivedl?

Co se mi snažíš říct?

Modročerná chodidla se zčernalými prsty kývající se na bílém pozadí.

Oči, myslí si Malin. Tvá samota se pohybuje nad nížinou a městem, cítím ji celým tělem.

Nejprve zjevná fakta.

Větev je pět metrů nad zemí, na ní nahý muž, ve sněhu žádné stopy krve, v mělké pokrývce pod stromem žádné stopy, kromě těch čerstvých od páru těžkých pohorek.

Ty patří tomu, kdo tě našel, přemýšlí v duchu Malin. Jedno je jisté. Tam nahoru ses sám nedostal a ty rány na těle ti taky musel někdo udělat. A zřejmě jsi k nim nepřišel tady, to by byla na zemi pod tebou spousta krve. Musel jsi dlouho mrznout někde jinde, tak dlouho, dokud ti neztuhla všechna krev.

„Vidíš ty stopy na větvi?“ Zeke vzhlíží směrem k visícímu tělu.

„Jo,“ odpoví Malin. „Jako by někdo sedřel kůru.“

„Vsadím se, že ho nahoru vytáhl kladkou a až pak ho přivázal na provaz.“

„Nebo přivázali,“ odvětí Malin. „Mohlo jich být víc.“

„Ze silnice sem žádné stopy nevedou.“

„Já vím, ale v noci dost foukalo. Sníh vypadá minutu od minuty jinak, prašan nebo zmrzlá krusta, pořád se to střídá. Jak dlouho tu můžou zůstat stopy? Čtvrt hodiny, hodinu? Víc ne.“

„Ale stejně to tu technici budou muset odkrýt.“

„Tak to aby si opatřili pořádný agregát.“

„Však oni si nějak poradí.“

„Jak dlouho myslíš, že už tu visí?“

„Těžko říct. Ale určitě ne déle než od včerejšího večera. Ve dne by si ho někdo musel všimnout.“

„Mohl být mrtvý už dávno předtím,“ namítne Malin.

„To nám řekne Johannisonová.“

„Že by sexuální motiv?“

„Copak všechno nemá sexuální motiv, Forsová?“

Její příjmení. Zeke ho používá, když si dělá legraci nebo když odpovídá na otázku, která je podle něj zbytečná, hloupá nebo jen hloupě položená.

„No tak, Zeke.“

„Tak dobře, myslím, že tohle se sexem nemá nic společného.“

„V tom s tebou souhlasím.“

Vydají se zpět k autům.

„Ten, co to udělal,“ přemýšlí nahlas Zeke, „musel mít pekelně silnou vůli. Ať to udělal jakkoliv, dostat tělo až sem a pak nahoru na strom určitě nebylo jen tak.“

„Musel být strašně naštvaný,“ dodá potom.

„Nebo zoufalý,“ odvětí Malin.

„Sedněte si zatím k nám do auta. Je tam ještě teplo.“

Strážníci se pomalu vysoukají ze služebního vozu.

Muž středního věku na zadním sedadle se významně podívá na Malin a začne taky vstávat.

„Vy tu můžete zůstat,“ pokyne mu Malin. Muž si znovu sedne, ale je na něm vidět, jak je napjatý, v úzkém obočí mu cuká. Celé jeho tělo jako by vyzařovalo jednu jedinou otázku: Jak sakra tohle vysvětlím? Jak vysvětlím, co jsem tu takhle po ránu pohledával?

Malin se posadí vedle něj, Zeke na přední sedadlo.

„Tady je aspoň teplo,“ prohodí Zeke. „Lepší než venku.“

„Já jsem to neudělal,“ hájí se muž otočený k Malin, modré oči vlhké a nervózní. „Neměl jsem tu zastavovat, do prdele, to byla ale blbost, měl jsem jet dál.“

Malin mu položí ruku na rameno. Červená péřová bunda pod jejími prsty trochu splaskne.

„Udělal jste to, co bylo správné.“

„Víte, byl jsem…“

„Klid,“ zarazí ho Zeke otočený k zadnímu sedadlu. „Hezky popořadě. Nejdřív nám řekněte, jak se jmenujete.“

„Jak se jmenuju?“

„Ano,“ přikývne Malin.

„Totiž, moje milenka…“

„Vaše jméno.“

„Liedbergh. Peter Liedbergh.“

„Děkujeme, pane Liedberghu.“

„Teď nám, prosím, řekněte, co se tu stalo.“

„Byl jsem u svojí milenky v Borensbergu a jel jsem tudy domů. Bydlím v Maspelöse a tohle je nejkratší cesta. To přiznávám, ale s tímhle nemám nic společného. Můžete se jí zeptat. Jmenuje se…“

„Ano, určitě se jí zeptáme,“ opět ho přeruší Zeke. „Takže jste se vracel domů z milostné schůzky?“

„Jo, a jel jsem tady tudy, tady aspoň cestu protahujou. Ale pak jsem uviděl na stromě něco divného, zastavil jsem a vystoupil. Bylo to příšerné, panebože, Ježíši Kriste.“

Lidské pohyby, myslí si Malin. Světla auta uprostřed noci, dvě blikající tečky. Pak se zeptá:

„Viděl jste někoho, když jste přijížděl? Byl tu někdo?“

„Ani noha.“

„Potkal jste cestou nějaké auto?“

„Tady na cestě ne. Pár kilometrů před křižovatkou jsem viděl nějakého kombíka, ale značku nevím.“

„A co espézetku?“

Zekeho chraplavý hlas.

Peter Liedbergh zavrtí hlavou.

„Můžete se zeptat mojí milenky. Jmenuje se…“

„Ano, zeptáme se jí.“

„Víte, nejdřív jsem chtěl prostě sednout do auta a jet dál. Ale pak, vím přece, co je v takové situaci správné. Přísahám, že s tím nemám nic společného.“

„My vám věříme,“ uklidňuje ho Malin. „Kdybyste s tím měl něco společného, asi byste nevolal policii.“

„A co moje žena? Musí se to dozvědět?“

„Dozvědět se co?“ nechápe Malin.

„Myslí si, že jsem byl v práci. V pekárně Karlsson, mívám tam noční služby, ale to jezdím jinudy.“

„Nemusíme jí to říkat,“ odpoví Malin. „Ale nejspíš se to stejně dozví.“

„Co jí mám říct?“

„Řekněte jí třeba, že jste se jel ještě projet. Že se vám nechtělo spát.“

„To mi nikdy neuvěří. Vždycky jezdím z práce úplně vyřízený. A ještě k tomu v téhle zimě.“

Malin se Zekem si vymění pohled.

„Napadá vás ještě něco, co by pro nás mohlo být důležité?“

Peter Liedbergh zavrtí hlavou.

„Můžu už jet?“

„Ještě ne. Technici vám prohlédnou auto a boty. Musíme se ujistit, že ty stopy pod stromem patří vám. Našim kolegům budete taky muset sdělit jméno a adresu vaší milenky.“

„Neměl jsem tu zastavovat,“ nahlas přemýšlí Peter Liedbergh. „Mohl tu klidně viset dál. Dřív nebo později by ho stejně někdo našel.“

Vítr nabírá na síle, proniká skrz falešné peří v Malinině bundě, zarývá se jí pod kůži, do masa a dál až do morku kostí. Stresové hormony pracují, pomáhají svalům vyslat do mozku varovný signál, bolí ji celé tělo. Malin napadne, jaké to asi je umrznout. Člověk nezemře zimou, ale stresem, bolestí, kterou tělo zažívá, když ztrácí teplo a běží na plné obrátky, podvádí samo sebe. Když je člověku opravdu zima, cítí, jak se tělem rozlévá teplo. Je to klamný a zároveň opojný pocit, plíce už nestačí okysličovat krev a člověk se udusí a usne, a přitom je mu teplo. Lidé, kteří to zažili, vyprávějí totéž co ti, kteří málem utonuli: klesali níž a níž, až se nakonec vznášeli vzhůru na obláčcích tak měkkých, bílých a teplých, že zahnaly všechen strach. Ta měkkost je jen klam, přemítá Malin. To nás jen hladí smrt, abychom se jí poddali.

V dálce spatří přijíždějící auto.

Že by už jeli technici?

To těžko.

Spíš hyeny z novin Östgöta Correspondenten, které zavětřily šanci na snímek roku. Je to on? stačí si ještě Malin pomyslet, než to v dubu podezřele nahlas zapraská. Otočí se, vidí však jen bezvládné chvějící se tělo. Musí být nepříjemné tam takhle viset.

Ještě vydrž, brzy už tě sundáme.

4.

„Malin, Malin, co pro mě máš?“

Slova Daniela Högfeldta polyká mráz, dusí je na půli cesty. Dokonce i v péřové bundě s kožešinovým límcem má přímé, avšak elegantní pohyby, jako by dobýval zemi, po níž kráčí, jako by mu patřila.

Hledí si do očí. Malin v jeho očích vidí výsměch, jiskřivý výsměch, vzpomínky na něco, co s dneškem vůbec nesouvisí, co si ona přeje udržet v tajnosti, a on to dobře ví. Vypočítavost: Vím to co ty, a použiju to proti tobě, abych dosáhl svého. Tady a teď. Tak ty mě chceš vydírat, myslí si Malin. To na mě ale neplatí. Tak co, Danieli, kdy vytáhneš to eso z rukávu? Teď? Proč ne, posluž si. Ale já se nedám. Jsme sice stejně staří, ale nejsme stejní.

„Byla to vražda, Malin? Jak se dostal na ten strom? Něco mi MUSÍŠ říct.“

Daniel Högfeldt je náhle blízko, jeho rovný nos se téměř dotýká jejího: „Malin?“

„Už ani krok. A nic ti neřeknu. NEMUSÍM vůbec nic.“

Výsměch v jeho očích je ještě zřetelnější, ale Daniel se rozhodne ustoupit.

Malin slyší jen cvakání fotoaparátu. Mladá fotografka se téměř dotýká policejní pásky natažené kolem stromu.

„Ne tak blízko, ty huso,“ zakřičí Zeke. Malin koutkem oka vidí, jak se k fotografce rozběhnou strážníci. Ta pomalu skloní svůj přístroj a vydá se zpátky k autu.

„Takže to byla vražda, když tam nechcete nikoho pustit. Něco mi přece říct musíš. Na sebevraždu to zrovna nevypadá,“ nedá se odbýt Daniel.

Malin mu pokyne, aby šel kousek stranou, cítí, jak se jejich lokty dotkly, na okamžik by ten pohyb chtěla vrátit, ale pak znovu uslyší jeho naléhavý hlas a pomyslí si: Jak jsem to sakra mohla udělat? Jak jsem mohla být tak hloupá?

Pak se k němu znovu otočí čelem: „Dál už ani krok. Vrať se do auta a zůstaň tam. Anebo odsud radši vypadněte, stejně tu není nic k vidění, jen hrozná zima. A fotky těla už stejně máte, tak co.“

Daniel jí věnuje sladký chlapecký úsměv, jenž na rozdíl od jeho slov pronikne mrazem jako nůž.

„Ale no tak, Malin, já přece jenom dělám svou práci.“

„Teď už jen čekáme na techniky, aby ohledali místo činu. Pak ho odsud uklidíme.“

„Mám to,“ zavolá na Daniela fotografka a Malin si pomyslí, že jí může být jen o osm, deset let víc než Tove, prsty bez rukavic ji určitě zebou.

„Je jí zima,“ poznamená.

„To asi je,“ odvětí Daniel a pak se bez ohlédnutí vydá hlubokým sněhem zpátky k autu.

Když mě poprvé napadlo, že by mi mohla pomoci dolů, uvědomil jsem si, že už mě nebaví tu viset. Vznáším se současně na jednom místě a všude. Ale tenhle strom není místem k odpočinku, můj odpočinek možná nikdy nepřijde, to ještě nevím.

A všichni ti lidé v péřových bundách.

Copak nechápou svou marnivost?

Opravdu si myslí, že se mrazu mohou ubránit?

Nemohli byste mě už sundat?

Už mě nebaví takhle tady viset a pozorovat tu vaši hru pode mnou. Ale ano, baví mě pozorovat, jak se vaše kroky mění ve stopy, baví mě sledovat ty stopy kolem dokola jako neklidné vzpomínky ukryté v nepřístupných synapsích.

„Nesnáším ho.“ Zeke pozoruje vzdalující se redakční auto. „Je jako hyperaktivní pijavice na kokainu.“

„Právě proto je tak dobrý novinář,“ namítne Malin.

Zekeho rádoby americké metafory. Přicházejí, když je člověk nejméně čeká, a Malin si často říká, kam na ně asi chodí. Pokud ví, Zeke nemá americkou popkulturu moc v lásce, sotva tuší, kdo to je Philip Marlowe.

„Jestli je fakt tak dobrý, proč tedy trčí v tom regionálním plátku?“

„Třeba je tam spokojený.“

„To určitě.“

Malin se znovu otočí k tělu na stromě.

„Jaké to asi je, viset tam?“

Slova jako by zamrzla ve vzduchu.

„Teď už je to jenom tělo,“ odvětí Zeke. „A to nic necítí. Ať to byl kdokoliv, už tu stejně není.“

„Ale ještě nám toho může dost říct,“ ukončí debatu Malin.

Karin Johannisonová, analytička, patoložka a výzkumná pracovnice Státní kriminálně-technické laboratoře, pracuje na poloviční úvazek u linköpinské policie jako technický pracovník pro ohledání místa činu. Teď si v pravé péřové bundě horečně tře paže ve snaze se zahřát, elegantní jako vždy, i při tom neelegantním pohybu. Vzduchem kolem ní jako sněhové vločky víří malá peříčka a Malin by zajímalo, kolik ta bunda asi musela stát.

Dokonce i v kožešinové čepici a růžolící únorovým mrazem vypadá Karin jako dáma z francouzské Riviéry, jako Françoise Saganová v nejlepších letech, bez jediného mráčku na svém nebi a příliš hezká pro tohle povolání. Opálení z vánoční dovolené v Thajsku je pořád ještě vidět. Občas, myslí si Malin, občas bych si přála být jako ty, Karin, vdát se pro peníze, zvolit si jednoduchý život.

Vyšlapanými stopami se opatrně přibližují k tělu na stromě.

Karin dělá svou práci naprosto racionálně, nevidí tuk, kůži ani to, co kdysi býval lidský obličej, potlačí veškerá tušení, jež prošla mozkem toho odulého těla a nyní se pomalu jako zlověstné mumlání usazují nad městem, nížinou a lesy, ten nářek, který lze možná utišit jen jedním způsobem, odpovědí na otázku:

Kdo to udělal?

Co vidíte, Karin?

Já vím, odpoví si Malin v duchu, vy vidíte jen zkoumaný objekt, šroubek nebo matičku, předmět analýzy, jenž musí odhalit svůj skrytý příběh.

„Sotva se tam asi dostal sám,“ přeruší Karin stojící přímo pod tělem ticho. Před chvilkou fotografovala šlépěje ve sněhu, dokonce si je měřila, ačkoliv to s největší pravděpodobností jsou jejich vlastní stopy a stopy Petera Liedbergha. Vše se ale musí ověřit.

Malin na její poznámku neodpoví, místo toho sama položí otázku:

„Jak je dlouho mrtvý, co myslíte?“

„Takhle od pohledu nevím, nesmím dělat ukvapené závěry. Dozvíme se to až na pitevně.“

Předpokládaná odpověď. Malin myslí na Karinino opálení, na její péřovou bundu a na vlastní levnou bundu, kterou skrz naskrz profukuje vítr.

„Než ho sundáme, budeme muset ohledat zem pod ním,“ konstatuje Karin. „Pošleme pro agregát do kasáren v Kvarnu a postavíme tady kolem stan, abychom se zbavili všeho toho sněhu.“

„Nebudeme se tu pak brodit bahnem?“

„Ne, to jen kdybychom zem zahřívali moc dlouho,“ odvětí Karin. „Snad nám můžou agregát na pár hodin půjčit. Jestli nemají službu někde jinde.“

„Měli bychom ho co nejdřív sundat.“

„Je minus třicet. V takovémhle mrazu se tělu nic nestane.“

Zeke nechal puštěný motor auta, uvnitř je určitě o čtyřicet stupňů tepleji než venku. Dech zamrzá na okénku.

Malin se posadí na sedadlo spolujezdce.

„Dělej, zavři,“ zasyčí Zeke. „Tak co Johannisonová, má to pod kontrolou?“

„Půjčí si agregát z kasáren v Kvarnu.“

Na místo dorazila další dvě policejní auta a přes bílou ledovou kresbu na skle Malin vidí, jak Karin diriguje své kolegy.

„Můžeme jet,“ řekne Zeke.

Malin přikývne.

Když na zpáteční cestě projíždějí kolem ovocných skleníků u Sjöviku, zapne Malin rádio a naladí stanici P4, kde každé ráno mezi sedmou a desátou hodinou moderuje její stará kamarádka Helen Anemanová.

Hodiny na palubní desce ukazují 8.38.

Po skončení písně A Whiter Shade of Pale se ozve její měkký hlas.

„Zatímco jste poslouchali tuhle písničku, otevřela jsem si stránky Correspondentenu. Dnešní den není pro Linköping jako každý druhý, milí posluchači. A to nemám na mysli tu zimu. Za městem směrem na Vreta kloster našla policie na stromě visící nahé tělo mrtvého muže.“

„To je tedy rychlost,“ přeruší Zeke zvuk rádia.

„Daniel je vždycky rychlý.“

„Daniel?“

„Pokud máte silný žaludek a chcete začít den něčím ostřejším,“ pokračuje sametový hlas v rádiu, „podívejte se na stránky Correspondentenu. Na stromě tam visí jinačí ptáček.“

5.

Daniel Högfeldt se opře o pohyblivé opěradlo kancelářské židle, jež se pod jeho zády ochotně poddá.

Houpe se na židli stejně, jako se kdysi pohupoval v dědečkově houpacím křesle na chatě ve Vikbolandetu, která vyhořela těsně poté, co se babičce v nemocnici Vrinnesvissjukhuset konečně dostalo věčného odpočinku. Daniel chvíli pozoruje ulici Hamngatan za oknem, poté se jeho pohled stočí ke kolegům choulícím se nad počítači v open space redakci. Většině z nich je práce lhostejná, jsou spokojení s tím, co mají, ale také unavení, strašně unavení. Únava je pro novináře ten nejnebezpečnější jed, ničí, zabíjí.

Ale já unavený nejsem.

Ani trochu.

Ve svém článku o muži na stromě jmenoval Malin.

Malin Forsová od linköpinské policie odmítla sdělit jakékoliv…

Tam a zpátky.

Stejně jako většina ostatních případů.

Ťukání do klávesnic, občasná volání napříč místností a nakyslá vůně kávy.

Někteří jeho starší kolegové jsou až příliš cyničtí.

Ale on ne. Člověk si musí zachovat alespoň trochu úcty k lidem, jejichž příběhy a neštěstí jsou mu obživou.

Visící nahý muž na stromě.

Požehnání pro ty, jejichž úkolem je plnit novinové stránky, aby se dobře prodávaly.

Pak je tu ještě něco jiného.

Město se probouzí. Na to můžete vzít jed.

Jsem dobrý, neboť umím hrát tuhle hru na novináře, a také proto, že si zachovávám odstup a umím to s lidmi.

Zní to cynicky?

Za oknem ulice Hamngatan v zimním zajetí.

Zmačkané prostěradlo v bytě Malin Forsové, jen dva bloky odsud.

Vrásčité čelo Svena Sjömana, vypouklé břicho, džínová košile taktak nasoukaná do hnědých vlněných kalhot. Tvář a sako podobně šedé a unylé, řídké vlasy stejně bílé jako tabule, před níž stojí. Sven dává přednost komorním poradám, ostatní s jejich výsledkem seznámí později. Velké porady, jaké mívají na jiných policejních stanicích, nejsou dle jeho názoru tak efektivní.

Začne jako obvykle, když před sebou mají velký případ. Musejí nalézt odpověď na otázku kdo, a on musí tuto otázku uvést do pohybu a nasměrovat ji tak, aby je dovedla k odpovědi: on, ona, oni.

V zasedací místnosti je klamné prázdno podobné unikajícímu jedu. Všech pět přítomných policistů ví, že takový otazník ve vzduchu může mít vliv na celé město, celý kraj, celou zemi, dokonce i celý svět.

Místnost se nachází v přízemí bloku A1 bývalých kasáren, jež před deseti lety po vystěhování posádky přestavěli na policejní stanici. Pryč s vojáky, do toho, strážci pořádku.

Za okny pod vrstvou sněhu je deset metrů široký trávník, za ním prázdné, opuštěné dětské hřiště. Pod bílým ojíněním vypadají barevné houpačky a prolézačky jako paleta odstínů šedé barvy. Za hřištěm školka, za okny hrající si děti pobíhající sem a tam. Mají plné ruce práce se svými dětskými starostmi.

Tove.

Je to tak dávno, co jsi takhle běhala.

Malin jí volala cestou z auta, Tove zvedla telefon na odchodu z bytu: „Jasně že už jsem vzhůru.“

„Pořádně se obleč.“

„To víš že jo, nejsem pitomá.“

Zeke si neodpustil komentář: „No jo, puberťáci. Jako dostihoví koně. Vždycky mají svoji hlavu.“

Občas, když zrovna vyšetřují násilný zločin a na zdech mají pověšené fotky z místa činu, zatahují žaluzie, aby děti ze školky ušetřili toho pohledu, i když podobné věci určitě stejně vídají den co den v televizi. Děti si spojí obrázek s obrázkem, naučí se spoléhat na své oči.

Podřezaný krk. Ohořelé tělo pověšené na telefonním sloupu, napuchlá mrtvola ve městě po povodni.

A teď Sjömanova slova, stejná jako vždy, chraplavý hlas:

„Tak co to tu máme, co myslíte? Napadá vás něco? Zatím nemáme žádného pohřešovaného, to už bychom tady museli mít hlášení. Co si o tom myslíte?“ Stojící muž předhazuje otázky čtyřem lidem za podlouhlým stolem, jako by stiskl tlačítko play. Slova podobná hudbě, tónům, křehká a tvrdá mezi čtyřmi stěnami.

Slova se ujme Johan Jakobsson. Je zřejmé, že chce jen slyšet svůj hlas, nezáleží mu na tom, co řekne, jen touží překonat únavu.

„Je to jasná rituální vražda.“

„Zatím ani nevíme jistě, jestli to vůbec byla vražda,“ zarazí ho Sven Sjöman. „Nemůžeme si být jistí, dokud nám to Karin Johannisonová nepotvrdí. Ale prozatím můžeme vycházet z toho, že to vražda byla.“

Nikdy si nemůžeš být jistá, Malin, dokud nemáš fakta. Do té doby je nevědomost ctností.

„Ale vypadá to jako rituální vražda.“

„Nesmíme dělat ukvapené závěry.“

„Zatím ani nevíme, kdo to byl,“ ozve se Zeke. „Tím bychom měli začít. Zjistit jeho totožnost.“

„Třeba někdo zavolá. Fotky už jsou v novinách,“ vmísí se do debaty Johan a Börje Svärd, jenž byl dosud potichu, si hlasitě povzdychne.

„Myslíš, že ho někdo pozná? Vždyť mu není vidět obličej.“

„Ale kolik lidí s takovouhle nadváhou může tady kolem bydlet? Brzy se někdo začne zajímat, kam se ten tlusťoch poděl.“

„Tím bych si nebyla tak jistá, Johane,“ namítne Malin. „Město je plné lidí, kteří by klidně mohli beze stopy zmizet, a nikdo by po nich ani nevzdychl.“

„Ale on vypadá tak zvláštně, to jeho tělo…“

„Když budeme mít štěstí,“ přeruší ho Sven, „tak někdo zavolá. Zatím počkáme na výsledky ohledání místa činu a pitvy, pak můžeme začít obcházet lidi v okolí, jestli někdo něco neviděl, neslyšel nebo neví něco, co bychom měli vědět i my. Jak všichni víte, hledáme odpověď na jedinou otázku.“

Sven Sjöman.

Ještě čtyři roky mu zbývají, než v pětašedesáti odejde do důchodu. Čtyři roky nebezpečí infarktu, přesčasů, dobrého, avšak příliš tučného jídla, které mu s láskou vaří manželka. Čtyři roky sedavého života. Břicho nebožtíků. Sven je však přesto hlasem rozumu a zkušeností, jenž se sice příliš neprosazuje, zato zastupuje rozumný, nesobecký a zralý pořádek.

„Malin, ty a Zeke si vezmete na starosti předběžné vyšetřování,“ vytrhne ji Sven z myšlenek. „Dohlédnu na to, abyste měli k dispozici všechno, co potřebujete. Johane a Börje, vy jim budete pomáhat, jak jen budete moct.“

„Rád bych si to vzal na starost já,“ namítne Johan.

„Johane, máme i jiné věci na práci,“ zarazí ho Börje. „Nemůžeme se soustředit jen na tohle.“

„To je všechno?“ Zeke vstane ze židle.

Když všichni vstanou, dveře místnosti se otevřou.

„Ještě se posaďte.“

Karim Akbar vloží do těch slov veškerou autoritu, kterou skýtá jeho sedmatřicetileté svalnaté tělo, postaví se vedle Svena Sjömana a čeká, až se policisté znovu usadí.

„Je vám jasné, jak je tohle důležité,“ spustí Karim a Malin si v duchu pomyslí, že v jeho hlase není ani stopy po přízvuku, i když přišel do Švédska až v deseti letech. Mluví čistou spisovnou švédštinou.

„Jak je důležité,“ opakuje, „abychom v tom udělali pořádek.“ Zní to tak, jako by byla řeč o disertační práci, jež potřebuje poupravit strukturu před obhajobou.

Snaha a píle.

Když člověk začíná pod nulou a chce se dostat vysoko do plusových hodnot, nemůže nic nechat náhodě. Karim je autorem kontroverzních článků v novinách Svenska Dagbladet a Dagens Nyheter, jako na míru šitých požadavkům doby. Přesto jeho názory mnohé pobouřily: že by přistěhovalci měli dodržovat přísnější pravidla, že by podmínkou pobírání sociálních dávek měla být znalost švédštiny už po prvním roce v nové zemi. Že sociální vyloučení lze odstranit pouze pílí.

Jeho tvář na televizní obrazovce v diskusním pořadu. Zpřísněte nároky, dejte prostor vnitřní síle člověka. Podívejte se, že to jde. Já jsem toho živým příkladem.

Ale co ti plní strachu? přemítá Malin.

Ti, kteří se narodili s pochybami?

„Samozřejmě že víme, jak je to důležité. Je to přece naše práce,“ ozve se Zeke a Malin si všimne, jak se Johan a Börje nenápadně usmívají, zatímco Sven na Zekeho vrhne pohled: Uklidni se, Zeke, nech ho, ať se vypovídá, to, že hned nevyvoláš konflikt, ještě neznamená, že po sobě necháš šlapat. Kolik ti je proboha let, Martinssone?

Karim věnuje Zekemu ostrý pohled, jako by říkal: Takový tón si vyprošuju. Zeke však pohledem neuhne, Karim tedy pokračuje:

„Noviny a vůbec média to určitě pěkně rozmáznou a já budu muset odpovídat na spousty otázek. Musíme to urychleně vyřešit, ukázat, jak je linköpinská policie efektivní.“

Malin má pocit, jako by ta slova ani neříkal člověk, ale jakási maska. Takhle přece nikdo nemluví, ten schopný člověk před ní je jen maskou schopného člověka, i když by se vlastně nejraději zbavil škrobenosti a ukázal svou… co vlastně… zranitelnost?

Pak se Karim otočí ke Svenovi.

„Jak jsi rozdělil úkoly?“

„Forsová a Martinsson to mají na povel. Mají k dispozici vše, co potřebují. Jakobsson a Svärd jim pomůžou, jak jen budou moct. Andresson je na nemocenské a Degerstadová na školení ve Stockholmu. Takže tak.“

Karim se zhluboka nadechne a hodnou chvíli drží vzduch v ohromných plicích.

„Takže to uděláme takhle: ty, Svene, si to vezmeš na starost jako hlavní vyšetřovatel a vy ostatní budete pracovat jako tým. Všechno ostatní počká. Tohle je naše priorita.“

„Ale…“

„Tak to prostě bude, Martinssone. Ne že bych o tobě a o Forsové pochyboval, ale musíme teď sebrat všechny síly.“

Svenovo břicho vypadá ještě větší, vrásky na čele hlubší.

„Máme kontaktovat státní kriminálku? Oficiálně ještě ani nevíme, jestli to byla vražda.“

Karim cestou ke dveřím:

„Ne. Tohle zvládneme sami. Budeš mě informovat o postupu každé tři hodiny nebo když přijdete na něco nového.“

Bouchnutí dveřmi se rozléhá místností.

„Tak jste to slyšeli. Rozdělte si práci mezi sebou a dejte mi vědět, na čem jste se dohodli.“

Děti, jež si hrály za okny školky, jsou pryč. Pod šachovnicovými záclonami vibruje žlutý mobil inspirovaný uměním Alexandra Caldera.

Modrá rozdrásaná kůže a tuk.

Zbitý a osamělý v ledovém větru.

Kdo jsi byl? přemýšlí Malin.

Vrať se a řekni mi, kdo jsi byl.

6.

Postavili jste pode mnou stan. Jeho zelená barva s postupujícím večerem šedne a určitě je vám tam uvnitř teplo. Ke mně ale teplo nedosáhne.

Můžu ho ještě vůbec cítit? A mohl jsem vůbec někdy? Žil jsem za hranicemi vašeho světa, v jiné zemi, svým způsobem svobodný, ale jakápak to byla svoboda?

Ale teď už vaše teplo nepotřebuju, aspoň ne tak, jak si myslíte. Teplo je všude kolem mě, už nejsem sám, anebo jsem, jsem samota, sama její podstata. Třeba jsem byl živoucí podstatou samoty? Jejím nejniternějším jádrem, záhadou, k jejímuž vysvětlení se blížíme, chemickou reakcí, tím v jádru jednoduchým, avšak všeobjímajícím děním v našem mozku, jehož výsledkem je pozorování, jehož výsledkem je vědomí, které je předpokladem skutečnosti, již považujeme za svou. V laboratořích vědců sálá oheň píle. Pokud přijdeme na kloub téhle záhadě, jako bychom přišli na kloub všemu. A pak už jen odpočinek. Smích nebo křik. Zánik. Ale do té doby?

Jen bloudění, práce, hledání odpovědí na všelijaké otázky.

Ani se nedivím vaší horlivosti.

Tající sníh odtéká, ale stejně pod ním nic nenajdete, tak už ten stan konečně složte, vezměte jeřáb a vysvoboďte mě. Nepatřím sem, nemám tu na stromě co dělat, narušuji jeho rovnováhu a ve větvi už začíná povážlivě praskat. Dokonce i ten strom protestuje, copak to neslyšíte?

Jak byste mohli, vždyť jste hluší. Jak rychle člověk zapomene, co dokážou těkající myšlenky, kam až můžou vést.

„Mami, nevidělas moje oční stíny?“

Tovin hlas z koupelny zní zoufale, naštvaně a rezignovaně, ale zároveň vytrvale, neoblomně a téměř děsivě cílevědomě.

Oční stíny? To už tu dlouho nebylo. Malin si ani nevzpomíná, kdy se Tove naposledy líčila. Co má asi večer za lubem?

„Na co potřebuješ oční stíny?“ zavolá na ni z pohovky v obývacím pokoji. Zrovna začaly zprávy, muž na stromě je v pořadí třetí zprávou dne, hned za projevem premiéra a tvrzením meteorologa, že panující tuhé mrazy jsou definitivním důkazem blížící se nové doby ledové, která celou zemi pokryje metrovou vrstvou ledu tvrdého jako kámen.

„Na co asi? Na líčení.“

„Ty máš s někým rande?“

Tove v koupelně na chvíli zmlkne, pak Malin uslyší tiché zaklení, to když kosmetická taška spadne ze skříňky na zem.

„Tady jsou. Už je mám.“

„Tak fajn.“

Reportér z regionální redakce stojí u potemnělého místa činu, za ním reflektory osvětlující stan. Obrysy těla visícího na stromě člověk tuší, jen když ví, kde je hledat.

„Stojím tu na zmrzlé pláni jen pár mil od Linköpingu. Policie našla…“

V celém kraji teď lidé sledují totéž co já, napadne Malin. A kladou si stejné otázky: Kdo to byl? Jak se tam dostal? A kdo mu to udělal?

V očích televizních diváků je na mně, abych zjistila pravdu, zamkla zlo na sedm západů. Očekávají, že neklid dokážu proměnit v bezpečí, ale ve skutečnosti, mimo televizní obrazovku, to není tak jednoduché. Ve skutečnosti je to celé jen nepřehledná mozaika plná nuancí a významů, všudypřítomných a zároveň chybějících. Tikající hodiny a všichni ti, kteří očekávají příchod čehosi nového, jasnějšího, lepšího.

„Mami, můžu si půjčit tvůj parfém?“

Parfém?

Určitě má rande, pomyslí si Malin, asi první. Pak otázky: Kdo? Kde? Kdy? Ve zlomku vteřiny jí hlavou proběhne tisíc otázek, sto přízraků, tušení a představ.

„S kým máš rande?“

„S nikým. Můžu si půjčit ten parfém?“

„To víš že jo.“

„…tělo tu stále visí.“

Kamera uhne stranou a v nehostinné tmě nad stanem zabere tělo pohupující se sem a tam. Malin by nejraději přepnula kanál, ale zároveň to chce vidět. Úryvek z odpolední tiskové konference. Karim Akbar v dobře padnoucím obleku ve veliké zasedací místnosti policejní stanice. Černé vlasy sčesané dozadu, na tváři vážný výraz. Oči však nezapřou, jak si užívá světla reflektorů a pozornost veřejnosti.

„Zatím nevíme, zda se jedná o vraždu.“

Před ním mikrofony stanice TV4. Z davu novinářů zazní otázka, Malin poznává hlas Daniela Högfeldta:

„Proč už ho nesundáte?“

Danieli.

Co teď asi děláš?

Karimova sebejistá odpověď: „Musíme ohledat místo činu. Zatím v podstatě nic nevíme a nesmíme dělat ukvapené závěry.“

„Mami, nevidělas můj červený rolák?“ Tovin hlas se teď ozývá z jejího pokoje.

„Podívej se do šuplete v prádelníku.“

„Už ho mám.“

Fajn. Malin přemýšlí, co konkrétně dnes znamenalo nedělat ukvapené závěry a co to pro ně ještě bude znamenat: objíždět usedlosti a chaty v okolí tří kilometrů od stromu, vyptávat se místních zemědělců i lidí dojíždějících za prací do města a taky těch, kteří se z práce ulívají na nemocenské.

„Aha, opravdu? Já jsem nic neviděl.“ „Takhle po ránu ještě spím.“ „V téhle zimě nechodím ven.“ „Starám se sám o sebe, to je nejlepší.“

Johan a Börje dopadli stejně jako Malin se Zekem. Nikdo nic neví, nikdo nic neviděl. Jako by stopadesátikilové tělo samo vzlétlo na strom, pověsilo se do smyčky, do oprátky, jen aby vzbudilo pozornost.

Zpět k moderátorovi.

„Vývoj událostí v Linköpingu budeme samozřejmě i nadále sledovat.“ Pauza. „V Londýně…“

Tove ve dveřích do obývacího pokoje.

„Četla jsem o tom na internetu. To je tvůj případ?“

Malin se nezmůže na odpověď, jen zírá na svou dceru. To dítě, které dnes ráno leželo v posteli, ta malá holčička, jež šla teprve před čtvrthodinou do koupelny, je jako vyměněná. Nalíčila se, stáhla si vlasy do culíku a něco se s ní stalo. Vyzařuje z ní náznak ženství.

„Mami, mami, posloucháš mě vůbec?“

„Tobě to sluší.“

„Jdu do kina.“

„Jo, mám ten případ na starosti.“

„Tak to je dobře, že budu zítra u táty, aspoň budeš moct zůstat déle v práci.“

„Tove, prosím tě, takhle nemluv.“

„Tak já jdu. Budu doma v jedenáct, hned jak skončí poslední film. Předtím si půjdeme ještě někam sednout.“

„S kým jdeš?“

„S Annou.“

„A co když ti nevěřím?“

Tove pokrčí rameny.

„Jdeme na ten nový film s Tomem Cruisem.“ Vysloví jméno filmu, o němž Malin nikdy neslyšela. Tove je vybíravá, jen co se týče knížek. Když jde o filmy, snese cokoliv.

„To mi nic neříká.“

„No jo, mami, ty tomu stejně nerozumíš.“

Tove se otočí, zmizí Malin z očí, slyší ji v předsíni. Zavolá na ni:

„Máš peníze?“

„Jo.“

Nejradši by šla za ní, nevěří jí kino s kamarádkou, ale ví, že by neměla, nemůže, nesmí. Nebo by naopak měla?

„Ahoj.“

Obavy.

Johan Jakobsson, Börje Svärd, Zeke, všichni rodiče ty obavy znají.

Venku je zima.

„Ahoj, Tove.“

Byt se kolem ní sevře.

Dálkovým ovládáním vypne televizi.

Opře se o opěradlo pohovky a lokne si tequily, kterou si po večeři nalila.

Odpoledne byli také se Zekem v Berensbergu vyslechnout Liedberghovu milenku. Mohlo jí být kolem čtyřiceti, ani hezká, ani ošklivá, jen obyčejná žena s potřebami a tužbami. Pozvala je na kávu a domácí koláč. Vyprávěla, že je sama a bez práce, o tom, jak se snaží, aby jí dny ubíhaly, jak odpovídá na inzeráty s volnými místy, když si myslí, že má šanci uspět. „Je to těžké. Buď jsem moc stará, anebo nemám to správné vzdělání. Ale ono to nějak dopadne.“

Potvrdila jim Liedberghovu verzi a pak zavrtěla hlavou: „Ještěže tamtudy jel. Kdoví, jak dlouho by tam jinak ten chudák visel, než by si ho někdo všimnul.“

Malinin pohled sklouzl na porcelánové figurky vystavené na kuchyňském okně. Pes, kočka, slon. Malá zoologická zahrada.

„Milujete ho?“ zeptala se Malin.

Zeke instinktivně zavrtěl hlavou.

Ale ženy se osobní otázka nedotkla.

„Koho? Petera Liedbergha? Ne, to ne,“ zasmála se. „Ale znáte to, ženská potřebuje tu a tam trochu té mužské společnosti.“

Malin se zaboří ještě hlouběji do pohovky. Myslí na Janneho, jak jsou mu zatěžko slova. Někdy má pocit, jako by byl těžkým černým obrysem překrývajícím její vlastní obrysy. Za oknem věž kostela svatého Larse, Malin čeká na zvonění zvonů a naslouchá, zda ve tmě neuslyší nějaké šeptající hlasy.

Kdybyste nebyli hluší, slyšeli byste, jak ve větvi praská. Zvuk rezignujících vláken, tělo oddělující mráz od vzduchu. Ty, co stojíš přímo pode mnou, tam, kam dopadnu, bys měl raději uhnout stranou. Ale nikdo si ničeho nevšimne, celá má váha se zřítí přímo na stan, rozbije hliníkové kolíky, jako by to byly tenké zápalky, celá konstrukce se bortí. Ty nešťastníče v uniformě, co stojíš přímo pode mnou, ucítíš nejprve ránu, pak mou váhu a nakonec mé zmrzlé tvrdé tělo tlačící tě do země, cosi v tobě praská, ale nevíš co. Máš štěstí, je to jen ruka, nic, co by ti doktoři nedokázali spravit, neboj se, budeš ji mít zase celou, dokonce i po smrti jsem neškodný.

Když jste mě navzdory mým prosbám nesundali, musel jsem přemluvit strom, a upřímně řečeno, jeho už taky nebavilo, jak mu visím na nejstarší větvi. Už toho bylo dost, tak sbohem, spadni a vzbuď tam dole trochu rozruchu.

Teď tu ležím na křičícím strážníkovi, ve změti slov, stanových kolíků a látky. Do ucha mi řve agregát, necítím jeho teplo, ale vím, že tam je. Pod rukama cítím zem, teplem vlhkou, příjemně mokrou, jako čísi vnitřnosti.

Malin probudí Tovin hlas.

„Mami, mami, už jsem doma. Nechceš si jít lehnout do postele?“

Kde to jsem? Program už skončil? Tove? Tys byla venku?

„Cože?“

„Usnula jsi v obýváku. Šla jsem domů hned, jak skončil film.“

„Aha, jasně.“

Malin se pomalu probouzí a začíná v ní hlodat podezření. Když sama vyváděla hlouposti, vždycky vzbudila tátu, jen aby ho uklidnila, že je vše v pořádku.

Ale než v ní stačí podezření vzklíčit, Tove ji předběhne otázkou:

„Mami, tys pila?“

Malin si promne oči.

„Ne, jen jsem si dala trochu tequily.“

Láhev na stole, kterou si koupila v Systembolagetu cestou domů z práce, je ze třetiny vypitá.

„Aha. Mám ti pomoct do postele?“

Malin zavrtí hlavou.

„To se stalo jen jednou, Tove, žes mi musela pomáhat do postele. Jen JEDNOU.“

„Dvakrát.“

Malin přikývne.

„Tak dvakrát.“

„Dobrou noc,“ popřeje jí Tove.

„Dobrou.“

Hodiny na stolku u zdi ukazují tři čtvrtě na dvanáct. Malin si všimne, že si Tove zase rozpustila vlasy, takhle zezadu opět vypadá jako malá holčička.

Zbytek tequily ve skleničce. A mnohem víc v lahvi. Ještě jednu? Ne. To není potřeba. Malin se s námahou zvedne a dobelhá se do ložnice.

Ani se nesvlékne a svalí se na postel.

Sny. Byla by radši, kdyby se jí nezdály.

7.

PÁTEK 3. ÚNORA

Džungle je nejhustší v noci.

Vlhkost, všelijaká havěť, hnus, ostré čepele listů, hadi, pavouci, stonožky a plíseň bující v noci ve spacáku.

Přistávají na letišti, pod nimi nekonečné množství malých světýlek jako hvězdná obloha, ruské letadlo Tupolev klesá přímo dolů jako vrtulník, křídla sviští vzduchem a jeho duše se zmítá v malém pokojíku, kolem stojí děti, jejich matka, Tove, tehdy maličká a teď: Co tu děláš, tati? Měl bys být se mnou doma. Už jedu, už jedu. Vykládají věci z letadla, z jeho útrob tahají jídlo, trubky do latrín. Přicházejí jim vstříc, ve tmě jim svítí jen oči, oči, kterým musejí věřit, hladové ustrašené mumlání a zvuk samopalů, běžte zpátky, nebo s vámi uděláme to, co nedokončili Hutuové. Zpátky, po noze mi leze stonožka, plíseň roste, Kigali, Kigali, Kigali, mantra snu, před níž není úniku.

Sundejte mi sakra z nohy tu stonožku.

Janne! Někdo ho volá. Tove? Malin? Melinda? Per?

Sundejte…

Kdosi uřízne nohu ještě žijícímu člověku, hodí ji do hrnce s vařící vodou a pak ji pojídá, nejdřív sám, pak hodí dětem zbytky. Nikoho to nevzrušuje, zato krádež mléka těm, kteří jsou ještě plně naživu, se trestá smrtí.

Nestřílejte ho, říkám. Nestřílejte.

Má hlad, je mu deset, oči má velké a žlutobílé, zorničky se rozšiřují, jak pomalu začíná chápat, že teď a tady to všechno skončí. Tebe taky nemůžu zachránit.

A pak vystřelíte.

Pes, pes, pes, hutu, hutu, hutu, zní vaše volání, vaše chamtivost, z té vaší zatracené lidskosti mám chuť vás všechny utopit v latrínách, které jsme vám sem přivezli a postavili, aby vás tyfus a cholera a podobná svinstva nepozabíjely, když už to nezvládli Hutuové.

Janne. Tati. Vrať se domů.

Že by se protrhla pláštěnka?

Že je tu tak mokro. Copak můžou stonožky vydržet všechny ty kapky?

Sakra, to svědí, zatracení negři, museli nadělat takovouhle paseku.

Nezvedej na mě tu mačetu, nedělej to, ne ne ne! Křik se rozléhá pokojem, to už není sen, to není spánek. Bdělost v ložnici, samota a mokré, propocené prostěradlo.

Posadí se na posteli.

Křik se odráží ode zdí.

Pod rukou látka.

Skrz naskrz promočená. I když je venku tak strašná zima, uvnitř je dost tepla na to, aby byl celý zbrocený potem.

Něco mu leze po noze.

Poslední zbytek snu, pomyslí si Jan-Erik Fors, než vstane a dojde si do prádelníku v předsíni, dědictví po prarodičích, pro nové prostěradlo. Dům na samotě, na okraji lesa, jen pár kilometrů od Linköpingu směrem na Malmslätt koupili s Malin, když se Tove narodila.

Podlaha mu skřípe pod nohama, když vychází z ložnice a pokračuje dál do domu.

U nohou Börjeho Svärda štěkající psi.

Pro ovčáky jako by mráz neexistoval, dokonce ani v pět hodin ráno. Mají jen radost, že vidí svého pána, jsou celí bez sebe nadšením, že mohou běhat mezi stromy a nosit klacky, které jim páníček hází na všechny strany.

Bezstarostní.

Nemají ani tušení o nahých znetvořených mužích na stromě. Všechno to včerejší bezvýsledné vyslýchání lidí z okolí. Jen ticho a slepota.

Jako by si lidé nevážili funkčních smyslů.

Valla.

Vilová čtvrť ze čtyřicátých a padesátých let, dřevěné krabice s různorodými přístavbami svědčícími o tom, jak se jejich obyvatelům dařilo čím dál lépe, dokud ještě tohle město bylo pro obyčejné lidi, když ještě dělníci nepotřebovali na obsluhu stroje vysokoškolský diplom.

Ale na některé věci si nemůže stěžovat.

Teď jsou s Annou uvnitř zdravotní sestry. Chodí sem touhle dobou každý den, otočí ji a pak u nich zůstanou celý den a ještě dlouho do večera, přirozenější a nepřirozenější součást domu než nábytek, tapety, podlaha.

Roztroušená skleróza. Pár let po svatbě začala Anna hůř artikulovat. Pak to šlo ráz na ráz. A teď? Léky zpomalující průběh nemoci dostala pozdě. Už ji neposlouchá ani jediný sval v těle a Börje jediný rozumí, co se snaží říct.

Jeho milovaná Anna.

Vlastně je hloupost utíkat takhle ke psům, ale Börje si potřebuje trochu vydechnout, potřebuje něco, co je jen jeho, jednoduché a plné radosti. Čisté. Sousedé si stěžují na štěkot.

Ať si stěžují.

A děti? Mikael se před deseti lety odstěhoval do Austrálie. Karin do Německa. Utekli? Samozřejmě. Kdo by to vydržel, vidět takhle vlastní mámu? Jak to vydržím já?

Musím.

Láska.

Jistě že mu to nabídli: Můžeme jí zařídit místo v domově, když budete chtít.

Když budu chtít?

Psi, pistole. Soustředit se na střed terče. Střelnice jako očista.

Ale, Anno, pro mě jsi to pořád ty, a dokud to tak je, snad ještě dokážeš být sama sebou.

„A šup do garáže.“

Lžička s dětskou kašičkou se ne a ne trefit do pusinky ročního dítěte, na chvilku se Johan Jakobsson neovládne, chytí kluka za hlavičku a lžička chlapci vklouzne do pusy proti jeho vůli, polkne.

No vidíš.

Řadový domek v Linghemu. Na víc jim nestačily peníze a v porovnání s ostatními satelitními zástavbami kolem Linköpingu, jež slouží svým obyvatelům jen na přespání, není Linghem tak špatný. Homogenní střední maloměstská třída. Nic zvláštního, ale také nic strašného.

„Tu tůt, jede náklaďák.“

Slyší, jak se jeho žena v koupelně snaží vyčistit zuby křičící a vzpírající se tříleté dceři. Manželčin hlas napovídá, že stačí málo a ztratí trpělivost. Včera se ho zeptala, zda má ten případ na starosti. Co jí měl odpovědět? Lhát, že ne, aby si nedělala starosti, nebo říct pravdu?

„Vypadal na stromě tak sám,“ poznamenala.

Sám? Ani neměl sílu její poznámku komentovat. Ale měla pravdu, osamělejší už snad ani člověk nemůže být.

„Vrn, vrn, přijíždí passat.“

Pak se urazila, že s ní nechce mluvit. Děti byly unavené a zlobily, dokud nepadly únavou.

Děti.

Ničí mě, ta jejich nekonečná vůle mě zmáhá, strašně zmáhá. Zároveň však cítím, že žiju, cítím se dospělý. Opravdový život se však rodiny netýká. Jako by zločiny, které vyšetřují, neměly s dětmi nic společného. To je ale jen zdání. Děti jsou součástí organismu společnosti, ve které byly zločiny spáchány.

„A otevřeme…“

V pozadí puštěná televize. První ranní zprávy. Případ muže na stromě zmiňují jen zběžně.

Tyhle chvíle mi budou chybět, přemýšlí Sven Sjöman ve sklepě své vily v Hackeforsu, který si předělal na dílnu, a na chvilku nechá hoblování. Až budu v důchodu, bude mi chybět ta vůně dřeva. Sice ji budu pořád cítit, ale už to nebude takové, jako když mám před sebou celý pracovní den. To je jisté. Podporovat ostatní, to dává mému životu smysl. Rád pracuju s mladými kolegy, jako jsou Johan a Malin, kteří ještě nejsou hotoví, které můžu utvářet. Hlavně Malin vnímá a dělá, co jí říkám.

Plíží se takhle každé ráno do dílny, ještě než se Elisabeth probudí. Tu zbrousit nohu stolu, tamhle něco nalakovat. Jen jednoduchou maličkost na začátek nového dne před první ranní kávou.

Dřevo je jednoduché a jasné. Máte-li šikovné ruce, přimějete dřevo, aby vás poslechlo. Na rozdíl od skutečnosti.

Muž na stromě. Rozdrásané tělo padající na kolegu. Všechno se zdá čím dál tím horší. Jako by se hranice násilí stále posouvala vpřed, jako by si lidé byli ze zoufalství, strachu a zloby schopni udělat cokoliv, čím dál odcizenější sobě i ostatním.

Jak je lehké zahořknout, přemýšlí Sven. Smířit se jednou provždy s tím, že všechna slušnost a čest zmizely v temnotách minulosti.

Ale s tím se přece nesmíme smířit. Naopak, měli bychom se radovat z každého nového dne, z toho, že solidarita a starost o druhé snad ještě stále vítězí nad nejhrubším cynismem.

Masky.

Všechny ty masky, jež si musím nasazovat.

Karim Akbar stojí v koupelně před zrcadlem, čerstvě oholen. Žena už odešla, jako každé ráno vedla do školy jejich osmiletého syna.

Mám mnoho tváří, přemítá Karim, a měním je podle situace.

Dělá na sebe před zrcadlem grimasy, vykouzlí na tváři vztek, úsměv, údiv, pozorování, odstup, nejistotu, ostražitost.

Který z nich vlastně jsem?

Sám neví. Občas má pocit, že by mohl být kýmkoliv.

Přísným policejním ředitelem, úspěšným přistěhovalcem, krotitelem médií, laskavým otcem, manželem tulícím se k ženě pod peřinou a toužícím cítit teplo jejího těla.

Lásku.

Místo chladu.

Mohl bych předstírat, že ten tlustý muž na stromě nikdy neexistoval, ale mám teď jiný úkol. Poskytnout mu zadostiučinění. Alespoň po smrti.

„Co podniknete?“

Malin zní v hlavě otázka, kterou položila Jannemu a Tove.

Je těsně po osmé hodině. Den už se probudil.

Ale pořád ještě nevolali ze stanice. Malin čeká, telefon musí zazvonit každou chvíli. Na první stránce Correspondentenu debakl včerejšího večera na místě činu: pád mrtvoly na stan.

Celé to vypadá jako fraška, pomyslela si Malin, když před čtvrt hodinou očima rychle přelétla první stránku, příliš unavená na to, aby četla celý text.

Janne v předsíni vedle Tove. Vypadá unaveně, celé jeho vysoké svalnaté tělo jako by viselo na prohýbající se tyči, kolem výrazných lícních kostí má napjatou kůži. Že by zhubl? Zdá se mi to, nebo mu mezi lesklými jantarově hnědými vlasy na spáncích opravdu prosvítá víc neposlušných šedin?

Přestože je pátek, Tove dnes nemá školu. Ředitelské volno. Proto ji Janne vyzvedává už ráno, místo obvyklého večera. Střídání směn. Hlavně aby vše klapalo.

Když si tehdy sbalila svoje a Toviny věci a přestěhovala se do malého bytu ve městě, přestupní stanici do Stockholmu, napsala Jannemu do Bosny dopis.

„Dům si můžeš nechat. Stejně se k tobě hodí víc než ke mně, budeš tam mít místo na svoje auta. Mně vlastně nikdy venkov k srdci nepřirostl. Doufám, že se ti daří dobře a neděje se ti nic hrozného, ani se na žádné hrůzy nemusíš dívat. Zbytek vyřešíme potom.“

Jako odpověď přišla pohlednice.

„Díky. Až přijedu, vezmu si půjčku a vyplatím tě. Dělej, jak chceš.“

Dělej, jak chceš?

Chtěla jsem, aby to bylo zase jako dřív. Jako ze začátku. Než nám všechno zevšednělo.

Jsou věci a dny, které mohou lidi rozdělit, překročit únosnou mez. Byli jsme mladí, příliš mladí. Čas. Co jsme o něm tehdy věděli? Jen to, že patří nám.

Malin myslí na jeho sny, o nichž jí chce vyprávět vždy, když ji vidí. Ona je však nemá sílu ani chuť poslouchat. A když už se uvolí a poslouchá, Janne je stejně nedokáže slovy popsat.

Jeho hlas:

„Vypadáš unaveně, Malin, viď, Tove?“

Tove přikývne.

„Mám moc práce.“

„Ten muž na stromě?“

„Hm.“

„Tak to budeš mít o víkendu určitě co dělat.“

„Přijel jsi saabem?“

„Ne, volvem. Na tom jediném mám zimní gumy. Ostatní auta se mi nechtělo přezouvat.“

Muži jsou blázni, když jde o auta. Nebo alespoň většina mužů. A Janne obzvlášť. V garáži za domem má čtyři. Čtyři auta v různých stadiích rozkladu nebo oprav. Malin nikdy neměla auta v lásce, ani zpočátku. Příčí se jí to, co ztělesňují. Co vlastně? Nedostatek vůle nebo fantazie? Lhostejnost? Sobeckost a materialismus? Láska potřebuje něco jiného.

„Co podniknete?“

„Nevím,“ odpoví Janne. „V téhle zimě toho moc dělat nejde. Co myslíš, Tove? Půjčíme si pár filmů, koupíme něco dobrého a nevytáhneme paty z domu? Nebo si chceš číst?“

„Jo, můžeme koukat na filmy, to je dobrý nápad. Ale vzala jsem si s sebou i pár knížek.“

„Aspoň na chvíli byste měli jít ven.“

„Mami, to je naše věc.“

„Můžeme zajet do hasičárny a zahrát si s chlapama floorbal. Co říkáš, Tove?“

Tove obrátí oči v sloup a pro jistotu, jako by si nebyla jistá otcovou ironií, dodá:

„To určitě.“

„Tak fajn, budeme koukat na filmy.“

Malin unaveně pozoruje Janneho, jeho hnědé oči se setkají s jejíma, ale neuhnou, nikdy neuhýbá pohledem. Když mizí, bere si s sebou své dokonalé tělo i duši a jezdí na místa, kde by někdo náhodou mohl potřebovat jeho pomoc. Bez pomáhání druhým by nejspíš nepřežil.

Pomoc.

Tak říká svým útěkům.

Když už je mu byt, dům, všechno kolem těsné. A tak pořád dokola.

Když dnes přišel, objala ho, pevně ho k sobě přitiskla a on jí jako vždy objetí oplatil. Chtěla ho k sobě tisknout dlouho, poprosit ho, aby s nimi přečkal zimu, aby tu zůstal, neodcházel.

Ale včas se zarazila, vyprostila se z jeho náruče a uvedla ho tím do rozpaků, jako by to byl on, kdo se chtěl objímat první. Jako by se její tělo ptalo: Co to děláš? Už nejsme manželé a oba dobře víme, že to nejde.

„A co ty, spal jsi dobře?“

Janne přikývl, ale Malin věděla, že lže.

„Akorát se příšerně potím.“

„I v takovéhle zimě?“

„Stejně.“

„Máš všechno, Tove?“

„Jo.“

„Tak už běžte.“

„No jo, mami.“

A jsou pryč. Janne ji přiveze zpátky zítra, v sobotu večer, neděli strávíme spolu.

Co mám teď dělat?

Čekat, až zazvoní telefon? Přečíst si noviny?

Přemýšlet?

To radši ne. Myšlenky se příliš rychle mění v les plný houští.

8.

„Příčinou smrti byly údery tupým předmětem do lebeční kosti. Pachatel ho v zuřivosti musel opakovaně udeřit do lebky a do obličeje, až z něj zbyly jen tyhle cáry masa. Při prvních úderech ještě žil, ale pravděpodobně brzy ztratil vědomí. Pachatel nebo pachatelé zřejmě také použili nůž.“

Karin Johannisonová stojí u ocelového pitevního stolu, na němž leží namodralé tělo. Z trupu mu jako baculaté nepravidelné kusy dřeva trčí paže, nohy a hlava. Rozpárané břicho, kůže a tuk odhrnuty do čtyř stran, spletenec střev. Lebka na temeni pečlivě rozříznutá.

Vypadá to zároveň metodicky a nepořádně, pomyslí si Malin. Jako by to kdosi dlouho plánoval a pak ztratil rozvahu.

Ráno se stačilo přehoupnout do odpoledne, když konečně zavolali z oddělení soudního lékařství.

„Musela jsem ho nejdřív nechat rozmrznout, než jsem mohla začít,“ vysvětlila Karin zdržení. „Ale když už jsem se do toho pak dala, byla to hračka.“

Zeke stojí bez hnutí vedle Malin, jako by se ho to vůbec netýkalo, smrt už viděl mnohokrát a dospěl k názoru, že ji nelze pochopit.

Pro Karin je smrt každodenním chlebem, a přece ji také nechápe. Možná ji nechápeme nikdo, přemítá Malin, ale většina z nás alespoň tuší, co obnáší. Karin nejspíš také neví, o co tady vlastně jde, je užitečná a funkční stejně jako její nástroje, jako tahle podzemní místnost.

Nejpragmatičtější tvář smrti.

Bílé zdi, malá okénka těsně pod stropem, skříň z nerezové oceli a podél zdí police, na nichž vedle odborné literatury leží obinadla, chirurgické rukavice a další věci. Na podlaze bleděmodré linoleum: praktické, odolné, levné. Malin si na tuhle místnost, její funkci a účel nikdy nezvykla, přesto ji však svým způsobem přitahuje.

„Příčinou smrti nebylo uškrcení,“ přeruší její úvahy Karin. „Když ho pověsili na strom, byl už mrtvý. Kdyby byl uškrcen, nedostala by se mu do mozku krev. Při oběšení se cévy vlastně ucpou, když to řeknu zjednodušeně. V tomhle případě způsobily zástavu srdce ty rány do hlavy, proto tolik krve.“

„Jak dlouho už byl mrtvý?“ zeptá se Malin.

„Myslíte, kdy zemřel?“

„Jak dlouho byl mrtvý, než ho pověsili na ten strom.“

„Řekla bych minimálně pět hodin, možná i víc. Když vezmeme v úvahu, že v nohou neměl žádné krevní sraženiny.“

„A co údery do těla?“ vloží se do hovoru Zeke.

„Co s nimi?“

„Co nám o nich řeknete?“

„Určitě byly bolestivé, pokud byl při vědomí, ale ne smrtelné. Odřeniny na nohou svědčí o tom, že s tělem někdo manipuloval, táhl ho po mokré zemi. V ranách je hlína a zbytky látky. Takže ho zřejmě někdo svlékl až potom a nahého ho vláčel po zemi. Vlastní příčinou smrti byly údery do hlavy.“

„Co otisky zubů?“

„Nic, co bych mohla použít, většina zubů je úplně rozbitá.“

Karin uchopí tělo za zápěstí.

„Vidíte ty stopy?“

Malin přikývne.

„Tady měl řetězy. Za ty ho vytáhli na ten strom.“

„Vytáhli?“

„Vy myslíte, že by to někdo zvládl sám? Takovou tíhu?“

„Nemůžeme to vyloučit,“ odvětí Malin.

Zeke zavrtí hlavou.

„To zatím nevíme.“

Pod sněhem se nic neskrývalo.

Všechno, co Karin s kolegy našla, bylo jen pár nedopalků, papírků od sušenek a od zmrzliny. Nic, co by patřilo na pole. A zmrzlina? V téhle zimě asi těžko. Papírky i nedopalky vypadaly starší, asi už tam pár let ležely. Pachatel, pachatelka či pachatelé po sobě nezanechali žádné stopy.

„Našla jste ještě něco?“

„Pod nehty nic nebylo. Žádné stopy po zápase. To jen potvrzuje, že ho museli překvapit. A vy něco máte? Nějaké tipy?“

„Ticho po pěšině,“ odvětí Malin. „Ani ň.“

„Takže žádný pohřešovaný.“

„To zatím taky nevíme,“ odpoví Zeke.

Kdybych ještě mohl mluvit jako vy, kdybych mohl vstát a vyprávět, vyléčit vaše hluché uši, řekl bych vám, ať necháte těch otázek.

K čemu jsou dobré?

Takhle to prostě je, už se stalo. Vím, kdo mi to udělal, viděl jsem to koutkem oka, viděl jsem přicházet smrt, pomalou a zároveň rychlou a černou.

A pak náhle bílou. Smrt.

Bílá jako čerstvě napadaný sníh. Bílá je barva, kterou mozek uhasíná, jako prskavka plná naděje, kratší než nádech. A pak, když se mi opět vrátily smysly, viděl jsem všechno, svobodné i nesvobodné zároveň.

Opravdu to chcete vědět?

Opravdu chcete slyšet celý ten příběh? Snad raději ne. Je horší, strašnější, temnější, nevyslyšitelnější, než tušíte. Budete-li pokračovat, zvolíte si cestu vedoucí přímo do srdce místa, kde může žít a dýchat pouze tělo, avšak duše ne, kde jsme jen chemickým vzorcem, naprogramovaným kódem. To místo je všemu vzdálené, neexistuje tam slovo cit.

Na konci cesty, v bíle oblečené tmě vonící jablky, naleznete sny tak černé, že vám tahle zima ještě bude připadat vřelá a přívětivá. Ale já vím, že si tu cestu stejně zvolíte. Neboť jste lidé. Jste už takoví.

„Jak dlouho vám bude trvat, než ho dáte do pořádku?“

„Jak to myslíte?“

„Potřebovali bychom, abyste mu trochu vyspravila obličej,“ odvětí Malin. „Abychom mohli dát jeho fotku do novin. Třeba bude někomu chybět nebo ho možná alespoň někdo pozná.“

„Chápu. Můžu zavolat Skoglundovi z pohřebního ústavu Fonus. Určitě by mi mohl pomoct s rychlou rekonstrukcí. Mělo by se nám to jakž takž povést.“

„Tak mu zavolejte. Čím rychleji budeme mít jeho fotku, tím líp.“

„Tak jdeme,“ ukončí hovor Zeke a podle jeho tónu a chraplavého hlasu Malin ví, že už toho má dost. Těla, sterilní místnosti, ale především Karin Johannisonové.

Malin ví, co si o ní Zeke myslí: že se dělá zajímavou, lepší, a možná ho taky provokuje, že se ho ani nezeptala na Martina, jako se ho v jednom kuse ptají všichni ostatní. Karinin nezájem o Zekeho syna, hokejovou hvězdu, je pro něj jen důkazem její povýšenosti. Samozřejmě že už ho ty věčné otázky, co dělá Martin, unavují, ale stejně mu vadí, když se ho náhodou někdo nezeptá.

„Chodíte na samoopalovací nástřiky?“ zeptá se Zeke Karin při odchodu z pitevny.

Malin se chtě nechtě musí zasmát.

„Ne, to ne, ale chodím do solária, aby mi vydrželo opálení z Thajska, kde jsme byli o Vánocích,“ odvětí Karin. „Vím, že na ulici Drottninggatan taky dělají nástřiky, ale moc se mi to nezdá. Připadá mi to trochu vulgární. I když možná jen na obličej…“

„V Thajsku? A říkáte o Vánocích?“ neodpustí si Zeke jízlivou poznámku. „Není to tam o Vánocích nejdražší? Slyšel jsem, že opravdoví znalci tam jezdí radši jindy.“

9.

„Malin, zalilas kytky? Jinak tu zimu nepřežijou.“

Otázka tak samozřejmá, až je zbytečná, pomyslí si Malin. Stejně zbytečná je i jeho poznámka. Když jde o jeho zájmy, má sklony druhé poučovat.

„Zrovna tam jedu, zaliju je.“

„Tys je ještě nezalila?“

„Od té doby, co jsme spolu mluvili naposled, ne.“

Telefon zazvonil právě ve chvíli, kdy vyjela z policejní stanice a čekala na zelenou na rohu hřbitova a staré hasičárny. Přestože je pořád stejná zima, uráčilo se dnes volvo nastartovat.

Jakoby už podle zvonění poznala, že volá otec. Mobil zněl zároveň naštvaně, laskavě, náročně, sebestředně, mile: Vyžaduju absolutní pozornost, nepřestanu zvonit, dokud to nezvedneš, snad neruším?

Z porady pátrací skupiny bylo jedno velké čekání.

Čekání na Börjeho Svärda, který přišel pozdě, něco s manželkou.

Čekání, až se někdo zeptá na Nysvärda, na kterého spadlo to tělo, a na jeho zlomenou ruku.

„Bude dva a půl týdne na nemocenské,“ oznámil jim Sven Sjöman. „Když jsem s ním mluvil, vypadalo to, že je v pohodě, i když byl pořád ještě trochu v šoku.“

„Musí to být hrůza, jen si představte, že by na vás spadla stopadesátikilová zmrzlá mrtvola. Ještěže to nedopadlo hůř,“ poznamenal Johan Jakobsson.

Pak čekání, až někdo konečně vysloví to, co všichni věděli. Že se nemají čeho chytit. Čekání, až pan Skoglund z pohřebního ústavu dokončí svou práci, pak na fotografování, vyvolání a odeslání fotografií.

Börje: „Co jsem říkal? Z těch fotek by ho nikdo nepoznal.“

Čekání na samotné čekání, unavení policisté bez energie, kteří vědí, že čas běží, ale nemůžou nic, jen pokrčit rameny: uvidíme. Když všichni, každičký obyvatel, každičký novinář chtějí slyšet: bylo to tak a tak, víme, co se stalo i kdo to udělal.

Čekání na Karima Akbara, jenž se také opozdil, i když jen k telefonu doma v lambohovské vile. Čekání, až jeho syn ztlumí hudbu, pak čekání na Karimův hlas v reproduktoru telefonu.

„Tohle nestačí, to sami víte. Svene, ty svoláš na zítra další tiskovou konferenci, kde potvrdíme to, co zatím víme, abychom uklidnili média.“

A kde se budeš moct předvést, pomyslí si Malin, ale pak:

Budeš tam stát a čelit jejich otázkám a agresivitě, staráš se, abychom mohli v klidu pracovat, a děláš to dobře, Karime. Dobře víš, že silný tým je ten, kde má každý svou přesně vymezenou roli.

Svenova unavená slova, když Karim položil telefon.

„Měli bychom to udělat jako ve Stockholmu a opatřit si tiskového mluvčího.“

„Tys byl přece na školení o mediální komunikaci,“ opáčil Zeke. „Třeba bys to mohl vzít ty?“

Smích. Osvobozující. Sven: „To je od tebe teda pěkný, Zeke. Do důchodu to mám za pár a ty bys mě chtěl předhodit těm novinářským hyenám?“

Na semaforu naskočí zelená, volvo zaváhá, ale pak se rozjede po ulici Drottninggatan směrem do centra.

„A jak se má máma, tati? Kytky jsou v pořádku, neboj se.“

„Šla si po obědě lehnout. Je tu pětadvacet stupňů a sluníčko. Jak je u vás?“

„Ani se neptej, tati.“

„Ale já se ptám.“

„Neřeknu.“

„No tady na Tenerife je každopádně krásně. Jak se má Tove?“

„Je u Jana-Erika.“

„Malin, já už musím končit, jinak to bude stát moc peněz. Nezapomeň na ty kytky.“

No jo, kytky, myslí si Malin, zatímco parkuje u okrového domu z přelomu století na ulici Elsa Brännströms gata, kde mají její rodiče čtyřpokojový byt. Kytky nepočkají.

Malin prochází bytem rodičů jako duch vlastní minulostí. Nábytek, se kterým vyrostla.

To už jsem tak stará?

Vůně, barvy, obrysy, vše v ní vyvolává vzpomínky, jež vyvolávají další vzpomínky.

Čtyři pokoje: parádní pokoj, jídelna, obývák a ložnice. Pro jedinou vnučku tu není místo na přespání. Byt sehnali před třinácti lety, když prodali vilu ve Stureforsu. Tehdy to ještě bylo s nemovitostmi v Linköpingu jinak. Když na tom byl člověk poměrně dobře a měl na slušný nájem, mohl si vybírat. Tomu je dnes konec. Nájemní smlouvu seženete jen načerno, anebo musíte mít setsakra dobré kontakty.

Malin vyhlédne ven z okna obývacího pokoje.

Ze třetího patra se jí naskytne pěkný výhled na Infekční park pojmenovaný po bývalé klinice, než dlouhou řadu domů přestavěli na byty.

Pohovka, na které měla zakázáno sedět.

Hnědá kůže se ještě dnes leskne jako nová. Stolek, tehdy parádní, dnes nabubřelý. Knihovna plná titulů z nakladatelství Dobré knihy. Maya Angelouová, Lars Järlestad, Lars Widding, Anne Tylerová.

Jídelní stůl se židlemi. Když rodiče měli návštěvu, děti vždy jedly v kuchyni. Na tom tehdy nebylo nic divného, dělali to tak všichni a děti přece stejně nechtějí sedět s dospělými u stolu.

Otec svářeč to dotáhl na mistra a později na spolumajitele klempířské firmy. Matka sekretářka na krajském úřadě.

Zápach stárnoucích lidí. I kdyby Malin otevřela okno a vyvětrala, zápach by nezmizel. Nebo možná, v lepším případě, by mráz zbavil byt jakéhokoliv zápachu.

Povadlé květiny. Ale všechny přežily. Tak daleko by to zajít nenechala. Prohlíží si zarámované fotografie na komodě, ona nebo Tove nejsou ani na jedné z nich, jen rodiče na různých místech: na pláži, ve městě, na horách, v džungli. „Zaléváš kytky?“

Jasně že zalévám.

„Můžete přijet na návštěvu, kdykoli budete chtít.“

Kde bych na to vzala?

Posadí se do křesla v předsíni, tělo si pamatuje ta němá péra, zase jí je pět let, kope před sebou nohama v sandálech, kousek dál je voda, za sebou slyší hlasy rodičů. Nehádají se, z jejich tónu však čiší propast, v pauzách mezi jejich slovy je cosi bolestivého, co pětileté dítě v křesle cítí, ačkoliv to ještě neumí pojmenovat.

Nemožná láska. Chlad některých manželství.

Najde pro něj někdy jméno? Pro ten pocit?

Pak se vrátí zpět do reality.

V ruce konvici s vodou.

Květináč za květináčem. Systematicky. To by určitě ocenil její otec — mistr v dílně.

Luxovat ale v žádném případě nebudu, pomyslí si Malin. Na zemi leží chomáče prachu. Když vysávala jako malá, když plnila svůj pracovní úkol, aby o víkendu dostala kapesné, chodila za ní matka po domě a dohlížela, aby nemlátila do lišt a zárubní. Když byla hotová, matka šla a vysála celý dům ještě jednou, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc pod sluncem.

Co může takové dítě?

Co ví?

Utváří se člověk.

Tak, hotovo.

Všechny kytky zalité. Teď zase pár dní vydrží.

Malin se posadí na postel rodičů.

Značka Dux. Už ji mají několik desítek let, ale mohli by v ní spát, kdyby věděli, co se v ní stalo, že v ní ztratila, nebo se lépe řečeno zbavila panenství?

Nebyl to Janne.

Někdo jiný.

Dřív. Bylo jí čtrnáct a byla sama doma, rodiče odjeli na večírek do Torshälly a zůstali přes noc.

Ale ať se v té posteli stalo cokoliv, není její. Vždycky když bytem prochází, ať už sama nebo s někým, cítí stesk. Vstane z postele, protáhne se mezi tenkými stěnami smutku pevně přibitými ve vzduchu. Co jí tu chybí?

Na zarámovaných fotkách rodiče.

Na lehátkách u domu na Tenerife. Koupili ho před dvěma lety, ale Malin s Tove tam ještě nebyly.

„Zaléváš, viď?“

To víte, že zalévám.

Žila s nimi, pochází z nich, ale přesto jsou jí lidé na fotografiích cizí. Hlavně matka.

Vodu z konvice vylije do dřezu v kuchyni.

Tajemství číhající v kapkách vody, v zelených kuchyňských skříňkách, v bručícím mrazáku plném loňských hub.

Mám si jeden pytlík vzít?

Ne.

Poslední, co vidí, než za sebou zavře dveře, jsou tlusté perské koberce na podlaze obýváku za otevřenými dvoukřídlými dveřmi předsíně. Je to jen střední kvalita, nejsou tak přepychové, jak matka vždycky předstírala. Celý pokoj, celý domov plný věcí je jiný, než za co se vydává. Pod vrchním nátěrem další barva.

Padá tu na mě pocit nedostatečnosti, pomyslí si Malin. Že nic není dost dobré, ani my, ani já.

Ještě dnes má problém s pěknými věcmi, s lidmi z lepší společnosti, ne s těmi, co mají jen trochu víc peněz jako třeba Karin Johannisonová, ale s doktory, advokáty, lidmi z rodin zvučných jmen. Před nimi pociťuje své předsudky a méněcennost. Už předem ví, že tito lidé se na takové, jako je ona, dívají svrchu, a preventivně zaujímá obranné stanovisko.

Proč?

Aby nebyla zklamaná?

V práci to ještě jde, ale v soukromí to je někdy potíž.

Myšlenky jí letí hlavou, když běží ze schodů vstříc odpornému pátečnímu podvečeru.

10.

PÁTEK VEČER, SOBOTA 4. ÚNORA

Jen jedno malé pivo, to si přece zasloužím. Vidět tu orosenou, téměř namrzlou chladivou sklenici. Auto tu můžu nechat. Vyzvednu si ho zítra.

Malin nenávidí ten hlas, snaží se ho přehlušit: Není nic horšího než kocovina.

Tak je to jednodušší.

Ale občas ten hlas musí poslechnout. Podvolit se mu.

Jenom jedno malé…

Potřebuju se vyždímat jako hadr. Na to je alkohol dobrý.

U Hamleta mají otevřeno. Jak je to odsud daleko? Sakra, to je ale zima. Tři minuty poklusem.

Otevře dveře hospody.

Udeří ji hluk a zápach kouře. Vůně grilovaného masa. Ale nejsilnější ze všech je vůně slibů a poklidu.

Zvonění telefonu.

Je to telefon?

Nebo co to je? Televize? Kostelní zvon? Vítr? Pomoc. Moje hlava. Vpředu v hlavě má cosi těžkého a teď to zase zvoní, ústa, kterými mám mluvit, mám v nich tak vyschlo, kde to jsem?

Nejsem v posteli, není tu peřina. Na gauči? Tohle není gauč. Co to je? Noviny? Ne, taky ne.

Zvonění utichne.

Zaplať pánbůh.

Ale vzápětí se opět ozve.

Už je natolik vzhůru, že rozezná zvonění telefonu. Podlaha v předsíni. Koberec. Jak jsem se sem dostala? Vedle mě leží bunda, nebo je to šála. Nade mnou otvor pro poštu. Bunda. Kapsa. Telefon, ústa jako smirkový papír. Puls, pulsující cysta, v hlavě elektrický glóbus. Hledá telefon po kapsách. Tady je, mám ho. Druhou rukou si podepře hlavu, poslepu zmáčkne tlačítko, přiloží sluchátko k uchu a vydá ze sebe stěží slyšitelné: „Forsová, Malin Forsová.“

„Tady Sjöman. Už víme, kdo to je.“

Kdo to je? Tove, Janne. Muž na stromě. Žádný pohřešovaný.

„Malin, jsi tam?“

Jo, možná. I když si nejsem jistá, jestli chci.

„Jsi v pořádku?“

Ne, nejsem v pořádku. Včera jsem podlehla tomu hlasu.

„Jo, Svene, slyším tě. Jsem jenom trochu rozespalá. Počkej chvilku.“

Zatímco si s námahou sedá, slyší ještě nějaké zvuky.

„…ty máš kocovinu, viď?“ Zvedne hlavu a přes oči se jí převalí černá mlha, zmizí a opět se s pulsujícím tlakem na čele vrátí.

„Kocovinu? Jo, trochu. Copak tys nikdy neměl v neděli ráno kocovinu?“

„V sobotu, Malin. Už víme, kdo to je.“

„Kolik je hodin?“

„Půl osmé.“

„Panebože, Svene. No tak povídej.“

„Včera jsme ho vyfotili. Ten pohřebák Skoglund odvedl fakt dobrou práci. Fotku jsme hned poslali do Correnu a Švédské tiskové kanceláře. Corren ji v jedenáct večer pověsil na web a ještě večer nám volal jeden člověk. A teď ráno několik dalších. Všichni nám řekli jedno a to samé jméno, takže je to asi jasné. Jmenuje se Bengt. Příjmením Andersson. Ale je to zvláštní, všichni mu říkají přezdívkou, jenom jeden člověk věděl, jak se doopravdy jmenoval.“

Hlava. Tep. Hlavně nerozsvěcej světlo. Soustřeď se na bolest někoho jiného, abys zapomněla na svoji. To prý pomáhá. Skupinová terapie. Nebo jak to kdosi říkal? Bolest je vždycky nová, vlastní. Osobní?

„Bengan Míč. Tak mu říkali. Podle toho, co zatím víme, se zdá, že neměl o moc lepší život než smrt. Stihneš to sem za půl hodiny?“

„Dej mi tři čtvrtě.“

O čtvrt hodiny později si Malin, vysprchovaná a oblečená, s šumivou tabletou panadolu v břiše sedne k počítači. Nechá zatažené žaluzie, i když je venku ještě tma. Počítač na psacím stole v ložnici, klávesnice zavalená haldou špinavých triček a kalhotek, zaplacených i nezaplacených složenek a posměšných výplatních pásek. Zapne počítač, čeká, naťuká své heslo, opět čeká, spustí internetový prohlížeč a pak www.corren.se.

Hlavou jí tepe světlo monitoru.

Daniel Högfeldt odvedl dobrou práci.

Muž na stromě. Uprostřed úvodní stránky velká tvář. Vypadá jako člověk, na černobílé fotografii zbyly z otoků a modřin jen šedé skvrny, spíš jako zamaskovaná vyrážka než stopy smrtelných ran. Ten Skoglund, nebo jak se jmenuje, by snad dokázal oživit mrtvolu. Pro všechen tuk má obličej Bengta Anderssona alias „Bengana Míče“ jen nejasné obrysy. Brada, tváře a čelo visí v měkkých oblých záhybech jako jedna velká beztvará hmota kolem obličejových kostí. Zavřené oči, ústa jako malý otazník, tlustý horní ret, spodní však ne. Z obličeje vyčnívá jen nos: výrazný, rovný, ušlechtilý. Bengtův jediný šťastný los v loterii genů.

Zvládnu vůbec číst?

Jazyk Daniela Högfeldta.

Barvitý. Nic moc na nevolnost a bolest hlavy.

Určitě toho ví víc než my. Lidé vždycky nejdřív volají do novin. Prahnou po penězích. A pocitu výjimečnosti. Ale copak jim to můžu mít za zlé?

Östgöta Correspondenten dnes odhalil identitu muže, jenž…

Písmena se jí zabodávají do mozku jako hořící šípy.

Bengt Andersson (46) přezdívaný „Bengan Míč“ byl v místě svého bydliště v Ljungsbro známý jako podivín a samotář. Žil sám v bytě ve čtvrti Härna a již řadu let pobíral sociální dávky kvůli psychickým obtížím. Svoji přezdívku si Bengt Andersson vysloužil, když během zápasů domácího fotbalového mužstva Ljungsbro IF stával za plotem stadionu Cloettavallen a čekal, až míč spadne za plot.

Míče, pomyslí si Malin. Ty mám teď v hlavě.

Tati, podívej, už umím kopnout až k jabloni! Matčin hlas: Malin, na zahradě si nesmíš hrát s míčem, mohla bys polámat růže.

Tove fotbal nikdy nebavil.

Žena, jež nechce zveřejnit své jméno, nám řekla: „Byl to ten typ člověka, kterého všichni znají od vidění, ale o kterém vlastně nikdo nic neví. Takoví lidé jsou v každém městě.“

Bengt Andersson byl nalezen v pátek…

Přímé citace, žádné opisy. Danielova specialita: dramatický efekt a vtažení čtenáře do děje.

Opakování. Zas a znovu.

Kdy už smrt skončí?

Malin vyjde z domu. Stejná zima jako včera. Hřbitovní zeď jako fata morgana v dáli, daleko.

Ale dnes je za mráz vděčná, zamlží jí myšlenky, zahalí ji utlumující mlhou.

Auto na parkovišti není.

Někdo ho ukradl. Její první myšlenka.

Pak si vzpomene. Byt rodičů.

„Zaléváš, viď?“

Hamlet.

Ještě jedno pivo, prosím. Nikdo ji tam neznal, bylo tam jen samé starší osazenstvo a já.

Taxík? Ne, ten stojí moc peněz.

Když si pospíším, stihnu to na policii za deset minut.

Vydá se na cestu.

Procházka mi jenom prospěje, pomyslí si. Štěrk na posypaném chodníku jí křupe pod nohama. Před očima má hmyz. Štěrk je jako brouci, invaze hmyzu, kterou se snaží rozdrtit pohorkami Caterpillar.

Muž na stromě už má jméno. Teď se teprve práce rozběhne na plné obrátky. Ale musejí být opatrní. Tam venku na pláni to nebylo obyčejné násilí. To bylo cosi jiného, horšího, před čím se musejí mít na pozoru.

Mráz ji štípe do očí.

Bodavý, ostrý.

To mi před očima tancují luční kobylky? ptá se v duchu. Nebo je to mráz, slzy mi zamrzají v očích. Stejně jako tobě, Bengte. Ať jsi byl kdokoliv.

11.

Co dokáže tenhle svět s člověkem, Tove?

Bylo mi tehdy dvacet.

A byli jsme spolu šťastní, tvůj otec a já. Mladí, šťastní, zamilovaní. Láska dvou mladých lidí, čistá a jednoduchá, průzračná a fyzická. A měli jsme tebe, naše sluníčko.

Nic jiného pro nás neexistovalo.

Nedovedla jsem si představit, že bych měla v životě dělat také něco jiného než vás milovat. Tolerovala jsem mu i ta auta, pomalost, vzájemné rozdíly. Láska byla jako dar shůry, nebylo v ní místo na otálení, čekání. I když nám to všichni říkali: počkejte, hlavně nikam nespěchejte, nevažte se, nejdřív si užívejte života. Ale já už jsem zavětřila život, jeho vůně byla v lásce k tobě, k Jannemu, k našemu životu. Byla jsem marnivá, chtěla jsem ještě víc a myslela jsem si, že to bude trvat věčně. Protože já jsem, Tove, věřila v lásku a kupodivu v ni stále ještě věřím. Ale tehdy to byla láska v té nejprostší, nejčistší podobě, můžeme jí říkat třeba rodinná, jeskynní láska, ta, kterou se navzájem zahříváme, neboť jsme lidé. Ta první láska.

Jistěže jsme se hádali. Jistěže jsem toužila. Jistěže jsme neměli ani ponětí, co budeme v životě dělat. A jistěže jsem ho chápala, když mi řekl, že se cítí jako zamčený ve sklepě, i když je ten sklep rájem na zemi.

A pak jednou přišel domů s papírem, na kterém bylo logo humanitární organizace a stálo tam, že se má druhý den ráno dostavit na letiště Arlanda na let do Sarajeva.

Měla jsem na něj, na tvého otce, tak strašný vztek! Řekla jsem mu, že jestli odjede, už se nemusí vracet. Že rodina se pro nic na světě neopouští.

A tak se teď ptám, Tove:

Dokážeš pochopit, že už jsme tak dál nemohli?

Věděli jsme toho příliš a zároveň tak málo.

12.

Školka zeje v sobotu prázdnotou.

Opuštěné houpačky. Nikde žádné sáňkovací talíře a balóny. Za okny tma. Dnes není čas na hraní.

„Jsi v pořádku, Malin? Vypadáš zničeně.“

Nestarej se, Svene.

Jsem v práci, tak co bys ještě chtěl?

Zeke se na ni zašklebí od svého stolu naproti. Börje Svärd a Johan Jakobsson vypadají podezřele spokojeně, jako by snad ani nebyla sobota osm hodin ráno a oni neseděli v práci.

„Jsem v pohodě. Včera jsem to jen trochu přetáhla.“

„To já jsem včera pařil se sýrovými křupkami a chipsy a koukal na Pipi Dlouhou punčochu,“ poznamená Johan.

Börje mlčí.

„Tady je seznam,“ zamává Sven kusem papíru. Dnes nestojí v čele stolu, nýbrž sedí na své židli. „Tady máme všechny, co nám volali a řekli jméno Bengta Anderssona nebo aspoň jeho přezdívku. Začneme tím, že je vyslechneme. Schválně, co nám o něm řeknou. Je to devět lidí a všichni bydlí v Ljungsbro nebo v okolí. Börje a Johan si vezmou na starost prvních pět. Malin a Zeke, vy si vezměte ty zbylé čtyři.“

„A co jeho byt?“

„Už jsou tam technici. Pouhým okem zatím nic nenašli. Budou hotovi někdy po poledni. Pak tam můžete zajet, ale dřív ne. Až budete hotovi s tím seznamem, můžete taky obejít sousedy. Pobíral sociální dávky, takže ho musejí znát i na sociálce, tam by nám o něm měli něco říct. Ale těžko u nich někoho seženeme dřív než v pondělí.“

„Nešlo by to rychleji?“

Zekeho netrpělivý hlas.

„Bengt Andersson zatím nemá ani vystavený úmrtní list a nebyl oficiálně identifikován,“ odpoví Sven. „A dokud nemáme v ruce úmrtní list, nedostaneme se bez povolení k záznamům a ke kartě, kde bychom našli jména lékařů a sociálních pracovníků, kteří ho měli na starosti. Ale formality bychom měli stihnout vyřídit v pondělí.“

„Tak se do toho dáme.“ Johan vstane ze židle.

Chci spát, pomyslí si Malin. Co nejhlouběji.

Můj černý, uzavřený pokoj. Přesto všechno vidím.

Je tu zima, ale zas ne taková jako tam venku na stromě. Ale co je mi teď do zimy. Tady není vítr, fujavice ani sníh. Trochu mi ten vítr a sníh chybí, ale tenhle jasný pohled, který teď mám, je lepší. Tolik toho vím, tolik toho můžu. Slova ke mně přicházejí jako nikdy předtím.

Je to směšné, jak se o mě najednou všichni zajímají. Viděli mou tvář v novinách a chtějí ukázat, že mě znali. Předtím, dřív, to se mi vyhýbali obloukem, když jsem se náhodou objevil na ulici, tak šli radši oklikou, jen aby se nemuseli setkat s mým pohledem, aby se nemuseli přiblížit k mému tělu, k mému oblečení, o němž si mysleli, že páchne potem a močí.

Smutek a hnus.

A děti, co mě nikdy nenechaly na pokoji. Mučily mě a trápily, vysmívaly se mi. Jejich rodiče v nich nechali vykvést tisíce květů zla.

Skoro jsem jim ani nestál za smích. Už zaživa jsem byl důvodem ke smutku.

Komíny čokoládovny Cloetta.

Od kruhového objezdu poblíž prastarého kláštera Vreta kloster sice nejsou vidět, zato je vidět jejich kouř, bělejší než bílý stoupá k rádoby modré obloze. Ranní mraky se rozplynuly, zima se zamodrala a rtuť klesá stále níž. To je cena, kterou si žádá světlo.

„Mám tady odbočit?“

Cedule ukazuje oběma směry Ljungsbro.

„Nevím,“ odpoví Malin.

„Tak zahneme,“ rozhodne Zeke a stočí volant stranou. „Uvidíme, co na to navigace.“

Projíždějí přes Vreta kloster. Kolem odpočívajících plavebních komor, prázdných bazénů, zavřených hospod. Kolem vil, za jejichž okny se pohybují lidé, kolem stromů, které si tu v klidu vyrostly. Samoobsluha Ica. V autě je tentokrát ticho. Zeke na hudbě netrval a Malin je vděčná za ten relativní klid.

Za autobusovou zastávkou nalevo se rozprostírá zástavba, domy mizejí ve svahu, za nímž Malin tuší jezero Roxen. Jedou z kopce, kolem lesa a za chvilku se napravo otevře pole a pár set metrů od nich se do strmého srázu pne dalších pár domů.

„Vily smetánky,“ poznamená Zeke. „Doktoři a tak.“

„Závidíš?“

„Ani ne.“

Na jiné ceduli Kungsbro, Stjärnorp, Ljungsbro.

Zahnou doprava kolem tmavě červené stáje a stodoly s kamennou podezdívkou, ale nikde žádní koně. Jen pár dospívajících dívek v oteplovácích a sněhulích nosí balíky sena mezi dvěma postranními budovami.

Blíží se k vilám smetánky.

Ještě kousek do kopce a pak už zahlédnou komín čokoládovny Cloetta.

„Víš, že dneska cítím ve vzduchu vůni čokolády?“ řekne Zeke. „Fakt.“

„Radši zapnu navigaci, abychom to našli. Zadáme tam první adresu ze seznamu.“

Nechtěla je pustit dovnitř.

Pamela Karlssonová, šestatřicet let, blond vlasy na mikádo. Prodavačka v H&M, svobodná. Bydlela hned za ohavnou bílou škatulí samoobsluhy Hemköp. V šedém dřevěném domě byly jen čtyři byty. Mluvila s nimi přes dveře pootevřené na bezpečnostní řetízek a očividně jí v bílé košilce a kalhotkách byla zima. Zřejmě ji probudili.

„Opravdu musíte jít dál? Mám tu hrozný nepořádek.“

„Tady na chodbě je zima,“ odpověděla Malin a pomyslela si: Tak my najdeme mrtvolu na stromě a ona se stará, jestli má uklizeno. Ale aspoň že nám zavolala.

„Měla jsem tu včera večírek.“

„Tak vy taky,“ poznamenal Zeke.

„Cože?“

„Nic,“ odpověděla Malin. „Nám je úplně jedno, jestli máte nebo nemáte uklizeno. Nebudeme vás dlouho zdržovat.“

„No tak dobře.“ Dveře se zavřely, zachrastil řetízek a pak se opět otevřely.

„Tak pojďte dál.“

Garsonka: místo pohovky postel, malý stolek, kuchyňský kout. Nábytek z Ikey, krajkové záclony, zaoblená lavice ve venkovském stylu, zřejmě dědictví. Krabice od pizzy, plechovky od piva, karton bílého vína. Na parapetu popelník, až po okraj plný.

Žena si všimla Malinina pohledu.

„Normálně je nenechávám kouřit uvnitř. Ale nemohla jsem je přece včera poslat na ten mráz.“

„Koho?“

„Kamarády. Včera jsme surfovali na internetu a narazili jsme na tu jeho fotku a výzvu od policie. Hned jsem vám zavolala, nebo aspoň skoro hned.“

Posadila se na postel. Nebyla tlustá, ale pod košilkou se jí rýsovaly malé faldíky.

Zeke si sedl do křesla.

„Co o něm víte?“

„Moc ne, jen to, že tu bydlí. A jak se mu říká. Jinak nic. Je to on?“

„Ano, jsme si skoro jistí.“

„Včera už se tu pak nemluvilo o ničem jiném.“

Překroucené vzpomínky, pomyslí si Malin. Vzpomínky bývají na večírcích vděčné téma. Teď poslouchejte, co se jednou stalo kámošovi mýho kámoše…

„Takže nevíte, co byl zač?“

„Moc ne. Myslím, že byl v invalidním důchodu. A říkalo se mu Bengan Míč. Myslela jsem, že to bylo kvůli té jeho neuvěřitelné tloušťce, ale v Correnu psali něco jiného.“

Zanechali Pamelu Karlssonovou jejímu nepořádku a bolesti hlavy a vydali se na další adresu, na ulici Ugglebovägen, do čtyřpatrové vily vyprojektované architektem, ve které měl každý pokoj výhled na pole a dál až na jezero Roxen. Zaklepali na dveře zlatým klepátkem ve tvaru lví tlamy a otevřel jim Stig Unning, pojišťovací agent s vpadlýma očima.

„To vám volal syn. Můžete jít za ním. Je v suterénu.“

Syn Fredrik před playstationem. Mohlo mu být tak třináct, hubený, poďobaný obličej, příliš široké džíny a oranžové tričko. Na obrazovce houfně umírali skřeti a elfové.

„Volal jsi nám,“ zahájil konverzaci Zeke.

„Jo,“ odpověděl Fredrik Unning, aniž by spustil oči ze hry.

„A proč?“

„Protože jsem ho poznal. A myslel jsem, že třeba dostanu nějakou odměnu. Nedostanu?“

„Ne, to bohužel ne,“ odvětila Malin. „Za identifikaci zavražděného se odměny nevyplácejí.“

Buvol se rozprskl na tisíc kousků, trollovi výbuch utrhal údy.

„To jsem měl radši zavolat do novin.“

Prásk. Je po tobě.

Fredrik Unning jim věnuje pohled.

„Znal jsi ho?“ zeptá se Malin.

„Ne, vůbec ne. Jenom vím, jak se mu říkalo a že smrděl chcankama. Jinak nic.“

„Nic jiného, co bychom měli vědět?“

Fredrik Unning zaváhá a Malin na chvíli zahlédne v jeho očích strach. Pak znovu upře pohled na obrazovku a zběsile pohybuje joystickem sem a tam.

„Ne.“

Ty něco víš, myslí si Malin. Anebo ti právě došlo, proč tady jsme, co se vlastně stalo.

„Opravdu nám nechceš ještě něco říct?“

„Ne, už ani ň.“

Červený ještěr pustil obří příšeře na hlavu ohromný šedý balvan.

Třetí člověk na seznamu, farář Sven Garplöv, sedmačtyřicet let, bydlel v nové vile z katalogu na druhé straně řeky Motala na kraji Ljungsbro. Bílé cihly, bílé dřevo, bílé ostění, bílá na bílé, jako by měla odpuzovat hřích. Cestou minuli čokoládovnu Cloetta. Vlnitá střecha jako nevrlý cukrový had a komíny vypouštějící do vzduchu sliby o sladkém životě.

„Tady dělají sušenky Kexchoklad,“ poznamenal Zeke.

„Teď bych si klidně jednu dala.“

Přestože měli naspěch, přijali pozvání farářovy ženy Ingrid na kávu. Seděli všichni čtyři v bíle vymalovaném obývacím pokoji na šedé kožené sedací soupravě a jedli domácí koláčky, sedm různých druhů.

Tuk v koláčcích.

Přesně to teď Malin potřebovala.

Farářova žena seděla tiše, mluvil on.

„Mám dnes bohoslužbu, ale v kostele na mě budou muset chvilku počkat. Takhle závažný hřích má přednost. Ten, kdo čeká na modlitbu, nečeká nikdy příliš dlouho. Nemám pravdu, Ingrid?“

Žena přikývla. Pak pokynula hlavou směrem k podnosu s koláčky.

Vzali si každý ještě jeden.

„Byla to duše plná starostí. Taková, kterou má Bůh svým zvláštním způsobem rád. Jednou jsme o něm zběžně v kostele mluvili a někdo, už nevím kdo, zmínil jeho jméno. Říkali jsme si, že byl asi hodně osamělý. Býval by potřeboval přítele, jako je Ježíš.“

„Mluvili jste s ním někdy?“

„Prosím?“

„No jestli jste ho pozvali do kostela?“

„Ne, to myslím nikoho z nás nenapadlo, naše dveře jsou otevřené pro všechny, i když přiznávám, že pro některé asi trochu víc.“

A teď stojí přede dveřmi jistého Connyho Dyrenäse, devětatřicet let, bytem v ulici Cloettavägen. Otevře jen pár sekund po zazvonění.

„Slyšel jsem vás přicházet.“

Byt je plný hraček, válejí se všude. Umělá hmota křiklavých barev.

„To děti,“ vysvětluje Conny Dyrenäs. „Tenhle víkend jsou u své matky. Jsme rozvedení. Jinak bydlí u mě. Je to neuvěřitelné, jak člověku chybí. Chtěl jsem si ráno trochu přispat, ale vzbudil jsem se brzy jako vždycky. Tak jsem brouzdal po internetu. Dáte si kafe?“

„Ne, už jsme jedno měli, ale děkujeme,“ odmítne Malin. „Opravdu jste si jistý, že je na těch fotkách Bengt?“

„Jo, o tom nepochybuju.“

„Znal jste ho?“

„Ne, ale stejně byl součástí mého života.“

Conny Dyrenäs udělá pár kroků ke dveřím na balkon a pokyne jim, aby šli za ním.

„Vidíte támhle ten plot a branku? Tak tam vždycky stával a čekal na míč, když hráli Ljungsbro IF. Ať lilo jako z konve, byla zima nebo horko. Někdy tam dokonce stával i v zimě a pozoroval opuštěné hřiště. Asi už se mu stýskalo. Jako by to byla jeho práce, jeho místo tady na zemi. Běhal za míčem, když spadl přes plot. No běhal, spíš se tak kolébal. A pak ho vždycky hodil zpátky. Lidi na tribuně se mu smáli. Vypadalo to sice směšně, to jo, ale mně smích vždycky uvízl v krku.“

Malin se dívá na plot, námrazou bílý, na zastřešenou tribunu a budovu klubovny.

„Říkal jsem si, že ho někdy pozvu na kafe,“ pokračuje Conny Dyrenäs. „Ale teď už je pozdě.“

„Asi byl sám. Měl jste ho na to kafe pozvat,“ řekne Malin.

Conny Dyrenäs přikývne a vypadá to, jako by chtěl něco říct, pak se však zarazí.

„Víte o něm ještě něco?“

„Vlastně nic. Jenom to, co se o něm povídalo.“

„A co se povídalo?“

„Že jeho otec byl blázen. A že ho Bengt sekl do hlavy sekyrou.“

„Do hlavy? Sekyrou?“

„Prý ano.“

Že by tohle Daniel Högfeldt ještě nevěděl?

„Ale třeba to byly jen řeči. Muselo se to stát nejmíň před dvaceti lety. Určitě byl v pořádku. Měl hodné oči. To jsem viděl i na dálku. Na těch fotkách to tak ale nevypadalo, viďte?“

13.

Malin stojí za plotem a pozoruje fotbalové hřiště. Šedobílá pláň a za ní ještě šedivější budovy školy. Nalevo klubovna, tmavě červená podlouhlá budova s betonovým schodem před zelenými dveřmi, stánek s občerstvením s logem Cloetta.

Nasaje vůni vzduchu. Že by náznak vůně kakaa?

Za stánkem tenisová hala, chrám bílého sportu.

Prsty uchopí drátěné pletivo.

Přes černé rukavice z mikrovlákna necítí chlad kovu, jen netečný drát bez života. Zatáhne za pletivo, zavře oči a představí si zeleň, mastnou vůni čerstvě posekané trávy, vzduch plný očekávání, když hráči A-týmu vbíhají na hřiště povzbuzováni osmiletými, devítiletými a desetiletými dětmi a místními chlapy v důchodu, kteří si s sebou na zápasy nosí termosku s kávou. A pak ty, Bengte, sám za plotem, venku.

Jak může být člověk tak osamělý?

Sekyrou do hlavy.

Vyhledají tvoje jméno ve starých archívech, určitě tam něco bude. Paní z archívu jsou horlivé, pečlivé, takže tě najdeme. Na to vem jed.

Malin vzpaží, chytí pomyslný míč, a než znehybní a ztěžkne, ukročí zpátky a stranou, pomyslí si: smáli se ti, i když ne všichni, tobě a tvým neutěšeným pokusům chytit míč, tvé snaze být součástí všech těch malých událostí, tušení a incidentů, jež utvářejí život v malém městě, jako je tohle. Tak trochu asi chápali, že jsi byl jedním z těch, co dávali tomuhle místu tvář. V životě mnoha lidí jsi byl nejspíš stálou hodnotou, viditelný a neviditelný, známý a neznámý, pohyblivý a tragický vtip, který svým neustálým opakováním dával lesk jejich obyčejnému životu.

Na jaře jim budeš chybět. Budou na tebe vzpomínat. Až jim míč spadne za plot, budou tě chtít zpátky. Možná také pochopí, co znamená nepříjemný pocit v žaludku.

Může být člověk ještě osamělejší? Zaživa pro smích, po smrti pro stesk.

V kapse jí zazvoní telefon.

Za sebou slyší Zekeho hlas.

„To bude určitě Sjöman.“

Je to on.

„Nikdo další už nám nevolal, i když to byla taková místní celebrita. A co vy? Máte něco nového?“

„Proslýchá se tu něco o ráně sekyrou do hlavy,“ odpoví Malin.

„Cože?“

„Že prý měl praštit svého otce do hlavy sekyrou, asi tak před dvaceti lety.“

„Tak se dáme do hledání,“ řekne Sjöman. Potom dodá: „Jestli chcete, můžete zajet k němu domů. Technici už jsou hotoví. S jistotou můžou říct, že doma zavražděn nebyl, to by tam musely být stopy krve. Ale zkouška luminolem nic neukázala. Edholm s pár dalšími lidmi teď obcházejí sousedy. Härnavägen 21 b, přízemí.“

Na šedě žíhané laminátové desce v kuchyni čtyři bochníky baleného krájeného chleba Skogaholmslimpa. Ve světle stropní zářivky vypadá umělohmotný obal chleba vodově, nezdravě, a jeho obsah životu nebezpečně a nepoživatelně.

Malin otevře lednici: minimálně dvacet balení tučného salámu, plnotučné mléko, několik balíčků nesoleného másla.

Zeke jí nahlédne přes rameno.

„Hotový labužník.“

„Myslíš, že se tímhle opravdu živil?“

„Jo,“ odpoví Zeke. „Je to možné. V tomhle chlebu je v podstatě jen cukr. A v tom salámu zase tuk, to se k sobě pěkně hodí. Dobrá dieta pro starého mládence.“

Malin lednici opět zavře. Za zataženými žaluziemi tuší obrysy několika dětí, které se navzdory mrazu pokoušejí cosi postavit ze zmrzlého sněhu. Musí to být beznadějné, tvrdá hmota vzdorující každému pokusu dát jí tvar. Samé děti přistěhovalců. Tyhle dvoupatrové podlouhlé nájemní domy z bílého betonu a otlučeného hnědého dřeva musejí být tou nejodvrácenější stranou Ljungsbro.

Zvenku je slyšet tlumený smích. Děti jsou rozjařené, jako by si z mrazu nic nedělaly.

Možná to přece jen není odvrácená strana.

Lidé žijí své životy. Radost se dere na povrch, zářivá světélka lávy ve všednosti dnů.

Kropenatá pohovka ze sedmdesátých let vedle tapety se žluto-hnědým vzorem na zdi.

Hrací stolek potažený zeleným filcem, pár dřevěných židlí, v rohu pokoje zapadlá postel, oranžový přehoz rovnoměrně přečnívající na všechny strany.

Spartánské, ne však ubohé. Nikde žádné krabice od pizzy, nedopalky, haldy smetí. Samota a pořádek.

V jednom z oken obývacího pokoje tři malé dírky přelepené lepicí páskou, páska pečlivě nalepená jako výztuha i přes paprskovité praskliny kolem.

„Vypadá to, jako by někdo dovnitř házel kamínky,“ poznamená Zeke.

„Jo, to máš pravdu.“

„Myslíš, že to něco znamená?“

„Bydlí tu kolem spousta dětí a znáš děti, rády vymýšlejí všelijaké lumpárny. Možná to s těmi kameny trochu přehnaly.“

„Anebo mu přišla na návštěvu milenka.“

„To určitě, Zeke. Necháme to technikům, ať se na to podívají, jestli to už neudělali. Schválně, jestli nám budou schopni říct, od čeho ty dírky jsou.“

„Je mi divné, že to sklo už nevzali s sebou,“ řekne Zeke. „Ale určitě tady byla Johannisonová. A možná byla líná tahat se s tím do laboratoře.“

„Kdyby tu byla Karin, tak by to sklo už dávno v laboratoři bylo,“ zastane se Malin kolegyně, zatímco zkoumá obsah šatníku ve výklenku vedle postele.

Vlněné kalhoty obřích rozměrů v různých tlumených zemitých barvách pečlivě pověšené na ramínkách v řadě, vyprané a vyžehlené.

„To mi nějak nejde dohromady,“ poznamená Zeke. „Takový pořádek a nažehlené kalhoty s těmi řečmi, že smrděl špínou a močí.“

„To máš pravdu,“ přitaká Malin. „Ale jak můžeš vědět, že doopravdy smrděl? Možná že se to od něj jen očekávalo. A tak to kdosi řekl dál a ten zase dál, až se z toho stalo faktum. Bengan Míč, ten smrdí chcankama, nemyje se.“

Zeke přikývne.

„Anebo to tu někdo uklidil.“

„Toho by si technici všimli.“

„Jseš si tím tak jistá?“

Malin si promne čelo.

„Ne, to asi nejde zjistit.“

„A co sousedi? Nevšiml si někdo ničeho divného?“

„Prý ne, říkal Edholm. Všechny je obešel.“

Poslední zbytky bolesti hlavy jsou pryč. Teď už zbývá jen pocit opuchlosti a hnusu, který se dostaví, když z těla vyprchá alkohol.

„Jak dlouho říkala Johannisonová, že byl mrtvý? Šestnáct až dvacet hodin? To mohl někdo stihnout uklidit. Anebo se to o té špíně jen říkalo.“

Na sporáku pálivé indické kuře na kari, bytem se line vůně česneku, zázvoru a kurkumy a Malin má hlad jako vlk.

Nakrájet na kostičky, na plátky, na kolečka. Usmažit a uvařit.

Pivo už si nalila. Ke kari není nic lepšího než pivo.

Před chvílí volal Janne. Čtvrt na osm. Už jsou na cestě. Uslyší klíč v zámku a jde jim naproti do předsíně. Tove nepřirozeně rozjařená, jako by hrála nacvičenou scénku.

„Mami, mami! Viděli jsme o víkendu pět filmů. A všechny byly dobré, kromě jednoho.“

Za rozjařenou Tove Janne. Provinilý, a přece sebevědomý výraz. Když je se mnou, tak rozhoduju já, to přece víš. Tuhle debatu už jsme dávno uzavřeli.

„Co jste viděli za filmy?“

„Všechny byly od Ingmara Bergmana.“

Tak to byla ta scénka, dnešní varianta divadelního představení, která před ní sehrávají.

Malin nedokáže potlačit smích.

„Aha.“

„Fakt dobré filmy.“

Janne: „Ty děláš kari? To je v téhle zimě nejlepší.“

„To určitě, Tove. To ti tak věřím. Jaké filmy jste viděli doopravdy?“

„Viděli jsme Luční jahody.“

„Lesní jahody, Tove. Tak ty jste tedy neviděli.“

„No dobře. Tak jsme viděli Noc oživlých mrtvol.“

Cože, Janne? Ty ses zbláznil? Ale zarazí se. Oživlé mrtvoly.

„Ale taky jsme byli v hasičárně,“ řekne Janne. „V posilovně.“

„V posilovně?“

„Jo, chtěla jsem to vyzkoušet,“ odvětí Tove. „A zjistit, co tě na tom tak baví, mami.“

„To kari voní fakt skvěle.“

Hodiny na běžeckém pásu v policejní posilovně. Posilovací lavice, nad činkou Johan Jakobsson: „Tak dělej, Malin. Dělej, ty srabe.“

Potit se. Tlačit. Všechno je tak jasné. Když člověk potřebuje načerpat novou energii, není nic lepšího než fyzická námaha.

„A co ty, mami? Cos dělala?“

„Co asi? Pracovala.“

„Musíš do práce i dneska večer?“

„To ještě nevím. A taky jsem uvařila.“

„Co?“

„Kuře na kari.“

Tove nedokáže skrýt nadšení.

Janne se schlíplými rameny.

„Tak já už půjdu. Zavoláme si v týdnu.“

„Jo, měj se,“ odpoví Malin.

Janne otevře dveře.

Ale než vyjde ven, Malin dodá:

„Nechceš se s námi navečeřet, Janne? Je toho dost pro všechny.“

14.

PONDĚLÍ 6. ÚNORA

Malin si mne spánek z očí.

Chce začít den pořádnou dávkou energie.

Müsli, ovoce a jogurt. Káva, káva, káva.

„Tak ahoj, mami.“

Tove nabalená v předsíni, dnes dříve než obvykle, zato Malin dnes vstávala později. Včera byly celý den doma, pekly, četly si. Malin odolala nutkání jet na policii, i když jí Tove řekla, ať jede, jestli chce.

„Ahoj, Tove. Budeš večer doma, až přijdu?“

„Možná.“

Dveře se zabouchnou. Hlasatelka počasí včera na čtvrtém kanálu: „…a na naše území proudí ještě chladnější, ano, opravdu ještě chladnější vzduch ze severu od Barentsova moře, ukládá se nad Švédskem jako poklička nad hrncem a dosahuje až na jih do Skåne. Takže jestli musíte ven, pořádně se oblečte.“

Jestli musíte ven?

Já chci jít ven. Musím s tím pohnout.

Bengane.

Co jsi byl vlastně zač?

V telefonu Sjömanův hlas, Malin drží volant jednou rukou.

Pondělní lidé klepající se zimou na autobusových zastávkách u náměstí Trädgårdstorget na cestě do práce, pára stoupající od úst se vine vzduchem kolem různorodých domů na náměstí: domy ze třicátých let s žádanými byty, ty z padesátých let s obchody v přízemí a pompézní dům na nároží z počátku dvacátého století, kde byl dlouhá léta obchod s hudbou, který nedávno zkrachoval.

„Volali nám z domova důchodců v Ljungsbro, jmenuje se to tam Vretaliden. Mají tam prý nějakého dědu, šestadevadesát let, který sestřičkám navyprávěl spoustu věcí o Bengtovi a jeho rodině. Četli mu noviny, prý špatně vidí, a on jim o něm začal vyprávět. Volala nám vrchní sestra, abychom za ním zajeli a promluvili si s ním. Asi bude nejlepší, když tam rovnou sjedete.“

„A on s námi chce mluvit?“

„Prý ano.“

„Jak se jmenuje?“

„Gottfrid Karlsson. A ta sestra se jmenuje Hermanssonová.“

„A křestním?“

„Křestní jméno nám neřekla. Asi bude nejlepší, když si nejdřív promluvíte s ní.“

„Říkal jsi Vretaliden? Hned tam zajedu.“

„Nevezmeš s sebou Zekeho?“

„Ne, zvládnu to sama.“

Malin přibrzdí, otočí auto do protisměru a tak tak že nevjede do cesty autobusu 211 jedoucímu směrem k Univerzitní nemocnici.

Řidič zatroubí, hrozí na ni pěstí.

Sorry, omlouvá se mu v duchu Malin.

„Našli už něco v archívu?“

„Teprve se do toho dali. Víš, že v počítači o něm nic nebylo. Ale hledáme dál, uvidíme během dne. Zavolej mi hned, jak zjistíš něco nového.“

Zdvořilostní fráze a pak ticho, jen zrychlující se otáčky motoru při řazení.

Vretaliden.

Domov pro seniory a domov s pečovatelskou službou. Během let se změnil a přibyla mu nová část. Přísná architektura padesátých let se mísí s postmodernismem let osmdesátých. Areál leží v dolíku asi sto metrů od školy. Mezi oběma institucemi je jen pár slepých uliček a činžáků z červených cihel. Na jih se prostírají zahrady a jahodové plantáže zahradnictví Wester, za nimi pár skleníků.

Ale teď je vše bílé.

Zima nemá žádnou vůni, pomyslí si Malin, když celá schoulená běží přes parkoviště ke vchodu s pomalu se otáčejícími skleněnými dveřmi. Před vchodem zaváhá. Když jí bylo šestnáct, byla v létě na brigádě v domově důchodců v Ålerydu, to bylo rok před tím, než potkala Janneho. Práce ji nebavila, později si to vysvětlovala tím, že byla moc mladá na to, aby se dokázala smířit se slabostí a bezmocností stáří, příliš nezkušená, aby se mohla o někoho starat. Také se jí tam hnusila spousta praktických věcí. Ale ráda si se starými lidmi povídala. Bavilo ji dělat jim společnost, když zrovna měla čas, a naslouchat jejich vyprávění o tom, co kdysi bývalo jejich životem. Mnozí z těch, které ještě neopustila řeč, rádi vyprávěli, dávali průchod starým vzpomínkám. Stačila jen jediná otázka a oni hned spustili. A potom už jen tu a tam pár slov, aby udržela vyprávění při životě.

Bílý pult recepce.

Pár starců na vozíkách, jež vypadají jako křesla. Mrtvice? Pokročilý Alzheimer? „Zaléváš, viď?“

„Dobrý den. Jsem od linköpinské policie a hledám sestru Hermanssonovou.“

Silný chemický zápach neparfémovaného čisticího prostředku. Mladá sestra s mastnou pletí a čerstvě umytými, na blond odbarvenými vlasy věnuje Malin soucitný pohled.

„Oddělení číslo tři. Támhle je výtah. Měla by být na sesterně.“

„Děkuju.“

Zatímco čeká na výtah, pohlédne na starce na vozíku. Jednomu z nich vytéká z koutku úst slina. To tu budou jen tak sedět?

Malin vykročí k vozíkům a vytáhne z náprsní kapsy papírový kapesník. Nakloní se ke starci a otře mu z koutku úst a z brady slinu.

Sestra z recepce na ni nejdřív zírá, ale ne naštvaně, pak se usměje.

Výtah zacinká.

„No vidíte,“ zašeptá Malin muži do ucha. „Takhle je to lepší.“

Stařec místo odpovědi tiše zachrchlá.

Položí mu ruku na rameno. Pak popoběhne k výtahu. Dveře se jí zavřou před nosem, sakra, teď budu muset znovu čekat.

Sestra Hermanssonová má krátké vlasy a trvalou. Kolem kostnaté hlavy kudrliny jako z oceli, za černými obroučkami a tlustými skly brýlí tvrdé oči.

Může jí být asi pětapadesát, šedesát.

Stojí v bílém plášti ve dveřích sesterny, malé místnosti mezi dvěma chodbami. Doširoka rozkročená, ruce založené na prsou: Tady jsem pánem já.

„Ženská,“ řekne. „Čekala jsem chlapa.“

„Dnes už u policie pracují i ženy.“

„Myslela jsem, že máte uniformy. Copak normální policajti můžou pracovat v civilu?“

„Co mi povíte o Gottfridu Karlssonovi?“

„Vlastně jsem byla proti tomu vás volat. Je už starý. Po oddělení se snadno rozšíří panika, a zvlášť v téhle zimě. To není pro staré lidi dobré.“

„Budeme vděčni za jakoukoliv pomoc. A on nám toho asi má hodně co říct?“

„Myslím, že ne. Ale sestra, co mu četla noviny, na tom trvala.“

Sestra Hermanssonová se protáhne kolem Malin a namíří si to chodbou dál. Malin ji následuje, dokud se sestra nezastaví před jedněmi dveřmi tak prudce, až jí pantofle zaskřípou o podlahu.

„Tady to je.“

Zaklepe na dveře.

Ozve se slabé, ale zřetelné: „Dále.“

Hermanssonová jí pokyne ke dveřím.

„Tak prosím. Vstupte do Karlssonova revíru.“

„Vy se mnou nepůjdete?“

„Ne, my spolu s panem Karlssonem moc dobře nevycházíme. A tohle je jen jeho věc. Mně do toho nic není.“

15.

Pěkně se mi tu leží a čeká, je příjemné nemuset už po ničem toužit a nechat jen plynout čas. Jsem tak těžký, a přece se můžu vznášet.

Tak se tedy vznesu, pryč z úzké kóje márnice a sklepním oknem ven. Ne že by pro mě zeď byla překážkou, ale tahle cesta se mi líbí.

A ti ostatní?

Vidíme se navzájem, jen když chceme, takže většinu času trávím sám. Ale všechny tu znám, jako molekuly v obřím těle nejasných obrysů.

Chci vidět maminku. Ale třeba ještě neví, že tu jsem? Chci vidět tatínka. Chtěl bych s nimi oběma mluvit, říct jim, že vím, že na světě nic není jednoduché, vyprávět jim o svých kalhotách, o bytě, jak jsem tam měl čisto a uklizeno, o lžích, o tom, že jsem přece jenom někým byl.

A moje sestra?

Ta měla svých starostí dost. Chápal jsem to, chápu.

Vznáším se nad poli, nad jezerem Roxen, vezmu to oklikou kolem koupaliště a kempu v Sandviku, pak přes zámek v Stjärntorpu, jehož zříceniny se lesknou ve slunečním světle.

Vznáším se jako píseň, jak to zpívala ta Němka Nicole v soutěži Eurovision, „Ein bisschen Frieden, ein bisschen Sonne, das wünsch ich mir.“

A pak přes les, temný a hustý, plný těch nejstrašnějších tajemství. Vy jste ještě tady?

Varoval jsem vás. Kolem nohou ženy se plazí hadi, jedovatými zuby jí koušou pohlaví až do krve.

Skleník, květinové záhony, obří plantáže jahod, kde jsem jako malý capart sedával.

A pak dolů, kolem domů plných zlomyslných dětí, ne, tam se zastavovat nebudu, radši si to namířím do rohového pokoje Gottfrida Karlssona ve třetím patře nejstarší budovy ve Vretalidenu.

Gottfrid. Sedí na vozíku, starý a spokojený se životem, který žil a snad ještě pár let žít bude.

Naproti němu na dřevěné židli Malin Forsová. Poněkud rozpačitá, neví, nakolik starci slouží zrak, jestli jí vidí do očí.

Ale nevěřte hned všemu, co Gottfrid napovídá. I když ve vaší dimenzi se dá většině z toho říkat „pravda“.

Muž naproti Malin.

Široký, plný červený nos, tváře šedé a vpadlé, ale přesto plné života. Hubené nohy pod béžovou bavlněnou látkou nemocničních kalhot, bílá nažehlená košile.

Oči.

Kolik toho vidí? Je slepý.

Starcův instinkt. Jen život nás učí. Jak se tak na něj Malin dívá, vracejí se jí vzpomínky z letní brigády v domově důchodců. Jak se někteří staří lidé jaksi smířili s tím, že většinu života už mají za sebou, a nalezli vnitřní klid, zatímco jiné vědomí, že vše už brzy skončí, dohánělo k šílenství.

„Nebojte se, slečno Forsová. Jste slečna, viďte? Já už rozeznám jen světlo od tmy, takže se mi nemusíte dívat do očí.“

Další smířený, pomyslí si Malin a nakloní se dopředu, hlasitě artikuluje:

„Víte, proč jsem tady?“

„Já slyším dobře, slečno.“

„Promiňte.“

„Když mi sestřička četla noviny, dozvěděl jsem se, copak hrozného se stalo klukovi Kalleho ze zatáčky.“

„Kalleho ze zatáčky?“

„Jo, tak se říkalo tátovi Bengta Anderssona. Zlá krev byla v té rodině, zlá krev. Kluk vlastně nebyl špatný, ale co naděláte s takovou krví, s tím zatraceným neklidem?“

„Buďte tak hodný a vyprávějte mi, co ještě víte o Kallem ze zatáčky.“

„O Kallem? Bude mi potěšením, slečno. Vyprávění je to jediné, co mi ještě zbylo.“

„Tak prosím spusťte.“

„Kalle ze zatáčky byl tady v okolí živoucí legenda. Říkalo se, že to byl syn cikánů, co tábořili na louce na druhé straně řeky Motala u Ljungu, poblíž panství. Ale co já vím. A možná je taky pravda, že to byl syn bratra a sestry na ljungském panství, co o nich všichni věděli, že spolu tento, však víte co. Že prý cikánům zaplatili, aby se kluka ujali, a že proto byl Kalle takový.“

„Kdy to bylo?“

„To mohlo být tak ve dvacátých letech, co se Kalle narodil, anebo možná na začátku třicátých let. Jó, tehdy to tu bylo jinačí. Jen fabrika a jinak statky a chalupy. Nic víc. Kalle byl už od začátku jiný než ostatní. Byl to nejčernější dítě ze všech, ne barvou kůže, ale uvnitř, víte. Jako by ho pochyby odsoudily a z nejistoty byl žal, co ho doháněl k šílenství. Žal, kvůli kterému občas ztrácel pojem o čase a prostoru. Povídalo se, že to on podpálil stodolu na panství, ale kdo ví. Ve třinácti neuměl číst ani psát, pan řídící ho vyhodil ze školy, a to ho poprvé načapal četník. Kradl vajíčka v kurníku sedláka Turemana.“

„Ve třinácti?“

„No jo, slečno, měl hlad, víte? Možná že se cikánům omrzel. Anebo už se panstvu nechtělo platit. Co já vím, takové věci tehdá nebylo tak jednoduché zjistit jako dneska.“

„Jaké věci?“

„Otcovství, mateřství.“

„A co dál?“

„Pak jednoho dne zmizel a pěknou řádku let se tu neukázal. Povídalo se něco o námořnictvu, o věznici Långholmen a o strašných věcech. Vraždách, znásilněných dětech. Ale vlastně jsme nic nevěděli. Na moři ale nebyl, to vám povím jistě.“

„Jak to?“

„Za války jsem sloužil u obchodní flotily. Námořníka poznám. A Kalle ze zatáčky námořník nebyl.“

„A co vlastně byl?“

„V první řadě to byl sukničkář. A taky ochlasta.“

„Kdy se vrátil?“

„To muselo být někdy v polovině padesátých let. Chvíli pracoval jako mechanik v továrních garážích, ale moc dlouho se tam neohřál. Pak dělal pomocníka na statcích. Dokud byl střízlivý, pracoval za dva, tak mu ty jeho neřesti tolerovali.“

„Jaké neřesti?“

„Ženské a chlast. Nebylo moc dělnic, děveček a statkářek, co by neznaly Kalleho ze zatáčky. Byl králem tanečního parketu v zábavním parku. To, co mu nelezlo do hlavy, všechna písmenka a čísla, to si vynahradil tělem. Na parketu řádil jako ďábel, jen to svištělo. Bral si, čeho se mu zachtělo.“

„Jak vypadal?“

„V tom to asi bylo, slečno. Proč mu ženské nemohly odolat. Vypadal trochu jako šelma převtělená do člověka, jako ztělesnění chtíče, mohutný, drsný, černé, blízko posazené oči, čelisti jako z kolmårdského mramoru.“

Gottfrid Karlsson zmlkl, jako by chtěl dát slečně Forsové čas vstřebat ten obraz nefalšované mužnosti.

„Takoví chlapi už dneska nejsou, slečno. I když tu v okolí ještě pořád žijou lidé s ne zrovna vybranými způsoby.“

„Proč se mu říkalo ze zatáčky?“

Gottfrid si položí vyzáblé ruce plné stařeckých skvrn na opěrky vozíku.

„To muselo být tak v polovině padesátých let. Nebo na začátku šedesátých let. Já jsem tehdá dělal mistra ve fabrice Cloetta. Kalle bůhvíjak přišel k penězům a koupil si pozemek se starou tmavě červenou stodolou dole u Westersu, jen pár set metrů odsud v zatáčce u podchodu pod hlavní silnicí, jak se jí dneska říká Andersova. Tenkrát tam podchod ještě nebyl a tam, kde je dneska silnice, byla jen louka. Sám jsem měl o ten dům zájem, takže to vím. Tenkrát to byla spousta peněz. Ve Stockholmu zrovna přepadli banku a šuškalo se, že ty peníze byly odtamtud.

Potkal jednu ženskou, Bengtovu matku. Elisabeth Teodorssonová se jmenovala. Ta ženská stála nohama na zemi tak pevně, až se zdálo, že s ní nic nepohne, ani zemětřesení. No jo, ale tak to nebylo.“

Starý muž si povzdychne, zavře oči.

Jako by mu došla slova.

Možná ho to pátrání v paměti unavilo? Anebo všechno to vyprávění? Ale pak oči zase otevře, kalné zorničky mu svítí.

„Od té doby, co koupil ten barák, se mu začalo říkat Kalle ze zatáčky. Dřív všichni věděli, kdo je to Kalle, ale teď dostal navíc přezdívku. Myslím, že ten barák byl začátek jeho konce, on nebyl spořádaný typ, jak se říká.“

„A pak se narodil Bengt?“

„Jo, v jednašedesátým, to si pamatuju, ale než přišel na svět, seděl Kalle za mřížemi.“

Gottfrid Karlsson znovu zavře oči.

„Nejste unavený?“

„Ale kdepak, co vás nemá, slečno. Ještě jsem neskončil.“

Cestou ven se Malin zastaví na sesterně.

Sestra Hermanssonová sedí u stolu přišroubovaného ke zdi, modrým perem vpisuje písmena do jakéhosi grafu.

Vzhlédne k Malin.

„Tak co?“

„Šlo to dobře,“ odpoví Malin.

„Jste o něco chytřejší?“

„Jsem i nejsem.“

„Je to podivín, ale to má z těch svých studií. Co odešel do důchodu, přihlásil se na univerzitu. Takže chápu, jestli vám nasadil brouka do hlavy. Vyprávěl vám o svých studiích, ne?“

„Ne. To ne.“

„Tak to já už budu radši zticha,“ ukončí hovor sestra Hermanssonová a vrátí se ke svému grafu.

Starci na vozících u vchodu jsou pryč.

Když Malin vychází otočnými dveřmi ven a mráz ji udeří plnou silou, znovu si vzpomene na poslední slova Gottfrida Karlssona. Ví, že se jí budou stále vracet.

Byla už na odchodu, když jí položil ruku na rameno.

„Mějte se na pozoru, slečno Forsová.“

„Prosím?“

„Jedno si pamatujte, slečno. Touha zabíjí.“

16.

Pozemek, na němž kdysi stával dům v zatáčce.

Teď: přepych střední třídy, nuda katalogových domků. Kdy byl asi postaven ten růžový dřevěný domek plný prefabrikované radosti z řemesla? Ve čtyřiaosmdesátém? Nebo devadesátém? Tak nějak. Ten, kdo od Bengana Míče dům koupil, určitě věděl, co dělá. Levně koupit, počkat si na konjunkturu, starý dům zbourat, postavit nový a prodat.

Zboural jste někomu život?

Ne.

Je snad dům něčím víc než majetkem? A je snad majetek něčím víc než povinnostmi? Pronajmout si dům, hlavně nekupovat vlastní. Heslo uvědomělých, chudých.

Malin vystoupí z auta. Zavětří v dusném vzduchu. Za korunami ztuhlých bříz tuší podchod pod linköpinskou silnicí. Černá díra, kopec na druhé straně jako neproniknutelná zeď.

Naproti přestavěný dům z padesátých let, stejně tak sousední dům nalevo. Jací lidé tu bydlí dnes? Už ne Kalle ze zatáčky. Už ne opilci. Nějací sukničkáři? Nebo opuštění tlouštíci, jejichž duším nebylo dopřáno vyrůst?

Sotva.

Obchodníci, doktoři, architekti a jim podobní.

Malin chodí sem a tam kolem auta.

Hlas Gottfrida Karlssona:

„Kalle ze zatáčky zmlátil jednoho chlapa v zábavním parku. Na tom by nebylo nic divného, rvačky byly jeho denní chleba. Ale tenhle chlap pak oslepl na jedno oko. Kalle si za to odseděl šest let.“

Malin se vydá nahoru k podchodu a silnici, přes zasněženou cyklostezku vyleze na násep. Z dálky je vidět akvadukt, ten tu tehdy nebyl. Auta mizí a zjevují se ve sněhovém oparu. Malin si představí zeleň, krásu léta, lodě plující po kanálu za silnicí. Tamhle je svět! A ty a ty do něj nepatříte. Tvým světem navždycky bude tahle vesnice, tvá samota, smích ostatních, honba za zatoulanými míči.

„Elisabeth šila, aby uživila sebe a dítě. Dělala přešívky pro obchod s módou, co byl v ulici Vasagatan. Každé ráno jezdívala s Bengtem na ruce autobusem pro oblečení a večer zase zpátky. Řidiči ji nechávali jezdit načerno. Už jako malý byl pěkně při těle, povídalo se, že klukovi dávala máslo s cukrem, aby měla klid na práci.“

Malin stojí u zábradlí nad podchodem, hledí na domy, na červený dřevěný domek, jenž tu kdysi stával. Malinký, ale pro malého chlapce to byl celý vesmír. Hvězdy na obloze jako připomínky vlastní pomíjivosti.

„Pár týdnů nato, co Kalleho pustili, Elisabeth otěhotněla. On v jednom kuse chlastal, teď už bezzubý, příliš brzy zestárnul. Povídalo se, že ho ostatní v base mlátili, za něco, co provedl ve Stockholmu. Že prý někoho udal. Ale ženské na něj letěly pořád stejně. V sobotu ještě chodíval do parku. Sukně a rvačky, to bylo jeho.“

Černé střešní tašky. Kouř z komína. Určitě z krbu.

„A pak se Bengtovi narodila sestřička Lotta. A šlo to pořád dokola, Kalle chlastal, rval se, bil ženu i kluka, dokonce i holčičku, když nechtěla přestat brečet, ale nějak to ještě šlo, i když žádná sláva to nebyla. Kalle stával venku před cukrárnou a řval na kolemjdoucí. Policajti ho nechávali být. Že už byl starý.“

Malin jde zpátky k domu, chvíli zaváhá, než vejde na cestu ke garáži. V nejvzdálenějším rohu pozemku prastarý dub. Ten tu musel stát už za tvých časů, že, Bengte?

Ano, stál tu.

Běhávali jsme se sestrou pod ním a kolem něj. Běhávali jsme tam, abychom se vyhnuli tátovi, donutili ho vyhýbat se nám, smíchem, rámusem, naším dětským křikem.

A jak jsem jedl!

Když jsem jedl, existovala naděje, když jsem měl jídlo, měl jsem i víru, když jsem jedl, neexistovala jiná skutečnost než jídlo, když jsem jedl, držel se smutek ve své temné díře, smutek nad tím, co se nikdy nestalo.

Ale k čemu mi to běhání a jídlo bylo?

Maminka zmizela. Rakovina jí nejdřív vzala játra a pak ji celou. Zmizela nám během pár měsíců a pak, co následovalo? Nastala věčná noc.

„Sociálka mu měla děti vzít, když Elisabeth umřela. Ale nezmohli nic. Kalle si je chtěl nechat u sebe a takový byl tenkrát zákon. Bengtovi mohlo být dvanáct, malé Lottě asi šest. Myslím, že pro Bengta už to tehdy znamenalo konec. Zničené, odepsané zboží. Byl tím nejosamělejším z osamělých, usmrkanec ze zatáčky, zrůda, které se všichni vyhýbali. Jak má člověk mluvit s lidmi, kteří na něj hledí jako na zrůdu? Vídal jsem to zpovzdálí, a jestli jsem v životě něčím zhřešil, tak tím, že jsem ho míjel, dokud tam ještě pořád byl, jestli mi rozumíte, slečno. Když mě a nás ze vsi potřeboval.“

A matka Elisabeth? Jediné, na co se zmohla, bylo zvednout ruku, když ji bil. Ruce měla zřízené tak, že už ani nemohla šít.

Malin obchází kolem domu.

Cítí na sobě pohledy zevnitř. Zírají na ni. Říkají si, co je asi zač. Jen klidně zírejte. Nově vysázené jabloně, idyla vonících květin, víte, jak je snadné takovou idylu jednou provždy zničit?

Maminko, i když už jsi dál nemohla, vrať se.

Takhle jsi ji prosil, Bengte?

Víc už nedokážu vyprávět.

I my máme své hranice.

Chci se vznášet.

Vznášet se a hořet.

Ale stýskalo se mi po ní a bál jsem se o sestřičku, nevím, snad proto jsem ho praštil tou sekyrou, abych to všechno nějak napravil. Vidíš sama ty domy kolem. Viděl jsem, jak by to mělo a mohlo být.

Měl jsem ho rád, tátu. Proto jsem na něj ten večer zvedl sekyru.

Usmrkanci. Špindírové. Ustrašené, vysmívané děti. Záškoláci. Děti ožraly.

Malá holčička, Lotta, jež přestala mluvit, smrděla močí, bídou, pro niž nebylo v sociálně-demokratickém vymydleném státě blahobytu místo.

Pohorky Caterpillar prolamují tvrdou sněhovou krustu na zahradě za domem snů, otevřou se dveře, podezřívavý mužský hlas:

„Promiňte, hledáte někoho?“

Připravená mladá policistka ukáže služební průkaz.

„Policie. Jen se tu poohlížím. Kdysi tu bydlel někdo, koho vyšetřujeme.“

„Kdy to bylo? My tady bydlíme od devětadevadesátého.“

„Nebojte se. To bylo dávno před tím, než tu tenhle dům stál.“

„Můžu zavřít? Táhne nám dovnitř.“

Obchodnický typ. Ve vlasech melír, i když už mu určitě bylo čtyřicet.

„Klidně zavřete. Já už budu brzy hotová.“

Matka se vytratila pod tíhou nemoci, otec ničil vše, co mu přišlo pod ruku. Křik plný touhy zní odsud jako ozvěna, z historie lesa a polí.

Gottfridův hlas:

„Vzal na něj sekyru, slečno. Nebylo mu ani patnáct. Počkal si na něj za dveřmi, když se Kalle jednou večer vracel domů z tahu. Jak starý otevřel dveře, praštil ho do hlavy. Kluk si sekyru nabrousil, ale špatně mířil. Čepel sjela po hlavě a vzala za ucho, skoro mu ho usekl, čistý řez, povídali, že mu viselo z hlavy jako kus masa. Kalle vyběhl z domu, krev mu tekla po krku, stékala po těle. Jeho křik byl té noci slyšet vesnicí jako ozvěna.“

Bílý sníh. Malin však přece cítí zápach Kalleho krve plné alkoholu i pach Bengtova čtrnáctiletého zoufalství. Vidí jeho sestřičku Lottu, počuranou, v posteli, s otevřenou pusou a očima plnýma strachu, který ji asi nikdy neopouštěl.

„Nikdy se jí nedotkl. I když se to taky povídalo.“

„Kdo se jí nedotkl?“

„Starý ani Bengt. Na to vezmu jed, i když se napovídalo všelicos.“

Holčička dostala adoptivní rodiče. Bengt strávil pár let v pěstounské péči, pak se vrátil domů. Ke Kallemu bez ucha, s páskou kolem hlavy a bílým kusem látky přes díru, kde míval ucho.

A pak Kalle jednou začátkem léta umřel. Po pár zběsilých letech, kdy se jeden před druhým měli na pozoru. Nakonec mu selhalo srdce. Bengta našli, nemohlo mu být víc než osmnáct. „Měsíc bydlel sám s mrtvolou v domě. Vypadalo to, že chodil ven jen pro chleba.“

„A pak?“

„Sociálka dům prodala. Zbourali ho. A Bengta strčili do bytu v Härně. Snad si mysleli, že zapomene.“

„Jak to všechno víte, Gottfride?“

„Tolik toho zase nevím, slečno. Tohle věděli ve vsi všichni. Ale většina z nás už je mrtvá, anebo lidi zapomněli. Kdo by chtěl vzpomínat na ty politováníhodné? Na blázny?

Takové věci a takoví lidé jsou pro většinu z nás na okraji zájmu. Vidíme je, ale málokdy si je zapamatujeme.“

„A co bylo potom, když mu pořídili ten byt?“

„To nevím. Posledních deset let jsem se staral sám o sebe. Chytal míče. Ale když jsem ho potkal, byl pěkně oblečený a čistý, takže se o něj musel někdo starat.“

Malin nasedne do auta, otočí klíčkem v zapalování.

Ve zpětném zrcátku se podchod pod silnicí smršťuje v černou díru. Nadechne se a vydechne.

Někdo se o něj možná staral, ale kdo?

Zavřu oči a na svém tříletém těle cítím maminčiny teplé ruce, chytá mě za faldíky. Cítím její překypující prsa, zavrtává mi nos do kulaťoučkého břicha, lechtá to a hřeje a já si přeju, aby to nikdy neskončilo.

Hledej dál, Malin, jen hledej.

17.

Zekeho chladné, naštvané oči, když ho potká u vchodu na služebnu. Hubuje ji těch pár kroků od vchodu k jejímu stolu. Johan Jakobsson jim pokývne ze svého místa, stůl Börjeho Svärda je prázdný.

„Malin, víš, že nemám rád, když takhle někam jezdíš sama. Snažil jsem se ti dovolat, ale měla jsi pořád vypnutý telefon.“

„Zdálo se mi, že to spěchá.“

„Malin, nabrat mě tady netrvá o nic dýl než nabrat kurvu na Reeperbahnu. Kolik času by ti zabralo sem zajet? Pět minut? Nebo deset?“

„Kurvu na Reeperbahnu? Zeke, co by tomu řekly dámy ze sboru? Tak už se na mě nezlob. Radši si sedni a poslouchej. Tohle se ti určitě bude líbit.“

„Štveš mě, Malin. Tak cos mi chtěla říct?“

Poté, co Malin dokončila své vyprávění o otci Bengta Anderssona, Kallem ze zatáčky, a světu, který stvořil, zavrtěl Zeke hlavou.

„Člověk je krásné zvíře, co?“

„Našel jsi něco zajímavého v archívu?“

„Ne, zatím ne. Ale teď to bude jednodušší. Když jim dáme pár letopočtů, kterých se budou moci chytit. Měl čistý trestní rejstřík, ale to se vysvětluje tím, že mu bylo teprve čtrnáct, když se to stalo. Potřebujeme jenom potvrdit to, co ti ten děda řekl. Ale teď už to půjde rychle. Ráno mu vystavili úmrtní list. Taky jsem zjistil jméno sociální pracovnice v Ljungsbro, nějaká Rita Santessonová.“

„Mluvil jsi s ní?“

„Jenom v rychlosti po telefonu.“

„Tys tam ještě nebyl? Mohl jsi mě nabrat cestou. Teď budu muset zase zpátky do Ljungsbro.“

„Sakra, Malin, ty si možná sama odjedeš, ale já ne. Na tomhle přece děláme společně, ne? A zajet do Ljungsbro snad není takový problém.“

„A co ostatní?“

„Ještě vyslýchají sousedy a taky vypomáhají oddělení vloupaček. O víkendu se někdo vloupal do vily ředitele Saabu a prý ukradl obraz od nějakého amerického malíře, Harwoola nebo jak se jmenuje, za několik miliónů.“

„Warhola. Takže vloupání do vily nějakého ředitele je důležitější než vražda?“

„Víš přece, jak to chodí, Malin. Byl to jen tlustý, osamělý sociální případ. Žádný ministr zahraničí.“

„A co Karim?“

„Média už se uklidnila, takže Karim taky. A ukradený Warhol může být i v celostátních novinách.“

„Tak jedeme za tou Ritou Santessonovou. Schválně, co nám poví.“

Rita Santessonová vypadá, jako by se jim měla každou chvíli rozsypat před očima. Pletený bledě zelený svetr jí visí na hubeném těle, nohy jako párátka má oblečené v béžových manšestrových kalhotách. Vpadlé tváře, vodové oči ve světle zářivky, vlasy ztratily všechnu barvu, kterou snad kdysi měly. Na žlutých omyvatelných tapetách reprodukce od Bruna Liljeforse. Srnka na sněhu, liška chytající vránu. Zatažené žaluzie jako by dovnitř nechtěly pustit realitu.

Rita Santessonová má silný kašel, ale černou složku se jménem a rodným číslem Bengta Anderssona hodí na otlučenou borovou desku stolu s podivuhodnou silou.

„To je všechno, co mám.“

„Můžeme si to okopírovat?“

„Ne, ale to, co potřebujete, si můžete opsat.“

„Půjčíte nám svou kancelář?“

„Tu potřebuju na schůzky s klienty. Můžete si sednout do kuchyňky.“

„Taky bychom si s vámi potřebovali promluvit.“

„To můžete hned. Ale jak už jsem říkala, moc toho nevím.“

Rita Santessonová se posadí do vypolstrovaného křesla a pokyne jim směrem k oranžovým židlím z umělé hmoty, zřejmě pro návštěvy.

Zakašle, až hluboko z plic.

Malin se Zekem se posadí naproti ní.

„Tak co chcete vědět?“

„Jaký byl?“ zeptá se Malin.

„Jaký byl? To já nevím. Byl tu u mě jen párkrát a vždycky byl duchem nepřítomný. Bral antidepresiva. Moc toho nenamluvil. Zdálo se mi, jako by nejvíc ze všeho chtěl být sám. Nabízeli jsme mu invalidní důchod, ale to on zaboha nechtěl, asi si myslel, že se pro něj někde najde nějaké místo. Znáte to, naděje umírá poslední.“

„Nic víc? Měl nějaké nepřátele?“

„Ne, nic takového. Myslím, že neměl přátele ani nepřátele. Jak jsem říkala…“

„Opravdu nám nic víc neřeknete? Zkuste si vzpomenout.“ Zekeho panovačný hlas.

„Vlastně ano. Ptal se na svou sestru. Ale to nebyla naše starost, pátrat po jeho příbuzných. Myslím, že se bál ji kontaktovat sám.“

„Kde teď bydlí jeho sestra?“

Rita Santessonová ukáže na složku. „Všechno máte tady.“

Pak vstane a pokyne jim směrem ke dveřím.

„Za pár minut mi přijde klient. Kuchyňka je na konci chodby. Pokud už nemáte další otázky.“

Malin se podívá na Zekeho. Ten zavrtí hlavou.

„V tom případě mě omluvte.“

Malin vstane.

„Jste si jistá, že bychom neměli vědět ještě něco?“

„Nic, o čem bych chtěla mluvit.“

Tělo Rity Santessonové je náhle plné síly. I neduživý tygr je pánem ve své kleci.

„Nic, o čem byste chtěla mluvit?“ Zekeho naštvaný hlas. „Byl zavražděn. Pověsili ho na strom jako zlynčovaného negra. A vy o tom nechcete mluvit?“

„Takový tón si vyprošuju.“

Rita Santessonová stáhne ústa, pokrčí rameny, celé její tělo se tím pohybem zachvěje. Vy asi nenávidíte muže, viďte, pomyslí si Malin. Potom se zeptá:

„Kdo ho měl na starosti před vámi?“

„To nevím, ale taky by to mělo být v těch papírech. V téhle kanceláři jsme celkem tři a všechny jsme nastoupily teprve před pár lety.“

„Můžete nám dát telefon na bývalé zaměstnance?“

„Zeptejte se na recepci. Určitě vám to zjistí.“

Nakyslý pach spáleného kofeinu a ohřívaného jídla z mikrovlnné trouby. Na oválném stole voskovaný ubrus s květinovým vzorem.

Smutné čtení. Podávají si navzájem papíry, střídavě jeden čte a druhý si dělá poznámky.

Bengt Andersson, několikrát na psychiatrii, deprese, samotář, různé sociální pracovnice, přestupní stanice po ty, které to chtějí dotáhnout daleko.

Ale v roce 1997 se cosi stalo.

Tón záznamů se změnil.

Výrazy jako „samota, sociální vyloučení, touha po kontaktu s lidmi“.

Celou tu dobu stejná sociální pracovnice: Marie Murvallová.

Teď se v poznámkách objeví i jeho sestra. Marie Murvallová píše:

Bengt se ptá na svou sestru. Zapátrala jsem v archívu. Sestra Lotta byla nejprve svěřena do pěstounské péče, poté adoptována rodinou z Jönköpingu. Jméno změněno na Rebecka Stenlundhová.

Takže z Lotty Rebeckou, pomyslí si Malin. A z Anderssonové Stenlundhovou.

Rebecka Stenlundhová. Přejmenovali ji jako kočku, jež se bývalému majiteli omrzela a našli jí náhradní domov.

O sestře už nic víc, jen: Bengt se bojí sestru kontaktovat. Na okraji papíru rukou poznamenané telefonní číslo a adresa v Jönköpingu. Poté neobvyklá reflexe: Proč se tolik snažím?

Marie Murvallová.

To jméno je mi povědomé.

Už jsem ho někde slyšela.

„Zeke. Marie Murvallová. Není ti to jméno povědomé?“

„Jo, odněkud ho znám. Máš pravdu.“

Nová slova.

V dobré náladě. Po mých návštěvách a umíněném přesvědčování dodržuje osobní hygienu a uklízí. Vzorný.

Pak náhlý konec.

Marii Murvallovou nahradila nejprve Sofie Svenssonová, poté Inga Kylbornová a nakonec Rita Santessonová.

Všechny měly stejný názor.

Uzavřený, unavený, problémy s komunikací.

Poslední schůzka před třemi měsíci. Nic zvláštního.

Odevzdají složku zpět na recepci. Mladá dívka s kroužkem v nose a havraními vlasy jim věnuje úsměv a na žádost o telefonní čísla na bývalé sociální pracovnice, jež měly Bengta Anderssona na starosti, odpoví jen: „Jistě.“

O deset minut později jim podává seznam.

Pět jmen.

„Tady to je. Doufám, že vám to pomůže.“

Než vyjdou ven, oba si zapnou bundu, oblečou si rukavice, čepici, šálu.

Malin pohlédne na nástěnné hodiny. Obyčejné jako na všech úřadech, černé ručičky na šedobílém pozadí.

Je 15.15.

Zekemu zazvoní telefon.

„Jo… jo… jo… jo.“

S telefonem stále v ruce Zeke informuje Malin: „To byl Sjöman. Chce se s námi sejít na poradu ve tři čtvrtě na pět.“

„Stalo se něco?“

„Jo, prý volal nějaký chlápek z fakulty historie. Říkal, že ví, co by mohlo být podnětem k vraždě.“

18.

Sven Sjöman se zhluboka nadechne a vrhne rychlý pohled na Karima Akbara stojícího vedle něj před bílou tabulí v zasedací místnosti.

„Zimní oběť,“ zahájí poradu a dlouze se odmlčí, než pokračuje: „Podle Johannese Söderkvista, profesora historie, to prý byl jakýsi druh rituálu, při němž se kdysi bohům obětovala zvířata. Oběť se věšela na strom, tudíž by tu mohla být jasná souvislost s naším případem.“

„Ale tohle byl přece člověk,“ namítne Johan Jakobsson.

„K tomu jsem se právě chtěl dostat. Vyskytovaly se totiž i lidské oběti.“

„Takže je možné, že máme co do činění s rituální vraždou, kterou má na svědomí nějaká novodobá sekta vyznávající staroseverské bohy,“ vloží se do hovoru Karim. „Musíme to vzít v úvahu, je to jedna z možných teorií.“

Jako bychom měli nějaké jiné teorie, pomyslí si Malin a představí si novinové titulky: RITUÁLNÍ VRAŽDA, STAROSEVERSKÉ SEKTY: TAKHLE VYPADAJÍ.

„Vždyť jsem vám to říkal,“ řekne Johan. „Určitě to byl nějaký rituál.“

V jeho hlase není ani stopa zadostiučinění, jen konstatuje fakta.

„Známe nějaké takové sekty? Co věří ve staroseverské bohy?“

Börje Svärd předhodí otázku do pléna.

Zeke se opře o židli. Malin vidí, jak z celého jeho těla čiší skepse.

„Zatím ne,“ odvětí Sven. „Ale to ještě neznamená, že neexistují.“

„Jestli existují, tak je stoprocentně najdeme na internetu,“ dodá Johan.

„Ale že by někdo zašel tak daleko, to se mi nechce věřit,“ pokračuje Börje.

„V naší společnosti se občas dějí věci, kterým se člověku nechce věřit,“ odpoví Karim. „A mám pocit, že většinu z nich jsem už viděl.“

„Johane a Börje,“ zavelí Sven, „vy se zaměříte na ty rituály a sekty na internetu. Malin a Zeke, vy zajděte za profesorem Söderkvistem. Schválně, co se dozvíte. Je vám k dispozici dnes večer na fakultě.“

„Dobře,“ přikývne Johan. „Sednu si na to večer doma. Myslím, že se toho dá dost najít jenom surfováním. Jestli teda na internetu něco bude. To ale znamená, že se musíme vykašlat na tu krádež obrazu.“

„Jo, nechte to být,“ odpoví Karim. „Tohle je důležitější.“

„Hlavně žádné ukvapené závěry,“ podotkne Sven.

„A co dál?“

Karim, autoritativní, téměř jako vlastní parodie.

„Sklo z okna jeho bytu jsme poslali do laboratoře na analýzu,“ odvětí Malin. „Chceme zjistit, odkud se tam vzaly ty dírky. Karin Johannisonová si myslí, že by nám mohly pomoct ty praskliny kolem.“

Karim přikývne.

„Fajn. Musíme otočit každý kámen. Co dál?“

Malin stručně převypráví, co dnes se Zekem zjistili. Nakonec se zmíní i o tom, jak se cestou ze sociálního úřadu v Ljungsbro snažila dovolat na tři čísla ze seznamu, ale nikdo to nebral.

„Taky bychom si měli promluvit s jeho sestrou, jmenuje se teď Rebecka Stenlundhová.“

„Zajeďte zítra do Jönköpingu a zkuste ji najít.“

„Ale moc si od toho neslibujte,“ poznamená Sven. „U někoho, kdo měl takové dětství, nikdy nevíte.“

„Tak dělej, zaber.“

Johan Jakobsson stojí nad ní, prsty se zespodu téměř dotýká činky.

Sedmdesát kilo.

Tolik sama váží. Záda pevně přitisknutá k lavici, činka ji tlačí dolů, dolů, dolů, Malin mizí pod její tíhou.

Pot.

„Makej, srabe.“

Poprosila ho, aby jí tak říkal, srabe, sám by si to nikdy nedovolil. Malin si všimla, jak se mu to zpočátku příčilo, ale teď už to slovo říká úplně přirozeně.

…tři, čtyři, pět, zaber, šest, sedm, osm…

Síla, jež se ještě před pár vteřinami zdála tak samozřejmá, ji opouští.

Kulaté stropní svítidlo nad ní exploduje, místnost je najednou celá bílá, svaly také bílé, němé, Johanův hlas:

„Tak zaber.“

A Malin tlačí, tlačí, ale ač se snaží, seč jí síly stačí, činka jí klesá na krk.

Náhle tlak povolí, tíha zmizí a Malin opět spatří bleděmodré omyvatelné tapety, žlutý strop, přístroje v suterénní posilovně bez oken, znovu ucítí pach potu.

Vstane. Jsou v místnosti sami. Většina kolegů chodí do posilovny v centru: „Mají lepší přístroje.“

Johan se přátelsky ušklíbne.

„Poosmé to nejde, co?“

„Neměls mi pomáhat,“ odvětí Malin. „Zvládla bych to.“

„Kdybych počkal ještě chvilku, rozdrtila by sis krk.“

„Tak teď ty.“

„Mně už to dneska stačilo,“ řekne Johan a odlepí si z prsou propocené seprané modré tričko Adidas. „Děti.“

„Nevymlouvej se na děti.“

Johan se ve dveřích zasměje.

„Vždyť je to jen posilování, Malin. Nic víc.“

Malin zůstane v posilovně sama.

Stoupne si na běžecký pás. Nastaví tempo téměř na maximum. A pak jen běží, dokud jí opět vše nezbělá před očima, dokud okolní svět nezmizí.

Teplý proud vody na kůži.

Zavřené oči, kolem tma.

Rozhovor s Tove před pár hodinami.

„Můžeš si ohřát něco z mrazáku? Nebo tam je ještě to kuře od víkendu. Táta to všechno nesnědl.“

„Neboj, mami. Něco si udělám.“

„Budeš doma, až přijdu?“

„Možná se půjdu učit k Lise. Ve čtvrtek máme písemku ze zeměpisu.“

Odkdy se potřebuje učit na písemky? pomyslí si Malin.

„Můžu tě vyzkoušet, jestli chceš.“

„To je dobrý.“

Ve vlasech šampón, na těle, na prsou, tak málo užitečných, mýdlo.

Malin zastaví sprchu, utře se, ručník hodí do koše na prádlo a ze skříně si vyndá čisté oblečení. Oblékne se a nasadí si žluto-červené hodinky Swatch, které dostala od Tove k Vánocům. Ukazují půl osmé. Zeke už nejspíš čeká v autě na parkovišti. Měla bych si pospíšit. Ten profesor na nás asi nebude čekat celý večer.

19.

Kráčejí svižným krokem mezi červenými plechovými budovami. Pod podrážkami jim skřípe písek, šedé dláždění je pečlivě posypáno, ale tu a tam přece jen zbyly kusy ledu. Průchod mezi němými podlouhlými budovami je jako větrný průsmyk, kde mráz nabírá plnou sílu a opírá se jim do těla. Kužely pouličních lamp se kymácejí, jak jimi vítr smýká sem a tam.

Univerzita.

Jako čtyřhranné město ve městě načrtnuté mezi čtvrtí Valla, golfovým hřištěm a Science Parkem Mjädervi.

„Nevěděl jsem, že vzdělání může být tak ponuré,“ poznamená Zeke.

„Není ponuré,“ odvětí Malin. „Jen únavné.“

Sama dva roky studovala první ročník práv, Tove se jí motala pod nohama, Janne byl bůhvíkde v džungli nebo na podminované horské cestě. Policejní obchůzky, noční služby, noční jesle, sama, sama s tebou, Tove.

„Říkala jsi budova C?“

Písmeno C svítí nad nejbližším vchodem. Zekeho hlas plný naděje.

„Sorry, je to F.“

„Do prdele, to je kosa.“

„Děsná.“

Ve druhém patře budovy F svítí osamělé okno jako přerostlá hvězda na neochotné obloze.

„Prý máme na zvonku namačkat B 3267, pustí nás dovnitř.“

„To si budeš muset sundat rukavice.“

O minutu později stojí ve výtahu a jedou nahoru. Hlas profesora Johannese Söderkvista v domovním zvonku byl těžko čitelný, prchavý.

„To je policie?“

„Ano, inspektoři Forsová a Martinsson.“

Bzzz a pak už teplo.

Co jsem čekala? napadne Malin, když zaujme místo na nepohodlné židli v profesorově kabinetě. Mrzutého starce v pletené vestě? Profesoři historie nepatří k vyšší vrstvě, před níž bývá nesvá. Ale kdo je tohle?

Mladý, není mu víc než čtyřicet, hezký, snad jen poněkud neduživá brada, ale zato dokonalé lícní kosti a modré, chladné oči. Dobrý den, pane profesore.

Sedí mírně zakloněn ve svém křesle, na druhé straně stolu, pedantsky uklizeného až na nedbale otevřený balíček sušenek Mariekex. Místnost má asi deset metrů čtverečních, podél stěn police plné knih, okna s výhledem na golfové hřiště, tiché a opuštěné za silnicí.

Profesor se usměje, avšak jen ústy a tvářemi, očima ne.

Schovává jednu ruku, napadne Malin, tu, kterou nám nepodal. Skrývá ji pod deskou psacího stolu. Pročpak asi, pane profesore?

„Chtěl jste nám něco říct?“ zeptá se Zeke.

Místnost je cítit čisticím prostředkem.

„Zimní oběť.“ Profesor se ještě více zakloní. „Říká vám to něco?“

„Jen matně,“ odvětí Malin.

Zeke zavrtí hlavou a kývne na profesora, aby pokračoval:

„Pohanský rituál, něco, co jednou do roka touhle dobou vykonávali ti, kterým se dnes říká vikingové. Obětovalo se bohům pro štěstí a zdar. Nebo jako pokání. Pro očistu krve. Na usmířenou s mrtvými. To nevíme jistě. Spolehlivých pramenů o tomto rituálu je poskrovnu, ale můžeme si být jisti tím, že se obětovala jak zvířata, tak i lidé.“

„Lidé?“

„Ano, lidé. Oběti se věšely na strom, často na otevřeném prostranství, aby na ně bohové dobře viděli. To je alespoň naše teorie.“

„A vy si myslíte, že se ten muž na östgötalandské pláni mohl stát novodobou zimní obětí?“ zeptá se Malin.

„Ne, to si nemyslím.“

Profesor se opět usměje.

„Ale myslím, že tu je nesporná podoba. Jedno vám řeknu: Ve Švédsku existují různé víkendové kurzy a hotely, kde touhle dobou provádějí neškodnou zimní oběť. Aniž by se jakkoliv dotýkali té temnější stránky, pořádají přednášky o staroseverské kultuře a podle svého tvrzení podávají dobové jídlo. Komerční atrakce. Ale pak je tu ještě jedna skupina lidí, která má, abych tak řekl, méně zdravý zájem o tuto epochu.“

„Méně zdravý zájem?“

„Občas na ně narazím na svých přednáškách mimo univerzitu. Je to typ lidí, kterým dělá problémy žít v současnosti, kteří se raději identifikují s historií.“

„Žijí minulostí?“

„Tak nějak.“

„Chcete říct, že věří v pohanské bohy?“

„To bych neřekl. Spíš se to týká staroseverské historie.“

„Víte, kde bychom je našli? Takové lidi?“

„Nevím o žádných zvláštních sektách. O to jsem se nikdy nezajímal. Ale určitě existují a takoví podivíni jistě občas chodí i na moje přednášky. Být vámi, nejdřív bych se podíval na internet. Žijí sice minulostí, ale vyznají se v počítačích.“

„A vy opravdu žádné neznáte?“

„Ne. Na mých veřejných přednáškách se nevede seznam posluchačů. Je to stejné, jako byste šli do kina nebo na koncert. Přijdete, poslechnete si přednášku a jdete domů.“

„A jak víte, že se vyznají v počítačích?“

„To přece všichni tihle lidé.“

„A co vaše přednášky na univerzitě?“

„Sem se takoví lidé nedostanou. A zimní oběť je sotva zlomkem mých přednášek.“

Profesor zvedne ruku, kterou doposud ukrýval pod psacím stolem, a poškrábe se na tváři. Malin spatří zlověstnou ránu klikatící se po hřbetu ruky.

Profesor se zarazí a ruku zase rychle vrátí pod stůl.

„Co se vám stalo?“

„Ale, máme doma kočky. Jedna se najednou jakoby zbláznila, když jsem si s ní hrál. Odvezli jsme ji k veterináři a ukázalo se, že má nádor na mozku.“

„To je mi líto,“ řekne Malin.

„Děkuju. Kočky jsou pro nás s Magnusem jako děti.“

„Myslíš, že o té ruce lhal?“

Ve větrném průsmyku mezi budovami je Zekeho hlas sotva slyšet.

„Nevím,“ zakřičí Malin.

„Neměli bychom si ho proklepnout?“

„Můžeme někomu říct, ať se na něj podívá.“

V kapse jí zazvoní telefon.

„Sakra.“

„Nech to zvonit. Zavoláš zpátky z auta.“

Cestou kolem McDonalda na kruhovém objezdu u Rydu Malin zavolá zpátky Johanu Jakobssonovi. Kašle na to, že jeho žena teď možná právě uspává děti a že je zvuk telefonu může vyrušit ze spánku.

„Johan Jakobsson.“

V pozadí je slyšet křik dětí.

„Tady Malin. Sedím se Zekem v autě.“

„Takže: nenašel jsem přímo žádnou sektu, ale pojem zimní oběť se na webu docela dost vyskytuje. Nejvíc na stránkách kurzů, co…“

„To všechno už víme. Co dál?“

„K tomu jsem se chtěl dostat. Kromě těch kurzů jsem našel stránku nějakého člověka, co si říká sejdař. Sejd je patrně jakýsi druh staroseverského šamanství. Píše tam, že podle tradice sejdu se má každý rok v únoru vykonat zimní oběť.“

„Poslouchám.“

„Tak jsem se dostal na jednu yahoo skupinu o sejdu.“

„Kamže?“

„Na diskusní fórum na internetu.“

„Aha.“

„Nebylo tam moc členů, ale podíval jsem se na adresu majitele té stránky. Bydlí u Maspelösy.“

„U Maspelösy.“

„Přesně tak, Forsová. Jen kousek od místa činu.“

„Vyslechnete ho ještě večer?“

„Proč? Protože má webovou stránku? To počká do zítřka.“

„Je to rozumné?“

„Rozumné, nerozumné. Vám se tam chce teď jet?“

„Jo, klidně.“

„Ty jsi blázen, Malin. Měla bys jet radši domů k Tove.“

„Máš pravdu. To počká. Zajedeme tam zítra.“

Kuchyňská linka ji studí pod rukou, a přesto jako by hřála…

Sejd.

Staroseverské šamanství.

Nevysvětlené, alespoň prozatím, dírky v okně.

Souvisí to spolu?

Víra ve staroseverské bohy.

Zeke se tomu nejdřív smál, ale pak znejistěl, jako by mu došlo, že když může jednoho mrazivého zimního rána na stromě viset nahý člověk, tak taky můžou existovat podivíni žijící svůj život podle staroseverské mytologie.

Ale musí nechat všechny dveře otevřené, obrátit každý kamínek mozaiky, kde by mohlo být něco relevantního. Policejních vyšetřování, jež skončila na mrtvém bodě jen proto, že se policisté zamotali nebo ještě hůře zahleděli do jedné teorie, už tu bylo dost.

Malin si namaže pár sucharů nízkotučným sýrem, sedne si k pracovnímu stolu a začne telefonovat osobám ze seznamu, který dostala na sociálním úřadě v Ljungsbro.

Hodiny na monitoru počítače ukazují 21.12. To ještě není pozdě na vyřizování telefonů.

V předsíni vzkaz od Tove.

Jdu se k Filippě učit na zítřejší písemku z matiky. Budu doma nejpozději v deset.

Z matiky? Neříkala ze zeměpisu? K Filippě?

Nikdo to nebere, Malin nechává vzkazy, diktuje jméno, telefonní číslo a také to, proč volá. Zavolejte mi večer nebo zítra ráno, hned jak dostanete tuhle zprávu. Kde sakra všichni v pondělí večer jsou? No jistě.

V divadle, v kině, na koncertě, na kurzu, na cvičení.

Všechno to, co děláme, když chceme zahnat nudu.

Číslo Marie Murvallové neexistuje. Smlouva vypršela. Na informacích o telefonních číslech její nové číslo nemají.

Půl desáté.

Malin cítí v těle únavu po cvičení, svalová vlákna protestují, avšak zároveň rostou.

Mozek má po schůzce s profesorem mdlý.

Třeba ji čeká klidná noc. Nic nezažene noční můry lépe než cvičení a soustředění. Přesto cítí neklid a nervozitu, ani v tomhle mraze nevydrží sedět doma.

Vstane, oblékne si bundu, ze zvyku si vezme pouzdro s pistolí a vyrazí opět ven. Vydá se vzhůru ulicí Hamngatan až k náměstí Filbytertorget a pak pokračuje do kopce k zámku a ještě dál ke hřbitovu, kde sněhem pokryté hroby střeží tajemství svých majitelů. Malin pohlédne směrem k rozptylové loučce, občas se tam chodí dívat na květiny, snaží se vycítit přítomnost mrtvých a uslyšet jejich hlasy, namlouvá si, že může překonávat dimenze jako superhrdina s nadpřirozenými silami.

Šelest větru.

Oddychování mrazu.

V tichosti postojí u rozptylové loučky.

Povadlé duby. Zmrzlé větve visí ve vzduchu jako černý ztuhlý déšť. U nohou pár hořících svíček, na sněhu jako šedý kruh věnec.

Jste tu?

Jen ticho, prázdno, klid.

Já tu jsem, Malin.

Bengte?

Večer je ničivý a mrazivý. Malin opustí rozptylovou loučku, pokračuje podél hřbitovní zdi a dál přes silnici na Vallu, dolů ke staré vodárenské věži a infekční klinice.

Míjí byt rodičů.

„Zaléváš, viď…?“

Něco se jí tu nezdá. V jednom z oken rodičů svítí načervenalé světlo. Jak to, že se tam svítí? Nikdy nezapomínám zhasnout.

20.

Chodba. Nechá rozsvíceno.

Vytáhne mobil, vyťuká číslo rodičů. Ať je v bytě kdokoliv, zvonění telefonu ho zmate. Vzápětí si však uvědomí, že otec pevnou linku dávno zrušil.

Tentokrát nejede výtahem.

Našlapuje tak tiše, jak je to jen v zimních botách možné, tiše stoupá po schodech do třetího patra a cítí, jak jí na zádech vyrážejí kapičky potu.

Dveře jsou neporušené, bez viditelných stop násilí.

Přes prosklené dveře proniká světlo.

Přiloží ucho na dveře a naslouchá. Nic. Nakoukne dovnitř otvorem pro poštu, zdá se, že světlo vychází z kuchyně.

Vezme za kliku.

Mám vytáhnout pistoli?

Ne.

Vrzající panty, když otvírá dveře, pak tlumené hlasy z ložnice rodičů.

Vtom hlasy umlknou, místo nich zvuk pohybujících se těl. Slyšeli ji?

Odhodlaně vykročí předsíní a vrhne se k ložnici.

Rozrazí dveře.

Na zeleném přehozu Tove. Já. Zápasí s džíny ve snaze zapnout knoflíky, prsty ji neposlouchají.

„Mami.“

Vedle postele dlouhovlasý hubený chlapec, snaží se obléknout si černé tričko s hardrockovým motivem. Má nepřirozeně bílou pleť, jako by za celý život nebyl venku na sluníčku.

„Mami, já…“

„Ani slovo, Tove, ani slovo.“

„Já…“ začne chlapec hlasem, který snad ještě nedomutoval. „Já…“

„Ty buď taky zticha. Mlčte, oba. A oblečte se.“

„Vždyť jsme oblečení, mami.“

„Tove, varuju tě.“

Malin vyjde z ložnice, zabouchne za sebou dveře a zavolá na ně:

„Až budete oblečení, přijďte.“

Chce se jí křičet spoustu věcí, ale co vlastně? Nemůže přece křičet: Tove, tys byla omyl, prasklý prezervativ. Copak chceš udělat totéž co já? Myslíš, že je jednoduché být matkou pubertální, ačkoliv milované dcery?

Šepot, chichotání z ložnice.

Za dvě minuty vyjdou ven. Malin pokývne směrem k pohovce v obýváku.

„Tove, tady si sedni. A co ty, ty jsi kdo?“

Hezký, pomyslí si Malin, ale bledý. Panebože, vždyť mu není víc než čtrnáct a Tove, Tove, ty jsi ještě malá holčička.

„Já jsem Markus,“ odpoví ten bledý chlapec a odhrne si vlasy z čela.

„Můj kluk,“ ozve se Tove z pohovky.

„To mi došlo,“ odpoví Malin. „Tak hloupá zase nejsem.“

„Chodím do školy v Ånestadu,“ vysvětluje Markus. „Potkali jsme se před pár týdny na jedné párty.“

Na jaké párty? Copak Tove byla na nějaké párty?

„Máš taky nějaké příjmení, Markusi?“

„Stenvinkel.“

„Můžeš jít. Uvidíme, jestli se ještě někdy potkáme.“

„Můžu se rozloučit s Tove?“

„Vezmi si bundu a běž.“

„Mami, já ho miluju, abys věděla.“

Dveře do bytu se v tu chvíli zabouchnou.

„Myslím to vážně.“

Malin se posadí na gauč naproti Tove. Kolem nich temný obývací pokoj. Zavře oči, povzdychne si.

Pak se jí zmocní vztek.

„Miluješ? Tove, vždyť je ti třináct. Co o takových věcech víš?“

„Zřejmě tolik co ty.“

Vztek zmizí stejně rychle, jako přišel.

„Tak učení u Filippy? Tos mi musela lhát?“

„Myslela jsem, že bys byla naštvaná.“

„Proč bych měla být naštvaná? Protože chceš mít kluka?“

„Ne, protože jsem ti nic neřekla. A protože jsme šli sem. A taky proto, že mám něco, co ty ne.“

Poslední slova Malin zasáhnou pod pás, bez varování, ale podvědomě je odrazí, raději se přinutí přemýšlet:

„Musíš být opatrná, Tove. Z tohohle by mohl být pěkný průšvih.“

„Toho jsem se právě bála, mami, že uvidíš jenom problémy. Myslíš, že jsem tak blbá, že nechápu, že já jsem byla omyl? Který blbec by si pořizoval děti tak brzo? Tak pitomá já nejsem.“

„Co to říkáš, Tove. Ty jsi přece nebyla žádný omyl. Jak to můžeš říct?“

„Nejsem hloupá, mami. A navíc už je mi třináct a třináctileté holky chodí s klukama.“

„Kino se Sárou, učení u Filippy… Já jsem fakt blbá. Jak dlouho už spolu chodíte?“

„Bude to měsíc.“

„Měsíc?“

„Ani se nedivím, že sis ničeho nevšimla.“

„Jak to myslíš?“

„Jak asi, mami?“

„To nevím, Tove, řekni mi to.“

Ale Tove neodpoví. Místo toho řekne:

„Jmenuje se Stenvinkel. Markus Stenvinkel.“

Pak vedle sebe sedí mlčky, potmě.

Zimní noc za oknem se pohupuje sem a tam.

„Markus Stenvinkel,“ zasměje se po chvíli Malin. „To je ale hubeňour. Víš, co dělají jeho rodiče?“

„Jsou doktoři.“

Lepší společnost.

Ta myšlenka se jí mimoděk vkrade do mozku.

„Hm, fajn.“

„Neboj, mami. Mimochodem, mám hlad.“

„Tak zajdeme na pizzu,“ navrhne Malin a plácne se rukama do stehen. „Já jsem dneska měla jen pár obložených chlebů.“

V Shalomu na ulici Trädgårdsgatan mají největší pizzy ve městě, nejlepší tomatovou omáčku a nejošklivější interiér: sádrové zdi s amatérskými malbami nymf a levný plastový zahradní nábytek.

Dají si napůl jednu calzone.

„Ví o tom táta?“

„Ne.“

„To je dobře.“

„Jak to?“

Malin si lokne cuba-coly.

Opět jí zazvoní telefon.

Na displeji číslo Daniela Högfeldta.

Na okamžik zaváhá, pak hovor odmítne.

„Jak to?“

„Mrzelo by mě, kdybys mu to řekla a mně ne.“

Tove vypadá zamyšleně. Ukousne si ještě kousek pizzy, než odpoví: „To nechápu.“

Nad hlavami blikající zářivka.

I v lásce se dá soutěžit, Tove, myslí si v duchu Malin. A přijít o všechno.

21.

ÚTERÝ 7. ÚNORA

Je těsně po půlnoci.

Daniel Högfeldt stiskne tlačítko a vchodové dveře redakce Correspondentenu se s příšerným skřípotem otevřou. Je sám se sebou spokojený, dnes odvedl dobrou práci.

Dívá se dolů ulicí Hamngatan a vdechuje ledový vzduch.

Volal Malin. Chtěl se jí zeptat na ten případ a taky na… na co vlastně?

Přestože má tlustou bundu zapnutou až ke krku, mráz ji za pár vteřin přemůže a proniká dovnitř.

Kráčí rychle domů, na ulici Linnégatan.

U kostela svatého Larse vzhlédne k tmavým oknům Malinina bytu, představuje si její obličej, oči a napadne ho, jak málo toho o ní ví a jak jí asi musí připadat: jako otravný novinář, hajzl s neodolatelným sex-appealem a šarmem. Tělo na jedno použití, když si její tělo žádá.

Šukat.

Něžně nebo tvrdě.

To je jedno. Šukat se musí.

Prochází kolem obchodu H&M a přemýšlí nad odstupem slova SE v té větě. Nešukám já nebo ty, šuká SE, cizí bytost oddělená od těla.

Dnešní telefonát ze Stockholmu.

Lichotky a mazání medu kolem úst, sliby.

Nepřekvapilo ho to.

Už jsem s tímhle zapadákovem skončil?

První strana Correspondentenu uhodí Malin do očí na podlaze předsíně, když vysprchovaná a v čistém oblečení klopýtá do kuchyně na rozespalých, ztuhlých nohou.

I v pološeru rozezná bulvární titulek prozrazující nezaměnitelný styl Daniela Högfeldta:

Policie má podezření na rituální vraždu.

Máš za jedna, Danieli. Určitě jsi spokojený.

Archivní snímek Karima Akbara, telefonické vyjádření ze včerejšího večera: V této chvíli nemohu potvrdit ani vyvrátit, že bychom vyšetřovali tajné sekty uctívající staroseverské bohy.

Tajné sekty? Staroseverské bohy?

Rozhovor s profesorem Söderkvistem, jenž potvrdil, že byl vyslýchán policií poté, co ji upozornil na možnou podobnost případu s rituálem.

Pak obrázek webové stránky pojednávající o staroseverské mytologii a pasová fotografie Rickarda Skoglöfa, bytem v Maspelöse, jenž prý je ústřední postavou v kruzích vyznávajících staroseverské bohy. Rickarda Skoglöfa se nám včera večer nepodařilo zastihnout.

Rámeček s fakty o zimní oběti.

Dál nic.

Malin noviny přeloží a nechá ležet na kuchyňském stole, postaví na kávu.

Tělo. Svaly, šlachy, kosti, klouby. Všechno ji bolí.

Z ulice se ozve klakson auta.

Zeke. Ty už jsi tady?

Jönköping, vyrážíme brzo.

Zekeho poslední slova, než ji vysadil před domem.

Nástěnné hodiny z Ikey ukazují tři čtvrtě na sedm.

Mám zpoždění.

Co to se mnou tahle zima dělá?

Zeke za volantem zeleného volva. Povolená ramena, volně spuštěné ruce. Autem zní německý sborový zpěv v mollové tónině. Oba jsou stejně unavení. Dálnice E4 proráží bíle oblečená pole a skrz naskrz promrzlou rovinatou krajinu.

Za Mantorpem nákupní centrum Mobilia, Tovino oblíbené místo, Malinina noční můra. Mjölby, Gränna, jezero Vättern jako proužek bílé naděje před horizontem, kde se šedé odstíny setkávají s dalšími šedými odstíny a dohromady tvoří změť chladu a tmy, věčného nedostatku světla.

Zekeho hlas jako vysvobození, hlasitý, aby přehlušil hudbu:

„Co si myslíš o těch rituálech?“

„Vypadá to, že Karim se toho nějak chytil.“

„Mistr Akbar. Co ten o tom může vědět?“

„Zeke. Vždyť není tak špatný.“

„No jo, asi máš pravdu. Mistr Akbar nejspíš musí vytvářet iluzi, že pátrání nějak postupuje. A co ty dírky v okně? Napadá tě dneska něco nového?“

„Nemám tušení. Ale třeba nám to k něčemu pomůže. I když nevím k čemu.“

Malin uvažuje o tom, jak to u větších případů chodívá: zjevné souvislosti jsou jistě blízko, na dosah ruky, avšak zatím nedosažitelné, posměšné.

„Kdy má být Karin hotová s tou analýzou?“

„Dneska nebo zítra.“

„Ale něco ti povím,“ pokračuje Zeke. „Čím víc na něho myslím, jak tam visel na stromě, tím nutkavější mám pocit, že to celé bylo naléhavé volání o pomoc.“

„Taky mám ten pocit. Ale nejdřív musíme zjistit, jestli to nějak souvisí s pohanskými rituály nebo s něčím jiným.“

Malin zazvoní u dveří Rebecky Stenlundhové. Její byt se nachází v druhém patře žlutého cihlového činžovního domu na kopci jižně od Jönköpingu.

Z bytu musí být úžasný výhled a v létě je určitě celé okolí plné zelenajících se bříz. Dokonce i garáže o kousek níž u silnice vypadají celkem přívětivě, oranžová vrata, kolem napohled udržované keříky.

Čtvrť je tak akorát. Nijak přepychová, ale zato přívětivá, domov, místo pro bezstarostné dětství.

Žádná čtvrť sociálně slabých a přistěhovalců. Místo, kde lidé nenápadně prožívají své životy, bez větší pozornosti okolního světa, spokojeně. Existence uprostřed bodu zlomu, světlý bod v dysfunkčnosti. Malin vždycky překvapí, že taková místa ještě existují. Štěstí sociálního státu. Dvě a čtvrt houpačky a klouzačky na jedno dítě.

Nikdo neotvírá.

Je těsně po deváté, možná jí měli raději předem zavolat a ohlásit se. Ale ví vůbec, co se stalo s jejím bratrem?

„Ne, pojedeme rovnou.“

Zekeho slova.

„Ale co když budeme první, kdo jí poví o jeho smrti?“

„Myslíš, že ji neinformovali, než uveřejnili jeho jméno?“

„To ještě o jeho sestře nikdo nevěděl a noviny už dávno neberou na pozůstalé takové ohledy.“

Malin zazvoní podruhé.

Šramot v zámku sousedních dveří.

Obličej staré paní, přátelský úsměv.

„Hledáte Rebecku?“

„Ano, jsme od linköpinské policie,“ odpoví Malin a Zeke vytáhne svůj služební průkaz.

„Od policie? Pánbůh ochraňuj.“ Paní zděšeně zamžourá očima. „Snad se jí něco zlého nepřihodilo? To si vůbec nedovedu představit.“

„Nebojte se,“ odpoví Zeke tím nejklidnějším možným hlasem. „Chceme si s ní jen promluvit.“

„Pracuje dole v potravinách Ica. Zkuste to tam. Dělá tam vedoucí. Hezčí potraviny jste jaktěživi neviděli, to vám povídám. A měli byste vidět jejího syna. Takový slušný chlapec. S ledasčím mi pomáhá.“

Před automatickými dveřmi do obchodu zazvoní Zekemu telefon.

Malin se zastaví vedle něj, poslouchá, vidí, jak svraštil čelo.

„Jo, jo, takže to souhlasí.“

Položí telefon.

„V archívu našli záznam o tom, jak to bylo s tou sekyrou. Ten starý pán měl pravdu. Lotta, tedy Rebecka, to všechno viděla. Bylo jí osm.“

Zelenina a ovoce v úhledných řadách, vůně jídla, ze které Malin dostane hlad. Cedulky s úpravným písmem, světlo v každém rohu dokazuje: TADY JE ČISTO.

Ta paní měla pravdu, pomyslí si Malin. Žádná špína, jen snaha dopřát lidem i v takové všední záležitosti, jakou je nakupování, trochu důstojnosti. Více než obvyklá snaha, péče o druhé. To se musí prodávat samo. Sem se zákazníci určitě rádi vracejí.

Za pokladnou žena středního věku, baculaté tváře, blond trvalá.

Rebecka?

Zeke: „Promiňte, hledáme Rebecku Stenlundhovou.“

„To je paní vedoucí. Podívejte se támhle u uzenin. Dává cedulky na maso.“

U pultu s uzeninami sedí v podřepu štíhlá žena, černé vlasy svázané v síťce, záda ohnutá pod bílým pláštěm s červeným logem Ica.

Jako by pod tím pláštěm hledala ochranu, napadne Malin, jako by očekávala útok zezadu, jako by jí celý svět chtěl ublížit a opatrnosti nikdy nebylo nazbyt.

„Rebecka Stenlundhová?“

Žena v podřepu se otočí, na nohou má dřeváky. Příjemný obličej: měkké rysy, hnědé oči s tisícem přátelských odstínů, lehce opálené tváře kypící zdravím.

Rebecka Stenlundhová je přejede pohledem.

V jednom obočí jí zacuká, oči se zalesknou, jasné a čisté.

„Čekala jsem, že přijdete.“

22.

„Myslíš, že nás čeká?“

Johan Jakobsson nechá slova viset ve vzduchu a parkuje před domem.

„Určitě,“ odpoví Börje Svärd a roztáhne nosní dírky, až se mu hnědý knírek zachvěje. „Ví, že přijedeme.“

Tři šedé kamenné domy uprostřed östgötalandské nížiny, pár kilometrů od ospalé Maspelösy. Jako by se domy téměř dusily pod sněhovými závějemi dosahujícími až k maličkým oknům. Doškové střechy se prohýbají pod bílou tíhou a v domě nalevo se svítí. Mezi dvěma velkými duby se tísní nově postavená garáž lemovaná z obou stran keříky.

Má to jen jednu chybu: Maspelösa se nikdy neprobudí, napadne Johana.

Pár statků, vilky z padesátých let a malé činžáky pohozené v otevřené krajině. Jedna z vesnic, kterou život opustil.

Zastaví, vystoupí, zaklepou.

Z protějšího stavení se ozve zabučení. Pak bušení do kovu. Börje se otočí.

Nízké křivé dveře se otevřou.

Ze tmy uvnitř vykoukne ze všech stran zarostlá hlava.

„A vy jste jako kdo?“

Neudržované vousy mu pokrývají celý obličej. Ale pohled modrých očí je stejně ostrý jako jeho nos.

„Johan Jakobsson a Börje Svärd, linköpinská policie. Můžeme dál? Vy asi budete Rickard Skoglöf.“

Muž přikývne.

„Nejdřív vaše průkazy.“

Johan a Börje loví v kapsách, musejí si sundat rukavice a rozepnout bundy, než najdou své legitimace.

„Spokojený?“ zeptá se Börje.

Rickard Skoglöf jim jednou rukou pokyne dovnitř, druhou za nimi zavře dveře.

„Člověk se s tím darem rodí. Dostává se do těla při příchodu do této dimenze.“

Hlas Rickarda Skoglöfa je průzračný jako led.

Johan si promne oči a rozhlédne se kolem po kuchyni. Nízký strop. Kuchyňská linka plná špinavých talířů a krabic od pizzy. Na stěnách fotografie Stonehenge, staroseverských znaků, runových kamenů. Skoglöfovo oblečení: zřejmě podomácku ušité kalhoty z černého sukna, přes ně a přes tlusté břicho visí ještě černější hábit podobný mnišskému rouchu.

„Dar?“

Johan zaslechne v Börjeho slovech pochyby.

„Ano, síla vidět, ovlivňovat vývoj událostí.“

„Sejdovat?“

V domě je zima.

Starý statek z osmnáctého století, který Rickard Skoglöf podle svých slov sám zrenovoval. „Koupil jsem statek levně, ale příšerně sem táhlo.“

„Sejd je jen jméno. Síla se musí používat opatrně. Bere stejně tolik života, jako dává.“

„A proč máte tu webovou stránku?“

„Myslíte Moje šamanství? Z naší kultury se vytratil pravý původ. Ale máme přátele.“

Rickard Skoglöf se přikrčí a přejde do druhé místnosti. Následují ho.

U stěny ošoupaný gauč, na lesklé skleněné desce psacího stolu obrovská vypnutá obrazovka počítače, na zemi dva bzučící harddisky, moderní kancelářská židle potažená černou kůží.

„Přátele?“

„Někteří lidé se zajímají o šamanství a naše praseverské předky.“

„Setkáváte se?“

„Několikrát do roka. Jinak jsme v kontaktu prostřednictvím diskusního fóra a e-mailu.“

„Kolik vás je?“

Rickard Skoglöf si povzdychne. Zastaví se a přejede je pohledem.

„Jestli chcete vědět víc, pojďte za mnou do chléva. Musím nakrmit Särimnera a ostatní.“

V ještě chladnější místnosti s ne zrovna čistými zdmi sem a tam pobíhají kvokající slepice. V rohu stojí opřené nové běžky.

„Lyžujete?“

„Ne, já ne.“

„Ale máte nové lyže.“

Rickard Skoglöf neodpoví, jde ke zvířatům.

„Vždyť je tu pod nulou,“ podotkne Börje. „Ta zvířata můžou umrznout.“

„Ale nemůžou,“ odpoví Rickard Skoglöf a z kbelíku sype krmení slepicím.

U stěny jsou dva kotce.

V jednom tlusté černé prase, ve druhém hnědobílá strakatá kráva. Žerou, prase spokojeně chrochtá nad zimními jablky, která právě dostalo.

„Jestli si myslíte, že vám řeknu jména přátel, kteří se účastní našich setkání, tak se pletete. Ta si budete muset zjistit sami. Ale stejně vám to k ničemu nebude.“

„Jak to víte?“

„O takové věci se zajímají jen neškodní puberťáci a starší lidé bez vlastního života.“

„A co vy? Vy nemáte vlastní život?“

Rickard Skoglöf ukáže na zvířata.

„Statek a tyhle moje děti, to je víc života, než si většina lidí může přát.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Mám dar,“ odpoví Rickard Skoglöf.

„A co je to za dar, pane Skoglöfe? Konkrétně?“

Börje upřeně pozoruje muže v černém suknu.

Rickard Skoglöf odloží kbelík s krmením. Když k nim opět vzhlédne, má obličej zkřivený pohrdáním. Nad otázkou jen mávne rukou.

„Takže síla sejdu dává i bere život,“ pokračuje Johan. „Tak proto obětujete?“

Rickard Skoglöf nasadí ještě znechucenější pohled.

„Aha. Tak vy si myslíte, že jsem Bengta Anderssona na ten strom pověsil já. To si snad nemyslel ani ten novinář, co tu byl před vámi.“

„Neodpověděl jste na moji otázku.“

„Jestli obětuju? Jo, obětuju, ale ne tak, jak si myslíte.“

„A jak si myslíme?“

„Že zabíjím zvířata. A možná i lidi. Ale důležité je gesto. Vůle dávat. Čas, plody. Spojení těl.“

„Spojení těl?“

„Ano. I akt může být obětí. Když se člověk otevře.“

Jako my s manželkou jednou za tři týdny? napadne Johana. Takhle to myslíš? Zeptá se:

„Co jste dělal v noci ze středy na čtvrtek?“

„To se zeptejte mojí přítelkyně,“ odpoví Rickard Skoglöf. „Teď zase budou chvíli spokojená. Zvířata snáší zimu líp než my. Nejsou takoví slaboši jako někteří lidé.“

Venku na dvoře stojí na sněhu bosá mladá žena s roztaženými pažemi. Jako by ani nepociťovala chlad, na sobě má jen kalhotky a košilku. Zavřené oči, hlavu vztyčenou k nebi, černé vlasy splývající jako dlouhý stín po bílých zádech.

„To je Valkyrie,“ řekne Rickard Skoglöf. „Valkyrie Karlssonová. Ranní meditace.“

Johan vidí, jak Börjemu dochází trpělivost.

„Valkyrie,“ zakřičí na ni. „Valkyrie. Přestaňte s těmi čáry máry. Chceme s vámi mluvit.“

„Börje, prosím tě.“

„Klidně křičte,“ řekne Rickard Skoglöf. „Nemá cenu snažit se ji vyrušit. Bude hotová za deset minut. Zatím můžete počkat v kuchyni.“

Projdou kolem Valkyrie.

Hnědé oči má otevřené, nic však nevidí. Je milión kilometrů daleko, pomyslí si Johan. Pak si vzpomene na Skoglöfova slova: akt, otevřít se někomu, něčemu jinému.

Pleť Valkyrie Karlssonové je růžová mrazem, prsty má průsvitné jako sklo. Pod nosem hrnek s horkým čajem, nasává jeho vůni.

Rickard Skoglöf sedí u stolu a spokojeně se usmívá, nejspíš má radost, jak jim to ztěžuje.

„Co jste dělali včera večer?“ zeptá se Börje.

„Byli jsme v kině,“ odvětí Rickard Skoglöf.

Valkyrie Karlssonová položí hrnek.

„Nový Harry Potter,“ řekne měkkým hlasem. „Zábavná blbost.“

„Znal někdo z vás Bengta Anderssona?“

Valkyrie zavrtí hlavou, pak pohlédne na Rickarda.

„Dokud jsem se o něm nedočetl v novinách, nikdy jsem nic neslyšel. Mám dar. To je všechno.“

„A co ve středu večer? Co jste dělali?“

„To jsme obětovali.“

„Otevřeli jsme se tady doma,“ zašeptá Valkyrie a Johan sklouzne pohledem na její prsa, těžká a zároveň lehká, vznášející se pod košilkou a porušující gravitační zákon.

„Takže nevíte o nikom ve vašich kruzích, kdo by to mohl udělat?“ zeptá se Börje. „Z pohanských důvodů, abych tak řekl.“

Rickard Skoglöf se zasměje.

„Myslím, že už byste měli jít.“

23.

Kuchyňka pro zaměstnance potravin Ica je útulná, slabě osvětlená velkou oranžovou lampou. Místností se line vůně čerstvě překapané kávy a na zuby se jim příjemně lepí mandlový dort.

Rebecka Stenlundhová sedí naproti Malin a Zekemu, na druhé straně stolu s šedou laminátovou deskou.

V tomhle světle vypadá starší, pomyslí si Malin. Světlo a stíny jí přidávají léta a ukazují jinak téměř neviditelné vrásky. Ale někde se to, co prožila, přece musí projevit. Taková věc z tváře jen tak nezmizí.

„Jestli si myslíte, že to je můj obchod, tak není,“ řekne Rebecka Stenlundhová. „Ale majitel mi nechává volné ruce. V naší velikostní kategorii jsou tohle nejvýnosnější potraviny v celém Švédsku.“

„Maloobchod je o maličkostech,“ poznamená Zeke.

„Přesně tak,“ přikývne Rebecka. Malin skloní pohled ke stolu.

Rebecka se na chvíli odmlčí.

Tak se seberte, povzbuzuje ji v duchu Malin, zhluboka se nadechněte, připravte se na to vyprávění.

Vy nikdy neuhýbáte pohledem, že ne, Rebecko? Jak to děláte? Jak to dokážete?

Pak Rebecka pokračuje:

„Všechno, co souvisí s mou matkou, otcem a bratrem, jsem se rozhodla nechat za sebou. Řekla jsem si, že jsem silnější než mé dětství. I když jsem otce v mnoha ohledech nenáviděla, ve dvaadvaceti letech jsem si uvědomila, že mu můj život nepatřil, neměl na něj právo. Do té doby jsem se vrhala do náruče samých pochybných chlapů, pila jsem, kouřila, šňupala, přejídala se a zároveň cvičila jako blázen, tak tak, že tělo nezkolabovalo. Kdybych se tehdy nerozhodla, určitě bych si začala píchat heroin. Už bych dál neunesla všechen ten hněv, strach a smutek. Zničilo by mě to.“

„Takže jste se rozhodla? Prostě jen tak?“

Malin samotnou překvapilo, jak rychle z ní ta slova vylétla, jakoby zlostná a závistivá.

Rebecka sebou trhne.

„Promiňte. Nechtěla jsem, aby to znělo agresivně.“

Rebecka pevně zatne zuby, pak pokračuje:

„Myslím, že jsem neměla jinou možnost. Prostě jsem se rozhodla. Pro mě to byl jediný způsob.“

„A co vaši adoptivní rodiče?“ zeptá se Zeke.

„Přestala jsem se s nimi stýkat. Připomínali mi všechno to, co jsem nechala za sebou.“

Ať už nás tenhle případ zavede kamkoliv, pomyslí si Malin, vždy tu bude ta zvrácená logika citů. Ta, jež někoho přiměje umučit člověka a pověsit ho za mrazivé noci nahého na strom uprostřed pláně.

Rebecka opět sevře rty, ale pak se jí obličej poněkud uvolní.

„Já vím, bylo to ode mě nespravedlivé, oni za nic nemohli. Ale tohle bylo rozhodnutí mezi životem a smrtí a já jsem prostě musela jít dál.“

Prostě jen tak, přemítá Malin. Jak to napsal T. S. Eliot?

Nebouchne to, jen to zakňourá.

Pak se zeptá: „Máte rodinu?“

Správná otázka, jen ji kladu z nesprávného důvodu.

„Mám syna. Trvalo dlouho, než jsem se rozhodla mít děti. Je mu osm. Pro něj vlastně žiju. Vy máte děti?“

„Dceru.“

„Tak to znáte. Člověk by pro ně udělal cokoliv.“

„A jeho otec?“

„Rozvedli jsme se. Jednou mě uhodil, myslím, že spíš nedopatřením, kdysi v noci, bylo to po račích hodech, ujela mu ruka, ale mně to stačilo.“

„Byla jste v kontaktu s Bengtem?“

„S bratrem? Ne, vůbec ne.“

„Snažil se vás kontaktovat?“

„Jednou mi telefonoval. Ale když jsem pochopila, kdo volá, zavěsila jsem. Minulost jsem od přítomnosti oddělila tlustou čarou a nedovolila jsem, aby se ty světy kdy potkaly. Pošetilé, viďte?“

„Ani ne.“

„Pár týdnů nato mi volala nějaká sociální pracovnice, myslím, že se jmenovala Marie. Prosila mě, abych si s Bengtem promluvila nebo se s ním dokonce setkala. Vyprávěla mi o jeho depresích, jak je osamělý, zdálo se, že jí na něm opravdu záleží, rozumíte.“

„A?“

„Požádala jsem ji, aby mi už nikdy nevolala.“

„Mám jednu nepříjemnou otázku,“ řekne Malin. „Obtěžoval vás někdy otec nebo Bengt?“

Rebecka Stenlundhová zůstane podivně klidná, jako by se jí otázka ani nedotkla.

„Ne, nic takového. Až jsem si někdy říkala, jestli jsem něco nevytěsnila, ale ne, to ne.“

Následuje dlouhé mlčení.

„Ale co já vím?“

Zeke se kousne do rtu.

„Nevíte, jestli měl Bengt nějaké nepřátele, něco, co bychom měli vědět?“

Rebecka Stenlundhová zavrtí hlavou.

„Viděla jsem jeho fotku v novinách. Cítila jsem, že všechno, co tam psali, se mě týká, ať chci nebo nechci. Člověk před tím neunikne, viďte? Ať děláte co děláte, minulost vás vždycky dožene. Jako kdybyste byli přivázaní lanem ke kůlu. Můžete se pohybovat, ale volní nejste.“

„Zdá se, že se vás jeho smrt moc nedotkla,“ poznamená Malin.

„Byl to můj bratr. Měli jste ho slyšet, když mi telefonoval. Podle jeho hlasu bych řekla, že to byl ten nejosamělejší člověk na světě. A já jsem před ním zavřela dveře.“

Hlas z reproduktoru:

„Rebecka prosím na pokladnu. Rebecka prosím na pokladnu.“

„Co jste dělala ve středu večer?“

„Byli jsme se synem v Egyptě. V Hurghadě.“

Tak proto to opálení.

„Koupila jsem last minute, ta zima mě dohání k šílenství. Vrátili jsme se v pátek.“

Malin dopije kávu a vstane.

„Myslím, že to je všechno,“ řekne. „Myslím, že to je všechno.“

24.

Jestli jsem ti odpustil, sestřičko?

Tebou to nezačalo a tebou to taky nekončí. Tak co bych ti měl vlastně odpouštět?

Rovnej si to své ovoce, dopřej synovi, co nám bylo odepřeno. Dej mu lásku. Označ jí své maso.

Nemůžu tě uchránit. Ale můžu se nad tebou vznášet a pozorovat tě, ať utečeš kamkoliv.

Hltal jsem laskavost Marie Murvallové stejně jako chleba Skogaholms, jako tučný salám a nesolené máslo. Myl jsem se, jak mi řekla, žehlil si kalhoty, poslouchal, co mi povídala, věřil jsem jejím teoriím o lidské důstojnosti. Ale copak bylo důstojné to, co se jí přihodilo v lese?

Čisté?

Jasné?

Měla by ses tu vznášet se mnou, ne sedět tam dole.

Co říkáš?

Neměli bychom se všichni vznášet, nechat se unášet větrem jako to zelené volvo na dálnici pode mnou?

Huskvarna.

Sekačky na trávu, lovecké pušky. Brokovnice na jakoukoliv zvěř, dřevěná postava obřího trolla pozorující jezero Vättern. V těchto vodách utonul malíř John Bauer, když s ním ztroskotala loď. Nezachránili ho ani trollové z jeho obrazů. Odpočívá teď v některém svém hustém lese?

Auto tiché, bez hudby. Malin neměla náladu. Vrčení motoru jí připomene, aby si zapnula telefon.

Hlasová schránka.

„Máte jednu novou zprávu…“

„Tady je Ebba Nilssonová. Ze sociálního úřadu. Včera večer jste mě sháněli. Budu doma celé dopoledne, můžete mi zavolat.“

Zobrazit informace o volajícím, vytočit číslo.

Jedno, dvě, tři zazvonění.

Že by to zase nebrala? Ale ano:

„Prosím. Kdo volá?“

Přiškrcený hlas, jako by jí hlasivky svíral tuk. Malin si ji v duchu představuje: malá kulaťoučká paní těsně před důchodovým věkem.

„Tady je Malin Forsová z linköpinské policie. Nějak se nemůžeme vzájemně dovolat.“

Ticho.

„A co si přejete?“

„Jde o Bengta Anderssona. Nějaký čas byl vaším klientem.“

„Ano, to je pravda.“

„Slyšela jste, co se stalo?“

„To se člověk nemohl nedoslechnout.“

„Můžete nám o něm něco říct?“

„Obávám se, že vám toho moc nepovím. Bohužel. Za tu dobu, co jsem pracovala v Ljungsbro, mě navštívil jen jednou. Byl velmi zamlklý, ale tomu se člověk nemohl divit. Neměl to jednoduché… a taky vypadal, však víte jak.“

„Nic zvláštního, co bychom měli vědět?“

„Ne, myslím, že ne. Ale to děvče, co nastoupilo po mně, s ním prý mělo bližší vztah.“

„Marie Murvallová?“

„Ano.“

„Snažili jsme se ji kontaktovat. Ale číslo, které nám dali, neexistuje. Nevíte, kde bychom ji našli?“

Ve sluchátku se rozhostí ticho.

„Proboha,“ řekne potom Ebba Nilssonová.

„Prosím?“

Zeke odlepí oči od cesty, upře je na Malin.

„Chtěla jste něco říct?“

„Marie Murvallová byla před několika lety znásilněna v lese u jezera Hultsjön. Copak to nevíte?“

Rita Santessonová: „O tom nechci mluvit.“

Marie.

Murvallová.

To povědomé jméno.

Případ motalské policie. Už si vzpomínám. Mělo mě to hned napadnout.

Marie Murvallová.

Té jediné na tobě záleželo, Bengte?

Dokonce i vlastní sestra se k tobě otočila zády.

Logika citů.

Na silnici hustě sněží.

Ta jediná se o tebe starala, Bengte?

A byla znásilněna.

25.

LES U JEZERA HULTSJÖN, POZDNÍ PODZIM 2001

Co tu děláš v lese dočista sama?

Tak pozdě, děvenko?

Teď už houby nenajdeš a pozdě je i na borůvky a brusinky.

Stmívá se.

Kmeny stromů, křoví, větve, koruny, listí, mech a červi. Vše se chystá na ten nejniternější zločin.

Vrazi neviňátek. Násilníci. Je to jeden muž? Nebo jich je víc? Nebo snad žena? Ženy?

Sledují tě, když procházíš lesem, pískají si. Ty oči. Vidí tě. Ale ty je nevidíš.

Nebo čekají až někde dál?

Rychle se smráká, ale ty se nebojíš, mohla bys po téhle pěšině jít se zavázanýma očima, jen po čichu.

Hadi, pavouci, hniloba.

Los?

Srnka?

Ohlédneš se, zastavíš, na les se snáší ticho.

Běž dál. U cesty čeká tvé auto, už brzy uvidíš jezero nakrucující se v posledních zbytcích večerního světla.

Pak na všechno padne tma.

Na pěšině za tebou kroky.

Kdosi ti podrazí nohy, přitiskne tě na mokrou zem, na krku cítíš sladký a teplý dech. Tolik rukou, tolik síly.

Nemůžeš nic dělat. Hadí prsty, pavoučí nohy, koušou tě přes oblečení, černé kořeny stromu dusí tvůj křik, navždy tě připoutají k tichu země.

Po vnitřní straně stehen ti lezou červi, vystrkují své ostny, trhají ti kůži a vnitřnosti.

Jak hrubý a tvrdý je kmen stromu?

Maso a kůže a krev. Jak tvrdý?

Ne.

Tohle ne.

V černém porostu nikdo neuslyší tvůj křik. A kdyby ho slyšeli, přišli by ti na pomoc?

Nikdo tě neslyší.

Záchrana nepřichází.

Jen vlhko, chlad a bolest, to nekompromisně tvrdé cosi, co v tobě hoří, trhá všechno, čím jsi.

Věčné ticho.

Spánek, snění, probuzení.

Ten sladký dech je vzduch, který té lesní noci dýcháš. Nahé tělo, zkrvavené tělo odsouzené bloudit lesem u jezera.

Musela jsi jít dlouho.

Světla rostou, oslňují, sžírají.

To přichází smrt? Zlo?

Znovu?

To přece přišlo už včera, přiběhlo rychlými kroky z úkrytu za zjizveným křovím.

26.

„Marie Murvallová.“

Zeke si tře prsty o volant.

„Věděl jsem, že jsem to jméno už někde slyšel. Sakra. Já a jména. To je ona, jak ji před čtyřmi lety znásilnili nahoře u Hultsjönu. To byl fakt ošklivý případ.“

„Měla to na starosti policie z Motaly.“

„Jo, bylo to těsně na hranici okresu, tak si to vzali oni. Našli ji na silnici skoro deset kilometrů od místa, kde se to stalo. Nějaký řidič náklaďáku, co vezl materiál na stavbu v Tjällmo. Byla strašně zřízená.“

„Nikdy ho nechytili.“

„Ne, jestli to teda vůbec byl chlap. Myslím, že to dokonce dávali v pořadu Policie pátrá. Našli její oblečení a místo činu, ale nic víc.“

Malin zavře oči.

Naslouchá zvuku motoru.

Muž na stromě.

Laskavá sociální pracovnice znásilněna o čtyři roky dříve. Bloudící lesem.

Kalle ze zatáčky. Vyžilý, šílený otec. Kus chlapa.

Všechno se jí střídavě vynořuje z paměti, ale jak to spolu souvisí?

Náhoda?

Vyzkoušej si svou teorii na Zekeovi.

„Bengta Anderssona přece museli vyšetřovat. Jestli se o něj tedy starala tak, jak všichni říkají.“

„Určitě,“ odpoví Zeke a ukáže na kolemjedoucí auto:

„Takového seata bych si chtěl pořídit. Koupil je Volkswagen.“

Já vím, Zeke, pomyslí si Malin. Janne mi to říkal nejmíň desetkrát, když začal s těmi svými auty.

„Copak ti nestačí tvoje auto?“

„Murvallová,“ řekne Zeke místo odpovědi. „Není ti to jméno nějak povědomé?“

Malin zavrtí hlavou.

„No jo, já a jména.“

„Zavolám Sjömanovi, aby nám obstaral spisy toho případu od kolegů z Motaly. Nordström to tam zařídí raz dva.“

Těsně před vjezdem na policejní služebnu zavolá třetí sociální pracovnice ze seznamu. Ta, jež nastoupila po Marii Murvallové.

„Bylo to otřesné, co se stalo. Příšerné. Bengt Andersson ke mně přišel na schůzku celý sklíčený, zamlklý, jen si pořád mumlal: ‚Co zmůže čistota? Co zmůže čistota?‘ Abych pravdu řekla, nikdy jsem si ho s tím znásilněním nespojovala, i když nějaká souvislost tam být mohla. Ale že by ji znásilnil? On? To nebyl ten typ. Ženská takové věci pozná.“

Malin vystoupí z auta, obličej se jí mimoděk zkřiví, jak pod kůži pronikne mráz.

„Ať to bylo jakkoliv, nikdy jsem k němu neměla tak blízko jako Marie. Prý se o něj starala i mimo službu, trochu ho vycepovala. Skoro jako starší sestra, jestli jsem to správně pochopila.“

Vejdou na služebnu.

Sjöman stojí u Malinina stolu, ve vzduchu mává štosem papírů z faxu.

Kolegy z Motaly se zjevně nemusel dvakrát doprošovat.

Má nepřirozený hlas a Malin by mu nejraději řekla, aby se uklidnil, myslel na své srdce.

„Bengt Andersson byl jedním z těch, které motalská policie vyslýchala v souvislosti se znásilněním Marie Murvallové. Na tu noc neměl žádné alibi, ale nálezy na místě činu ani nic jiného nenasvědčovalo tomu, že by s tím měl cokoliv společného. Vyslechli všech jejích pětadvacet klientů.“

„Fakt příšerné čtení.“ Sjöman zamává papíry.

„Skutečnost vždycky předčí fikci,“ odvětí Zeke.

„Byla, tedy je to sestra bratrů Murvallových,“ pokračuje Sjöman. „Místní banda bláznů, co měli na svědomí spoustu průšvihů. I když už je to dávno.“

„Murvallovi! Já jsem to věděl,“ vítězoslavně zvolá Zeke.

„Ty já už nepamatuju,“ podotkne Malin.

„Drsňáci,“ poznamená Zeke. „Pěkně ostří hoši.“

„Na oblečení v lese se prý našly stopy DNA, ale moc málo na to, aby z nich šel sestavit profil.“

„A co na těle?“

„Té noci pršelo, všechno smyl déšť. Kromě toho ji znásilnili hrubou větví. Byla celá popíchaná, uvnitř potrhaná… tak to tady stojí. Neví se, jestli do ní vnikli i jinak. To se nikdy nepodařilo zjistit.“

Malin pocítí bolest.

Zvedne k Sjömanovi ruce, jako by ho chtěla zarazit.

To stačí.

Marie Murvallová.

Anděl osamělých.

To tedy byla milostná schůzka.

Slyší ta slova v hlavě. Nejradši by se zmrskala domodra, hlavně nebuď cynická, Forsová, hlavně nebuď cynická, cyni… nebo už snad jsem? Cynická?

„Od té doby už nebyla jako dřív,“ pokračuje Sjöman. „Podle posledních záznamů, než byl případ odložen, se dostala do jakéhosi psychotického stavu. Měla by ležet na uzavřeném oddělení vadstenské nemocnice, alespoň podle záznamů.“

„Ověřovali jsme to?“ zeptá se Malin.

„Ještě ne, ale to je maličkost,“ odpoví Zeke.

„Kdyby doktoři dělali problémy, řekněte, že se to týká naléhavé policejní záležitosti.“

„Taky se ozvala Karin,“ pokračuje Sven. „Že prý by ohledně těch dírek v okně mohla být chytřejší odpoledne.“

„Fajn. Určitě zavolá, až bude hotová. Jak to jde s pohanskými rituály?“ zeptá se Malin.

„Pracují na tom Börje a Johan. Zatímco jste byli v Jönköpingu, vyslechli Rickarda Skoglöfa a jeho přítelkyni Valkyrii Karlssonovou. A pokračují dál.“

„Dozvěděli se z výslechu něco?“

„To se nikdy neví,“ odpoví Sjöman. „Když pozorně nasloucháš, tak ti někdy lidi řeknou víc, než sami vědí. Ještě si je proklepneme.“

Na druhém konci sluchátka hlas lékařky.

„Ano, Marie Murvallová je na našem oddělení. Ano, můžete ji navštívit, ale raději žádní muži a co nejméně osob. Vy byste mohla přijet sama? To zní skvěle.“

Následuje dlouhá odmlka.

„Ale nepočítejte s tím, že vám Marie něco řekne.“

27.

Karin Johannisonová zavolala přesně ve chvíli, kdy Malin nasedla do auta a otočila klíčkem v zapalování.

„Malin? Tady je Karin. Myslím, že už vím, od čeho jsou ty dírky v okně.“

Malin se zaboří do chladného sedadla. Stačí jen pár vteřin a cítí, jak do auta proniká ledový vzduch. Vroucně si přeje, aby se už k moci dostalo teplo.

„Pardon, akorát jsem nastartovala auto. Tak na co jste přišla?“

„Jsem si jistá, že to nebyl štěrk ani kamínky, na to jsou okraje těch děr moc pravidelné. Navíc takhle malé dírky způsobily silné praskliny, takže můžeme vyloučit, že do toho okna někdo něco hodil.“

„Co tím chcete říct?“

„Že to jsou průstřely, Malin.“

Díry ve skle.

Otevírají se nové dveře.

„Jste si tím jistá?“

„Naprosto. Musely to být hodně malé náboje. Kolem dírek nejsou saze ani střelný prach, ale to už tak u skla bývá. Myslím, že to mohla být vzduchovka.“

Malin mlčí, hlavou se jí honí myšlenky.

Malé náboje.

Snažil se někdo Bengta Anderssona zastřelit?

Vzduchovka.

Klukoviny.

Technici v jeho bytě nic zvláštního nenašli. Na těle žádné střelné rány.

„V tom případě to musely být gumové projektily. Mohly takové náboje způsobit některá jeho poranění?“

„Ne, ty mají obvykle na svědomí zvláštní druh krvácení. Toho bych si všimla.“

Zvuk motoru.

Malin sama v autě, na cestě k němé znásilněné ženě.

„Malin, jste tam?“ ozve se ze sluchátka Karinin hlas. „Nesjela jste do příkopu?“

„Jen můj mozek,“ odvětí Malin. „Nemohla byste ještě jednou zajet do bytu Bengta Anderssona a podívat se, jestli nenajdete něco nového? Vezměte s sebou Zekeho.“

Karin si povzdychne:

„Nebojte, Malin, vím, co mám hledat.“

„Dáte vědět Svenu Sjömanovi?“

„Už jsem mu poslala e-mail.“

Něco nevidím. Nevidíme. Co to asi je? přemítá Malin s nohou na plynu.

Tahle policistka, myslí si primářka Charlotta Niimová, bude asi tak o deset let mladší než já. Pozoruje mě, má takový pronikavý, zkoumavý a zároveň unavený pohled. Vypadá, že by potřebovala dlouhou dovolenou od všeho toho mrazu. Podobně vypadá i její tělo. Atletické, a přece poněkud těžké pohyby, jako by se přede mnou necítila ve své kůži. Skrývá se za věcnost.

Je hezká, ale jí by se to slovo asi příčilo. A kromě toho pronikavého pohledu? Co jinak vyzařuje? Smutek? Ale to bude tou prací. Co všechno už asi musela vidět? Jsme na tom stejně. Člověk se musí naučit existenci ovládat, vypínat a zapínat, jako jakýkoliv jiný přístroj.

Za černými obroučkami brýlí vypadá Charlotta Niimová přísně, kombinace brýlí s hustou záplavou zrzavých kudrn jí navíc dodává mírně bláznivé vzezření.

Třeba člověk sám musí být blázen, aby mohl s blázny pracovat, napadne Malin. Nebo to naopak musí mít v hlavě naprosto v pořádku?

Něco na ní ale šílené je, jako by prostřednictvím nemocí svých pacientů držela vlastní nemoc pod kontrolou, v dřímotě.

Předsudky.

Nemocnice se nachází na kraji Vadsteny: tři bílé budovy z padesátých let obehnané pletivem. Z okna ordinace Malin vidí ledem pokryté jezero Vättern, zamrzlé téměř až na dno, ztuhlé ryby lapající po dechu a snažící se proniknout pomalu se pohybující zrádnou hmotou. Brzy už tu nebudeme moci dýchat.

Nalevo za plotem tuší červené cihlové zdi ženského kláštera.

Svatá Birgitta. Modlitby. Světice. Řeholní život.

Přijela sama, žena za ženou. Zeke tentokrát nic nenamítal.

Bývalý blázinec proslulý v okolní nížině jako odkladiště pro ztracené přestavěli na byty. Malin cestou projížděla kolem té bílé secesní budovy, její zašedlé fasády a povadlých černých větví stromů v přilehlém parku, jež za nocí slýchaly křik tisíce bláznů.

Jak může někdo v takovém domě bydlet?

„Marie už je u nás skoro pět let. Za celou tu dobu nepromluvila.“

Hlas doktorky Niimové, soucitný a intimní, přesto si však zachovává odstup.

Žena bez hlasu, beze slov.

„Nedává najevo žádná přání.“

„Stará se o sebe sama?“

„Ano, myje se a jí. Sama si dojde na záchod. Ale nemluví a odmítá vyjít ze svého pokoje. První roky jsme ji hlídali, několikrát se pokusila oběsit se na topení. Ale teď už suicidální sklony nemá.“

„Mohla by bydlet v normálním bytě? S asistencí?“

„Když se ji snažíme vyvést ven z pokoje, dostane křeče. Nic podobného jsem ještě neviděla. Podle nás není v žádném případě schopna fungovat ve společnosti. Zdá se, jako by své tělo měla za protézu, náhradu něčeho, o co přišla. Při každodenní hygieně postupuje systematicky, oblékne si, co jí nachytáme.“

Doktorka Niimová se na okamžik odmlčí, pak pokračuje:

„A taky jí, třikrát denně, ale ne dost na to, aby se trochu spravila. Zachovává si absolutní kontrolu. Ale bohužel se nám nedaří s ní komunikovat. Jako bychom pro ni neexistovali my ani naše slova. Stejně se mohou projevovat těžcí autisté.“

„Dostává léky?“

„Zkoušeli jsme to. Ale žádný chemický klíč neodemkl její bezpečnostní zámek.“

„A proč k ní nesmějí muži?“

„Dostává křeče. Ne vždycky, ale někdy ano. Občas ji navštěvují její bratři. To jí nevadí. Bratři pro ni nejsou muži.“

„Chodí za ní ještě někdo?“

Doktorka Niimová zavrtí hlavou.

„Matka se jí straní, otec dávno zemřel.“

„A rány na těle?“

„Ty se zahojily. Museli jsme jí ale odoperovat dělohu. To, co do ní v tom lese vrazili, jí způsobilo vážná poranění.“

„Má bolesti?“

„Fyzické bolesti? Myslím, že ne.“

„A co nějaká terapie?“

„Pochopte jednu věc, inspektorko Forsová. Terapie s člověkem, který nemluví, je téměř nemožná. Mlčení je nejsilnější zbraní naší duše.“

„Takže si myslíte, že se mlčením uzavírá do sebe?“

„Ano, kdyby promluvila, otevřela by se.“

„Tady Marie bydlí.“

Sestřička opatrně otevře dveře, třetí ze sedmi na chodbě ve druhém patře budovy. Linoleum na chodbě se leskne ve světle stropních zářivek, z jednoho pokoje je slyšet slabé sténání. Jiný čisticí prostředek než v domově důchodců. S vůní citrónové trávy. Jako v hotelových lázních Ekoxen.

„Nejdřív jí řeknu, že má návštěvu.“

Škvírou ve dveřích Malin slyší sestřin hlas. Jako by mluvila s dítětem.

„Je tady jedna slečna od policie, ráda by s vámi mluvila. Můžu ji pustit dál?“

Žádná odpověď.

Sestřička se vrátí na chodbu.

„Můžete jít dovnitř.“

Malin otevře dveře, projde malou předsíňkou, ze které vedou dokořán otevřené dveře do koupelny a na záchod.

Na stole stojí podnos s napůl snědeným jídlem, na lavičce televize, na podlaze modro-zelený kobereček utkaný ze zbytků, na stěnách pár plakátů motorek a závodních aut.

A na posteli v rohu místnosti Marie Murvallová. Jako by ani neměla tělo, jen mizivý obličej pod pečlivě učesanými blond pramínky vlasů.

Jste mi podobná, napadne Malin. Jste mi moc podobná.

Žena na posteli si nově příchozí ani nevšimne. Sedí nehnutě, nohy ve žlutých ponožkách spuštěné přes okraj postele, pohupující se, hlavu svěšenou. Oči má otevřené, prázdný, a přesto podivuhodně jasný pohled upřený kamsi do prázdna.

Na okno dopadají přívaly vloček. Opět začalo sněžit. Třeba se konečně o pár stupňů oteplí.

„Jmenuju se Malin Forsová a pracuju jako kriminální inspektorka u linköpinské policie.“

Žádná reakce.

Jen klid a mlčení v těle Marie Murvallové.

„Venku je pěkná zima. A taky fouká.“

Idiot.

Mluvící ústa.

Radši půjdu rovnou k věci. Buď, anebo.

„Jeden z vašich klientů ze sociálního úřadu v Ljungsbro byl zavražděn.“

Marie Murvallová zamrká, ale nepohne se.

„Bengt Andersson. Našli ho pověšeného na stromě. Nahého.“

Dýchá. Opět zamrká.

„Byl to Bengt, koho jste tenkrát potkala tam v lese?“

Prsty pod žlutou bavlnou se pohnou.

„Slyšela jsem, že jste se o něj starala. Že jste se snažila víc než obvykle, abyste mu pomohla. Je to tak?“

Nové přívaly prachového sněhu.

„Proč vám na něm tolik záleželo? V čem se lišil od ostatních? Nebo jste byla taková ke všem?“

V jejím mlčení jsou slova:

Běžte pryč, nechoďte mi sem s těmi otázkami, copak nechápete, že mě to zabíjí, nebo naopak nutí žít, když vám odpovím? Dýchám, to je všechno. Co vlastně znamená dech?

„Víte o Bengtu Anderssonovi něco, co by nám mohlo pomoct?“

Proč toho nenechám? Protože něco víte?

Marie Murvallová si přitáhne nohy na postel, přesune své útlé tělo do lehu, pohled následuje dráhu těla.

Úplně jako zvíře.

Povězte mi, co víte, Marie. Použijte slova.

Černá šelma v lese. Stejný muž jako na zasněžené, větrem bičované pláni?

Že by?

Ne.

Anebo ano?

„Proč myslíte, že by někdo chtěl pověsit Bengtovo tělo na strom uprostřed östgötalandské nížiny, v té nejkrutější zimě, kterou lidé pamatují?“

Proč, Marie? Copak to nestačilo?

A kdo mu střílel do oken?

Marie na moment zavře oči, pak je opět otevře. Dýchá, odevzdaně, jako by dech už dávno ztratil význam. Jako by všechno ztratilo význam.

Snažíte se mě utěšit?

Vidíte něco, co my ne, Marie? Slyšíte něco?

„Hezké plakáty,“ poznamená Malin na odchodu z pokoje.

Na chodbě zastaví kolemjdoucí sestru s náručí oranžových froté ručníků.

„Ty plakáty na stěnách tam asi nebyly, viďte? Ty tam pověsili její bratři?“

„Ano. Asi chtěli, aby jí připomínaly domov.“

„Chodí sem často?“

„Jenom jeden. Ten nejmladší, Adam. Občas sem zajde, jako by měl špatné svědomí.“

„Doktorka Niimová říkala, že jich sem chodí víc.“

„Ne, jenom jeden. Tím jsem si jistá.“

„Měli spolu blízký vztah?“

„To nevím. Ale možná ano, když za ní chodí. Jen jednou tu byl i druhý bratr, ale nedokázal vejít k ní do pokoje. Že prý to je moc uzavřený prostor, že tam nemůže. Prý jako ve skříni. Takhle to řekl a odešel.“

28.

„Jsi tam, Bengte?“

„Tady jsem, Marie. Vidíš mě?“

„Ne, nevidím, ale slyším, jak se vznášíš.“

„A já jsem si myslel, že jsem neslyšitelný.“

„To jsi, ale já slyším věci, které ostatní neslyší.“

„Měla jsi strach?“

„A ty?“

„Myslím, že ano, ale strach po chvíli vyprchá, když člověk pochopí, že mu nepomůže. Nebo ne?“

„Ano.“

„Pro tebe ale ještě není pozdě, Marie. Pro mě ano.“

„To neříkej.“

„Všechno spolu souvisí.“

„Cítím pach samoty. To jsi ty, nebo já?“

„Myslíš tu vůni jablek? To nejsme my. To je někdo jiný.“

„Kdo?“

„Oni, on, ona, my všichni.“

„Ten, co ti střílel do okna?“

„Pamatuju si, že jsem přišel domů a viděl ty dírky, pozdě, pozdě. Věděl jsem, že to jsou průstřely.“

„Ale kdo to střílel?“

„Myslím, že všichni.“

„Je jich víc?“

„Když k sobě všichni patříme, tak je nás přece vždycky víc, Marie.“

Zeke stojí ve dveřích mezi kuchyní a obývacím pokojem Bengta Anderssona, tři metry za Karin Johannisonovou. Bundu má zapnutou, topení je ztlumené na minimum, jen aby nezamrzla voda a neprasklo potrubí. To už se tu ve městě letos párkrát přihodilo, hlavně kolem Vánoc, když movitější obyvatelé odjeli do Thajska a jinam, kam jezdívají, vypnuli kotle a pak jen prásk!, vyplavené byty a plíseň.

Třeba mi teď pojišťovna zvýší bonus, napadne Zekeho.

Karin klečí před ním na podlaze, skloněná nad pohovkou, pinzetou šťourá v protrženém polstrování.

Zeke si nemůže pomoci, ale takhle zezadu v předklonu je najednou úplně snesitelná a snad i přitažlivá. Pěkné tělo, o tom není pochyb.

Jeli sem mlčky. Celým svým tělem jí dával najevo, že se obejde bez zdvořilostní konverzace. Karin se soustředila na cestu, ale stejně měl pocit, že by si chtěla povídat, jako by čekala, až s ním bude sama.

Otvor, ve kterém Karin loví pinzetou, leží v jedné přímce s oknem. Ale polstrování může být roztržené od čehokoliv.

Pak Karin pootočí zápěstím:

„To se podívejme. To se podívejme.“ Vítězoslavně se k němu otočí a ukáže mu svůj úlovek.

„Když budu ještě chvíli hledat, určitě najdu dalších pár pěkných kousků.“

Malin stojí doma v kuchyni. Snaží se zaplašit obraz Marie Murvallové sedící na posteli v pochmurném pokoji.

„Malin a Zeke, vy zatím pokračujte v pátrání ohledně Murvallových. Ale kdyby byly potřeba posily na pohanské rituály, pomůžete Börjemu s Johanem.“

Hlas Karima Akbara na poradě, jako by celá ta stopa vedoucí k Marii Murvallové byla jeho nápad. Ale Malin je ráda, že se mohou soustředit na jednu věc.

Sven Sjöman: „Prohlédneme si trestní rejstřík bratrů Murvallových. Johane a Börje, vy pokračujte s těmi rituály. Nahlédněte pod každý runový kámen. A taky bychom měli znovu vyslechnout Bengtovy sousedy, jestli někdo něco zvláštního neviděl nebo neslyšel, když už víme, že tím oknem někdo střílel.“

Gumové projektily.

Karin a Zeke objevili v pohovce celkem tři, zelené barvy. Pravděpodobně pro každou dírku jeden. Podle velikosti šlo o malorážku, nejspíš o loveckou pušku.

Gumové projektily.

To nevypadá na klukovinu. Ale ani na to, že by to někdo myslel vážně. Asi mu chtěl jen způsobit bolest. Mučit ho. Stejně jako tě mučili potom, Bengte.

Gumové projektily.

Podle Karin nelze určit, z jakého typu zbraně byly vystřeleny: „Reliéf hlavně není zřejmý. Guma je pružnější než kov.“

Malin podlije směs na pánvi trochou červeného vína.

Johan Jakobsson: „Dnes jsme vyslechli pár staroseverských fanatiků z okolí Kindy. Podle našeho názoru jde jen o pár neškodných lidí se zájmem o historii. Ten profesor z univerzity je mediálně nejnadrženější člověk, jakého jsem kdy viděl. Ale vypadá úplně čistě. Jeho přítel Magnus Djupholm nám dosvědčil ten incident s kočkou.“

Mediálně nadržený.

Karim nad tím výrazem zdvihl obočí, jako by náhle zjistil, že je nemocný.

Malin se musela v duchu zasmát.

Johan s sebou na poradu přinesl noviny Aftonbladet a Expressen. Na titulních stranách tentokrát nic, avšak v obou byla celá stránka věnovaná pohanským rituálům, uprostřed veliká fotografie profesora, odborníka přes náboženské rituály, jeho popis zimní oběti a náznaky spojitosti s vraždou.

Sven za celou poradu téměř nepromluvil.

Malin míchá masovou směs na sporáku, vdechuje vůni bílého pepře a bobkového listu.

Jejich vražda se vytrácí z obecného povědomí. Nové vraždy, nové skandály televizních hvězd, politická dramata, smrtelné streptokokové bakterie v Thajsku.

Co s tělem visícím na stromě, když už není novinkou? Už nejsi aktuální, Bengte.

Dveře do předsíně se otevřou.

Tove.

„Mami, jsi doma?“

„Jsem v kuchyni.“

„Tys vařila? Mám hlad jako vlk.“

„Jo. Masovou směs.“

Tove, růžolící, krásné, nejkrásnější tváře na světě.

„Byla jsem u Markuse, pozval mě na kafe.“

Veliká bílá lékařská vila v Ramshällu. Otec chirurg, bílo-zelený plášť, matka lékařka na krční a ušní klinice. Dva lékaři, ve městě obvyklá kombinace.

Zazvoní telefon.

„Vezmi to,“ řekne Malin.

„Ne, ty to vezmi.“

Malin vyjme sluchátko z úchytu na stěně.

„Malin, tady je táta. Jak se máte?“

„Dobře. Ale je hrozná zima. Kytky jsem zalila, neboj.“

„Proto nevolám. Je všechno v pořádku?“

„Jo, vždyť ti to říkám. Všechno je v pořádku.“

„Máte tam zimu, viď? Viděli jsme v televizi, že ve Stockholmu zamrzá v bytech topení.“

„To se tu taky stává.“

Má něco na srdci, pomyslí si Malin. Schválně, jestli to ze sebe dostane.

„Chtěl jsi něco zvláštního?“

„Já jenom, že… ale to můžeme probrat jindy.“

Nemám sílu se ho vyptávat. Nemám na to sílu.

„Jak chceš, tati.“

„Je tam Tove?“

„Zrovna je na záchodě.“

„No, to stejně nebylo důležité. Tak si zase zavoláme. Pa.“

Malin zůstane stát se sluchátkem v ruce. Nikdo nedokáže ukončit hovor tak rychle jako její otec. Je tam a pak je najednou pryč.

Tove se vrátí do kuchyně.

„Kdo to byl?“

„Děda. Zněl trochu divně.“

Tove si sedne ke stolu a pohlédne ven z okna.

„Všechno to oblečení, co musíme v zimě nosit, dělá lidi ošklivé,“ řekne. „Vypadají v něm tlustí.“

„Víš co,“ navrhne Malin. „Máme dost jídla i pro Janneho. Nezavoláme mu, jestli nechce přijít?“

Náhlá chuť ho vidět. Dotknout se ho. Cítit ho. Jen tak.

Tove se rozzáří.

„Tak mu zavolej,“ řekne Malin a Tovin úsměv se vytratí stejně rychle, jako se objevil.

„Snad mu zvládneš zavolat sama, mami.“

Jedno, dvě, tři, čtyři, pět zazvonění. Nikdo to nebere.

Možná má službu.

Telefonistka v hasičárně: „Dnes má volno.“

Mobil.

Hlasová schránka: „Dovolali jste se Jannemu. Po zaznění tónu nahrajte zprávu, zavolám vám zpátky.“

Malin položí telefon.

„Dovolala ses mu?“

„Ne.“

„Tak se najíme samy.“

Tove spí ve své posteli.

Je těsně po půl dvanácté. Malin na pohovce vůbec není ospalá.

Vstane, nahlédne do Tovina pokoje, dokonalé dívčí tělo pod peřinou, zvedající se a klesající hrudník.

Bratři nejsou muži.

Příliš mnoho života.

Horký, horký krevní oběh. Druhé tělo v jiné posteli.

Janne, Janne, kde jsi? Pojď ke mně. Vrať se. Na sporáku máme masovou směs.

Nemůžu. Vozím pytle s moukou přes bosenské hory, pode mnou podminovaná cesta. Potřebují mě tady.

My tě potřebujeme.

Malin vejde do ložnice. Tiše sedí na okraji postele, když vtom zazvoní mobil.

Vyběhne do předsíně, vytáhne telefon z kapsy bundy.

„Tady Daniel Högfeldt.“

Nejprve vztek, pak odevzdanost, nakonec naděje.

„Máš pro mě něco?“

„Ne, nic nového. Co sis myslel?“

„Myslel jsem, jestli bys třeba nechtěla přijít.“

„Jsi doma?“

„Jo. Přijdeš?“

Malin pohlédne do zrcadla v předsíni. Čím déle se na sebe dívá, tím více jí ochabují rysy.

Proč se bránit?

Zašeptá: „Přijdu, přijdu, přijdu.“

Než odejde, nalije si plnou skleničku tequily. Na podlaze v předsíni nechá vzkaz.

Tove,

volali z práce. Jsem na mobilu.

Máma

ČÁST 2.
BRATŘI

[Ve tmě]

To přicházíte vy?

S láskou?

Kresby, poznámky, malý černý bloček s černými slůvky, obrazy přítomnosti, budoucnosti, minulosti, krve.

Nejsem blázen. To jen část mě podlehla, povolila uzdu. K čemu mi byla ta sezení s psycholožkou?

Ten bloček leží doma ve skříni, tady jsou jen drobky sušenek, jablka, složka doručených zpráv, které musím vymazat, to, co musím udělat, co už je hotovo a musí se udělat znovu.

Pusťte mě dovnitř, slyšíte, je mi zima. Pusťte mě dovnitř.

Proč se mi smějete? Váš smích mě ničí.

Je tu zima a vlhko.

Chci domů. Ale můj domov je teď nejspíš tady.

Chci si s vámi jen hrát.

Cítit lásku.

To je všechno.

29.

STŘEDA 8. ÚNORA

Ložnice Daniela Högfeldta.

Co tu dělám?

Jeho ruce na mém těle? Je prudký, panovačný, tiskne mě k sobě, štípe, pleská. Bije mě? Tak ať. Jen ať mě drásá, klidně ať to trochu bolí.

Podléhám. Ať se to stane. Má tvrdé tělo a to mi teď stačí, je jedno, kdo to je.

Šedé zdi. Mé ruce u chromovaného čela postele, kouše mě do rtů, jeho jazyk v mých ústech a přiráží, přiráží.

Pot. Minus třicet čtyři stupňů.

Tove, Janne, táta, máma, Bengan Míč, Marie Murvallová.

Daniel Högfeldt nade mnou, teď rozhoduje, myslíš, že ti patřím, Danieli? Můžeme si na to hrát, jestli chceš.

Bolí to. Ale bolest je příjemná.

Malin převezme kontrolu, odvalí Daniela stranou, přitiskne ho k matraci. Vyleze nahoru, dovnitř.

Teď, Danieli, teď.

Mizím v té krásné bolesti. Je to nádherné.

Co člověk potřebuje víc?

Malin leží na posteli vedle Daniela, posadí se, pozoruje jeho spící svalnaté tělo. Vstane, oblékne se, vyjde ven z bytu.

Pět hodin. Linköping je pustý a prázdný.

Zamíří k policejní stanici.

Slyšel jsem tě odcházet, Malin, byl jsem vzhůru, ale ty sis toho nevšimla.

Chtěl jsem, abys u mě zůstala, chtěl jsem to, venku je tak příšerná zima, chtěl jsem ti říct, abys zůstala. I ti nejotrlejší a navenek tvrdí potřebují teplo, všichni ho potřebujeme.

Na teple není nic originálního.

A přece znamená vše.

Šťourám se a přehrabuju v životech lidí ve snaze odkrýt jejich tajemství. V tom není žádné teplo, a přece mě to baví.

Co se to se mnou stalo?

Bratři Murvallovi.

Adam, Jakob, Elias.

Malin má jejich složky před sebou na stole, roztržitě listuje papíry, čte, popíjí kávu.

Tři lidé. Odlití téměř do totožné formy.

Jejich trestní rejstřík je jako protokol z boxerského zápasu.

První kolo: drobné krádeže, hašiš, nelegální tuning skútrů, neoprávněné řízení vozidla, maření výkonu veřejného činitele, vloupání do stánku s občerstvením, krádeže z nákladních aut továrny Cloetta.

Druhé kolo: ublížení na zdraví, hospodské rvačky.

Třetí kolo: pytláctví, vydírání, krádeže člunů, nedovolené držení zbraní. Lovecké pušky Husqvarna.

Pak jako by zápas náhle skončil.

Poslední záznamy jsou přes deset let staré.

Co se s nimi stalo? Že by se zklidnili? Založili rodinu? Vedli spořádaný život? Zmoudřeli? To poslední nikdy. To se prostě nestává. Jednou gangster, navždy gangster.

Který z nich je nejhorší?

Úryvky z výslechů.

Nejmladší bratr Adam: Podle záznamů blázen do aut kouřící hašiš a nemající daleko k násilí. Do krve zmlátil řidiče v Mantorpu, který nevyhrál automobilový závod, jak Adam doufal.

Sázka? Určitě. Tři měsíce za mřížemi v Skänninge. Dva losi zastřelení v únoru. Měsíc v Skänninge. Ublížení na zdraví přítelkyni. Údajný pokus o znásilnění. Šest měsíců.

Prostřední bratr Jakob: Podle záznamů negramotný. Dyslektik. Sklony k záchvatům zuřivosti. A co provedl? V sedmé třídě zbil učitele, vykloubil rameno svému vrstevníkovi před stánkem s občerstvením v Ljungsbro. Polepšovna. Po návratu prodej hašiše na školním dvoře, zatýkajícímu policistovi zlomil čelist. Šest měsíců v Norrköpingu, vydírání podnikatele v Borensbergu, řízení v opilosti.

Nejstarší bratr Elias: Výstavní exemplář. Zřejmě fotbalový talent, od třinácti let členem B-týmu, vyloučen z klubu po vloupání do stánku s občerstvením v Ljungsbro. Zavinění cizí smrti, když v opilosti narazil do stromu. Šest měsíců v Skänninge. Závažné ublížení na zdraví v restauraci Hamlet. Jednoho z hostů udeřil půllitrem do hlavy, muž oslepl na jedno oko.

„Natvrdlý, snadno ovlivnitelný, váhavý.“ Slova psychologa. Natvrdlý? Váhavý? Takhle se píšou posudky?

Mladší sestra Marie.

Tak to jsou tví bratři, Marie? Ti, kteří stěny tvého pokoje vyzdobili plakáty? Adam? V jejich, jeho řeči to nejspíš znamená lásku.

Bengtovo modré tělo na stromě.

Pomsta tří bratrů?

Čtvrté kolo: vražda?

Malin si promne oči. Usrkává svou třetí kávu.

Slyší, jak se dveře kanceláře otevřou, ucítí chladný závan větru.

Zekeho hlas, chraplavý, unavený.

„Co tak brzo, Forsová? Nebo jsi měla dlouhou noc?“

Zeke pustí rádio.

Potichu.

„To je počteníčko, co?“

„Vypadá to, že se zklidnili,“ odvětí Malin.

„Nebo jen zmoudřeli.“

Zeke chce ještě něco říct, ale jeho hlas přehluší rádio. Doznívající píseň, nepříjemné cinkání, pak měkký hlas Malininy kamarádky: „To byla…“

Helen.

Ona tam na venkově vyrostla, napadne Malin. Je skoro stejně stará jako bratři Murvallovi. Třeba je zná. Mohla bych jí zavolat. Zavolám jí.

„Ahoj, Malin.“

Hlas v telefonu je stejně sametový a přitažlivý jako v rádiu.

„Můžeš mluvit?“

„Máme tři minuty a dvacet dva vteřin, než skončí tahle písnička. A pak ještě jednou tolik, když přeskočím komentář mezi písničkami.“

„Tak já půjdu rovnou k věci: Znala jsi jako dítě ve Vreta klosteru nějaké bratry Murvallovy?“

„Proč se ptáš?“

„Víš, že ti to nemůžu říct.“

„Bratry Murvallovy. No jasně. Ty znali všichni.“

„Nechvalně proslulí?“

„To nemůžu říct. Říkalo se jim šílení bratři Murvallovi, šel z nich trochu strach. Ale vlastně mi jich bylo líto, byli to takoví ti kluci, o kterých se ví, že z nich nikdy nic nebude, a kteří proti té nálepce hlasitě protestují. Vždyť víš, takoví ti, co stojí už od začátku trochu stranou. Jako by už od narození byli odsouzeni klepat na dveře normální společnosti, ale nikdo je nepustil dovnitř. Jako by na sobě měli nějaké znamení. Bydleli v Blåsvädretu. Největrnější a nejzapadlejší zapadákov široko daleko. To byl jejich revír. Nepřekvapilo by mě, kdyby tam pořád ještě bydleli.“

„Pamatuješ se na Marii Murvallovou?“

„Jo. O ní se zase vědělo, že z ní jednou něco bude. Chodila do vedlejší třídy.“

„Kamarádily jste se?“

„Ne, ona byla taky tak trochu odstrčená. Jako by na sobě taky měla to znamení, jako by jí dobré známky byly jen nesmyslnou útěchou. Já vím, že to zní hrozně. Bratři ji vždycky bránili. Jednou se ji jeden kluk, už nevím proč, pokusil šikanovat a oni mu zbrousili tváře šmirglpapírem. Místo tváří měl dvě velké rány, ale neodvážil se nikomu říct, kdo mu to udělal.“

„A co jejich otec?“

„To byl pomocný dělník. Cikán. Toho si taky pamatuju. Měl sice světlou pleť, ale stejně se mu říkalo Cikán. Stal se mu nějaký úraz, zlomil si páteř a skončil na vozíku. Pak se uchlastal k smrti, i když chlastal už dřív. Prý si zlomil vaz, když spadl doma ze schodů.“

„A co matka?“

„Povídalo se o ní, že je čarodějnice. Ale myslím, že to byla normální ženská v domácnosti.“

„Čarodějnice?“

„To víš, drby, Malin. Taková díra, jako je Ljungsbro, žije drbama a povídačkama.“

Hlas v rádiu.

„A další písničku posílám své dobré kamarádce Malin Forsové, nejzářivější hvězdě linköpinské policie.“

Zeke se přátelsky ušklíbne.

„Jen se neupejpej, Malin, za chvíli z tebe bude celebrita. Malin právě teď vyšetřuje případ Bengta Anderssona, který nás tu ve městě všechny zajímá. Jestli o tom případu něco víte, zavolejte Malin Forsové na linköpinskou policii. Může ji zajímat cokoliv.“

Zekeho úsměv se ještě protáhne.

„Teď ti bude telefon zvonit v jednom kuse.“

Začne hrát hudba:

Tohle je má píseň lásky. Tohle je má chvíle na zemi…

Hlas zpěváka Plura chvějící se žízní a sentimentem.

…jsem to, co jsem… kluk z vesnice, říkej mi kluk z vesnice…

A co jsem já, pomyslí si Malin.

Holka z vesnice?

Ne z lásky. Snad z donucení.

30.

Přesně v okamžiku, kdy písnička dozní, zazvoní u Malin na stole telefon.

„Ty vole,“ vyhrkne Zeke.

„To může být kdokoliv. S naším případem to nemusí mít nic společného.“

Sluchátko jako by se při dalším zazvonění chvělo, jako by se dožadovalo, aby bylo bráno vážně.

„Malin Forsová. Linköpinská policie.“

Ticho.

Dech.

Malin zvedne ruku, naznačí Zekemu, aby počkal.

Ozve se hlas, který sotva domutoval.

„To jsem já, s tím playstationem.“

Playstation?

Malin horečně pátrá v paměti.

„S buvolími bojovníky.“

„Prosím?“

„Vyslýchali jste mě kvůli…“

„Už vím.“ Malin si vzpomene na Fredrika Unninga s joystickem v ruce v suterénu přepychové vily, na pohled jeho otce plný odstupu.

„Ptala jsem se tě, jestli nevíš něco, co bychom měli vědět i my.“

„No právě. Slyšel jsem to v rádiu.“

Z jeho hlasu je slyšet stejný strach, jaký měl minule v očích. Prudký záchvěv pocitu, že tohle bude důležité, zmizí stejně rychle, jako přišel.

„A ty něco víš?“

„Můžete sem přijet? Vy a ten druhej?“

„Máme dnes do Ljungsbro namířeno. Možná to nebude hned, ale přijedeme.“

„Neřeknete to nikomu, viďte? Že jste tady byli?“

„Ne, zůstane to jen mezi námi,“ ujistí ho Malin, ale myslí si: To samozřejmě záleží na tom, co nám povíš. Uvědomí si, s jakou lehkostí lže mladému člověku přímo do uší, jen když je to ku prospěchu vyšetřování, k vlastnímu prospěchu. Ví, že sama by zuřila, kdyby s ní takhle někdo jednal. Přesto řekne:

„Neboj se, zůstane to jen mezi námi.“

„Tak dobře.“

Klapnutí telefonu a Zekeho tázavý výraz na druhé straně stolu.

„Kdo to byl?“

„Pamatuješ se na Fredrika Unninga? Na toho puberťáka s playstationem v tom velkém baráku?“

„To byl on?“

„Jo. Prý nám chce něco říct. Ale nejdřív zajedeme k Murvallovým, ne?“

„Jo, nejdřív vyřídíme Murvallovy.“ Zeke ukáže na dveře. „Co asi může mít mladej Unning na srdci?“

„Tady za tou silnicí jsou ceny nemovitostí o třicet procent nižší,“ řekne Zeke, když u opuštěné benzínové pumpy Preem zahne na cestu vedoucí ke skupince domů s názvem Blåsvädret. Venku zuřivě praská mráz a fičí vítr, poryvy větru ženou sníh z mrtvých závějí, sněhový prach se v průhledných vlnách valí přes čelní sklo auta.

„Ty vole, to je teda vichr,“ poznamená Malin.

„A nebe je bílé.“

„Buď zticha, Zeke, drž hubu.“

„Mám rád ty tvoje samozřejmé komentáře, Malin, miluju je.“

Pochmurné místo. Její první pocit.

Dobře že má vedle sebe Zekeho. Když je to nutné, umí zakročit ve zlomku vteřiny. Jako když jí ten feťák v Lambohovu tiskl na krk injekční stříkačku. Ani si nestačila všimnout, jak mu ji Zeke bleskově vyrazil z ruky, jediným kopnutím ho povalil na zem a kopal ho do břicha.

Musela ho držet, aby přestal.

„Neboj se, Forsová, bude to vypadat jako pár normálních ran pěstí. Akorát ho to bude trochu víc bolet. Vždyť tě ten hajzl chtěl zabít, to mu přece nemůže jen tak projít.“

Nový, ještě silnější poryv větru.

„Sakra, to je divný, vždyť cestou sem skoro nefoukalo. Co to kurva je?“

„Blåsvädret je jako Bermudský trojúhelník,“ odvětí Zeke. „Tady je možné cokoliv.“

Jediná ulice.

Blåsstigen.

Na jedné straně pět tmavě červených dřevěných domků, na druhé straně garáže a dílny, bílý cihlový dům se zataženými žaluziemi. Kousek dál, kde cesta končí, větší bílý dům, téměř neviditelný v poryvech sněhu.

Domy, které neobývá rodina Murvallů, jsou ztichlé, jejich obyvatelé jsou zřejmě v práci. Hodiny na palubní desce ukazují 11.30, brzy bude čas oběda a Malin cítí, jak se jí svírá žaludek.

Jídlo, prosím, ne kávu.

Bratři Murvallovi bydlí vedle sebe. Patří jim poslední dva dřevěné domy a cihlový dům, matce bílá dřevěná vila. Okna v dřevěných domcích jsou černá, kolem na zahradě se všude bez ladu a skladu povalují vraky aut zpola zakryté sněhem a ledem. Ale v cihlovém domě se za žaluziemi svítí, rozbitý zohýbaný železný plot se naklání ve větru. Před těžkými železnými zrezivělými dveřmi vedoucími do dílny stojí starý zelený range rover.

Zeke zastaví.

„Tady bydlí Adam.“

„Tak zazvoníme, ne?“

Zapnou si bundy a vystoupí z auta. Další vraky. Ale ne takové, jaké má Janne. Tahle auta už žádné láskyplné ruce nezachrání. Před vraty garáže zelený pick-up značky Škoda. Zeke nahlédne pod sněhovou krustu, rukavicí přejede po sněhu, zavrtí hlavou.

Vítr se nedá slovy popsat. Prudké zuřivé poryvy, malé doušky polárního mrazu jim hravě a výsměšně pronikají pod bundy, pod vlněné roláky.

Betonové schody jsou posypány pískem. Zvonek nefunguje. Zeke zabuší na dveře, ale zevnitř se ozývá jen ticho.

Malin nahlédne dovnitř zeleným sklem ve dveřích. Nejasné obrysy předsíně, dětského oblečení, hraček, bezpečnostní skříně na zbraně, nepořádku.

„Nejsou doma.“

„Asi jsou v práci,“ odvětí Malin a Zeke přikývne.

„Třeba jsou z nich spořádaní hoši.“

„Mám takový zvláštní pocit,“ řekne Malin. „Všiml sis, jak ty domy jakoby patří k sobě?“

„Jsou jako jeden dům,“ souhlasí Zeke. „Jestli domy mají duši, tak tyhle domy mají jednu společnou.“

„Tak se podíváme k matce, ne?“

Přestože bílý dům leží jen o pětasedmdesát metrů dál, není možné rozeznat víc než obrysy a bílý strom, jenž se občas zaleskne na bílém pozadí.

Vykročí dál po cestě.

Když přijdou blíž, sněhový prach a mrazivý opar se rozestoupí a oni spatří zahradu plnou vzrostlých jabloní. Černé větve se ježí ve větru, Malin se zhluboka nadechne, na okamžik zavře oči a snaží se představit si vůni rozkvetlých jabloní a jablek, která tu je určitě cítit na jaře a v pozdním létě.

Ale teď je svět bez vůně.

Otevře oči.

Průčelí domu se s přibývajícími léty sesedlo, pokřivené dřevo vypadá unaveně, a přesto neuvěřitelně zpupně. Okny proudí ven světlo.

„Vypadá to, že matka je doma.“

„Jo,“ odvětí Malin, ale než stihne pokračovat, přeruší ji vysoký muž s ostře tvarovanými ústy, v zelených montérkách a s nejméně týdenním strništěm. Otevřel dveře, před kterými stáli, teď tu stojí na zápraží a probodává je očima.

„Kdo sakra jste? Jestli nám ještě jednou vlezete na pozemek, vytáhnu brokovnici a ustřelím vám palici.“

„Vítejte v Blåsvädretu,“ usměje se na něj Zeke pln očekávání.

„Jsme od policie.“

Malin vytáhne služební průkaz, přistoupí blíž.

„Můžeme dál?“

Vtom je spatří.

Všechny ty lidi, rodinu pozorující je zpoza oken: znavené ženy, děti různého věku, starší paní s vpadlýma černýma očima, ostrým nosem a úzkými pramínky rovných bílých vlasů spadajícími zpod šátku na skelnou pleť. Jak tak Malin pozoruje jejich tváře, poloviny těl za oknem, vypadá to, jako by byli pod úrovní okna, kam nedohlédne, navzájem srostlí. Stehna, kolena, lýtka a chodidla jako by tvořila jeden celek, nerozlučný, odlišný a také nadřazený.

„Co tu chcete?“ vyštěkne muž na zápraží.

„A s kým máme tu čest?“

Zekeho sebejistota, zdá se, zafunguje.

„Elias Murvall.“

„No vidíte, pane Murvalle, tak nás laskavě pusťte dovnitř, je zima.“

„Sem nikdo nesmí.“

Z domu se ozve příkrý hlas prozrazující ženu zvyklou poroučet.

„Pusť je dál, chlapče.“

Elias Murvall ukročí stranou a následuje je do předsíně. Zasáhne je pach připáleného zelí.

„Ale zujte se,“ ozve se opět ten hlas.

Předsíň plná zimního oblečení, dětských bund křiklavých barev, levných péřových bund. Jeden vojenský kabát. Malin spatří obývací pokoj se stylovým nábytkem a vlněnými koberci, na zdech reprodukce sluncem zalitých östgötalandských hájů od Johana Krouthéna. Nehodí se sem jen nejmodernější, nejtenčí monitor počítače.

Malin si zuje pohorky. Bez bot, jen v ponožkách, se před všemi těmi lidmi cítí bezbranná.

Kuchyně.

Uprostřed, u obrovského prostřeného rozkládacího stolu všichni ti, jež zřejmě patří do rodiny Murvallů. Sedí mlčky, vyčkávají. Je jich ještě víc než před chvílí v okně, srostlí však nejsou. Malin napočítá tři ženy s kojenci v náručí, vedle na židlích různě staré děti, neměly by některé z nich být ve škole? Že by domácí výuka? Nebo jim ještě nebylo sedm?

Mezi ženami a dětmi další dva muži, jeden s krátkými pečlivě ostříhanými vousy, druhý hladce oholen. Stejné montérky jako Elias, stejně hrubé vzezření, svaly. Ten oholený, který z nich vypadá nejmladší, je jistě Adam. Prsty bubnuje do látkového ubrousku na stole, jako by klepal na dveře, má tmavomodré oči, téměř černé jako jeho matka. Prostřední bratr Jakob sedí před krbem, má prořídlé vlasy, pod montérkami zřetelně se rýsující břicho a pozoruje je zamlženým pohledem, jako by ho policisté obtěžovali už tisíckrát a on je tisíckrát poslal do háje.

U krbu stojí matka: malá hubená stařena v červené sukni a šedém propínacím svetru. Otočí se k Malin.

„Moje rodina ve středu vždycky obědvá zelný nákyp.“

„To je dobrota,“ poznamená Zeke.

„Jak to můžete vědět? Copak jste někdy jedl můj nákyp?“ opáčí matka a jednou rukou pokyne Eliasovi, jako by mu přikazovala: uklidni se, sedni si ke stolu. OKAMŽITĚ.

Několika dětem dojde trpělivost, seskočí ze židlí a rozběhnou se kuchyní do obývacího pokoje a pak nahoru po schodech do patra.

„No?“

Stařena upře oči nejprve na Malin, pak na Zekeho.

Zeke se nenechá vyvést z míry. Naopak, lehce se usměje a spustí:

„Jsme tu kvůli vraždě Bengta Anderssona. Byl vyšetřován v souvislosti se znásilněním vaší dcery Marie.“

Malin zaplaví hřejivý pocit. Takhle to má být. Nebát se jich, píchnout přímo do vosího hnízda, vzbudit respekt. Občas na to zapomínám, ale za tohle Zekeho obdivuju.

U stolu nikdo nehne ani brvou.

Jakob Murvall se lhostejně skloní nad stůl, ze žluté krabičky Blend vytáhne cigaretu a zapálí si. Jedno z dětí na klíně ženy zakňourá.

„O tom nic nevíme,“ odvětí stařena. „Nemám pravdu, chlapci?“

Bratři svorně zavrtí hlavou.

„Nic,“ ušklíbne se Elias. „Vůbec nic.“

„Vaše sestra byla znásilněna. A jeden z těch, kteří figurovali ve vyšetřování, byl zavražděn,“ pokračuje Zeke.

„Co jste dělali v noci ze středy na čtvrtek?“ zeptá se Malin.

„Vůbec se s váma nemusíme bavit,“ vyhrkne Elias a Malin napadne, že to vyslovil přehnaně drsně, jako by se bál, aby ho ostatní neměli za slabocha.

„Ale musíte, musíte,“ pokračuje Zeke. „Vaše sestra…“

Adam Murvall vyskočí ze židle, prudce rozhodí rukama a přes stůl vykřikne:

„Ten hajzl ji možná znásilnil. Teď je mrtvej a to je jenom dobře.“

Oči mu při tom výbuchu ještě více zčernají.

„Možná se jí konečně dostane pokoje.“

„Sedni si, chlapče.“

Matčin hlas od krbu.

Teď už se rozplakalo několik dětí, matky se je snaží ukonejšit, Elias Murvall usadí bratra zpátky na židli.

Znovu se rozhostí mlčení.

„Myslím, že nákyp už je hotový,“ promluví opět matka. „A brambory taky.“

„Zajímáte se o pohanské rituály?“ zeptá se Malin.

Od dospělých u stolu se ozve tlumený smích.

„My jsme opravdoví chlapi,“ odvětí Jakob Murvall. „Žádní vikingové.“

„Máte doma zbraně?“

„Všichni máme lovecký pušky,“ odpoví Elias Murvall.

„Jak jste na ně získali zbrojní průkaz, s vaší minulostí?“

„Myslíte hříchy mládí? To už je dávno za námi.“

„Máte vzduchovku?“

„Do toho, jaký máme nebo nemáme zbraně, vám nic není.“

„Takže jste Bengtu Anderssonovi nestříleli do okna?“ pokračuje Malin.

„Někdo mu střílel do okna, jo?“ opáčí Elias Murvall. „To už mu teď snad může bejt jedno, ne?“

„Rádi bychom se podívali do vašich bezpečnostních skříní na zbraně. Máte snad zbraně ve skříních, ne? Zajímá nás spousta věcí a budeme si chtít promluvit s každým z vás zvlášť. Buď tady a teď, anebo u nás na stanici. Můžete si vybrat.“

Ty ženy, myslí si Malin. Všechny mě pozorují. Snaží se pochopit, co po nich chci, jako bych měla v úmyslu vzít jim něco, co ve skutečnosti nechtějí, ale co by přesto bránily do posledních zbytků sil.

„Můžete chlapce klidně předvolat k výslechu. A jestli chcete vidět zbraně, tak budete muset přijít s povolením k domovní prohlídce,“ odpoví stařena. „Ale teď budou chlapci Murvallovi obědvat, takže laskavě odejděte.“

„S vámi bychom si taky chtěli pohovořit, paní Murvallová,“ řekne Zeke.

Rakel Murvallová zdvihne bradu.

„Eliasi, vyprovoď je.“

Malin se Zekem stojí na mrazu před domem, pozorují jeho průčelí, obrysy za zamlženými skly. Je příjemné mít zase na nohou boty.

„Jak takhle ještě někdo může žít, v dnešní době, ve Švédsku,“ řekne Malin. „Úplně mimo normální život, navzdory času, takhle bizarně.“

„To nevím,“ odpoví Zeke. Pak plácne první vysvětlení, které mu přijde na jazyk: „To jsou ty sociální dávky. Za to můžou ty zasraný dávky. Celá famílie určitě pobírá podporu, příspěvky a tak. A příspěvky na takovou smečku dětí, to určitě taky dělá pěknej majlant.“

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ namítne Malin. „Třeba vůbec žádné příspěvky neberou. Ale stejně. V jednadvacátém století. U nás. Taková rodina, co se řídí jen vlastními pravidly.“

„Hrají si s auty, chodí na ryby a na lov, zatímco my makáme. To mi jich má bejt líto?“

„Možná těch dětí. Kdo ví, jak na tom jsou.“

Zeke stojí mlčky, zamyšleně.

„Žít na okraji společnosti není tak neobvyklé, Malin. Vlastně na tom v dnešní době není nic divného. Jen se podívej na gangy v Borlänge, Knutby, Sheike a v polovině celého severního Švédska. Jasně že existují, ale dokud nenarušují veřejný pořádek, jsou každému ukradení. Lidi se starají sami o sebe, jejich život to není. Chudáci, podivíni, přistěhovalci, postižení. Nikdo po nich ani nevzdychne. Jen utvrzují ostatní v jejich normálnosti. A copak máme právo soudit, jak by měli ostatní žít? Třeba jsou šťastnější než my.“

„Tomu se mi nechce věřit,“ odvětí Malin. „A co se týče Bengta Anderssona, měli motiv.“

Jdou k autu.

„Ale že jsou ti Murvallovi sympaťáci,“ podotkne Zeke a otočí klíčkem v zapalování.

„Viděl jsi ten hněv v Adamových očích?“ zeptá se Malin.

„Jsou tři, klidně to mohli udělat společně. A střílet do okna gumovými projektily? To by pro ně byla maličkost. Musíme zařídit povolení k domovní prohlídce a posvítit si na ty jejich zbraně. Třeba mají nějaké načerno. O kontakty asi nouzi nemají a sehnat náboje taky není žádný problém.“

„Fakt si myslíš, že to, co máme, stačí na domovní prohlídku? Čistě z právnického hlediska nemáme nic konkrétního, co by nasvědčovalo tomu, že jsou do té vraždy zapletení.“

„Možná ne. Uvidíme, co řekne Sjöman.“

„Ale jak zuřil, Adam Murvall. Byl úplně nepříčetný.“

„Představ si, že by to byla tvoje sestra, Malin. Ty bys nezuřila?“

„Já jsem jedináček,“ odpoví Malin. Pak dodá: „Byla bych vzteky bez sebe.“

31.

Z dálky a z výšky vypadá jezero Roxen jako placatá šedobílá peřina. Mezi břehy a okraji pole se krčí stromy a křoví, dohola ostříhané a ošlehané větrem, vroucně očekávající teplo. Je těžké si představit, že by ještě vůbec někdy přišlo.

Bílé cihly a hnědá nároží, domy jako kostky naskládané vedle sebe, nejlépe, jak to v sedmdesátých letech šlo. V kopci nad strmým srázem čtyři privilegovaná obydlí.

Zaklepali klepátkem ve tvaru lví hlavy, naleštěná tlama se otevřela dokořán.

Při minulé návštěvě byla Malin přesvědčená, že Fredrik ví něco, co jim ze strachu zatajuje. Teď už si tím je jistá a očekávání v ní s každým krokem roste.

Co se uvnitř skrývá?

Musejí si dát pozor. Zeke po jejím boku, nervózní, od úst mu stoupá pára, bez čepice, mráz mu zaráží tupé infikované nehty přímo do kůže.

Zvuky zpoza dveří.

Pootevřená škvíra a třináctiletý obličej Fredrika Unninga, poněkud zavalitá postava v bleděmodrém tričku Carhartt a šedých rádoby vojenských teniskách. Nejspíš moc nesportuje.

„Vám to ale trvalo. To je dost, že jdete. Myslel jsem, že přijedete hned.“

Jak výstižně jsi shrnul vztah mnoha spoluobčanů k policii, napadne Malin.

„Pustíš nás dál?“ zeptá se Zeke.

Pokoj Fredrika Unninga leží ve třetím podlaží. Stěny jsou plné skateboardových plakátů: Bam Margera z Jackass vznášející se vysoko nad betonovým obrubníkem, Tony Alva svištící zapadlou uličkou Los Angeles na vintage plakátu. Jedna stěna prosklená, výhled cloní jen tenké bílé záclony. Strakatý růžový koberec. V rohu pokoje nové stereo, na zemi plochá televize, alespoň pětačtyřicet palců.

Fredrik Unning sedí na kraji postele, dnes jim věnuje pozornost, ta tam je jeho povýšenost z minula. Rodiče nejsou doma, otec, pojišťovací agent, vzal svou paní, majitelku butiku, na malý výlet do Paříže. „Občas tam jezděj, máma chodí po obchodech a táta po restauracích. Je super bejt sám doma.“

V kuchyni prázdné krabice od pizzy, napůl snědené pirožky Gorby’s, láhve od limonády, uprostřed na podlaze přetékající pytel s odpadky.

Malin se posadí na postel vedle Fredrika Unninga, Zeke stojí u okna jako černý obrys v protisvětle.

„Takže ty o Bengtu Anderssonovi víš ještě něco?“

„Když vám to řeknu, tak se to nikdo nedozví, že ne?“

„Ne,“ řekne Malin a Zeke zavrtí hlavou: „Zůstane to jen mezi námi. Nikdo nemusí vědět, odkud ty informace máme.“

„Nikdy ho nenechali na pokoji.“ Fredrik Unning upřeně hledí na záclony. „Pořád ho pronásledovali. Jako posedlí.“

„Bengta Anderssona?“

Zeke: „Kdo ho nenechal na pokoji?“

Fredrik Unning opět dostane strach, tělo se scvrkne, odtáhne se. Malin napadne, kolik za ta léta přibylo strachu, jako by lidé pochopili, že v mlčení je jistota, jako by každé slovo představovalo potenciální hrozbu. A co když mají pravdu?

„Kdo ho nenechal na pokoji? Řekni nám to, nebuď srab,“ povzbuzuje ho Malin. „Buď statečný.“

Při slově statečný jako by se Fredrik uvolnil.

„Jocke a Jimmy. Pořád mu byli v patách.“

„Jocke a Jimmy?“

„Jo.“

„A jak se Jocke a Jimmy jmenují doopravdy?“

Nové zaváhání. Nový strach.

„No tak, musíme to vědět.“

„Joakim Svensson a Jimmy Kalmvik.“

Fredrik Unning vysloví ta jména pevným hlasem.

„A co jsou ti dva zač?“

„Kluci od nás ze školy, chodí do devítky, pěkný svině.“

Neměl bys být náhodou taky ve škole? napadne Malin, ale nezeptá se.

„Co Benganovi dělali?“

„Pronásledovali ho, smáli se mu, nadávali, křičeli. Myslím, že mu taky zničili kolo a házeli na něj pytlíky z mrazáku, kamení a tak. Dokonce mu jednou nalili do schránky nějakou břečku.“

„Břečku?“

Zekeho tázavý pohled.

„Mouku, špínu, vodu, kečup, všechno smíchaný dohromady.“

„Jak to víš?“

„Občas mě nutili, abych jim pomáhal. Jinak by mě zmlátili.“

„A zmlátili tě?“

Stud a strach ve Fredrikových očích:

„Nedozvědí se, že jsem vám to řekl, že ne? Vždyť oni mučí i kočky.“

„Kočky? A jak?“

„Chytnou je a namažou jim prdel hořčicí.“

Stateční hoši, myslí si Malin.

„Viděls to někdy?“

„Ne, ale slyšel jsem to. Od ostatních.“

Zeke u okna, hlas jako bič.

„Mohli mu střílet do okna puškou? Byls někdy u toho, když stříleli?“

Fredrik Unning zavrtí hlavou.

„Ne, střílet jsem je nikdy neviděl. A kde by vzali pušku?“

Venku se pokrývka z mračen poněkud protrhala, několika skulinami pronikají na šedobílou zem váhavé paprsky světla, rozjasňují ji a rozechvívají. Malin si představí, jaký tu asi musí být výhled v létě, když je světlo teplé a paprsky si mohou volně hrát na lesklé hladině jezera. Ale v takovéhle zimě pomyšlení na teplo nepomáhá.

„Do prdele,“ přeruší její úvahy Zeke. „Co to je za kluky, ten Jocke a Jimmy? To jsou teda případy.“

„Mně je spíš líto Fredrika Unninga,“ řekne Malin.

„Líto?“

„Nevšiml sis, jak je sám? Udělal by cokoliv, aby ho ti kluci vzali do party.“

„Takže ho k tomu nenutili?“

„Asi jo. I když to není tak jednoduché.“

„Ale zdá se, že jsou ze slušných rodin.“

Slova Fredrika Unninga: „Jimmyho otec dělá na ropný plošině a matka je v domácnosti, Jockeho fotr je mrtvej, máma sekretářka.“

Malin zazvoní telefon.

Na displeji číslo Svena Sjömana.

„Malin.“

Krátce mu vylíčí návštěvu u Murvallových a co se dozvěděli od Fredrika Unninga.

„Říkali jsme si, že rovnou vyslechneme toho Kalmvika a Svenssona.“

„Potřebuju vás na poradě,“ zarazí ji Sven. „To hodinku, dvě počká.“

„Ale…“

„Porada vyšetřovacího týmu za třicet minut.“

Děti vzdorující mrazu.

Hřiště před okny zasedací místnosti plné nemotorných miniaturních kosmonautů klopýtajících v naducaných zimních kombinézách. Modré děti, červené děti, jedno oranžové výstražné dítě: pozor, jsem malé a křehké. Učitelky třesoucí se zimou v šedomodrých fleeceových kalhotách, od úst jim stoupá pára. Když zrovna nepomáhají na nohy některému z dětí, které upadlo, poskakují na místě a rukama si třou zmrzlé tělo.

Jestli mráz nepoleví, budeme se muset naučit s ním žít. Jako se zlomenou páteří.

Börje Svärd shrne, k čemu došli sledováním kontaktů od Rickarda Skoglöfa. Výslechy mladíků, kteří tráví svůj život před počítačem jako součást hry. „Cokoliv, jen ne vlastní život.“

V Börjeho těle nejistota. Malin ji cítí. Jako by měl v životě jen jeden jediný úkol: Nikdy nic nebrat jako samozřejmost.

Odpovědi na otázky.

Vypadá to, že Rickard Skoglöf prožil celkem normální dětství v dělnické rodině v Årvidabergu, otec zaměstnaný v továrně, dokud ji nezavřeli, pak v ovocnářských sadech v Adelsnäsu, kam poslední roky základní školy chodil v létě na brigádu i jeho syn. Dvouleté učiliště. Pak prázdno. Valkyrie Karlssonová vyrostla na statku v Dalslandu. Po gymnáziu v Dals Edu studovala šest semestrů antropologii na Lundské univerzitě.

Karim Akbar. Také nejistý, ale přece: „Pokračujte s těmi pohanskými rituály. Něco na tom bude.“

Hlas příliš přesvědčivý, jako by je popoháněl, ujišťoval, že jdou správným směrem.

Vpadlé oči Johana Jakobssona. Střevní chřipka, probdělé noci, převlékání povlečení. Každé ráno nové vrásky kolem očí, čím dál tím hlubší. Tati, kde jsi? Já nechci, nechci.

Malin zavře oči.

Ta porada ji ubíjí. Chce odsud pryč, do práce. Vyslechnout dva největší pubertální agresory v Ljungsbro. Schválně, co jim povědí, třeba je dovedou dál. Co když někde sehnali pušku a opravdu stříleli Bengtu Anderssonovi do okna? Co když se jim ty jejich klukoviny vymkly z rukou? Kdo ví, čeho jsou takoví dva podnikaví patnáctiletí kluci schopní?

Tove s Markusem v bytě Malininých rodičů.

Na posteli.

Malin je v duchu vidí.

„A pak tu máme ty dva výrostky, co prý nedali Bengtu Anderssonovi pokoj,“ znovu se ujme slova Sven Sjöman. „Malin a Zeke, vezměte si na starost jejich výslech. Hned po poradě zajeďte k nim do školy, touhle dobou by tam snad měli být.“

To víš že jo, Svene, to víš že jo, myslí si Malin a nahlas řekne:

„Kdyby nebyli ve škole, zjistíme, kde bydlí. Máme i jejich čísla na mobil.“

Až budou s těmi kluky hotoví, chce Malin předvolat bratry Murvallovy a jejich matku. Zmáčknout ji. Vyslechnout i manželky.

Bratři.

Pohledy těch žen.

Žádná laskavost, jen podezření vůči vetřelci. Osamělé, přestože drží spolu.

Co je to vlastně samota? Odkud se bere? Z opakovaného zla okolního světa? Z věčného ne, kterého se jim dostává ze všech stran? Anebo je nám samota vrozená? Je v nás všech, a dostane-li příležitost vzklíčit, rozroste se do netušených rozměrů?

Vědomí samoty. Strach.

Kdy jsem poprvé spatřila tu samotu, ten odpor v Toviných očích? Kdy jsem v jejím pohledu poprvé uviděla něco víc než jen nevinnou radost?

Mohlo jí být tak dva a půl. Najednou měla v očích kromě nevinnosti a půvabu i vypočítavost a náznak úzkosti. Z dítěte jednou provždy člověkem.

Samota. Strach. Většině lidí se přesto podaří zachovat si něco z té dětské radosti, přímočarosti, sounáležitosti s druhým člověkem. Překonat tu vrozenou samotu. Jako se o to dnes snažil Fredrik Unning. Podal jim pomocnou ruku, jako by si uvědomil, že si zaslouží víc, než aby ho rodiče nechali samotného doma a on posluhoval klukům, kteří s ním vlastně nechtějí mít nic společného.

Radost je možná.

Jako u Tove. Jako u Janneho, přese všechno. Jako u mě.

Ale co ty ženy u stolu Murvallových? Kam se poděla jejich radost? Kam zmizela? Vrátí se vůbec někdy? Malin v duchu přemýšlí, zatímco Sven shrnuje další postup vyšetřování. Možná existuje tak málo radosti bez postranních úmyslů, že pokaždé, když se vytratí, je navždy ztracená. Její místo zaujme mlčení a zatvrzelost.

Co se stane, když se člověk poddá samotě?

Zrodí se násilí? Bod zlomu? Definitivní samota?

Dítě natahující ruce k mamince, k učitelce v mateřské školce:

Postarej se o mě, pochovej mě.

To víš, že tě pochovám.

Nenechám tě tu.

„Mami, můžu dneska přespat u táty?“

Malin cestou ze zasedací místnosti poslouchá vzkaz v hlasové schránce.

Zavolá zpátky.

„Tady máma.“

„Mami, dostala jsi můj vzkaz?“

„Jo, dostala. To víš, že můžeš přespat u táty, ale jak se tam dostaneš?“

„Máme sraz v hasičárně. Táta končí v šest, svezu se s ním.“

„Tak dobře, já dneska stejně asi skončím pozdě.“

Sjömanova slova na poradě: „Murvallovy jsem předvolal k výslechu. Jestli se celá rodina zítra ráno dobrovolně nedostaví, tak si pro ně zajedeme. Ale na domovní prohlídku toho máme moc málo.“

Jen co Tove položí telefon, vytočí Malin Janneho číslo. Záznamník.

„Bude u tebe dneska spát Tove? Chci se jen ujistit.“

Posadí se ke svému stolu. Čeká. Pozoruje Börjeho Svärda, jak si na druhé straně místnosti nejistě kroutí kníry.

32.

Matně šedá fasáda ljungsbroské školy, střecha z červených pálených tašek pokrytá tenkou vrstvou sněhu. Víry zmrzlých okamžiků, na větších plochách ztuhlé krouživé pohyby.

Zaparkovali u školních dílen. V přízemní budově v řadě vyskládaná ručně vyrobená akvária.

Malin nahlédne oknem do prázdné místnosti s odpočívajícími pilami, soustruhy a pájkami. Projdou kolem technické učebny, kde ze stropu visí traverzy a řetězy, osamělé, čekající, až přijde jejich chvíle. Druhým směrem Malin tuší domov důchodců ve Vretalidenu a v duchu si vybaví Gottfrida Karlssona sedícího na posteli pod oranžovou nemocniční přikrývkou. Mlčky se jí ptá: „Co se stalo Bengtu Anderssonovi? Kdo ho zavraždil?“

Namíří si to k hlavní budově, projdou kolem školní jídelny. Za namrzlými okny zaměstnanci drhnoucí ohřívací nádoby na horkou vodu a kovové pulty. Zeke rozrazí vchodové dveře, aby už konečně unikli mrazu. Na vzdušné prostorné chodbě, která spíše připomíná sál, se navzájem překřikuje asi padesát žáků. Okna vedoucí na školní dvůr halí hustá mlha.

Nikdo si jich ani nevšimne, všichni jsou plně zabráni do hovoru a všeho toho, co patří k jejich věku.

Tovin svět.

Takhle tedy vypadá.

Malin si povšimne hubeného chlapce s černými vlasy a neklidným pohledem, hovořícího s půvabnou blondýnkou.

Na druhé straně chodby nad prosklenými dveřmi nápis: Ředitelna.

„Jdeme,“ vykročí Zeke a ukáže na dveře.

Britta Svedlundová, ředitelka ljungsbroské školy, je přijala bez čekání. Možná je to za jejího působení poprvé, kdy školu navštívila policie.

Ale to asi ne.

Tahle škola má nálepku problémová. Každý rok skončí pár místních žáků v polepšovně někde daleko na venkově, aby se dál vzdělávali v drobné trestné činnosti.

Britta Svedlundová si přehodí nohu přes nohu, sukně jí vyjede o kousek výš a odhalí černé silonové punčochy víc, než je nutné. Malin si povšimne, že Zeke má co dělat, aby ovládl svůj pohled. Tahle žena mu přece nemůže připadat hezká, s vráskami od kouření, ztrhaná, šedovlasá.

Prokletí mužů. Malin se narovná a opře se o nepohodlné opěradlo židle pro návštěvy.

Zdi ředitelny pokrývají police s knihami a reprodukce od Bruna Liljeforse. Psacímu stolu dominuje letitý počítač. Poté, co Britta Svedlundová vyslechla Malinino a Zekeho vysvětlení, proč přicházejí, sama se ujala slova:

„Jimmy Kalmvik a Joakim Svensson. Jimmy a Jocke letos končí devátou třídu. Zbývá jim už jen pár měsíců, a upřímně řečeno budu ráda, až je budu mít z krku. Každý rok tu míváme pár shnilých vajec, některá můžeme poslat pryč. Na to jsou však Joakim a Jimmy moc chytří. Ale děláme, co můžeme, aby z nich něco vyrostlo.“

Malin a Zeke pravděpodobně vypadají nechápavě, neboť Britta Svedlundová pokračuje:

„Nikdy neprovedli nic trestného, a jestli ano, nikdo je při tom nenačapal. Jsou ze slušných rodin, což je víc, než se dá říct o většině našich dětí. A taky dělají bojové sporty a přísahám, že každé světlo, které se tu ve škole rozbilo, rozkopali oni.“

„Budeme potřebovat telefon na jejich rodiče,“ řekne Zeke. „A taky adresy.“

Britta Svedlundová cosi naťuká na klávesnici a poté na kousek papíru napíše jména, adresy a telefonní čísla.

„Tady to je.“ Podá papírek Malin.

„Děkujeme.“

„A co Bengt Andersson?“ zeptá se Zeke. „Víte něco o tom, co mu mohli provést?“

Britta Svedlundová se najednou stáhne do sebe.

„Odkud vlastně tyhle informace máte? Nepochybuji o tom, že jsou pravdivé, ale kde jste k nim přišli?“

„To vám nemůžeme říct,“ odvětí Malin.

„Co dělají po skončení vyučování mimo budovu školy, je mi upřímně řečeno jedno. Kdybych se starala o to, co všichni naši žáci dělají ve volném čase, tak bych se musela zbláznit.“

„Takže nevíte,“ řekne Zeke.

„Přesně tak. Vím jen, že chodí za školu, ale dávají si pozor, aby neměli zameškaných hodin moc a mohli být klasifikovaní. A mimochodem mají překvapivě dobré známky.“

„Jsou teď ve škole?“

Britta Svedlundová opět cosi vyťuká na klávesnici.

„Máte štěstí. Zrovna jim začínají pracovní činnosti. Ty si určitě nenechají ujít.“

Ve školních dílnách to voní čerstvě ohoblovaným a spáleným dřevem, v jádru pachů je však cítit i náznak barvy a ředidla.

Když vejdou dovnitř, zanechá učitel, muž kolem šedesátky s šedým propínacím svetrem a stejně šedivými vousy, svého žáka u soustruhu a vykročí jim vstříc.

Napřáhne k nim ruku od pilin a prachu, načež ji opět stáhne a usměje se na ně. Malin si povšimne jeho vřelých modrých očí, jež s přibývajícím věkem očividně neztratily svůj lesk. Muž zdvihne ruku na pozdrav.

„Uf,“ řekne a Malin z jeho dechu ucítí silný zápach kofeinu a tabáku, klasický dech učitele. „Pozdravím vás alespoň indiánským pozdravem. Mats Bergman, učitel pracovních činností. Za mnou vidíte devátou B. A vy budete od policie, viďte? Volala mi Britta, že sem máte namířeno.“

„Ano,“ odpoví Malin.

„Takže víte, koho hledáme. Jsou tu?“ zeptá se Zeke.

Mats Bergman přikývne.

„Úplně vzadu. V lakovně. Právě lakují benzínovou nádrž ke skútru.“

Za učitelem Malin spatří lakovnu vtěsnanou v rohu místnosti, police s barvami v plechovkách za poškrábanými prosklenými dveřmi. Uvnitř sedí dva chlapci, vyčuhují jim jen blonďaté kštice.

„Můžou dělat problémy?“ zeptá se.

„Tady ne,“ znovu se usměje Mats Bergman. „Vím, že jinak jsou to pěkní grázlíci. Ale tady se chovají slušně.“

Malin otevře skleněné dveře. Chlapci na stoličkách vzhlédnou, nejprve jí věnují lhostejný pohled, pak však zpozorní, ztuhnou a znervózní. Malin na ně shlíží s veškerou svou autoritou. Na černé benzínové nádrži je namalovaná červená lebka.

Šikana?

Ano.

Střelba?

Možná.

Vražda?

Kdo ví. Tu otázku musejí nechat otevřenou.

Chlapci vstanou, jsou svalnatí a vyšší než Malin, oba mají plandavé džíny v hiphopovém stylu a mikinu s kapucí a logem WE.

Poďobané pubertální obličeje jsou si také podivuhodně podobné, stejně dětské. Vystouplé lícní kosti, příliš velký nos, náznak počínajícího chtíče a nadbytku testosteronu.

„Co tady chcete?“ zeptá se jeden z nich, zatímco vstává.

„Sedni si,“ zasyčí Zeke stojící za Malin. „OKAMŽITĚ.“

Chlapec klesne zpátky na stoličku, jako by ho zasáhl padající strop. Zeke za sebou zavře dveře a Malin schválně udělá pauzu, než spustí.

„Já jsem Malin Forsová od linköpinské policie a tohle je můj kolega Zacharias.“

Malin vytáhne z kapsy služební průkaz a podrží ho klukům před očima.

Vypadají více než nejistě, jako by se báli, že je právě dostihlo moře jejich prohřešků.

„Víme, že jste otravovali a šikanovali Bengta Anderssona. Chceme slyšet všechno a taky to, co jste dělali v noci ze středy na čtvrtek.“

V očích kluků strach.

„Který jste který? Který z vás je Jimmy?“

Chlapec v modré mikině s kapucí přikývne.

„No vidíš,“ řekne Malin. „Tak spusť.“

Ten druhý, který musí být Joakim Svensson, se začne vymlouvat.

„Ale dyť mi jsme si z něj akorát dělali srandu. Smáli jsme se mu, že byl tak tlustej, na tom snad není nic divnýho.“

Jimmy Kalmvik pokračuje:

„Dyť to byl úplnej magor, jak chytal ty míče. A taky smrděl. Chcankama.“

„A proto jste mu nedali pokoj?“

Malin nedokáže skrýt vztek.

„Jo, proto,“ ušklíbne se Jimmy Kalmvik.

„Máme svědky na to, že jste Bengtovi poškodili majetek a ubližovali mu kameny a vodními bombami. A teď byl zavražděn. Jestli rychle nezačnete zpívat, odvezeme si vás rovnou na policii,“ pohrozí jim Malin. Pak ztichne a nechá Zekeho, aby pokračoval: „Tady jde o vraždu. Laskavě si to zapište do těch svejch natvrdlejch palic.“

„No dobře, dobře.“

Jimmy Kalmvik rozhodí rukama a podívá se na Joakima Svenssona. Ten přikývne.

„Ubližovali? Házeli jsme za ním kameny, vypnuli jsme mu v bytě proud a nalili mu do schránky hnusnou břečku, to jo, ale teď je stejně mrtvej, tak je to jedno, ne?“

„To teda není jedno,“ řekne Zeke ledově klidným hlasem. „Jak můžeme vědět, že jste jednoho dne nezašli příliš daleko? Neporvali se? A nezavraždili ho? Podívejte se na to z naší strany. Takže co jste dělali ve středu večer a v noci?“

„Jak bysme ho tam asi dostali?“ namítne Joakim Svensson, ale pak přece jen odpoví na otázku: „Byli jsme doma u Jimmyho a koukali na film.“

„Jo, matka byla u svýho frajera. Táta je mrtvej, takže má teď novýho. Je celkem v pohodě.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“ zeptá se Malin.

„Jo, my dva,“ přikývne Joakim Svensson.

„Nikdo jiný?“

„Musí to bejt?“

Puberťáci, pomyslí si Malin. Zpupnost se ve vteřině změní ve strach a naopak. Nebezpečná kombinace přehnaného sebevědomí a nejistoty. Ale Tovin Markus vypadal úplně jinak. Co by asi Tove říkala na tyhle dva? K gentlemanům z románů Jane Austenové mají daleko.

„Ty nafoukanej spratku,“ okřikne ho Malin. „Vražda. Jste hluchý? Nebavíme se tu o týrání koček. To si piš, že to budeme potřebovat dosvědčit, na to vem jed. Na co jste se dívali?“

„Na Lords of Dogtown,“ odpovědí mladíci jednohlasně.

„Fakt hustej film,“ pokračuje Jimmy Kalmvik. „O frajerech, co jsou stejně drsný jako my dva.“

Joakim Svensson se ušklíbne.

„A kočky jsme nikdy nemučili, abyste věděli.“

Malin se ohlédne přes rameno.

Za dveřmi běží soustruhy, brusky a pily, jako by se nechumelilo. Někdo horečně zatlouká hřebík do jakési bedny. Otočí se zpět ke klukům:

„Stříleli jste někdy Bengtu Anderssonovi do bytu?“

„My? Stříleli? Kde bysme jako vzali pušku?“

Nevinní jako beránci.

„Zajímáte se o pohanské rituály?“

„Vo co?“

„O pohanské rituály.“

„Co to jako má bejt? Něco s řití, jo? No jasně.“

Pěkní grázlové, a to sotva dostali občanku. Drzí, nafoukaní. Ale nebezpeční?

„Kočky, jo? Tak Unning žaloval, co? Ten poseroutka. Nic nevydrží.“

Zeke se k němu nakloní. Hadí oči, Malin ví, jak v takové chvíli vypadají. Slyší jeho hlas, chraplavý a stejně ledový jako večer a noc, jež se blíží za oknem.

„Jestli se Fredrika Unninga jenom dotknete, tak se osobně postarám o to, že sežerete vlastní střeva i s hovnama. Je vám to jasný?“

33.

„Ano, může tu přespat.“

SMS od Janneho přišla ve 20.15. Malin je unavená, jede domů z posilovny, potřebovala si vyčistit hlavu po tom dni plném lidského hnusu.

Poté, co vyslechli dva největší grázly v Ljungsbro, zajeli zpátky na služebnu. Na sedadle spolujezdce vedle Zekeho si Malin v duchu shrnula situaci:

Bengta Anderssona pronásledovali, šikanovali, a možná i něco víc dva testosteronem nadupaní grázlové. Uvidíme, co nám k tomu zítra povědí jejich rodiče. Vlastně na ně nic nemáme. Naschvály, ke kterým se přiznali, jsou po smrti Bengta Anderssona promlčené. Možná šlo opravdu jen o klukoviny, nic jiného.

Střelba oknem obývacího pokoje.

Blázni uctívající staroseverské bohy. Vražda bezpochyby provedená jako pohanský rituál.

Rodina Murvallových jako stín nad celým vyšetřováním.

Bezpečnostní skříně plné zbraní.

Marie Murvallová, tichá, němá, znásilněná. Kdo to udělal? Bengt?

Malin by si přála na tu otázku odpovědět „ne“. Ale ví, že zatím nesmí zavřít žádné dveře, do žádné z místností. Snaží se získat přehled o nepřehledném. Naslouchat hlasům vyšetřování.

Co ještě může vylézt z temných lesů nížiny?

„Ano…“

Znovu se zadívá na první slovo Janneho zprávy.

Na chvíli odtrhne oči ze silnice.

Ano.

Tak jsme si to slíbili, Janne, ale pak jsme nedokázali čelit všem nástrahám manželství. Jak jsme jen mohli být tak pošetilí?

Zaparkuje před domem, pospíchá dovnitř. Usmaží si pár vajíček, uvelebí se na gauči a zapne televizi. Nechá puštěný pořad o několika labilních Američanech soutěžících o to, kdo z nich vyrobí nejhezčí a nejdokonalejší motorku.

Pořad jí podivným a prostým způsobem zvedne náladu a Malin si po pár reklamních blocích uvědomí proč.

Janne by klidně mohl být jedním z nich, šťastný na hranici únosnosti, jen kdyby mohl zapomenout na každodenní starosti a vzpomínky a věnovat se své jediné opravdové vášni.

Na stolku láhev tequily.

Kde se tam vzala?

Postavila jsi ji tam, Malin, když jsi před chvílí odnesla talíř se zbytky vajíček.

Jantarová tekutina.

Nedám si trochu?

Ne.

Pořad o motorkách skončil.

Vtom někdo zazvoní u dveří a Malin napadne, že to asi bude Daniel Högfeldt, jenž právě překonal poslední zábrany a zvoní bez ohlášení, jako by spolu měli oficiální vztah.

Ne, to přece nemůže být Daniel. Nebo snad ano?

Malin vyjde do předsíně, a aniž by nejprve nahlédla do kukátka, otevře dveře. „Danieli, ty ses…“

Ne.

Není to Daniel.

Muž s modročernýma očima, zápach nafty, motorového oleje, potu a vody po holení. Hořící oči, křičící, téměř nepříčetné.

Stojí tam za dveřmi a Malin vidí jeho hněv, zoufalství, násilí? Je mnohem větší než předtím v kuchyni své matky. Co tu sakra dělá? Zeke, teď bys tu měl být. On chce dovnitř?

Sevře se jí žaludek, dostane strach, ve zlomku vteřiny se roztřese, neznatelně. Dveře. Musí zavřít dveře. Tohle není legrace.

Přibouchne dveře, ale ne, ve škvíře těžká černá bota, ta zatracená bota. Udeří do ní, kope, dupe na ni, ale nohy v ponožkách jsou jí k ničemu, cítí jen svou bolest a nahotu.

Muž má sílu, strčí ruce do škvíry a dveře otevře.

Nemá smysl se bránit.

Marie Murvallová. Dopadnu jako ty?

Strach.

Spíš myšlenka než pocit.

Adam Murvall.

Ublížil jsi své sestře? Proto ten tvůj pohled? Proto jsi dnes tak zuřil?

Nic než strach. Zbav se ho.

Kde mám bundu s pistolí? Ale on na mě jen zírá, ušklíbne se a pak opět zírá, nevtrhne dál, stáhne ruce zpátky, otočí se a odchází stejně rychle, jako před chvílí přišel.

Do prdele.

Třesoucí se ruce, adrenalin proudící do těla, srdce bijící na poplach.

Malin vyhlédne ven na chodbu. Na schodech leží kus papíru popsaný kostrbatým písmem:

Nechte Murvallovy na pokoji. Vykašlete se na nás.

Jako by to byl jen unavený starý muž. Neurčitá výhružka. Vykašlete se na nás.

Malin ho opět pocítí: strach. Vaří se v ní, zatímco adrenalin uniká z těla, strach ji ochromí, rychlý dech přemůže. Co kdyby byla doma Tove? Pak vztek:

Zbláznil se, nebo co?

Muž za dveřmi.

Mohl mě dostat, nic mu v tom nebránilo. Mohl mě zlomit.

Byla jsem sama.

Pomalu se vrátí do obývacího pokoje. Klesne na pohovku. Odolá pokušení nalít si tequilu. Uběhne pět, deset minut, možná půlhodina, než se konečně vzchopí a vytočí Zekeho číslo.

„Byl tady.“

„Kdo?“

Malin si najednou nemůže vzpomenout na jeho jméno.

„Ten s černomodrýma očima.“

„Adam Murvall? Mám tam někoho poslat?“

„Ne, prosím tě. Už je pryč.“

„Kurva, Malin. Kurva. Co tam dělal?“

„Řekla bych, že mi vyhrožoval.“

„Tak si pro něj hned zajedeme. Přijeď na stanici, jen co se na to budeš cítit. Nebo chceš, abych tě vyzvedl?“

„Ne, díky. Zvládnu to sama.“

Tři auta s modrým majáčkem, o dvě víc než před pár hodinami. Adam Murvall je vidí, zaparkovala před jeho domem. Připraví se, dobře ví, proč přijeli i proč udělal, co udělal.

„Člověk si nesmí nechat nic líbit.“

Plus tisíc dalších věcí. Mladší sestra, starší bratr, to, co se stalo v lese. Když si člověk něco dost dlouho namlouvá, stane se to skutečností?

„Jeď za tou husou, Adame. Dej jí ten papír a hned zase běž.“

„Ale matko, já…“

„Už jsem řekla.“

Zvonek u dveří. V patře spí Anna s dětmi, bratři jsou u sebe doma. Na zápraží čtyři policisté v uniformách.

„Můžu si vzít bundu?“

„Budeš nám odmlouvat, ty hajzle?“

Vrhnou se na něj, přitisknou ho k zemi, Adam bojuje o trochu vzduchu. Nad schody do patra stojí Anna s dětmi, ty brečí a volají: tati, tati, tati.

Před domem další policisté, drží jeho bratry, když ho vedou jako spoutaného divokého psa k čekajícímu autu.

O kus dál ve světle okna matka. Vidí ji, i s ohnutými, a přece rovnými zády.

34.

Chlad ji zbaví posledních zbytků neklidu a strachu, účinek adrenalinu již odezněl. Blíží se k policejní služebně a s každým krokem se cítí připravenější na setkání s Adamem Murvallem, jež ji za okamžik čeká. S ostatními bratry se uvidí až zítra. Ačkoliv chtějí žít mimo společnost, právě se stali její součástí. Po tomto kroku již není cesty zpět, jestli vůbec kdy bylo.

Cestou kolem staré hasičárny si Malin, ani neví proč, vzpomene na své rodiče a na cihlovou vilu ve Stureforsu, kde vyrůstala. Až později si uvědomila, jak se matka neustále snažila, aby dům vypadal honosnější, než ve skutečnosti byl. Těch pár cvičených očí lidí, kteří překročili jejich práh, si však jistě muselo všimnout, že perské koberce jsou nekvalitní a litografie na stěnách pouhé reprodukce. Celý domov jako pokus o výjimečnost. Nebo snad o něco jiného?

Možná bych se tě příště měla zeptat, mami? Ale ty bys mou otázku určitě zahrála do autu, ačkoliv bys moc dobře věděla, co tím myslím.

„To je ale magor,“ přivítá ji Zeke.

Malin si přehodí bundu přes opěradlo židle. Celá služebna dýchá očekáváním, ve vzduchu se vznáší hmatatelná vůně čerstvě překapané kávy, jaká bývá cítit pouze ráno.

„To od něj nebylo moc chytré, co?“

„Já ti nevím,“ odpoví Malin.

„Jak to myslíš?“

„Mám pocit, že mají vývoj událostí pevně v rukou. Nepřijde ti to?“

Zeke zavrtí hlavou.

„Nedělej to ještě složitější, než to je. Jsi v pořádku?“

„Jo, v pohodě.“

Z kuchyňky vyjdou dva uniformovaní policisté, tváře červené od horké kávy.

„Martinssone,“ zavolá jeden z nich. „Dá ten tvůj kluk nějakej gól proti Modu?“

„V tom zápase s Färjestadem hrál fakt dobře,“ zavolá druhý policista.

Zeke kolegy ignoruje, předstírá, že neslyší, snaží se vypadat zaneprázdněně.

Zachrání ho Karim Akbar, který si stoupne vedle něj a Malin.

„Zadržíme ho. Sjöman všechno zařídil,“ řekne. „Už pro něj jeli a právě ho zatýkají. Měli by tu být každou chvíli.“

„Co na něj máme?“ zeptá se Malin.

„Vyhrožování úřednímu činiteli a vniknutí do domácnosti.“

„Jen u mě zazvonil a dal mi vzkaz.“

„Máš ho?“

„Jasně.“

Malin zašátrá v kapse, vytáhne složený papír, podá jej Karimovi. Ten ho opatrně rozloží a přečte.

„Je to jasné jako facka. Jednoznačný příklad maření vyšetřování hraničící s vyhrožováním a obtěžováním.“

„To jo,“ souhlasně přikývne Zeke.

„Ale je to namířeno proti tobě osobně, Malin, tušíš proč?“

Malin si povzdychne.

„Protože jsem ženská. Jak jednoduché. Zastrašit ženskou, ta se snadno lekne. Už mě to unavuje.“

„Předsudky jsou vždycky únavné,“ odpoví Karim. „Ale nemůže za tím být ještě něco jiného?“

„Nic mě nenapadá.“

„Kde je Sjöman?“ zeptá se Zeke.

„Už jede.“

Na vrátnici je nějak rušno.

Že by tu už byli? Ne, na dvoře nevidí žádná modrá světla.

Pak ho zahlédne.

Daniel Högfeldt. Gestikuluje, rozčileně cosi říká, ale přes neprůstřelné zvukotěsné sklo mezi kanceláří a recepcí není nic slyšet, je vidět jen známá tvář, tělo v kožené bundě, něco chce, něco ví, vypadá vážně, a přesto jako by hrál jakousi hru.

Vedle něj opět ta mladá fotografka. Horečně cvaká spouští, fotí recepční Ebbu a Malin napadne, jestli se jí ten kroužek v nose nemůže zachytit do fotoaparátu a dlouhé dredy připlést před objektiv. Börje Svärd se snaží Daniela uklidnit, ale nakonec jen odevzdaně zavrtí hlavou a odejde.

Daniel stočí pohled k Malin. Obličej mu zaplaví samolibost. Nebo snad i touha? Hravost? Těžko čitelný jako málokdo. Neuhýbej pohledem, poručí si v duchu Malin.

„Á, tisk přišel,“ prohodí Karim a usměje se, tvář má náhle jako vyměněnou. Pak dodá: „Mimochodem, Malin, vypadáš, že tě to vzalo. Jsi v pořádku?“

„Vzalo? Tohle bys chlapovi nikdy neřekl.“ Malin se otočí k počítači ve snaze vypadat zaneprázdněně.

Karim se opět usměje.

„Ale no tak, Forsová. Vždyť se jen ptám, myslím to dobře.“

Připojí se k nim Börje. Mírně pobavený pohled, jako by měl něco, o co ostatní marně usilují.

„Chlouba novinářského sboru. Ptal se, jestli je Adam Murvall podezřelý z vraždy, nebo jestli ho zatýkáme v jiné záležitosti. Byl naštvaný, když jsem to odmítl komentovat.“

„Zbytečně ho nedráždi,“ napomene ho Karim. „Už takhle jsou ti novináři nesnesitelní.“ Potom dodá: „Odkud to ví?“

„Osm policajtů, osm mobilních telefonů,“ odvětí Zeke.

„Plus deset dalších,“ poznamená Malin.

„A k tomu směšně nízké platy,“ dodá Karim, než je opustí a namíří si to k Danielovi.

„Co to bylo?“ zeptá se Börje. „Pokus o podlézání pěšákům?“

„Kdo ví,“ odpoví Zeke. „Možná měl zjevení přesahující jeho samotného.“

„Nechte těch blbostí,“ napomene je Malin. „Vždyť je v pohodě.“

Vtom se před vchodem horečně rozblikají modré majáčky a za okamžik už kolegové se svaly vytrénovanými z posilovny otevřou dveře bílé policejní dodávky.

Svaly.

Železné pěsti svírající paže Adama Murvalla ohnuté vzad a vzhůru, kovová pouta zařezávající se do zápěstí, trhnutí, tělo v sebeobraně instinktivně vyletí vpřed. Policisté v modrých kalhotách a černých kanadách mu tisknou hlavu dolů a táhnou ho kupředu, pod ním zasněžený asfalt v magnetickém modrém světle podobný hvězdné obloze. Blesky fotoaparátu. Otevřou se automatické dveře. Chlad vystřídá nový chlad.

Pronikavý hlas, muž, nebo žena?

„Adame Murvalle, víte, proč jste zadržen?“

Myslíte, že jsem blbej?

Pak další dveře, modro-béžový vzor pod nohama, hlasy, obličeje, mladá dívka, pár knírů.

„Vezměte ho hned k výslechu.“

„Kam?“

„Do jedničky.“

„Ke komu?“

„Čekáme na Sjömana.“

Sebejistý mužský hlas. Snad si nemyslí, že ten jeho přízvuk není slyšet? Vždyť je to jen obyčejná černá huba.

Přes sklo výslechové místnosti Malin vidí Svena Sjömana, jak zapíná diktafon, slyší, jak diktuje datum, čas, své jméno, jméno vyslýchaného a číslo případu.

Usadí se na černou kovovou židli.

Místnost čtyřikrát čtyři metry.

Šedé zdi pokryté perforovanými akustickými deskami. Zrcadlo, jež nikoho nezmate. Za ním mě pozorují. Černý strop se zabudovanými halogenovými zářivkami. Zde je potřeba vytvořit a zlomit důvěru, potvrdit a přiznat vinu. Pravda musí ven a pravda vyžaduje ticho a klid.

Sven je ze všech nejklidnější.

Má dar.

Schopnost vzbudit v cizích lidech důvěru, nepřítele změnit v přítele. Ve stručnosti: „Jak to u nich doma vypadá? Detaily, chci detaily.“

Na druhé straně stolu Adam Murvall.

Také klidný.

Ruce v poutech před sebou na lesklé, stříbřité desce stolu, těsně nad kovovými oky se začínají rýsovat modřiny. V pološeru mu není vidět do očí a Malin si poprvé povšimne jeho nosu váhavě se tyčícího z kořene a zakončeného ostrou špičkou nad dvěma oblými nosními dírkami.

Žádný vidlácký nos.

Ani vodovodní kohoutek, jak říkají místní.

„Tak, pane Murvalle,“ zahájí výslech Sven, „copak to do vás vjelo?“

Adam Murvall nepohne ani brvou, jen dál kroutí rukama, kovová pouta vyluzují skřípavý zvuk.

„Nemusíme se o tom bavit, jestli nechcete. Ani o vaší sestře. Můžeme se klidně bavit o autech, jestli vám to bude příjemnější.“

„Nebo se taky nemusíme bavit vůbec,“ odsekne Adam Murvall.

Sven se nakloní nad stůl. Hlasem, jenž je naprostým ztělesněním laskavosti a důvěry, řekne: „Ale no tak, povězte mi něco o těch autech, co máte doma na dvorku. Počítám, že na jejich rozebírání vyděláte pěknej balík, ne?“

35.

Ješitnost, Malin. Ta ti pomůže najít cestu k jejich příběhům. Ješitnost lidi otvírá, a když se otevřou, máš zpravidla napůl vyhráno.

Sven Sjöman.

Mistr v odemykání zamčených úst a v zavedení hovoru tam, kam potřebuje.

Adam Murvall si pomyslí, že tenhle policista už asi leccos pamatuje. Ale v tomhle městě nemůže být moc dlouho, to by mě poznal. Na mě by přece jen tak nezapomněl. Nikdy nezapomínají. Nebo to jen předstírá? Teď tam stojí venku za zrcadlem a zírají na mě, jen si klidně zírejte, mně je to jedno. Myslíte, že budu mluvit, co? Jak si to vůbec můžete myslet? Co je ti do aut, ale ostatně proč ne, když už se na ně ptáš, pro mě za mě se o nich klidně můžeme bavit, na tom přece není nic tajného.

Adam cítí, jak ho zatvrzelost proti jeho vůli opouští.

„Vás jsem tu před deseti lety nepotkal,“ řekne Adam Murvall. „Kde jste tenkrát byl?“

„Moje kariéra je nudná, to mi věřte,“ odvětí Sven. „Před deseti lety jsem působil jako kriminální inspektor v Karlstadu, ale pak tu žena dostala práci, tak jsme se holt přestěhovali.“

Adam Murvall přikývne, očividně spokojen s odpovědí. Proč ho zajímá Sjömanův životopis? přemýšlí Malin. Pak jí to dojde. Kdyby tu Sjöman pracoval déle, musel by si bratry pamatovat.

Ješitnost, Malin, ješitnost.

„A co ta auta?“

„Auta? To je jenom kšeft.“

Hlas Adama Murvalla sebejistý jako čerstvě promazaný motor.

„Rozebíráme je a lepší díly prodáváme dál.“

„To vás uživí?“

„Máme taky pumpu. Tu u silnice k akvaduktu, Preem.“

„A z toho opravdu vyžijete?“

„Nevypadá to moc prímově, co?“

„Znal jste Bengta Anderssona?“

„Jen od vidění. Jako všichni tady.“

„Myslíte, že měl něco společného se znásilněním vaší sestry?“

„Na to se vyserte. Nemluvte o tom.“

„Musím se vás na to zeptat, pane Murvalle, to přece chápete.“

„O Marii už ani slovo, její jméno nemá ve vaší nevymáchané hubě co dělat.“

Sven se napřímí, nic v jeho pohybech nenasvědčuje tomu, že by se ho urážka dotkla.

„Máte se sestrou dobrý vztah? Slyšel jsem, že ji jako jediný navštěvujete.“

„Nemluvte o ní. Zaslouží si klid.“

„Tak proto jste napsal ten vzkaz?“

„Do toho vám nic není. Tohle si vyřešíme sami.“

„Co jste dělal v noci ze středy na čtvrtek?“

„Byli jsme na večeři u matky. Pak jsem šel s rodinou domů.“

„Opravdu? Nepověsili jste náhodou Bengta na strom? Takhle jste si to vyřešili?“

Adam zavrtí hlavou.

„Svině.“

„Kdo je podle vás svině? Já, nebo Bengt? A kdo mu to střílel oknem do obýváku? Vy, nebo některý z vašich bratrů? Připlížili jste se tam večer stejně, jako jste se dneska připlížili k inspektorce Forsové? Abyste mu nechali vzkaz?“

„O žádným střílení nic nevím. A už vám nic víc neřeknu. Můžete mě tu klidně držet celou noc, odteď budu zticha.“

„Jako vaše sestra?“

„Co vy víte o mojí sestře.“

„Měla dobré srdce. Všichni to říkají.“

Svaly v obličeji Adama Murvalla nepatrně povolí.

„Vy víte, že nemáte zrovna růžové vyhlídky, viďte? Vyhrožování úřednímu činiteli, kladení násilného odporu, maření úředního výkonu. S vaší minulostí to není žádná legrace.“

„Nikomu jsem nevyhrožoval. Jen jsem jí dal dopis.“

„Vím, že se umíte pěkně rozzuřit, pane Murvalle. Měl jste vztek na toho tlustého odporného Bengta? Co vám znásilnil sestru a zničil její dobré srdce? Co, pane Murvalle? Pověsil jste…“

„Měl jsem to udělat.“

„Takže jste…“

„Myslíte si, že všechno víte.“

„A co nevím?“

„Jděte do prdele.“

Adam Murvall poslední slova zašeptá, poté si tiše přiloží ukazováček na ústa.

Sven vypne diktafon a vstane. Vyjde z místnosti a zanechá za sebou Adama Murvalla samotného. Ten sedí se zády tak neskutečně rovnými, jako by byla z jednoho kusu té nejpevnější oceli.

„Co myslíte?“

Sven Sjöman se rozhlédne po ostatních.

Karim Akbar stojí a vyčkává u dveří.

„Něco mi tu nehraje,“ odvětí Malin.

Ale její mozek ne a ne přijít na to co.

„Nepopřel to,“ konstatuje Johan Jakobsson.

„Je to parta drsnejch chlápků,“ odpoví Zeke. „Zapírání nebo přiznání? Obojí pro ně znamená porážku. To se k nim prostě nehodí.“

„Sven rozhodl o vzetí do vazby. Strčíme ho přes noc do té nejstudenější cely, co tu máme, třeba do rána vyměkne,“ řekne Karim a ostatní umlknou, nikdo neví, zda žertuje, nebo mluví vážně.

„Dělám si legraci,“ dodá. „Co jste si mysleli? Že tady z toho chci udělat kurdskou basu?“

Karim se zasměje. Ostatní se usmějí.

Hodiny na zdi pozorovací místnosti. Černé ručičky ukazují za deset minut půl dvanácté.

„Myslím, že by stálo za to promluvit s celou rodinou Murvallových,“ navrhne Malin. „Zítra.“

„Můžeme ho tu držet týden. Bratři a matka jsou předvoláni na zítra. Můžeme předvést i jejich manželky,“ odvětí Karim.

Za zvukotěsným sklem Malin vidí dva svalnaté policisty v uniformách, jak odvádějí Adama Murvalla z výslechové místnosti a vedou ho dál do vazební cely.

Obloha je hvězdná a jasná.

Zimní ulice usměvavá, daleké světlo ostré, avšak zároveň chlácholivé a teplé.

Malin stojí na parkovišti po boku Zekeho, hned vedle černého mercedesu Karima Akbara.

Bude půlnoc.

Zeke výjimečně kouří. Prsty má promodralé mrazem, ale zdá se, jako by se ho to netýkalo.

„Měla bys trochu ubrat plyn, Forsová.“

Světlo hvězd vychladne.

„Jak to myslíš, ubrat plyn?“

„Tak vůbec.“

„Jak vůbec?“

„Jenom trochu zvolnit tempo.“

Malin stojí mlčky, čeká, že se teplo okamžiku vrátí zpět, ale tomu se nechce, nikdy se nevrátí.

Zeke zašlápne cigaretu, v kapse nahmatá klíčky od auta.

„Chceš svézt?“

„Ne, půjdu pěšky,“ odpoví Malin. „Potřebuju se trochu projít.“

Adam Murvall leží na pryčně ve vazební cele, přes svalnaté tělo deku, a myslí na Cikána, jak sedával opilý na vozíku v kuchyni a pořád dokola blábolil tatáž slova, jako nějakou mantru:

Když to vzdáš, jsi v prdeli. V prdeli, rozumíš?

Cikán to vzdal. Ale sám si to nikdy neuvědomil.

Pak Adam Murvall pomyslí na svou matku, může se na něj spolehnout, stejně jako se on vždycky mohl spolehnout na ni. Vždycky stála mezi nimi a všemi hajzly, jako zeď.

Adam není z těch, co žvaní, a děti, ty už teď určitě spí, i když Anně jistě trvalo hodnou chvíli, než je uklidnila.

Před sebou vidí útlý hrudníček sedmileté Anneli, zvedá se a klesá, vlnité světlé vlásky tříletého Tobiase na povlečení s malými modrými plachetnicemi, osmiměsíční klouček na zádech v dětské postýlce s příčkami. Když Adam usne, zdá se mu o psovi stojícím uprostřed zimy přede dveřmi. Noc je hvězdná a jasná a pes štěká tak hlasitě, až se zrezivělé hřebíky dveří otřásají. Zdá se mu, že sedí sám u prostřeného stolu v kuchyni ve velkém bílém domě a ruka pokrytá těmi nejkrásnějšími žilkami utrhne kost z jednoho pečeného kuřete na stole a hodí ji psovi oknem.

Pořád tam venku stojí a vyje.

Když dostane kost, umlkne.

Pak se znovu ozve jeho štěkot. A změní se v hlas:

Pusťte mě dovnitř.

Nenechávejte mě tu stát.

Je mi zima.

36.

ČTVRTEK 9. ÚNORA

Není to zlý sen.

Je to fakt.

Janne přechází sem a tam po obývacím pokoji. V noci, před chvílí, k němu opět přišli mladí chlapci z uprchlického tábora v Kigali. V rukou si nesli useknuté nohy, blížili se s nimi k jeho posteli jako s krvavými trofejemi. Tmavě rudá krev mu kapala na prostěradlo, kouřilo se z ní a páchla železem.

Vzbudilo ho mokro v posteli.

Pot.

Jako obvykle.

Jako by si tělo pamatovalo ty vlhké noci v džungli a spoléhalo na paměť více než na současnost.

Potichu vystoupá po schodech do patra a opatrně pootevře dveře do Tovina pokoje. Spí tam, v teple a bezpečí.

V pokoji pro hosty ustlal Markusovi. Fajn kluk, pokud může soudit z krátké večeře, než oba zmizeli v Tovině pokoji.

Malin o tom, že tu Markus přespí, nic neřekl. Zdálo se, že nic netuší. Kdyby něco, vždycky může říct, že si myslel, že o tom věděla. Určitě by byla proti, ale co, přemítá, zatímco tiše schází ze schodů. Lepší mít je takhle pod kontrolou, než aby se potají scházeli u tchána v bytě.

U tchána?

Jak mě to napadlo?

Ale pro jistotu jsem zavolal Markusově tátovi, jestli s tím souhlasí.

Byl příjemný. Žádný důležitý pan doktor, jako většina těch, co potkávám v nemocnici, když přijedu sanitkou.

Ráno se na policejní stanici dostavila rodina Murvallových.

Přijeli těsně po osmé hodině zeleným range roverem a mikrobusem značky Peugeot.

Lak obou aut se chvěl na slunci, když vyvrhla svou posádku. Ano, přesně tak to Malin připadalo.

Klan Murvallových: muži, ženy, děti a další děti obsadili vstupní halu.

Neklidný hovor.

Lidé na hranici.

Čekají, aby neudělali, co od nich úřady žádají: a sice promluvili. Vědomá směs vzdoru a odevzdanosti v každém jejich pohybu, výrazu, mrknutí. Ošuntělé oblečení, staré džíny, svetry a bundy křiklavých nemoderních barev bez špetky vkusu, špína, skvrny, nudle dětí, to vše dohromady v jednolité směsi.

„Cikáni,“ zašeptá Börje Svärd Malin do ucha, když společně pozorují ten výjev z kanceláře. „Jako banda cikánů.“

Uprostřed skupiny sedí matka.

Mezi ostatními, a přesto jakoby osamělá.

„Máte fajn rodinu.“ Sven Sjöman poklepe prsty na stůl ve výslechové místnosti.

„Držíme při sobě,“ odvětí matka. „Jako za starých časů.“

„To už se dneska moc nevidí.“

„Ne, ale my při sobě stojíme.“

„A tolik krásných vnoučat.“

„Celkem devět.“

„Možná jich mohlo být ještě víc. Kdyby Marie…“

„Marie? Co s tím má společného Marie?“

„Co jste dělala minulý týden v noci ze středy na čtvrtek?“

„Spala jsem. To obvykle staré ženské v noci dělají.“

„A co vaši synové?“

„Chlapci? Pokud vím, taky spali.“

„Znala jste Bengta Anderssona?“

„Jakého Bengta, inspektore? Četla jsem o něm v novinách, jestli myslíte toho, co ho pověsili na strom.“

„Pověsili?“

„Ano, četla jsem, že jich nejspíš bylo víc.“

„Jako vašich synů?“

„Že se nestydíte, inspektore. Že se nestydíte.“

Malin hledí do očí Sofii Murvallové. Pytle pod očima jí sahají hluboko do tváří, hnědé vlasy v úhledném culíku v týle však vypadají čerstvě umyté. Zasedací místnost teď slouží jako druhý prostor pro výslechy.

Žena Jakoba, prostředního z bratrů. Čtyři děti, od sedmi měsíců do deseti let. Vyčerpaná z věčného kojení a bdění, vysátá až do morku kostí.

„Čtyři děti,“ začne Malin. „Máte štěstí. Já mám jen jedno.“

„Můžu si zapálit?“

„Bohužel. Na to tu máme přísná pravidla. Ale možná bych mohla udělat výjimku.“ Malin postrčí Sofii svůj prázdný hrnek od kávy. „Tady máte místo popelníku.“

Sofie Murvallová sáhne do kapsy zelené mikiny s kapucí, vytáhne krabičku Blend Mentol a reklamní zapalovač dopravní firmy, zapálí si cigaretu. Ze sladkého mentolového kouře se Malin zvedne žaludek, přinutí se však k úsměvu.

„Asi to tam na vesnici nemáte lehké.“

„Možná to není vždycky taková zábava,“ odvětí Sofie Murvallová. „Ale kdo říká, že život je zábava?“

„Jak jste se s Jakobem potkali?“

Sofie se ohlédne přes rameno, potáhne z cigarety.

„Do toho vám nic není.“

„Jste šťastní?“

„Moc šťastní.“

„I po tom, co se stalo Marii?“

„Mezi námi se nic nezměnilo.“

„Tomu se mi nechce věřit. Jakob a jeho bratři museli být strašně frustrovaní.“

„O svou sestru se starali a pořád ještě starají, jestli vás zajímá tohle.“

„A postarali se i o toho, kdo jí to udělal? Když pověsili Bengta Anderssona na ten strom?“

Ozve se zaklepání na dveře.

„Dále!“ zavolá Malin a do místnosti pootevřenými dveřmi nahlédne nová sekretářka jménem Sara.

„Brečí nám tu dítě. Říkají, že chce nakrmit. Můžu ho sem přinést?“

Sofie Murvallová nehne ani brvou.

Malin přikývne.

Žena, jež je určitě manželkou Adama Murvalla, přinese dovnitř otylé brečící dítě a položí ho Sofii do náruče. Klouček otevírá ústa a natahuje se po prsní bradavce. Sofie Murvallová zamáčkne cigaretu a vyhrne si mikinu, odhalí jeden prs, růžovou bradavku, po které dítě chňapne rty a pevně ji stiskne.

Uvědomujete si své štěstí? Cítíte ho?

Sofie pohladí dítě po hlavičce.

„Ty máš hlad, broučku?“ Pak pokračuje: „Jakob s tím určitě nemá nic společného. To je vyloučeno. Každou noc spal doma a přes den byl vždycky v dílně. Vidím na něj celé dny oknem z kuchyně.“

„A co tchyně? Vycházíte s ní?“

„Ano,“ odvětí Sofie. „To je ten nejhodnější člověk, kterého znám.“

Elias Murvall je uzavřený, vzpomínky jako perla v perlorodce.

„Nic vám neřeknu. S policií jsem se přestal bavit už před patnácti lety.“

Hlas Svena Sjömana.

„Snad vás neukousneme, takového drsňáka, jako jste vy?“

„Když vám nic neřeknu, jak zjistíte, co jsem udělal nebo neudělal? Myslíte, že jsem takovej slaboch, že mě zlomíte?“

„Nemyslíme, že byste byl slaboch,“ odvětí Sven Sjöman. „Ale když nám nic neřeknete, děláte nám to těžší. To chcete?“

„Co myslíte?“

„Střílel jste…?“

Ústa Eliase Murvalla jsou jako sešitá neviditelnou chirurgickou nití, jazyk má ochrnutý, bezvládně ležící v ústech. V místnosti je ticho, je slyšet jen zvuk ventilace.

Ze svého pozorovacího místa Malin ten zvuk neslyší, a přece ví, že tam je. Mechanické bzučení, čerstvý vzduch lidem.

Jakob Murvall se otázce zasměje. „Co bysme s tím měli mít společnýho? Vy jste se zbláznili, my se už dlouho držíme v mezích zákona, jsme jen obyčejný automechanici.“

Börje Svärd:

„Tak dobře, a co říkáte tomu, že jste prý vyhrožovali lidem, co chtěli v Blåsvädretu koupit dům, dokonce prý i makléři?“

„To jsou jen kecy. Je to naše vesnice, a když nabídneme za barák nejvyšší cenu, tak ho taky koupíme, to dá rozum, ne?“

„V noci ze středy na čtvrtek? To jsem spal v posteli vedle svý ženy. No, celou noc jsem sice nespal, ale byl jsem v posteli se ženou.“

„Marie. Ani si nezasloužíte vyslovit její jméno. Slyšíte, slyšíš, ty podělanej fízle? Bengt Andersson… Marie… Bengan Míč, ten zasranej ubožák, měla se na něj vykašlat…“

Jakob Murvall prudce vstane.

Hroutící se mužské tělo, svaly, jež opustila všechna síla.

„Starala se o něj. Je to ten nejhodnější, nejlepší člověk, kterýho Bůh kdy seslal na tuhle planetu. Jenom se o něj trochu starala, copak to nechápeš, fízle? Je prostě taková. Nikdo ji nezastaví. A jestli se jí odvděčil tam v lese, zasloužil si chcípnout, vrátit se zpátky do pekla.“

„Ale vy jste to neudělali?“

„Co myslíš, fízle, co myslíš?“

37.

Vojsko na ústupu, napadne Malin.

Klan Murvallových se stahuje ze vstupní haly policejní stanice, chvějíce se zimou zaujímají svá místa v autech.

Elias a Jakob pomáhají matce na přední sedadlo mikrobusu, jako by to snad stará paní nezvládla sama.

Před chvílí stála v hale, kolem hlavy šál, oči doširoka otevřené, až to vypadalo, jako by jí měly vypadnout z důlků.

Hádala se s Karimem Akbarem.

„Můj Adam pojede se mnou domů.“

„Hlavní vyšetřovatel…“

Karim je vyveden z míry tabuizovanou a náhlou zlobou starého člověka. Výchova mu přikazuje chovat se ke starým lidem s úctou.

„Pusťte ho domů. Okamžitě.“

Ostatní členové rodiny stojí za ní jako zeď, vpředu Adamova žena, kolem nohou huhňající děti.

„Ale…“

„Tak ho chci aspoň vidět.“

„Paní Murvallová, váš syn nesmí přijímat návštěvy. Hlavní vyšetřovatel Sven Sjöman…“

„Mně je nějaký hlavní vyšetřovatel ukradený. Já chci vidět svého syna. Slyšíte?“

Náhlý úsměv, jenž se rychle změní v grimasu, neskutečně bílá zubní protéza.

Vzdor jako divadlo, jako hra.

„Uvidím, co bych mohl…“

„Vy nemůžete vůbec nic, viďte?“ Rakel Murvallová se otočí, zdvihne ruku do vzduchu a zavelí k ústupu.

Hodiny na zdi vstupní haly ukazují 14.50.

Zasedací místnost. Je příliš velká zima na to, aby vyvětrali, takže se tu stále drží zápach mentolových cigaret.

„Lisbeth Murvallová dosvědčila alibi svému muži Eliasovi,“ oznámí Malin.

„Všichni si navzájem kryjí záda,“ odvětí Zeke. „Tak či onak.“

Johan Jakobsson: „Zdá se, že s Bengtem Anderssonem nemají společného nic víc než to, že byl klientem jejich sestry a jeho jméno se objevilo ve vyšetřování jejího znásilnění.“

„Stejně bychom měli u nich v Blåsvädretu provést domovní prohlídku,“ podotkne Sven Sjöman. „Chci vědět, co se v těch domech skrývá.“

„Máme toho na ně dost?“ pochybovačný hlas Karima Akbara. „Motiv a pár indicií. To je všechno.“

„Já vím, co máme nebo nemáme. To nám stačí.“

„Vždyť se tam jen trochu porozhlédneme,“ přidá se Börje Svärd. „Snad o nic nejde, ne?“

Jen o svět otočený vzhůru nohama, myslí si Malin. Jinak o nic nejde. „Tak zařiď povolení k prohlídce,“ řekne.

„Dobře,“ souhlasí Karim.

Malin pokračuje: „Chci vyslechnout rodiče Joakima Svenssona a Jimmyho Kalmvika. Někdo těm klukům musí dosvědčit, co dělali ve středu večer, a třeba se dozvíme něco víc o té šikaně Bengta Anderssona.“

„A co ty výstřely?“ zeptá se Zeke. „Pořád ještě nevíme, kdo střílel.“

„Uděláme to takhle,“ rozhodne Sven. „Nejdřív domovní prohlídka. Pak můžete vyslechnout rodiče těch kluků.“

Malin přikývne a pomyslí si, že v Blåsvädretu budou potřebovat veškeré síly. Kdo ví, čeho jsou ti šílenci schopní.

V duchu slyší hlas Fredrika Unninga plný strachu: „Tohle zůstane jen mezi náma, že jo?“ a pomyslí si, že ať chce nebo nechce, tuhle část vyšetřování musí dovést tak daleko, jak je to jen možné.

„Tak vzhůru do Blåsvädretu,“ ukončí poradu Johan a vstane ze židle.

„Kdo hledá v bažině, vždycky něco najde,“ dodá Börje.

O bažině ty něco víš, že, Börje?

V bažině jsi vězel až po krk, když jsi po nocích bděl u své ženy a poslouchal, jak těžce dýchá, protože její atrofovaná bránice sotva unesla plíce.

Znáš ten pocit, když tě zaplavuje hnus a na prstech ulpívá sliz. V noci ve slabém světle ložnice, ve chvíli, kdy chce, aby ses o ni staral ty, a ne některá z těch bezejmenných ošetřovatelek.

Víš toho o bažině dost, Börje, ale také víš, že existuje i jiný svět.

Ty vlastně taky čekáš na míče padající přes plot a házíš je zpátky. Tvým pohybům se však nikdy nikdo nesmál.

Nikdy jsi neměl opravdový, skutečný hlad. Nikdy jsi nebyl doopravdy sám. Nebezpečně sám. Tak sám, abys svého otce sekl ostře nabroušenou sekyrou do hlavy.

Vznáším se tu nad pláněmi, blížím se k Blåsvädretu, takhle z výšky ten malý shluk domů vypadá jako maličké černé tečky na nekonečném bílém plátně. Strom, kde jsem visel jako popelavý cár, je jen pár kilometrů na západ. Klesám, vidím auta, policisty třesoucí se zimou a Murvallovy mačkající se v Rakelině kuchyni, slyším jejich nadávky, bezuzdný vztek, copak nevíte, jak funguje tlakový hrnec? Stejně jako nechlazený reaktor: exploduje. Uvnitř lze zavřít jen omezené množství násilí a vy se právě pohybujete na hranici. Opravdu si myslíte, že čtyři uniformovaní policisté udrží násilí za dveřmi?

V dílně, té největší, ve velkém bílém cihlovém domě.

Malin a Zacharias otevřou dveře do nejodlehlejší místnosti. Uvnitř je chladno, jen deset stupňů, a přesto ucítí ten zápach.

Dovedla vás sem ješitnost.

Nebo zvědavost?

Či snad pokání, Malin?

Budete se ptát, proč tu Murvallovi lépe neuklidili, a vaše otázka ve vás zaseje pochyby. Co to je? Co je to za zvíře, jež se nevzdává?

Spatříte ze stropu visící řetězy, kladky umožňující lidem zvednout těžší věci, než sami zvládnou, ke stropu, k nebi.

Všimnete si těch sraženin.

Ucítíte ten pach.

A zrodí se ve vás tušení.

„Vidíš to, Zeke?“

„Vidím. A cítím ten smrad.“

Po pachu motorového oleje, který přebil všechny ostatní pachy v první velké hale dílny, není v druhé místnosti ani stopy.

„Světlo, potřebujeme víc světla.“

Před chvilkou se před nimi ochotně rozevřela obrovská, dobře promazaná posuvná vrata. Jejich tíha se ani nezdá, pomyslela si Malin a všimla si stop od kol vedoucích až ke dveřím.

Říše lehkosti, dobře promazaná posuvná vrata.

Ocitli se v místnosti bez oken. Betonová podlaha plná skvrn, ze stropních trámů nehybně visící řetězy, které přesto jako by chrastily jako mláďata chřestýše, kladky, útlé černé kotouče až u stropu. V šeru podél stěn slabě se lesknoucí ocelové pulty. A ten zápach: smrti a krve.

„Támhle.“

Zeke ukáže na vypínač na zdi.

O pár vteřin později se místnost utápí ve světle. Zeke s Malin spatří sraženou krev na podlaze a na řetězech a úhledně vyrovnané řady nožů na naleštěných ocelových pultech.

„Ty vole.“

„Zavolej sem techniky.“

„Teď odsud opatrně vycouváme.“

Malin, Zeke a Johan Jakobsson stojí u kuchyňské linky v domě Adama Murvalla. Policisté v uniformách vysypávají obsah zásuvek v obývacím pokoji, jehož podlaha už je celá pokrytá novinami, fotografiemi, ubrusy a příbory.

„Říkáte, že to v té dílně vypadá jako na jatkách? Takže to mohli být oni?“ zeptá se Johan.

Zeke přikývne.

„A co jste našli vy?“ opáčí Malin.

„Celý sklep je plný masa. Skladují ho ve velkých bílých pytlích, na kterých je vždycky napsán rok a obsah: mleté maso 2001, steaky 2004, srnčí 2005. Našli jsme je ve všech třech domech. U matky budou určitě taky.“

„Nic jiného?“

„Jen ohromná spousta harampádí. Ale ne moc papírů. Zdá se, že na tenhle druh dokumentace si moc nepotrpí.“

Přeruší je volání z prostorné garáže pro čtyři auta u domu Eliase Murvalla.

„Něco tu máme.“

Radostné hlasy mladých bažantů. Měla jsem před devíti lety taky takový hlas? pomyslí si Malin. Když jsem jako čerstvá absolventka policejní akademie měla svou první štaci: hlídkovou službu, zpátky v rodném městě. Navždy zpátky?

Malin, Zeke a Johan vyběhnou z kuchyně Adama Murvalla, utíkají ven na cestu a dál ke garáži.

„Tady,“ zamává na ně jeden z mladých policistů v uniformě. Oči mu svítí vzrušením, když ukazuje na škodu pick-up.

„Vypadá to, že nákladní prostor byl plný krve. To je neuvěřitelný.“

To sotva, pomyslí si Malin a přikáže: „Na nic nesahejte.“

Nevšimne si, jak tvář mladíka potemní a jak se jeho pýcha a štěstí změní na nutkavý vztek, jaký může vyvolat pouze arogance nadřízeného.

Börje Svärd má stažené břišní svaly, cítí, jak mu síla z nich proudí do celého těla.

O pumpu se starají, to se těm bláznům musí nechat. V obchodě nic divného, v dílně také ne. Všechno vypadá spořádaně, servis přímo čiší odborností. Sem by si klidně dal opravit auto.

Za obchodem malá kancelář, na poličce pár šanonů, fax. Ještě jedny dveře. Na závoře dva tlusté visací zámky, ale ne zas tak tlusté, aby si s nimi neporadil.

V dílně najde těžké železné kleště. Zapříčí je za trám, plnou vahou se na ně pověsí a za chvilku už slyší, jak zámky protestují, pak ještě jednou přitlačí hrudníkem, kov se ohne a trám vyletí ze svých úchytů.

Nahlédne do místnosti. Nejprve ucítí povědomý pach oleje na zbraně. Pak je spatří: pušky vyrovnané podél stěn.

Ty vole, pomyslí si. Pak ho napadne, že na benzínových pumpách přece často dochází k vloupáním. Z toho asi strach nemají, když tu skladují tolik zbraní. To by je tu jinak nenechávali.

Usměje se.

Vzpomene si na slova drobných zlodějíčků: „Ať vás ani nenapadne se přiblížit k pumpě v Blåsvädretu. Bratři Murvallové jsou úplný magoři.“

Nad obzor se pomalu snáší tma, kolem Malin je zásah v plném proudu. Policisté v uniformách, v civilu, krev, zbraně, mražené maso. Rodinu pro změnu přemístili do kuchyně Adama Murvalla, nyní prohledávají dům staré paní.

Malin má pocit, jako by tu něco chybělo. Ale co? Pak si to uvědomí. Daniel Högfeldt. Tady by neměl chybět.

Místo něj je tu nějaký jiný pisálek, ani neví, jak se jmenuje. Zato fotografka je stejná, i s kroužkem v nose.

Malin potlačí nutkání se na Daniela zeptat. To přece nemůže, jak by svou otázku vysvětlila?

Zazvoní telefon.

„Ahoj, mami.“

„Tove, miláčku, za chvíli budu doma, dneska se v práci děly velké věci.“

„Ani se nezeptáš, jak jsem se měla u táty?“

„Jak ses…“

„DOBŘE!“

„Jsi doma?“

„Jo, ale říkala jsem si, že bych zajela k Markusovi.“

Do zvuku houkačky zazní Johanův hlas: „Börje našel na pumpě hotový arzenál.“

Malin se zhluboka nadechne chladného vzduchu.

„K Markusovi? Tak fajn… myslíš, že by ses tam mohla i najíst?“

38.

Tváře Karin Johannisonové jako by polykaly zář reflektorů, hnědý odstín její pleti obzvlášť vyniká v kombinaci s vínovou barvou drahé péřové bundy. Jiné, než měla tehdy u stromu.

Bordeaux, napadne Malin. Tak by tu barvu jistě pojmenovala.

Karin přichází k Malin přešlapující před vraty do dílny a vrtí hlavou.

„Zatím to vypadá, že se jedná jen o zvířecí krev, ale bude nám trvat pár dní, než prozkoumáme každý centimetr. Podle mě tam uvnitř porážejí zvířata.“

„A porazili nějaká v poslední době?“

„Určitě, je to jen pár dní.“

„Teď není zrovna lovecká sezóna.“

„V tom se já nevyznám.“

„Ale některým lidem je to zřejmě jedno, loví klidně celý rok.“

„Pytláci?“

Karin nakrčí čelo, jako by jí pouhé pomyšlení na člověka brodícího se při třicetistupňovém mrazu hlubokým sněhem v lese s puškou přes rameno bylo odporné.

„Je to možné,“ odpoví Malin. „Točí se v tom velké peníze. Když jsem bydlela ve Stockholmu, vždycky jsem si říkala, jak je možné, že je v tržnicích po celý rok k dostání čerstvé losí maso.“

Karin sklouzne pohledem ke garáži.

„Myslím, že v těch autech najdeme totéž. Ale zatím to nemůžeme říct jistě.“

„Zvířecí krev?“

„Jo.“

„Děkuju, Karin.“ Malin se usměje, aniž by sama věděla proč.

Uvede tím Karin do rozpaků.

Upraví si čepici, takže vykouknou ušní lalůčky a zablýsknou se malé oblé náušnice, každá se třemi vsazenými diamanty.

„Odkdy si děkujeme za to, že děláme svoji práci?“

Na černých odpadkových pytlích na zemi vyrovnané zbraně.

Není to obyčejný obchod při benzínové pumpě s teplými párky a sendviči, spíš hardcorová pumpa, napadne Malin. Pár povinných čokolád a zrezivělá stará lednička na nápoje rachotící v rohu místnosti jsou jedinými ústupky vedle motorových olejů, náhradních dílů a autodoplňků.

Tady by se líbilo Jannemu.

Kulovnice značky Husqvarna.

Rytiny srn a losů, mužů číhajících na kraji lesa, květin.

Brokovnice Smith&Wesson.

Pistole: lugery, colty a jeden SigSauer P225, standardní policejní zbraň.

Žádné mausery nebo vzduchovky. Nic, čím by mohli střílet Bengtu Anderssonovi do okna, to Malin pozná. V bezpečnostních skříních u nich doma našli jen obyčejné brokovnice a kulovnice. Že by měli ještě jinou skrýš? Nebo, ačkoliv mají tolik zbraní, s tou střelbou do okna přece jen nemají nic společného, jak sami tvrdí?

Nejpodivnější nálezy: dva samopaly vojenského typu a jeden ruční granát.

Vypadá jako jablko, napadne Malin, znetvořené zmutované zelené jablko.

„Přísahal bych, že ty samopaly i granát pocházejí z vloupání do zbrojnice v Kvarnu před pěti lety,“ poznamená Börje. „Tehdy zmizelo deset samopalů a celá krabice granátů. Vsadím se, že to jsou ony.“

Odkašle si, přechází po místnosti sem a tam.

„S tímhle by klidně mohli vyhlásit válku,“ podotkne Zeke.

„Třeba ji už vyhlásili. Když Bengta Anderssona pověsili na strom.“

Jakob a Elias Murvallovi sedí po matčině boku v její kuchyni, každý z jedné strany. V pozadí vytahané kuchyňské zásuvky, na kobercích ze zbytků látek kupy porcelánu.

Bratři vypadají odhodlaně, jako by čekali na rozkaz, jenž musí být za každou cenu splněn. Jako ve válce, pomyslí si Malin. Přesně tak, jak to říkal Börje. Jako kdyby každou chvíli měli vylézt ze zákopu a vrhnout se k nepřátelské linii. Matka, Rakel Murvallová, mezi nimi jako matrona, spodní čelist mírně předsunutou, hlavu trochu zakloněnou.

„Malin a Zeke, vezměte si je na starost,“ řekl jim Sven Sjöman. „Přitlačte na ně, pohrozte jim.“

Venku v předsíni i v obývacím pokoji uniformovaní policisté. „Kdyby se o něco pokusili.“

Zeke a Malin bok po boku naproti té trojici. Předem se domluvili na nejstarší taktice výslechu, jakou svět pamatuje: hodný policajt, zlý policajt. Zekeho oči: vlk větřící zmrzlou zimní krev.

„Já budu ten zlý.“

„Tak jo. Zvládneš to?“

„Když tě mám vedle sebe, jsem neoblomný jako kámen.“

Malin se nakloní přes stůl, zadívá se nejprve na Jakoba, poté na Eliase a nakonec na matku.

„Máte na krku pěknou spoustu nepříjemností.“

Žádná reakce, jen těžký a rytmický dech, jako by jim plíce a mozky pracovaly ve stejném rytmu.

Zeke pokračuje. „Každý pět let. Minimálně. Vloupání, krádež zbraní, nedovolené držení zbraní, pytláctví, a jestli najdeme lidskou krev, jeho krev, počítejte s obviněním z vraždy.“

„Vloupání? Jaký vloupání?“ namítne Elias Murvall. Matka: „Buď zticha. Ani slovo.“

„Myslíte, že vás nemůžeme zavřít za ty samopaly?“

„Nikdy,“ zašeptá Elias. „Nikdy.“

Cosi v tónu hlasu Eliase Murvalla Zekeho vyprovokuje. Malin už ho viděla v tomto stavu, když povolí veškeré zábrany a on se změní v akci, směs svalů, adrenalinu, tady a teď. Jediným pohybem prolétne kolem stolu, chytí Eliase Murvalla pod krkem a stiskne, udeří mu hlavou o dřevěnou desku a přimáčkne ji na stůl, až Elias zbělá.

„Ty zasranej pralesní indiáne,“ šeptá Zeke. „Vytrhám ti z prdele peří a nacpu ti ho do chřtánu.“

„Klid, Jakobe,“ řekne matka. „Klid.“

„Zabils ho, ty hajzle? Zabili jste ho? Tam v tý dílně? Jako nějakýho prašivýho psa? A pak jste ho pověsili na strom, aby si ho všichni dobře prohlídli, aby každej věděl, jak dopadne ten, co si začne s rodinou Murvallů?“

„Pusťte mě,“ zasyčí Elias a Zeke ještě víc přitlačí.

„Nechte mě,“ zakňučí Elias. Zeke ho pustí, stáhne ruce zpět.

Železné jádro, pomyslí si Malin. Pustil by ses klidně do všech najednou a sám, kdyby to bylo potřeba.

„Já to chápu,“ promluví Malin klidně, když se Zeke vrátí na své místo. „Chápu, jestli jste se nemohli zbavit představy, že vaši sestru možná znásilnil Bengt, jestli jste jen proto chtěli něco udělat. Lidi to taky pochopí.“

„Co je nám do lidí,“ odfrkne si Jakob Murvall.

Matka se zakloní na dřevěné židli, založí si ruce na prsou.

„Jsou nám ukradený,“ dodá Elias Murvall.

„Copak vám to nestačí?“ zeptá se Zeke. „Na tom pick-upu určitě najdeme jeho krev, a to je na trestní stíhání až až.“

„Jeho krev tam nenajdete.“

„Museli jste strašně zuřit. Přemohl vás nakonec ten vztek? Bylo načase se pomstít?“ Malin má ten nejsametovější hlas, v očích ten nejsoucitnější pohled.

„Klidně chlapce zatkněte za pytlačení a držení zbraní. Ale o tom ostatním nic nevědí.“

Zato vy ano, napadne Malin.

„A vy to víte?“

„Já? Já nevím nic. Ale povězte jí všechno o tom pytlačení, chlapci, a chatě u jezera, povězte jí to, ať už máme konečně pokoj.“

39.

Chata, Malin.

Les.

V mrazu se cosi plíží mezi kmeny stromů.

Bratři a matka.

To oni mi ublížili, Malin? To oni stříleli mým oknem a pověsili mě na strom? Způsobili mému tělu všechny ty rány?

Vzpouzejí se. Snaží se zachránit, co jim patří.

Nebo to byli ti kluci?

Věřící?

Otázky neberou konce.

Vím, co teď máte v plánu, Malin. Ty a Zacharias. Vyslechnout rodiče těch kluků. Vnést do případu trochu světla. Přiblížit se pravdě, kterou, jak si myslíte, hledáte.

Tam někde se skrývá odpověď.

Někde, Malin.

Postupovat podle plánu.

Podle předem daných vzorců. Nic nepustit, dokud si nejsi jistá.

Žádné ukvapené závěry, Malin.

Oblíbená slova Svena Sjömana.

Dokořán otevřené dveře, zavřené dveře, jako ty, před nimiž právě stojí.

Zekeho prst na zvonku, nad nimi červená stříška, zápraží řadového domku, světlo v okně vedle dveří, kuchyně, prázdná.

Ulice Pallasvägen.

Asi třicet řadových domků bez zahrádek, soudě podle stylu nejspíš z konce sedmdesátých let, jakoby odstrčené na zapomenutém kusu pláně přímo za ljungsbroským obecním koupalištěm. Namrzlé pěšinky pečlivě vysypané štěrkem a lemované keříky, teď v zimě mrtvými, před každým vchodem malý zasněžený trávníček.

Jsou to domky, a přece nejsou, přemýšlí Malin. Jako náhražka pro ty, kteří na dům nemají. Takové ani makové. Něco mezi. A co lidé, kteří tu bydlí? Jsou také něco mezi? Dokonce i garáže o kus dál u parkoviště lemovaného křovím působí rozpolceným, schlíplým dojmem.

Matka Joakima Svenssona, Margaretha.

Je doma, říká si Malin. Tak proč neotvírá?

Zeke znovu stiskne zvonek, od úst mu stoupá pára, bílá na pozadí přicházejícího temného večera.

Když zaparkovali, hodiny v autě ukazovaly 17.15. Večer bude dlouhý, a možná i noc.

Bratři ve vazbě.

Chata v lese.

Vtom Malin zaslechne kroky na schodech a pak šramot v zámku. Dveře se pootevřou na škvíru.

Všichni tihle lidé, co hledí na svět škvírou ve dveřích, říká si v duchu Malin. Čeho se bojí?

Pak si vzpomene na tělo Bengta Anderssona pověšené na stromě.

Na bratry Murvallovy.

Na Rakel. Možná je lepší dveře vůbec neotvírat.

„Margaretha Svenssonová? Jsme od linköpinské policie a rádi bychom vám položili pár otázek. Týkají se vašeho syna. Můžeme dál?“

Žena přikývne a otevře dveře. Tělo má omotané bílou osuškou, z mokrých kudrnatých blond vlasů jí na zem kape voda. Představování a stisky rukou.

„Byla jsem ve vaně,“ vysvětluje Margaretha Svenssonová. „Ale pojďte dál. Počkejte zatím v kuchyni, něco na sebe hodím.“

„Je doma Joakim?“

„Ne, Jocke běhá někde venku.“

Kuchyně by potřebovala zrenovovat, oprýskaná bílá barva na skříňkách a odřený sporák, přesto však vyzařuje pohodu. Hnědý jídelní stůl a dřevěné židle, každá jiná, jako by jednoduchosti dodávaly klidnou důstojnost, a když mráz uvolní své sevření, ucítí Malin zřetelnou vůni pepře.

Svléknou si bundy, posadí se ke stolu a čekají. Na kuchyňské lince olivový olej a mísa s různými druhy sušenek.

Pět minut.

Deset.

Pak se Margaretha Svenssonová objeví. Na sobě má červenou mikinu a bílé tepláky, nalíčila se a nemůže jí být víc než osmatřicet, maximálně čtyřicet, je jen o pár let starší než Malin. Hezká, má pěknou postavu, určitě chodí cvičit.

Posadí se ke stolu a tázavě pohlédne na Malin a Zekeho.

„Volala mi ředitelka ze školy. Říkala, že jste za ní byli.“

„Ano. Jak možná víte, váš syn a Jimmy Kalmvik prý šikanovali zavražděného Bengta Anderssona,“ odvětí Malin.

Margaretha Svenssonová ta slova chvíli vstřebává.

„Ano, to mi taky říkala, o tom jsem nic nevěděla. Ale nemůžu to vyloučit. Kdo ví, co všechno spolu ti dva provádějí?“

„Kamarádí se?“ zeptá se Zeke.

„Jsou jako bratři.“

„A vy nevíte nic o tom, co mohli udělat Bengtu Anderssonovi?“

Margaretha Svenssonová zavrtí hlavou.

„Mohli mít zbraň?“

„Myslíte nůž nebo tak něco? Těch je plný šuplík v kuchyni.“

„Máme na mysli střelnou zbraň.“

Margaretha Svenssonová vypadá překvapeně.

„To si nedovedu představit. To určitě ne. Kde by k ní přišli?“

„A co pohanské rituály?“ pokračuje Zeke. „Zajímal se někdy Joakim o takové věci?“

„Řekla bych, že ani neví, co to je. Zato taekwondo a skateboarding, na to je expert.“

„Umí řídit auto?“ zeptá se Malin.

Margaretha Svenssonová se zhluboka nadechne a rukou si pročísne mokré vlasy.

„Je mu teprve patnáct. Ale kdo ví, co ti dva všechno nesvedou?“

„Řekli nám, že se tady ve středu večer dívali na film, ale že prý jste nebyla doma.“

„Odcházela jsem v sedm, to tu oba byli, a když jsem se vrátila, Jocke už spal. Film měl ještě puštěný, ten o skateboardingu, na který pořád koukají.“

„Kde jste…“

„Nejdřív jsem byla na aqua aerobiku a pak jsem šla na návštěvu ke kamarádovi. Můžu vám dát jeho číslo, jestli chcete. Domů jsem přišla v půl dvanácté.“

„Ke kamarádovi?“

„K milenci. Jmenuje se Niklas Nyrén. Můžu vám na něj dát telefon.“

„Dobře,“ řekne Zeke. „Jaký má vztah s vaším synem?“

„Snaží se. Myslí si, že kluk potřebuje mužský vzor.“

„Joakimův otec zemřel, viďte?“ zeptá se Malin.

„Ano, při autonehodě, když byly Joakimovi tři roky.“

Margaretha Svenssonová se narovná.

„Dělala jsem, co jsem mohla, abych ho sama vychovala, dřela jsem na plný úvazek jako účetní v jedné stavební firmě a snažila jsem se, aby z něj vyrostl slušný člověk.“

To se vám tedy nepovedlo, pomyslí si Malin. Je zlý a krutý, navíc už nejspíš jednou nohou v kriminále. Margaretha Svenssonová jako by jí četla myšlenky:

„Vím, že to není žádný svatoušek a je s ním těžké pořízení. Ale je tvrdý, a k tomu jsem ho vždycky vedla, aby si nenechal nic líbit. Život je boj a v boji se mu to jednou bude hodit.“

„Můžeme si prohlédnout jeho pokoj?“

„Nahoru po schodech a rovně.“

Zeke zůstane sedět, zatímco Malin stoupá do patra.

V pokoji je cítit zatuchlina. Samota. Skateboardové plakáty. Hiphopové hvězdy. Tupac. Outkast.

Ustlaná postel, bledě modrý koberec, bledě modré zdi. Psací stůl se zásuvkami. Malin je otevře: pár propisek, papírů, prázdný blok.

Nahlédne pod postel, ale tam je prázdno, jen v rohu pár chuchvalců prachu.

Místo na přespání, nic víc.

Pak ji napadne, jaké má štěstí, že si Tove nenašla někoho, jako je Joakim Svensson. Syn z doktorské rodiny je v porovnání s těmihle grázly hotový poklad.

Druhý dům je jako z jiného světa, ačkoliv leží jen pět set metrů od řadového domku Margarethy Svenssonové.

Veliká bílá cihlová vila ze sedmdesátých let s dvojitou garáží situovaná přímo u svahu nad kanálem Göta. Jeden z deseti předimenzovaných domů kolem udržovaného dětského hřiště, na ulici vedle keříků zaparkovaný městský džíp značky Subaru.

Malinin prst na obyčejném černobílém zvonku. Pod černým místem na zvonek za malým umělohmotným štítkem na kousku papíru roztřeseným písmem jméno:

Kalmvik.

Je už tma a zima, na Ljungsbro se snesl večer a pomalu přichází i noc, ještě mrazivější a zničující.

Joakim Svensson a Jimmy Kalmvik byli sami doma od sedmi do půl dvanácté. Ale jak můžou vědět, že byli opravdu doma? Že nevyklouzli ven, aby provedli nějakou zlotřilost? Mohli za tu dobu stihnout ublížit Bengtu Anderssonovi? Pověsit ho na strom? Nebo mohl Joakim Svensson utéct až potom, co se jeho matka vrátila domů?

Nic není vyloučeno, přemýšlí Malin. A kdo ví, kolik viděli takových filmů, které je mohly inspirovat? Třeba to celé byla jen klukovina, která se jim vymkla z rukou.

Henrietta Kalmviková otevře dveře dokořán.

Žádná nerozhodná škvírka.

„Vy budete od policie, viďte?“

Záplava hustých zrzavých vlasů, zelené oči, ostré rysy. Elegantní bílá blůza přes stejně elegantní tmavě modré kalhoty. Žena kolem pětačtyřiceti, která ví, co jí sluší.

„To je vaše auto?“ zeptá se Malin. „Venku na ulici?“

„Ano. Pěkné, viďte?“

Henrietta Kalmviková jde před nimi do druhé předsíně, pokyne jim, aby si odložili. Zatímco se Malin namáhavě souká ze své péřové bundy, vidí Henriettu, jak pokračuje po parketách dál do obývacího pokoje, kde u stolku, jehož nohy vypadají jako tlusté lví tlapy z červeného mramoru, trůní dvě kožené pohovky.

Henrietta Kalmviková se posadí na menší z nich a vyčkává.

Na podlaze růžový čínský koberec. Na stěně nad velkou pohovkou visí oranžová malba představující nahý pár na pláži při západu slunce. Za oknem zasněžený osvětlený bazén a Malin si představí, jak příjemné musí být moci se v něm v létě po ránu vykoupat.

„Posaďte se.“

Malin a Zeke se usadí vedle sebe na velkou pohovku, kůže se jejich tělům poddá a Malin připadá, jako by téměř zmizela v měkkém polstrování. Povšimne si vyřezávané dřevěné mísy s nablýskanými zelenými jablky na stolku.

„Předpokládám, že vám volala paní ředitelka,“ spustí Zeke.

„Ano.“

Pak tytéž otázky, jež kladli Margaretě Svenssonové.

Tytéž odpovědi, ačkoliv vlastně ne.

Zelené oči Henrietty Kalmvikové spočívají na bazénu za oknem, když vypráví:

„S Jimmym jsem to už dávno vzdala. Je nemožný, ale dokud se drží v mezích zákona, může si dělat, co chce. Má svůj vlastní pokoj v suterénu, i s vlastním vchodem, takže může chodit domů a ven, kdy se mu zachce. Když říkáte, že pronásledoval Bengta Anderssona, tak máte určitě pravdu. A zbraně? Ani to nemůžu vyloučit. Mě přestal poslouchat, když mu bylo devět. Jakmile nebylo po jeho, říkal mi ‚ty zatracená krávo‘. Nakonec jsem to vzdala. Teď se chodí domů jen najíst, nic víc. Já se starám o jiné věci, jsem členkou dobročinného spolku Lions a jazzového klubu ve městě.“

Henrietta Kalmviková umlkne, jako by jim řekla vše.

„Předpokládám, že budete chtít vidět jeho pokoj?“

Vstane a jde ke schodišti vedoucímu do suterénu.

Znovu ji následují.

Nejprve projdou prádelnou a místností se saunou a velikou vířivkou, až pak se Henrietta Kalmviková zastaví před jedněmi dveřmi.

„Jeho pokoj.“

Ukročí stranou.

Nechá Zekeho, aby otevřel dveře.

Pokoj je neuklizený, neustlaná postel široká metr dvacet podivně umístěná uprostřed malého pokojíku, na šedě žíhané kamenné podlaze poházené oblečení, komiksy, papírky od bonbónů a prázdné plechovky od limonády. Bílé zdi prázdné. Malin si pomyslí, že okny asi dovnitř neproniká moc světla.

„Věřte tomu nebo ne, tady je spokojený,“ přeruší ticho Henrietta Kalmviková.

Nahlédnou do zásuvek jednoho z prádelníků, prohrábnou věci na podlaze.

„Nic zvláštního,“ konstatuje Zeke. „Víte, kde je Jimmy teď?“

„To netuším. Nejspíš někde venku s Jockem. Ti dva jsou jako bratři.“

„A co Jimmyho otec? Mohli bychom si s ním promluvit?“

„Pracuje na ropné plošině v Severním moři. U Narviku. Je vždycky tři týdny v práci a dva týdny doma.“

„Musí vám být smutno,“ podotkne Zeke, když zavírá dveře do Jimmyho pokoje.

„Ani ne,“ odvětí Henrietta. „Vyhovuje nám, že si nelezeme na nervy. A taky má skvělý plat.“

„Má u sebe mobil?“

„Ne, ale v naléhavých případech se dá volat přímo na plošinu.“

„Kdy se vrátí?“

„V sobotu ranním vlakem z Osla. Ale klidně mu zavolejte, jestli to spěchá.“

40.

Když Zeke vyjíždí od domu Kalmvikových, ozve se hlas na druhé straně sluchátka, praskání v telefonu, špatně srozumitelná norština, jakoby snová.

„Haló. Říkáte Göran Kalmvik? Ten už tu víc než týden není. Minulý čtvrtek mu skončila směna a zpátky ho čekáme až za dva týdny. Slyším vás hrozně špatně, hrozně… Kde by mohl být? Doma… aha, tam není… v tom případě nevím… ano, vždycky dva týdny pracuje a tři týdny má volno.“

„To se podívejme,“ řekne Malin, když položí telefon. „Kalmvikův otec v práci není. Už víc než týden je pryč.“

„Henrietta o tom zřejmě nic neví,“ odvětí Zeke. „Co myslíš, že to znamená?“

„Může to znamenat spoustu věcí. Třeba to, že minulý týden, když byl Bengt Andersson zavražděn, mohl být doma a pomoct těm klukům, jestli zašli v té šikaně příliš daleko. Nebo jen vodí ženu za nos a má milenku nebo něco ještě bizarnějšího. Anebo si prostě jen udělal dovolenou.“

„Kdy to říkala, že se má vrátit? V sobotu?“

„Jo.“

„Do té doby ho asi bude těžké najít. Myslíš, že Henrietta lže? Dělá, že o ničem neví, a kryje mu záda?“

„To se mi nezdá,“ odpoví Malin. „To se mi nezdá.“

„Teď se ale vykašleme na Kalmvika, Malin. Obrníme se proti mrazu a tmě a zajedeme se podívat na tu lesní chatu Murvallových. Měli bychom s tím už pohnout.“

To bychom měli, myslí si Malin, zavře oči a nechá volný průběh svým představám.

Tove doma na gauči.

Do půli těla nahý Daniel Högfeldt.

Janne na fotce u postele.

A konečně představa, jež zastiňuje všechny ostatní, roste a zarývá se jí hluboko do vědomí, obraz, kterého se ne a ne zbavit: Marie Murvallová na posteli ve svém nemocničním pokoji, Marie Murvallová mezi černými kmeny stromů jedné syrové, vlhké noci.

Reflektory auta osvětlující lesní cestu lemovanou stromy podobnými strašidlům, černé obrysy opuštěných chat, zmrzlé sny o příjemných letních dnech strávených u vody. Zamrzlé jezero má v nejasném světle měsíčních paprsků pronikajících mezi závoji mračen světle šedou barvu.

Elias Murvall v matčině domě a jeho popis cesty:

„Je to u jezera Hultsjön. Za Ljungsbro se dáte směrem na Olstorp, projedete kolem golfového hřiště a pak dál na Tjällmo. Po deseti kilometrech přijedete k jezeru. Silnice k chatám je protažená, ale dál musíte pěšky. Cesta je označená odrazkami. Ale stejně tam nic nenajdete.“

Před ním Jakob Murvall, náhle výřečný, jako by matka stiskla tlačítko s nápisem play. Jeho vyprávění o organizovaném pytláctví, prodeji masa, pastech na srny, ruských milionářích, kteří jsou do lovu jako diví.

„Zajedeme tam ještě dnes. Večer. Sjöman nám zařídí povolení k prohlídce.“

Zekemu se ten nápad očividně nezamlouvá.

„Nemohlo by to počkat do zítřka? Bratry převezou do vazby, ti nic neprovedou.“

„Dneska.“

„Ale já mám večer zkoušku se sborem, Forsová.“

„Cože?“

„No dobře, dobře, Malin. Ale nejdřív vyřídíme ty Svenssonovy a Kalmvikovy rodiče.“ Jeho chraplavý hlas prozrazuje, jak moc dobře ví, že by si ho Malin dobírala ještě několik měsíců, kdyby dal přednost zkoušce sboru před prozkoumáním ještě horké stopy.

Povolení k domovní prohlídce zařízeno, Sven Sjöman jim tu zprávu oznámil po telefonu.

Zeke svírá volant za příliš hlasitého doprovodu filmové písně Rozjeďme to, pane učiteli v podání jakéhosi sboru pod taktovkou Kjella Lönnåa. Sborový zpěv byl Zekeho zásadní podmínkou, aby sem vůbec jeli. Nyní pohotově vzdoruje náledí, žene auto vpřed, plyn, brzda, plyn. Příkopy kolem cesty jako bíle lemovaná propast, Malin vyhlíží po stranách svítící oči srny, losa nebo jelena, které by náhodou napadlo zkřížit jim cestu. Málokdo umí řídit jako Zeke, ne s bezohlednou sebejistotou profesionála, nýbrž s opatrnou pokorou a snahou dostat se v pořádku k cíli.

Objedou jezero, tuší, kde zmrzlá voda pokračuje dál do lesa, zužuje se v řeku vedoucí přímo do srdce tmy a noci.

Hodiny na palubní desce ukazují 22.34. Nekřesťanský čas na takovou práci.

Tove doma, k Markusovi nakonec nejela: „Neboj, mami, ohřála jsem si zbytek té masové směsi.“

„Jen co se to v práci trochu uklidní, něco spolu podnikneme. Něco, co tě baví.“

Baví? přemítá Malin. Před nimi na konci cesty sněhová závěj. Ve sněhu kdosi vyhrabal průlez a na stromy umístil odrazky. Třpytí se jako hvězdy a mizí v dáli.

Co tě vlastně baví, Tove? Když jsi byla menší, bylo to jednodušší. Chodily jsme do bazénu. Ráda nakupuješ, ale ne tak vášnivě jako jiné dívky v tvém věku. Možná bychom mohly zajet na koncert do Stockholmu, to by se ti líbilo. Už jsme o tom mluvily, ale nakonec jsme nikdy nejely. Nebo na knižní veletrh do Göteborgu? Ale ten je až na podzim, ne?

„Tady to musí být,“ přeruší její úvahy Zeke a vypne motor. „Doufám, že to není moc daleko. Dneska je snad ještě větší zima než včera.“

Zeměpis zla.

Jak vypadá? Jakou má zlo topografii?

Nedaleko odsud byly nalezeny stopy znásilnění Marie Murvallové. Pouhých pět kilometrů na západ. Nikdo z bratrů tehdy nevěděl, co tu v lese dělala, ani slovem se nezmínili o chatě u jezera, kterou mají zadarmo pronajatou od sedláka z Kvarnströmu za účelem, o kterém nikdo nechce mluvit.

„Za údržbu, na tom snad není nic divnýho.“

Marie v lese.

Uvnitř rozdrásaná.

Chladné podzimní noci.

Vlhký svět.

Bengan Míč na stromě.

Mrazivá pláň.

Větve podobné hadům, listí a zetlelé houby jako pavouci, pod nohama červi, ostré trny drásající chodidla do krve. Kdo to tam visí na stromě? Netopýři, sovy, nové zlo?

Vypadá zeměpis zla jako malé pahorky a mělké prohlubně? Napůl vzrostlý les, žena s cáry černých šatů belhající se za svítání opuštěnou lesní cestou?

Skrývá se to zvíře tady? V lese?

To vše se Malin honí hlavou, když se společně se Zekem prodírá hlubokým sněhem. Baterkami si svítí na stromy, třpytící se odrazky, pod nimi chvějící se černé jehličí, němá noc, mrkající sněhové krystaly jako bezpočet bdících očí lumíků, jako majáky ukazující cestu do neznáma.

„Je to ještě daleko, Forsová? Je nejmíň minus patnáct a ze mě úplně leje.“

Zeke jde první, prošlapává cestu sněhem. Od doby, kdy naposledy sněžilo, tudy nikdo nešel, stopa tu však je: od sněžného skútru.

Zvěř, myslí si Malin. Tak ji odsud určitě dostávají, na skútru.

„Jo, je to fuška,“ přitaká Malin, aby Zekemu vlila do žil trochu odhodlání a ujistila ho, že v tom není sám. „Ušli jsme už nejmíň kilometr.“

„Jak daleko to je?“

„To nám nechtěli říct.“

Zastaví se, ztěžka oddychují do lesního ticha.

„Možná jsme fakt měli počkat?“ zapochybuje Malin.

„Jdem,“ zavelí Zeke.

Po půlhodině zápasu se sněhem a mrazem se před nimi náhle rozevře mýtina a uprostřed ní srub, jistě alespoň sto let starý. Sníh sahá až k okenicím.

Ze světelných kuželů baterek se táhnou dlouhé stíny, stromy v lese za zasněženou střechou srubu jsou jako černá opona.

„Jdeme dovnitř, ne?“ navrhne Zeke.

Klíč visí tam, kde jim bratři řekli: na hřebíku pod přesahujícím okrajem střechy. V zámku zapraská.

„Tady asi elektrika nebude, co?“ zhodnotí situaci Zeke, když otevře dveře. „Ani nemá cenu hledat vypínač.“

Kužely světla tančí po osamělém mrazivém pokoji. Hezky zařízené, myslí si Malin. Na podlaze koberce tkané ze zbytků, na jednoduché dřevěné lavici plynový vařič, uprostřed místnosti rozkládací stůl, čtyři židle, místo lamp svíčky, podél krátkých zdí bez oken tři manželské postele.

Malin přejde ke stolu.

Plný světlých mastných skvrn.

„Olej na zbraně.“ Zeke souhlasně zamručí.

Na kredenci vedle kuchyňského pultu konzervy s hrachovou polévkou, ravioli a masové kuličky, v papírové krabici na zemi lahve plné alkoholu.

„Nevím proč, ale připomíná mi to tu hokejovou šatnu,“ řekne Zeke.

„Jo, je to tu tak neutrální. Žádné city.“

„A cos čekala, Forsová? Poslali nás sem, protože tu nic nenajdeme.“

„Nevím, jen jsem měla takové tušení.“

Místnost bez citů.

Co se za ní skrývá?

Máte-li zlé srdce, jaké škody jste napáchali?

Vtom na ni Zeke sykne, Malin se ohlédne a vidí, jak si před ústa klade rukavici, pak ukáže na dveře. Oba si rukama zakryjí kužely světla.

Tma, jež nastane, je neproniknutelná.

„Slyšel jsi něco?“ zašeptá Malin.

Zeke jen souhlasně zamručí. Tiše stojí a naslouchají. Přibližující se smýkavý zvuk. Belhající se zvíře? Postřelené? Co se ztěžka plazí na mýtinu? Pak zvuk opět utichne. Bratři Murvallovi jsou ve vazbě. Stará paní? Ne tady a teď. Možná tak její zjevení. Ti mladiství výtržníci? Co ti by tu dělali?

Malin a Zeke tiše našlapují k otevřeným dveřím, opatrně vyhlédnou ven, každý z jedné strany dveří, podívají se na sebe a vtom se zvuk ozve znovu, teď však o kousek dál. Vrhnou se vpřed, namíří baterky na místo, odkud zvuk přišel.

Cosi černého a zmítajícího se mizí směrem k lesu, rozjímavý pohyb, člověk?

Žena?

Pubertální kluk? Dva pubertální kluci?

„Stůj,“ zakřičí Zeke. „Stůj!“

Malin běží za ním, sleduje stopu toho černého přízraku, boty se jí však boří do sněhu a ona upadne, opět vstane, běží, upadne, vstane, pronásleduje, křičí: „Stůj! Stůj! Stůj! Vrať se!“

Za ní Zekeho hlas, smrtelně vážný:

„Stůj, nebo střelím.“

Malin se otočí. Zeke na zápraží před srubem, pistolí míří do prázdné tmy.

„To nemá cenu,“ řekne Malin. „Ať to bylo cokoliv, už je to daleko.“

Zeke skloní zbraň. Přikývne.

„A přijelo to na lyžích.“ Baterkou ukáže na úzké stopy ve sněhu.

41.

PÁTEK 10. ÚNORA

Tove v Malinině náručí.

Kolik teď vážíš?

Pětačtyřicet kilo?

Ještě štěstí, že máma občas zajde do posilovny, viď?

Bolí ji nohy, ale do chodidel se jí alespoň trochu začíná vracet teplo.

Sledovali tu lyžařskou stopu dva kilometry. Nad lesy kolem jezera se zatím zdvihl prudký vítr, a když došli na konec, byli celí pokrytí bílým popraškem. Stopa končila u lesní cesty, ale bylo nemožné zjistit, zda tam stálo zaparkované auto: zem zasněžená, nikde žádný olej.

„Spolkl ho les,“ konstatoval Zeke a pak mobilem zjistil jejich polohu.

„K autu je to jen pět kilometrů. Než by pro nás ze stanice někoho poslali, to tam dávno budeme.“

Když Malin přišla domů, spala Tove na gauči před mihotavým obrazem televize. Malin ji nejprve chtěla vzbudit, aby si šla lehnout k sobě do postele.

Ale pak, když chvilku pozorovala to natažené tělo, na svůj věk vysoké a hubené, řídké blond vlasy na polštáři, zavřené oči a pokojná ústa, zachtělo se jí ucítit tíhu své dcery, živé břemeno lásky.

Musela sebrat všechny síly, aby s ní vůbec pohnula, už už si myslela, že se Tove probudí, ale nakonec tam stála v tichém a tmavém obývacím pokoji s dcerou v náručí. Teď se pomalu belhá předsíní, nohou si otevře dveře do dětského pokoje.

A teď pěkně do postýlky. Malin však pod tou bezvládnou tíhou ztratí rovnováhu, cítí, jak jí teplo vyklouzne z rukou a jak tělo s tupým úderem dopadne na matraci.

Tove otevře oči.

„Mami?“

„Ano, Tove?“

„Co to děláš?“

„Jen jsem tě odnesla do postele.“

„Aha.“ Tove zase hned usne.

Malin vyjde z pokoje do kuchyně. Stoupne si ke kuchyňské lince a dívá se na lednici. Ve tmě mručí, chladicí systém znaveně odkapává.

Kolik jsi vážila, Tove?

Tři tisíce dvě stě padesát čtyři gramů.

Čtyři kila, pět a tak dále, s každým kilem tělo nezávislejší, méně dětské, dospělejší.

To je možná naposledy, co jsem ji takhle nesla, napadne Malin, když zavře oči a naslouchá zvukům noci.

Ten telefon zvoní ve snu? Nebo v místnosti za snem?

Každopádně zvoní a Malin natáhne ruku na noční stolek, tam, kde tuší sluchátko, na druhé straně vakua, ve kterém se teď nachází, na hranici mezi spánkem a bdělostí, kde je možné cokoliv, kde žádný okamžik nemá předem daný průběh.

„Malin Forsová.“

Podaří se jí ovládnout hlas natolik, aby zněl rozhodně, je však ochraptělý, strašně ochraptělý.

Noční pochod se Malin, zdá se, usadil v dýchacích cestách, ačkoli jinak je svěží, tělo na svém místě, hlava též.

„Vzbudila jsem tě, Malin?“

Zná ten hlas, ale nejdřív si jej nedovede zařadit. Kdo? Slýchám ten hlas často, ale moc často s ním nemluvím.

„Malin, jsi tam? Volám ti mezi dvěma písničkami a nemám moc času.“

Moderátorka z rádia. Helen.

„Jo, slyším tě. Jen jsem trochu rozespalá.“

„Tak já půjdu rovnou k věci. Pamatuješ, jak jsi mi volala a ptala se na bratry Murvallovy? Zapomněla jsem ti říct něco, co by tě možná mohlo zajímat. Ráno jsem se v novinách dočetla o zatčení všech tří bratrů, sice nebylo úplně jasné, jestli to bylo v souvislosti s tou vraždou nebo ne, ale přitom jsem si na něco vzpomněla. Měli ještě čtvrtého bratra, myslím, že nevlastního. Byl o něco starší, takový samotář a podivín, jeho otec prý byl nějaký utonulý námořník. Pamatuju si, že ostatní bratři drželi při sobě, ale on stál mimo.“

Čtvrtý bratr, nevlastní.

„Víš, jak se jmenoval?“

„Nemám tušení. Byl o něco starší. Možná proto mám pocit, že k ostatním tak úplně nepatřil. Moc často jsme ho nevídali. Možná je to celé blbost a s něčím jsem si to spletla.“

„Moc jsi mi pomohla,“ odvětí Malin. „Co bych si bez tebe počala? Nezajdeme někdy na pivo?“

„To by bylo super, Malin, ale kdy? Obě máme tolik práce.“

Když Malin zavěsí, zaslechne v kuchyni Tove, vstane z postele a pocítí náhlý stesk po své dceři.

Tove sedí u kuchyňského stolu, snídá jogurt, čte Correspondenten.

„Ti bratři, mami, vypadají jako úplní magoři,“ řekne a nakrčí obočí. „Byli to oni?“

Černá a bílá, pomyslí si Malin.

Byli, nebo nebyli.

Svým způsobem má Tove pravdu, je to tak jednoduché, a přece tak nekonečně složité, mlhavé a mnohoznačné.

„To nevíme.“

„Aha. Ale za ty zbraně a pytláctví je snad zavřete, ne? A co ta krev, byla zvířecí, jak říká tady ta doktorka?“

„To zatím taky nevíme. Pracujou na tom v laborce.“

„Taky tu píšou, že jste vyslýchali nějaké pubertální kluky. Co to bylo za kluky?“

„To ti nesmím říct, Tove. Jak ses měla u táty?“

„Vždyť jsem ti to říkala do telefonu, to už si nepamatuješ?“

„Co jste dělali?“

„Dali jsme si s Markusem a s tátou večeři a pak jsme se dívali na televizi.“

Malin cítí, jak se jí svírá žaludek.

„Markus tam byl taky?“

„Jo, přespal tam.“

„PŘESPAL?“

„Jo, ale neboj, nespali jsme v jedné posteli, to je snad jasné.“

Malin včera odpoledne mluvila s Tove i s Jannem. Ani jeden z nich se o Markusovi nezmínil. Neřekli jí, že tam přespí, že ho Janne pozval na večeři, ani že má vůbec tušení o jeho existenci.

„Nevěděla jsem, že táta o Markusovi ví.“

„Proč by o něm nevěděl?“

„Přece jsi říkala, že o ničem neví.“

„Tak teď už jo.“

„A proč mi to nikdo neřekl? Proč jste mi to neřekli?“

Malin slyší, jak směšně to zní.

„Mohla ses zeptat,“ odpoví Tove.

Malin zavrtí hlavou.

„Mami, někdy jsi fakt neuvěřitelně dětinská.“

42.

„Mají ještě jednoho bratra.“

Johan Jakobsson zamává na Malin od svého stolu, když ji spatří, jak vchází do společné open space kanceláře. V hlavě jí stále ještě zní telefonický hovor s Jannem.

„Mohl jsi mi říct, že u tebe přespí.“

Janne je rozespalý, zrovna usnul po noční službě. Přesto má jasný a zřetelný hlas.

„Co se děje v mém domě, je moje věc, Malin. A pokud Tove před tebou musí takové věci tajit, možná by ses měla zamyslet nad svými prioritami.“

„Moralizuješ?“

„Položím ti to.“

„Takže chceš říct, že to je Tovina zodpovědnost, a ne tvoje?“

„Ne, Malin. Je to TVOJE zodpovědnost, ale ty se ji snažíš svalit na Tove. Ahoj. Zavolej mi, až se uklidníš.“

„Matrika,“ zavolá Johan. „Nechal jsem si udělat výpis z matriky a zjistil, že Rakel Murvallová má syny čtyři. Prvorozený se jmenuje Karl Murvall. Musí to být jejich nevlastní bratr, protože v záznamech stojí: otec neznámý. Našel jsem ho v telefonním seznamu, bydlí v ulici Tanneforsvägen.“

„Já vím,“ odvětí Malin. „Měli bychom ho co nejdřív vyslechnout.“

„Za tři minuty je porada,“ ukončí hovor Johan a ukáže na dveře zasedací místnosti.

Malin napadne, jestli dnes budou venku děti. Doufá, že ano, vždyť se o pár stupňů oteplilo, nebo ne?

Na hřišti před školkou je však pusto a prázdno, jen opuštěné houpačky, prolézačky, pískoviště a klouzačky.

Na poradu přišel i Karim Akbar, sedí v čele stolu vedle Svena Sjömana, na sobě přísný šedý oblek.

„Zatím nic jiného než losí a srnčí krev,“ zahájí poradu Sven. „Ale v laborce dělají, co můžou. Dokud si nejsme jistí, musíme nechat všechny dveře otevřené. Když nic jiného, aspoň trochu špíny na Murvallovy máme.“

„Samopalům a ručnímu granátu říkáš trocha špíny?“ namítne Börje Svärd.

„Když už jsme u toho,“ pokračuje Sven, „podle Státní kriminálně-technické laboratoře nepocházejí gumové projektily z bytu Bengta Anderssona z žádné z jejich zbraní.“

„Samopaly a granáty sice nejsou lecjaká špína, ale to nám teď může být jedno,“ vloží se do hovoru Karim. „To má na starosti státní policie.“

„Nás teď hlavně zajímá, kdo to byl včera v tom lese,“ souhlasí Sven.

„To nevíme,“ pokrčí rameny Malin.

„Ať to byl kdokoliv, určitě s tím má něco společného,“ poznamená Zeke.

„Johane, řekni jim o tom čtvrtém bratrovi,“ otočí se Sven ke svému kolegovi.

Když Johan dovypráví, co zjistil, rozhostí se kolem stolu ticho.

Ve vzduchu visí otázky, mlčení nakonec prolomí Zeke.

„Nikdo z rodiny Murvallových se ani slůvkem nezmínil o nevlastním bratrovi. Bydlel s nimi vůbec?“

„Vypadá to, že jo,“ odpoví Malin. „Helen si to myslí.“

„Třeba přetrhal rodinná pouta,“ řekne Johan.

„Chápu, že ne každý chce žít takový život jako oni,“ podotkne Börje.

„Víme o něm něco víc? O Karlu Murvallovi?“ zeptá se Karim. „Třeba kde pracuje?“

„Zatím ne,“ odvětí Malin. „Ale dneska to zjistíme.“

„Taky se můžeme zeptat bratrů a jeho milé paní matky,“ ušklíbne se Zeke.

„Zkusit to můžu,“ zasměje se Sven.

„A co pohanské rituály?“ Karim autoritativně hledí na vyšetřovací tým. „S ohledem na místo činu to nemůžeme nechat jen tak plavat.“

„Abych byl upřímný,“ odpoví Johan, „měli jsme teď na práci jiné věci. Ale samozřejmě v tom budeme pokračovat.“

„Tak dělejte, co bude ve vašich silách,“ rozhodne Sven. „Malin a Zeke, jak dopadl výslech rodičů Joakima Svenssona a Jimmyho Kalmvika?“

„Spíš jejich matek,“ opraví ho Malin. „Otec Joakima Svenssona už nežije a Göran Kalmvik pracuje na ropné plošině. Vlastně jsme se nic nového nedozvěděli. Pořád není jasné, jestli ti kluci mají na středeční večer alibi. Taky se vyskytly nějaké nesrovnalosti ohledně toho, kde se zdržuje Kalmvikův otec.“

„Nesrovnalosti?“ povytáhne obočí Sven. „Víš, co si o takových věcech myslím.“

Malin jim vysvětlí, proč je alibi chlapců pochybné, že byli toho večera sami doma a také to, že Göran Kalmvik se zdržuje neznámo kde, zatímco jeho manželka si myslí, že je na ropné plošině v Severním moři.

„Ale vrací se prý zítra ráno. Chceme ho hned vyslechnout.“

„A co ten milenec Margarethy Svenssonové? Může nám něco říct o chování jejího syna? Snažil se s ním přece navázat kamarádský vztah.“

„Toho máme v plánu vyslechnout dneska. Včera večer jsme ale dali přednost chatě Murvallových.“

„Tak fajn. Ale nejdřív se zaměřte na toho čtvrtého bratra. Já začnu tím, že se na něj zeptám jeho rodiny,“ ukončí poradu Sven.

„Karl? Ten se přece odstěhoval do města.“

Hlas Rakel Murvallové v telefonním sluchátku.

Odstěhoval do města? Je to sotva deset kilometrů, ale ona to říká, jako by žil na druhé straně zeměkoule, pomyslí si Sven Sjöman.

„Nemám vám o něm co říct,“ řekne Rakel Murvallová a položí telefon.

„Tady to je.“ Zeke zaparkuje před třípatrovým cihlovým činžákem na ulici Tanneforsvägen, nedaleko továren Saab. Dům byl nejspíš postaven ve čtyřicátých letech, kdy Saab zažíval největší rozmach a vyráběl válečná letadla. Pizzerie v přízemí láká na capricciosu za třicet devět korun a samoobsluha Ica naproti nabízí akční cenu kávy Classic. Žlutá vlajka s názvem pizzerie plápolá ve větru, Malin jen stěží přečte nápis Conya.

Přeběhnou mrazivým vzduchem přes široký chodník. Rozrazí odemčené vchodové dveře a prohlédnou si tabulku se jmény nájemníků. Třetí patro: Andersson, Rydgren, Murvall.

V domě není výtah.

Ve druhém patře Malin ucítí, jak jí buší srdce a hůř se jí dýchá, ve třetím patře už téměř nemůže popadnout dech. Zeke oddychuje vedle ní:

„Vždycky mě překvapí, jak dají blbé schody člověku zabrat.“

„No jo, ten sníh včera byl proti tomu maličkost.“

Murvall.

Stisknou tlačítko zvonku, za dveřmi slyší jeho ozvěnu. Pak ticho zřejmě prázdného bytu. Zazvoní podruhé, nikdo však neotvírá.

„Nejspíš bude v práci,“ konstatuje Zeke.

„Zazvoníme u sousedů?“

Rydgren.

Po dvou zazvoněních jim otevře starší muž s přerostlým nosem, nízko posazenýma očima a podezřívavým pohledem.

„Nemám zájem,“ řekne.

Malin vytáhne služební průkaz.

„Hledáme Karla Murvalla. Není doma. Nevíte náhodou, kde pracuje?“

„To tedy nevím.“

Muž vyčkává.

„Víte…“

„Ne.“

Muž zabouchne dveře.

Jediný další člověk, který je doma, je starší paní. Má za to, že jsou od pečovatelské služby a přivezli jí oběd.

Jeden po druhém opouštějí bratři vazební cely a zaujímají místo ve výslechové místnosti, aby odpovídali na dotazy Svena Sjömana:

„Nemám žádného bratra jménem Karl,“ odpoví Adam a rukou si přejede po čele. „Můžete tvrdit, že jsme příbuzní, a podle vaší logiky to tak je, ale podle mýho ne. Zvolil si svou vlastní cestu a my taky.“

„Víte, kde pracuje?“

„Na to vám snad nemusím odpovídat, ne?“

„Co myslíš, Malin? Nepočkáme v té pizzerii přes oběd, jestli se třeba nepřijde domů najíst?“

Stojí před autem, Zeke neobratně otáčí klíčky v ruce.

„A taky jsem už děsně dlouho neměl pizzu.“

„Klidně. A třeba by mohli vědět, kde pracuje.“

Uvnitř pizzerie je cítit sušené oregano a droždí. Žádné obligátní omyvatelné tapety, nýbrž látkové s růžovo-zeleným vzorem, židle z Bauhausu a lakované dubové stoly. Přivítá je muž snědé pleti s neuvěřitelně čistýma rukama.

Že by majitel? ptá se v duchu Malin. Nejsou to jen plané řeči, že přistěhovalci musejí podnikat, aby se uživili. Co by o tobě asi řekl Karim? Nejspíš by tě označil za dobrý příklad. Nečekáš, že tě budou živit ostatní, spoléháš jen sám na sebe.

Musíme doufat ve spirálovitý vývoj, přemýšlí Malin. Tvé děti, pokud nějaké máš, jistě budou patřit k nejlepším studentům v ročníku. Doufejme.

„Co si dáte k pití? Nápoj je v ceně oběda.“

„Colu,“ odpoví Malin.

„Já taky,“ přikývne Zeke, a když vytahuje peněženku, aby zaplatil, sáhne i po služebním průkazu.

„Neznáte náhodou Karla Murvalla? Bydlí v tomhle domě.“

„Ne,“ odvětí muž. „Toho neznám. Něco provedl?“

„To ne, alespoň pokud víme. Jen bychom si s ním potřebovali promluvit.“

„Bohužel.“

„To je vaše pizzerie?“ zeptá se Malin.

„Ano. Proč?“

„Jen tak.“

Posadí se ke stolu s výhledem na domovní dveře. Po pěti minutách před ně muž položí dvě pizzy pokryté roztaveným sýrem. Na rajčatové omáčce, šunce a žampiónech plavou malé loužičky tuku.

„Dobrou chuť,“ popřeje jim pekař.

„Vypadá to výborně,“ poznamená Zeke.

Zatímco jedí pizzu, pozorují ulici Tanneforsvägen, kolemjedoucí auta a zuřivé šedobílé výfukové plyny těžce dopadající na zem.

Co může způsobit takovou propast mezi lidmi stejné krve? přemýšlí Sven Sjöman.

Právě dokončil výslech Jakoba Murvalla. V hlavě mu stále znějí jeho slova:

„Žije si svůj život. A my zase náš.“

„Ale jste přece bratři.“

„Bratři nejsou vždycky bratři, víte?“

Co přiměje lidi, kteří by si navzájem měli být radostí a oporou, aby se k sobě otočili zády? Stali se nepřáteli? Mezi lidmi panují neshody kvůli penězům, lásce, víře, kvůli spoustě různých věcí. Ale v rodině? Když se nedokážeme domluvit ani s těmi nejbližšími, jak pak chceme na světě udržet klid a mír?

Je půl druhé.

Pizza jim jako beton tuhne v žaludku. Opřou se o pohyblivá ratanová opěradla židlí.

„Nejde,“ konstatuje Malin. „Budeme sem muset zajet večer znovu.“

Zeke přikývne.

„Chtěl bych se vrátit na stanici a dopsat zprávu ze včerejška. Mohla bys zajet do Ljungsbro sama a vyslechnout Niklase Nyréna?“

„Tak jo. Stejně chci zjistit ještě pár dalších věcí,“ odpoví Malin.

„Potřebuješ pomoct?“

„Ne, díky, zvládnu to sama.“

Zeke přikývne.

„Jako s Gottfridem Karlssonem?“

„Hm.“

Na odchodu zamávají na pekaře.

„Dobrá pizza,“ řekne Zeke.

Karl Murvall je v očích své rodiny v lepším případě zřejmě naprosto nezajímavý člověk.

„Karl?“

Unavený pohled Eliase Murvalla.

„O tom nafrněným ufňukanci mi ani nemluvte.“

„Něco vám provedl?“

Elias Murvall se na okamžik zamyslí, jeho tvář poněkud změkne: „Vždycky byl jinej než my.“

43.

Když se Malin přiblíží ke stromu uprostřed pláně, naskytne se jí neobvyklý pohled.

Nevěří vlastním očím.

Osamělý strom už není sám. Na kraji cesty stojí zaparkované zelené kombi se střešním boxem a na sněhu, přesně v místě, kam muselo dopadnout tělo Bengta Anderssona, stojí žena zahalená v bílém prostěradle, ne, nahá, s roztaženými pažemi a zavřenýma očima.

Neotevře oči, ani když Malin přijede blíž.

Ve tváři ženy se nepohne ani sval, pleť má bělejší než sníh, ochlupení kolem přirození neuvěřitelně černé. Malin zastaví, stále žádná reakce.

Zmrzlá?

Mrtvá?

Stojí s rovnými zády, avšak vtom si Malin všimne, jak se její hrudník sotva znatelně pohybuje a žena se nepatrně kymácí ve větru.

Když vystoupí z auta, zima otevře své brány dokořán, roční období převezme kontrolu nad jejími smysly, jakoby přepne tělo do výchozí polohy a zkrátí vzdálenost mezi vjemem, myšlenkou a konáním. Nahá žena uprostřed pláně. Tohle je čím dál šílenější.

Dveře auta se hlasitě zabouchnou, ale Malin připadá, jako by ten zvuk nezpůsobila ona.

Musí jí být zima.

Malin se tiše přibližuje.

Blíž a ještě blíž a za chvíli ji od ženy se zavřenýma očima, sotva znatelným dechem a roztaženými pažemi dělí jen pár metrů. Tvář má naprosto klidnou, havraní vlasy jí splývají na záda v dlouhém copu.

Kolem ní pláň.

Je to teprve něco málo přes týden, co Bengana Míče našli, ale policejní páska už je stržená a sníh, který od té doby připadl, nedokáže zakrýt odpadky, pozůstatky po zvědavcích: nedopalky, lahve, obaly od bonbónů, papírové krabice od hamburgerů.

„Haló!“ zavolá Malin.

Žádná reakce.

„Haló!“

Ticho.

Malin ta hra přestane bavit. Ví, s kým má tu čest, dobře si pamatuje, jak jí Börje Svärd a Johan Jakobsson vyprávěli o návštěvě u Rickarda Skoglöfa.

Ale co tu proboha dělá?

Malin si svlékne tlustou rukavici a cvrnkne ženě do nosu.

Dvakrát, silně, žena sebou trhne, uskočí zpět a vykřikne:

„Co to sakra děláte?“

„Valkyrie? Malin Forsová od linköpinské policie. Co to tu vyvádíte?“

„Medituju. A teď jste mě vyrušila, ještě než jsem skončila. Chápete vůbec, jak jsem teď naštvaná?“

Valkyrie Karlssonová jako by náhle ucítila mráz. Obejde Malin a namíří si to k autu, Malin za ní.

„Ale proč právě tady, Valkyrie?“

„Protože tady našli toho zavražděného. Tohle místo má jedinečnou energii. Přece ji taky musíte cítit.“

„To je dost zvláštní, Valkyrie, nemyslíte?“

„Mně na tom nic zvláštního nepřipadá,“ odsekne Valkyrie Karlssonová a posadí se do zeleného peugeotu kombi, nahé tělo zachumlá do dlouhé ovčí kožešiny.

„Máte s tím vy a ten vás přítel něco společného?“

Hloupá otázka, říká si Malin. Ale hloupá otázka občas vyprovokuje dobrou odpověď.

„Kdybychom s tím měli něco společného, tak bych vám to asi stejně neřekla, ne?“

Valkyrie Karlssonová zabouchne dveře od auta a za chvíli Malin vidí jen kouř z výfuku pomalu stoupající k obloze a auto mizející na obzoru.

Malin se otočí ke stromu.

Pětatřicet metrů odsud.

Zaplaší představu nahé Valkyrie, najdou si ji později, teď se musí soustředit na to, kvůli čemu přijela.

Jsi tam, Bengte?

V duchu vidí jeho tělo, modré a oteklé, plné ran, osamělé, pohupující se ve větru.

Co si všichni ti zvědavci, kteří se sem stahují, myslí, co tady chtějí vidět?

Vznášejícího se ducha?

Mrtvolu? Myslí si, že ucítí pach násilí, smrti, jak si ho představují ve svých nejděsivějších snech?

Turisté v panoptiku hrůzy.

Malin se znovu opatrně přiblíží ke stromu, počká, až se jí zklidní tep, uzavře se před všemi okolními zvuky a nechá zmizet dnešní den. Představuje si, co se tu stalo. Snaží se tu scénu pevně zarýt do vědomí. Člověk bez tváře lopotící se se sáněmi, kolem těla a nohou řetězy, na hvězdné obloze jako černé měsíce kladky.

Malin stojí přesně tam, kam dopadla zlomená větev, kde před chvílí meditovala Valkyrie Karlssonová.

Na zem kdosi položil kytici, do plastové fólie vložil lístek papíru.

Malin zdvihne ty mrazem zašedlé květiny a čte:

„Co si teď počneme? Kdo nám bude sbírat míče?“

Fotbalový klub Ljungsbro, A-tým.

Najednou vám schází.

Ve smrti přichází poděkování, a co po poděkování, oheň?

Malin zavře oči.

Co se ti to stalo, Bengte? Kde jsi zemřel? Proč jsi zemřel? Kdo měl v sobě tolik nenávisti? A byla to vůbec nenávist?

I kdybych křičel z plných plic, stejně mě neuslyšíš, takže se o to ani nebudu pokoušet, Malin Forsová. Ale stojím tu vedle tebe, poslouchám tvá slova a jsem vděčný za tvou snahu a všechnu tu námahu. Ale má to vůbec smysl?

Nemáš na práci nic lepšího?

Její nahé bílé tělo.

Ví, jak se proti zimě obrnit. To jsem já nikdy neuměl.

Vím, kdo měl v sobě tolik nenávisti.

Ale byla to nenávist?

Dobrá otázka.

Možná to bylo zoufalství? Samota? Nebo hněv? Či snad zvědavost? Oběť? Omyl?

Nebo snad cosi jiného, mnohem horšího.

Kdybys mě jen mohla slyšet. Aspoň jedno jediné slůvko. V tom případě bych ti pošeptal tohle slovo:

Tma.

Tma, v níž duše nikdy nespatří světlo druhého člověka, když duše zakrní a člověk se nakonec pokusí o sebezáchranu.

Malin se pohupuje společně s větrem, napřáhne ruce ke zlomené větvi, k její části, jež se stále pne podél kmene stromu, ale nedosáhne na ni. A v té mezeře mezi svým přáním a skutečností to náhle pochopí.

Ještě jsi neskončil, že je to tak? Nebo neskončili?

Něco chceš a takhle to dáváš najevo.

Co tolik chceš? Chcete?

K čemu ti, či snad vám, je nahé tělo na stromě uprostřed pláně, mučené zimou?

Co si člověk může tak usilovně přát?

Z jedné strany mohutné průčelí žluté cihlové továrny, čokoládového ráje Cloetta, z druhé strany parčík, mezi tím řada domů ze třicátých let, rodinné domky společně s nízkými bílými činžáky, kde má každý byt samostatný vchod a schodiště.

Niklas Nyrén bydlí v prostředním bytě nejvzdálenějšího domu.

Malin zazvoní jednou, dvakrát, třikrát, nikdo neotvírá.

Po cestě sem mu zkoušela volat na mobil i domů, nezvedal to, ale stejně to chtěla zkusit.

Bez výsledku.

Od Margarethy Svenssonové ví, že pracuje jako obchodní zástupce, prodává sušenky pro jednu z firem koncernu Cloetta.

Nejspíš je teď někde u zákazníka, myslí si Malin. A má vypnutý mobil.

Nechala mu vzkaz v hlasové schránce:

„Dobrý den, tady je Malin Forsová z linköpinské policie. Potřebovala bych vám položit pár otázek, zavolejte mi hned, jak uslyšíte tento vzkaz, na telefonní číslo 070 314 20 22.“

Cestou zpět do města poslouchá rádio P3.

Televizní celebrita Agneta Sjödinová napsala další knihu o jakémsi guru v Indii, který pro ni hodně znamenal.

„V jeho společnosti,“ vypráví, „se ze mě stal úplný člověk. Setkání s ním jako by mi otevřelo dveře k sobě samé.“

Moderátor, soudě podle hlasu agresivní alfa samec, si z Agnety utahuje, ona to však nechápe.

„A koho jste našla v té místnosti plné kadidla? Snad ne nějakého indického guru?“

Hudba.

Linköping jako by před ní úpěl v brzkém soumraku, na obzoru třpytící se teplá světla, přísliby bezpečí a klidného místa pro výchovu dětí.

Jsou horší místa, přemítá Malin. Tohle město je dost malé na to, aby bylo relativně bezpečné, a na druhou stranu dost velké, aby člověk cítil vůni okolního světa.

Cítila jsem tu vůni. Chtěla jsem tehdy zůstat ve Stockholmu. Pro mě by to nejspíš bylo město velké tak akorát. Ale svobodná matka sama ve Stockholmu? Otec dítěte a rodiče dvě stě kilometrů daleko? Bez opravdových přátel?

Nákupní škatule u Ikey. Babyland, Autoexpert, Hračky BR. Cedule Skäggetorp. Světla se mi zarývají pod kůži, bezděky ve mně vzbuzují pocit domova.

Malin se Zekem zazvoní u Karla Murvalla těsně po sedmé hodině. Předtím Malin ještě stihla Johanu Jakobssonovi a Börjemu Svärdovi vylíčit svou dnešní návštěvu místa činu a setkání s meditující Valkyrií Karlssonovou.

Pak vytočila Tovino číslo: „Dneska dorazím taky pozdě.“

„Může k nám přijít Markus?“

„Klidně, jestli chce.“

Nechci tu teď stát u těch dveří, myslí si Malin. Chci domů a vidět kluka své dcery. Odváží se k nám vůbec? Viděl mě jen jednou, v bytě rodičů, a to jsem nebyla zrovna dvakrát příjemná. A možná dokonce slyšel Janneho verzi mé povahy. Jaká je to vlastně verze?

V bytě je i nadále ticho. V internetovém telefonním seznamu nenašli žádné číslo na mobil, na pevné lince nemá ani záznamník.

Slova Svena Sjömana po výslechu: „Oni prostě popírají jeho existenci. Ať je za tím, co chce, vyvolává to v Murvallových ty nejhorší city. Chci říct, jak může matka zapřít svého syna? To je přece proti přírodě.“

„Může být kdekoliv,“ řekne Zeke stojící na chodbě přede dveřmi.

„Na dovolené?“

Zeke pokrčí rameny.

Otočí se a už už začnou scházet ze schodů, když zaslechnou, jak před dům pomalu přijíždí auto a parkuje.

Malin se předkloní, oknem na chodbě vyhlédne ven: tmavomodré volvo kombi se střešním boxem na lyže, který je ve svitu pouliční lampy neskutečně růžový. Muž s prořídlými vlasy a černou bundou otevře dveře auta, vystoupí a pospíchá k domu.

Dveře se za ním zabouchnou a on rychlými kroky stoupá do schodů, první patro, druhé a vtom se podívá vzhůru a spatří je, zarazí se, chvíli to vypadá, že se chce otočit a utéct, ale nakonec pokračuje vzhůru.

„Karl Murvall?“ Zeke vytáhne služební průkaz. „Jsme od policie a rádi bychom s vámi mluvili.“

Muž se zastaví. Usměje se.

„Ano, to jsem já. Karl Murvall,“ zopakuje. „Jistě, pojďte dál.“

Karl Murvall má ještě ostřejší, výraznější nos než jeho nevlastní bratři.

Není moc vysoký, začíná mu růst břicho a celá jeho postava jako by se chtěla propadnout kamennou podlahou chodby, zároveň však vyzařuje zvláštní primitivní sílu.

Zasune klíč do zámku, odemkne. „Četl jsem v novinách o bratrech,“ řekne. „Bylo mi jasné, že se mnou dříve nebo později budete chtít mluvit.“

„A sám jste se ozvat nemohl?“ opáčí Zeke. Karl Murvall však jeho otázku ponechá bez odpovědi.

„Tak prosím, pojďte dál,“ usměje se.

44.

Byt Karla Murvalla.

Dva pokoje.

Neskutečně úhledné. Spoře zařízené.

Jako u Bengta Anderssona, napadne Malin. Vše má svůj účel: knihovna, pohovka, psací stůl u okna.

Žádné ozdobné předměty, květiny, dekorace, nic, co by narušovalo jednoduchost či snad prázdnotu, kromě mísy na psacím stole plné voňavých jablek žlutočervené zimní odrůdy.

Knihy o programování, matematice, Stephen King. Knihovna inženýra.

„Dáte si kávu?“ zeptá se Karl Murvall a Malin napadne, že má vyšší hlas než jeho bratři. Působí mírnějším, avšak zároveň tvrdším dojmem. Vypadá otrle, jako člověk, který už leccos zažil. Trochu jako Janne a jeho pohled, když se někdo chlubí svými útrapami z lyžařské dovolené. Směs pohrdání a soucitu, jako by chtěl říct: buďte rádi, že nemáte ani páru, o čem mluvíte.

„Na mě už je pozdě,“ odvětí Zeke. „Ale inspektorka Forsová určitě neodmítne.“

„Ano, ráda.“

„Tak se zatím posaďte.“ Karl Murvall ukáže na pohovku.

Posadí se a slyší ho štrachat v kuchyni, za pět minut je zpátky s podnosem a šálky, z nichž se kouří.

„Vzal jsem tři hrnečky, kdybyste si to náhodou rozmyslel.“ Položí tác na konferenční stolek a usadí se do kancelářského křesla k psacímu stolu.

„Máte to tu hezké,“ rozhlédne se Malin.

„Jak vám můžu pomoct?“

„Byl jste celý den v práci?“

Karl Murvall přikývne.

„Sháněli jste mě už dřív?“

„Ano.“

„To víte, hodně práce. Mám na starosti celou počítačovou síť ve strojírenském závodě Collins ve Vikingstadu. Tři sta padesát zaměstnanců, jejichž práce je čím dál víc závislá na počítačích.“

„To máte dobré místo.“

„Jo. Vystudoval jsem informační technologie, jsem inženýr. Má to svoje výhody.“

„Mohl byste si dovolit větší byt,“ podotkne Malin.

„Nejsem materialista. Majetek svazuje. A já větší byt nepotřebuju.“

Karl Murvall si usrkne kávy, pak pokračuje:

„Ale kvůli tomu jste asi nepřišli.“

„Bengt Andersson,“ ujme se slova Zeke.

„Jo, ten na stromě,“ klidně odvětí Karl Murvall. „To bylo příšerné.“

„Znal jste ho?“

„Od vidění, už když jsem vyrůstal v Ljungsbro. Tam ho znali všichni, i jeho rodinu.“

„Nic víc?“

„Ne.“

„Víte, že se jeho jméno objevilo, když se vyšetřovalo znásilnění vaší sestry?“

Karl Murvall odpoví beze změny tónu:

„Ano, ale to bylo vcelku přirozené. Byl to její klient a ona se o všechny svoje klienty starala. To díky ní prý začal dbát na osobní hygienu.“

„Jste si se sestrou blízcí?“

„Jí nemůže být nikdo blízký.“

„A co dřív?“

Karl Murvall uhne pohledem.

„Navštěvujete ji?“

Opět ticho.

„Zdá se, že váš vztah s bratry je dost napjatý,“ pokračuje Zeke.

„Myslíte mé nevlastní bratry,“ odvětí Karl Murvall. „Máte pravdu, nestýkáme se.“

„Proč?“ zeptá se Malin.

„Vystudoval jsem, mám práci a platím daně. To mým nevlastním bratříčkům nejde pod nos. Nejspíš na mě mají vztek. Myslí si, že se na ně dívám svrchu.“

„A co vaše matka?“ pokračuje Zeke.

„Matka možná ze všech nejvíc.“

„Jste poloviční bratři. V rodném listu máte napsáno otec neznámý.“

„Jsem Rakelino první dítě. Otec byl námořník, ztroskotal a utopil se ještě předtím, než jsem se narodil. To je všechno, co vím. Pak potkala jejich otce, Cikána.“

„Jaký byl?“

„Nejdřív to byl ožrala. Pak ožrala mrzák. A nakonec mrtvý ožrala.“

„Ale vás přijal za svého?“

„Nechápu, jak s tím souvisí moje dětství, inspektorko Forsová, to mi opravdu není jasné.“

Malin zachytí změnu v očích Karla Murvalla, věcnost se zvrátí ve smutek a nakonec v hněv.

„Možná byste radši měla dělat psycholožku. Oni si tam na vsi žijí svůj život a já zase svůj. Tak to prostě je, chápete?“

Zeke se nakloní přes stůl.

„Tak tedy zpátky k věci: Co jste dělal minulý týden v noci ze středy na čtvrtek?“

„Byl jsem v práci. Prováděl jsem větší aktualizaci systému a to se musí dělat v noci. Může vám to potvrdit vrátný v Collinsu. Ale bude to opravdu potřeba?“

„To zatím nevíme, ale vlastně asi ne.“

„Byl jste v práci sám?“

„Ano, složité projekty vždycky dělám sám. Upřímně řečeno, nikdo jiný tomu nerozumí a akorát by mě zdržoval. Ale vrátný vám může dosvědčit, že jsem tam byl celou noc.“

„Víte něco o kšeftech vašich bratrů?“

„Ne. Ale i kdybych věděl, stejně bych vám nic neřekl. Jsou to přece jen moji bratři. Kdyby člověk nebránil vlastní rodinu, jak by dopadl?“

Když si obléknou bundy, připraveni k odchodu, otočí se Malin ke Karlu Murvallovi.

„Všimla jsem si, že máte na autě střešní box. Lyžujete?“

„Ten mám na různé krámy,“ odpoví Karl Murvall. „Lyže nejsou pro mě. Sport mi nic neříká.“

„Děkuju za kávu,“ řekne Malin.

„Já taky,“ dodá Zeke.

„Vždyť jste ji ani nevypil.“

„Tak díky za uvaření.“

Malin se Zekem stojí před kombíkem Karla Murvalla. Kufr vyložený dekami, na nich velká krabice s nářadím.

„Asi to jako malý neměl zrovna jednoduché,“ poznamená Malin.

„Ne, radši si to ani nechci představit.“

„Zajedeme k Niklasi Nyrénovi?“

„Malin, vždyť jsme mu už volali nejmíň desetkrát. To počká do zítřka. Jeď si domů odpočinout. Za Tove.“

45.

SOBOTA 11. ÚNORA

Vlak si razí cestu vpřed.

Göran Kalmvik rozvalený v kupé na posteli nechává volný průběh myšlenkám.

Když už z domova nezbývá nic, pro co bych se vracel? přemýšlí. Člověk může být pryč tak dlouho, až se mu pryč stane domovem. A já alespoň sbírám to, co najdu po cestě.

Za okny vagónu je ještě tma, ale on navzdory umíněnému bušení vlaku o spáry kolejnic nemůže spát, přestože má kupé první třídy sám pro sebe a dýchá omamnou vůni čerstvě vypraného, nažehleného, měkkého povlečení.

Cestu mu platí Statoil.

Přemýšlí, jak dlouho to takhle ještě může vydržet.

Musí se už konečně rozhodnout. Je mu osmačtyřicet a už téměř deset let žije dvojím životem. Lže Henriettě přímo do očí při každém návratu domů.

Zdá se, že nic netuší.

Spokojí se s penězi, s tím, že nemusí chodit do práce a může jen utrácet.

S klukem je to horší.

Pokaždé když se vrátí, cítí větší a větší odstup.

A všechny ty poznámky ze školy. Je to opravdu on? Takhle se chová?

Ten malej hajzlík, říká si v duchu Göran Kalmvik a otočí se na druhý bok. Copak je tak těžké chovat se slušně? Je mu patnáct a vždycky si mohl dělat, co chtěl.

Možná by se měl rovnou sbalit a vypadnout? Přece jen se odstěhovat do Osla. Zkusit to.

Práce je v téhle roční době odporná. Zima je taková, že v člověku něco nadobro zamrzne, když se v ledovém větru na vrcholu plošiny nad vrtem honí sem a tam. Tělo se mezi směnami nestihne zahřát a kolegové už ani nemají sílu se spolu bavit.

Jen na plat si nemůže stěžovat.

Vědí, jakou hodnotu mají zkušení zaměstnanci, vezmou-li se v úvahu ty ohromné ztráty při odstávce. Hadice jako chladní hadi plní černých snů.

Za chvíli Norrköping. Pak už Linköping.

A potom domov.

Tři čtvrtě na šest.

Henrietta mu už dávno nejezdí naproti na nádraží.

Doma.

Jen jestli to ještě je jeho domov.

46.

Vagóny se spacími kupé z Osla mířící ze Stockholmu dál do Kodaně, pomalu se táhnoucí vlak se snícími a probouzejícími se lidmi.

Je 6.15. Vlak má přijet v šestnáct a ráno o sobě zatím sotva dalo znát. Je snad ještě větší zima než dřív. Malin se však přece jen donutila vstát, chtěla se ujistit, zda Göran Kalmvik skutečně přijede vlakem tak, jak jim řekla jeho žena, a chce odhalit jeho tajemství co nejdřív.

Volala také vrátnému do továrny Collins. Zkontrolovali své záznamy, Karl Murvall byl v práci od 19.30 středečního večera do 7.30 čtvrtečního rána. Pracoval na rozsáhlé aktualizaci systému a vše proběhlo podle plánu. Zeptala se, zda z továrny vede ještě jiný východ nebo jestli se mohl dostat ven jinudy, ale vrátný si byl naprosto jistý: „Byl tu celou noc. Jiný východ tu není, kromě hlavní brány. A na plotě jsou čidla kontrolovaná z vrátnice. Kdyby plot někdo poškodil, okamžitě bychom to věděli. A taky jsme ho viděli v serverovně, když jsme chodili na pravidelné obchůzky.“

Včerejší večeře s Tove. Povídaly si o Markusovi. Poté se deset minut dívaly na Růžového pantera, než Malin usnula před televizí.

V dáli u mostu přes řeku Stångån už tuší přijíždějící vlak.

Stadion Cloetta Centrum jako vesmírná loď nalevo přes řeku, tovární komín umíněně bojující s kouřem, červená neonová loga jako oči na nepovedené fotografii.

Vlak se přibližuje a roste, lokomotiva už je u okraje perónu, velkolepý inženýrský projekt.

Malin je na celém nádraží sama. Rukama si tře paže pod péřovou bundou, přetáhne si čepici přes uši.

Henrietta Kalmviková nikde, pomyslí si. Jsem jediná, kdo někoho čeká. Na lovu vraha.

Z celého vlaku se otevřou pouze jedny dveře, o dva vagóny zpátky. Malin se k nim rozběhne a cítí, jak se jí do plic dere mrazivý vzduch. Na perón vystoupí muž se dvěma velkými červenými kufry, v každé ruce jeden. Tvář má ošlehanou větrem a tělo těžké, avšak svalnaté. Je vidět, že je zvyklý na mráz a nepohodlí, ani si nezapnul modrý kabát.

„Göran Kalmvik?“

Muž vypadá překvapeně.

„Ano. A kdo jste vy?“

Dveře vagónu se zavřou a píšťala průvodčího téměř udusí Malinin hlas odříkávající jméno a hodnost. Když pronikavý zvuk odezní a vlak opustí perón, v rychlosti mu poví, co má na srdci.

„Takže vy jste mě sháněla?“

„Ano. Potřebujeme si něco ujasnit.“

„V tom případě víte, že jsem nebyl v práci.“

Malin přikývne.

„Můžeme si promluvit u mě v autě,“ navrhne. „Je tam teplo, nechala jsem puštěný motor.“

Göran Kalmvik kývne. Má o něco klidnější, avšak stále provinilý výraz.

O minutu později sedí vedle Malin na sedadle spolujezdce, z úst je mu cítit káva a zubní pasta. Vypráví sám, aniž by se ho Malin musela ptát.

„Mám v Oslu přítelkyni, už je to skoro deset let. Henriettě celou tu dobu lžu, ona si pořád myslí, že pracuju tři týdny a dva mám volno, a přitom je to naopak. Ten první týden bývám vždycky v Oslu, u Nory a jejího syna. Mám toho kluka rád, je to s ním mnohem jednodušší než s Jimmym. Nikdy jsem svému synovi nerozuměl.“

Protože pořád nejste doma, pomyslí si Malin.

„A co zbraň? Máte tušení, kde by Jimmy mohl vzít zbraň?“

„Ne. Takové věci mě nikdy nezajímaly.“

„A o tom, co prováděl Bengtu Anderssonovi, zřejmě taky nic nevíte?“

„Bohužel.“

Protože pořád nejste doma, znovu napadne Malin.

„Budu potřebovat telefon na vaši přítelkyni v Oslu.“

„Musí se o tom dozvědět Henrietta? Já vlastně sám nevím, co chci. Snažil jsem se jí to říct, ale znáte to. Musí se to…“

Malin zavrtí hlavou. Místo odpovědi, ve snaze umlčet Görana Kalmvika a nenapravitelnou zbabělost opačného pohlaví.

Zůstane sedět v autě a pozoruje taxík s Göranem Kalmvikem mizející směrem k Ljungsbro kolem žalostné cihlové škatule samoobsluhy.

Přemýšlí.

Hlavou nechá volně proudit všechny možnosti, pak zvedne mobil a postupně vyzkouší různá čísla Niklase Nyréna. Opět to nezvedá, ani jí nezavolal zpátky a Malin napadne, jestli náhodou není u Margarethy Svenssonové. Najde její číslo v adresáři, ale zarazí se, když si všimne, kolik je hodin.

Je 6.59.

Sobota ráno.

Bude muset počkat.

I při vyšetřování vraždy je na místě trocha slušného vychování. Ať se ta udřená svobodná matka vyspí.

Nakonec se vrátí domů. Nejprve nahlédne do Tovina pokoje a pak vklouzne do postele.

Než usne, vybaví se jí před očima Valkyrie Karlssonová, nahá uprostřed pole, podobná andělu, ďábelskému andělu.

47.

Kdy se případ stane černou noční můrou a my se začneme při hledání pravdy točit v kruhu? Kdy přijdou první pochyby, pocit, že tenhle případ možná nikdy nevyřešíme, že tentokrát nám pravda proklouzne mezi prsty?

Malin ví kdy.

Může to být na samém počátku vyšetřování či až později, tušení se může dostavit už při prvním telefonátu. Někdy to jde ráz na ráz, jindy krůček po krůčku. Jako třeba toho časného ospalého sobotního rána v zasedací místnosti, když pět upracovaných policistů popíjejících odpornou kávu místo ranního spánku začalo den špatnou zprávou.

„Právě jsme dostali konečné hlášení z technického oddělení ohledně Murvallovic dílny. Dělali na tom dnem i nocí, a stejně je nám to k ničemu.“

Znavený hlas Svena Sjömana stojícího v čele stolu.

„Všechno je to zvířecí krev: losí, srnčí, kančí, zaječí. V dílně se taky našly zvířecí chlupy, ale jinak nic.“

Sakra, zakleje v duchu Malin, přestože to celou dobu tušila.

„Takže jsme tam, kde jsme byli,“ řekne Johan Jakobsson.

Zeke přikývne.

„Řekl bych, že vězíme až po uši v zatvrdlém betonu.“

„Máme ale i jiné stopy. Co pohanské rituály? Něco nového, Börje?“ pokračuje Sven. „Vyslechli jste znovu Valkyrii Karlssonovou poté, co ji Malin vyrušila u toho dubu?“

„Nemohli jsme se jí dovolat, ale pokusíme se ji zastihnout dneska,“ odvětí Börje Svärd. „Taky jsme vyslechli dvacet lidí, kteří mají nějakou spojitost s Rickardem Skoglöfem, ale zdá se, že nikdo z nich nemá s Bengtem Anderssonem nic společného. Musíme si však položit jednu otázku: Co vlastně dělala na místě činu? Nahá? A proč?“

„Opravdu pobuřující chování,“ poznamená Johan. „Meditovat nahá na veřejnosti, nemyslíte?“

„Nikoho tam nepobuřovala,“ namítne Malin. „Taky jsem volala přítelkyni Görana Kalmvika z Osla, všechno mi potvrdila. A dneska se pokusím konečně zastihnout Niklase Nyréna. Mám pocit, že on je posledním kamínkem v mozaice téhle části vyšetřování.“

„Musíme prostě makat dál,“ konstatuje Börje. V tu chvíli kdosi zaklepe na dveře, a aniž by někdo řekl „dále“, dveře se otevřou a dovnitř nahlédne policejní sekretářka Marika Gruvbergová.

„Omlouvám se, že ruším. Ale nějaký sedlák našel na stromě oběšená těla zvířat. Právě nám volal.“

Kruhy, napadne Malin.

Sedm kruhů.

Všechny vedou dolů.

Šedobílé, okem těžko rozeznatelné a navzájem se prolínající odstíny, jen stěží lze od sebe rozlišit zem a nebe.

Zvířata visí na jedné ze tří borovic uprostřed pole, z jedné strany kanál Göta, z druhé ljungský kostel. Podél kanálu holé černé stromy v pozoru, asi osm set metrů východně od nich bílá rakvovitá stavba kostela jakoby mizející v ovzduší, při zemi ji drží jen váhavé barvy okolních domů: okrová škola, pryskyřníkově žlutá ubytovna pro učitele.

Těla vypadají jako bez krve, visí za krk na nejnižší větvi nejmenší z borovic. Sníh zbarvený dočervena od krve, jež prýštila z řezných ran na tělech a krcích zvířat. Dobrman, sele a sotva roční beran. Psí tlama zalepená červeno-žlutou výstražnou lepicí páskou.

Pod stromem, v krvi a ve sněhu nedopalky cigaret a odpadky, Malin rozezná i otisky žebříku.

Vedle ní sedlák Mats Knutsson v zelené zimní kombinéze.

„Vyrazil jsem jako obyčejně na objížďku, zkontrolovat polnosti, a objevil jsem je tady na stromě, zdálky to vypadalo divně.“

„Nedotýkal jste se ničeho?“

„Ani jsem se k nim nepřiblížil.“

Zeke je čím dál tím nedůvěřivější ke všemu živému v okolí.

„Jako by všichni zdegenerovali,“ syčel v autě cestou na místo činu. „Co to do prdele může znamenat?“

„Murvallovi to být nemohli, ti sedí ve vazbě.“

„A co Jimmy Kalmvik a Joakim Svensson?“

„Je to možné. Fredrik Unning přece říkal, že trápili kočky.“

„Budeme si je muset znovu proklepnout.“

„A taky Rickarda Skoglöfa a Valkyrii Karlssonovou.“

Pár metrů od visících zvířat kdosi do sněhu roztřeseným písmem napsal ZIMNÍ OBĚŤ. Ne krví zvířat, nýbrž červenou barvou ve spreji, to Malin pozná na první pohled. Karin Johannisonová, jež před chvílí dorazila na místo činu, v podřepu prohledává každý centimetr země. Na pomoc má kolegyni, kterou dnes Malin vidí poprvé: mladou dívku s velikými pihami a zrzavými rozcuchanými vlasy pod tyrkysovou čepicí.

Kousek od červeného nápisu kdosi do sněhu vyčural písmena VOL, ale pak mu zřejmě došel obsah měchýře.

Zeke ukáže na zvířata.

„Podřízli jim krk a nechali je vykrvácet.“

„Myslíš, že ještě žila?“

„Ten pes sotva. Ti totiž dokážou pěkné divy, když instinkt zavelí.“

„Vidíš tady ty stopy? Ty musejí být od žebříku. Tady, jak jsou ty díry, ho někdo zapíchl do sněhu.“

Börje Svärd přechází sem a tam, telefonuje.

Pak hovor ukončí.

„Podívejte se na toho psa. Musel být úplně bezmocný. Ani tlamu mu ty svině nenechaly na pokoji. Vypadá to, že to byl výstavní kus, určitě koupený od chovatele a očipovaný. V tom případě můžeme snadno dohledat majitele podle záznamů daňového úřadu. Sundejte ho, hned.“

„Jen tu něco dodělám,“ zavolá Karin Johannisonová a s úsměvem k nim vzhlédne.

„Tak si pospěšte. Nebudou tu přece viset celý den.“

„Budeme tentokrát potřebovat agregát?“ zavolá Karin.

„Ne, na agregát se vykašleme.“

„Kvůli zvířatům ne,“ souhlasí Zeke. „Co myslíš, Malin?“

Malin zavrtí hlavou.

„Vypadá to, že máme vše, co potřebujeme.“

Vtom zaslechnou povědomý zvuk blížícího se služebního auta a všichni se ohlédnou. Auto zajede co nejdál k okraji silnice a vystoupí z něj Karim Akbar.

„Já jsem to věděl,“ volá. „Věděl jsem, že na těch rituálech něco bude. Ten profesor měl pravdu.“

Malin kdosi zaťuká na rameno. Ohlédne se.

Za ní stojí sedlák Knutsson, jako by se ho celý ten poprask netýkal.

„Budete mě ještě potřebovat, nebo můžu jet? To víte, krávy…“

„Jeďte,“ odpoví Malin. „Kdybychom ještě něco potřebovali, zavoláme vám.“

„A co ta zvířata?“ ukáže směrem ke stromu.

„Ta sundáme.“

Jen co to dořekne, spatří v dálce redakční auto Correspondentenu.

Danieli, pomyslí si. Kde jsi celou tu dobu vězel?

Z auta však nevystoupí Daniel, nýbrž fotografka s kroužkem v nose a šedovlasý novinář s tváří zvrásněnou nikotinem. Malin ví, že se jmenuje Bengtsson. Ostřílený chlápek s fajfkou hluboce opovrhující počítači a textovými programy.

Tak toho ať si vezme na starost Karim, když už je tady, pomyslí si Malin.

Pak ji napadne: mám se zeptat na Daniela? Opět ten nápad zavrhne. Jak by to vypadalo? A jak moc mi na něm vlastně záleží?

„Sundejte toho psa,“ přikáže Börje.

Malin čte z jeho těla frustraci a hněv, pocity, které teď věnuje psí mršině na stromě.

Nejradši by řekla: Uklidni se, Börje, stejně už nic necítí. Ale mlčí a myslí si: To, co cítil, už je dávno pryč.

„Hotovo,“ oznámí Karin. Malin za sebou slyší zvuk fotoaparátu a Bengtssonův tichý hlas, když klade otázky Karimu Akbarovi.

„Co z toho usu…?“

„Skupiny… spojitost… mladíci…“

Vtom kolem ní proběhne Börje. Vrhne se ke zvířatům na stromě, pod tělem psa se odrazí a vyskočí, ale na bezvládné nohy potřísněné sraženou krví nedosáhne.

„Börje, do prdele,“ křikne na něj Malin, ale on opět vyskočí, zas a znovu, jako by se snažil pokořit zákon zemské přitažlivosti, jen aby zachránil to bezmocné zvíře.

„Börje!“ zavolá Zeke. „Zbláznil ses? Za chvíli jsou tu se žebříkem, pak ho sundáme.“

„Drž hubu.“

Börjemu se podaří zachytit zadní nohy psa, ruce jako by se mu k nim přilepily, škubne za ně a pes neochotně následuje jeho tíhu, větev se ohne jako luk a provaz, který psa držel na stromě, povolí. Börje vykřikne a pak, když dopadne na červeně zbarvený sníh, sykne bolestí.

Pes přistane vedle něj, otevřené oči bez života.

„Tahle zima nám všem leze na mozek,“ zašeptá Zeke. „Fakt už magoříme.“

48.

Z místa uprostřed pole je vidět na lesy, kde byla přepadena a znásilněna Marie Murvallová. Úzký černý pruh lesa lemuje bílé nebe. Malin odtud nevidí na vodu, ale ví, že tam někde protéká řeka Motala, bublající pod tlustou vrstvou ledu jako bystřina plná vody.

Na mapě ten les nevypadá nijak velký, jen třicet, čtyřicet kilometrů široký pás táhnoucí se od jezera Roxen k Tjällmo a Finspångu a na druhé straně k Motale. V těch lesích však lze zmizet, zabloudit, setkat se s nepochopitelnými jevy. Zahynout v křoví a tlejícím listí, mezi houbami, které nikdo nesesbíral, stát se součástí spodního proudu lesa. Dříve tu lidé věřili na trolly, víly, divoženky a bytosti s kozím kopýtkem, které se potulují mezi kmeny stromů ve snaze přivábit lidské oběti a očarovat je svými kouzly.

Na co věříme dnes? přemýšlí Malin a místo lesa teď pozoruje kostelní věž. Na hokej a soutěž Eurovision?

Pak se její pohled stočí zpět ke zvířecím tělům na sněhu.

Börje Svärd se sluchátkem v uchu. Na kousek papíru si naškrábe číslo, to pak vytočí.

Zeke také telefonuje.

Nějaký jiný farmář jménem Dennis Hamberg, který bydlí kousek za Klockrike, volal celý zoufalý, aby oznámil vloupání do chléva: „Ukradli mi dvě zvířata z ekochovu: sele a ročního berana. Odstěhoval jsem se ze Stockholmu, abych tu zodpovědně hospodařil, a teď tohle.“

Les.

Černý a plný tajemství, dívka z obrazu Johna Bauera pozorující svůj odraz na hladině jezera. Kdo se to k ní zezadu plíží?

Teď všichni sedí ve služebním autě, tlumený zvuk naprázdno běžícího motoru, zrádné teplo, jež je svádí rozepnout si péřové bundy, roztát, otevřít se. Narychlo svolaná polní porada: Malin, Zeke, Johan, Börje a Karim. Sven Sjöman na služebně, plné ruce papírování.

„Tak co?“ zahájí poradu Karim. „Jaký je další postup?“

„Já najdu majitele toho psa,“ nabídne se Börje. „To mi nezabere moc času.“

„Strážníci obejdou domy v sousedství,“ řekne Zeke. „A já s Malin zatím zajedeme na tu ekofarmu a taky zjistíme, co včera večer prováděli Kalmvik se Svenssonem. Zatím nemůžeme vyloučit žádnou možnost.“

„Je tu jasná souvislost s vraždou,“ pokračuje Karim sedící za volantem. „Jde nade vši pochybnost o rituál a pachatel se ani neobtěžoval zamést po sobě stopy.“

„Násilí ale obvykle v takových případech eskaluje,“ namítne Malin. „A to se tentokrát zrovna říct nedá: nejdřív člověk, pak zvířata.“

„Možné je všechno,“ konstatuje Börje. „Lidem do hlavy nevidíš.“

„Taky nezapomeňte na Rickarda Skoglöfa a Valkyrii Karlssonovou,“ připomene jim Karim. „Ti by v tom mohli mít prsty.“

Po skončení porady se Malin znovu zahledí směrem k lesu. Zavře oči a v duchu spatří nahé, bezbranné lidské tělo v pichlavém mechu.

Hned oči zase otevře, aby tu představu zaplašila.

Kolem právě prochází Karin Johannisonová, přes rameno velkou žlutou sportovní tašku.

Malin ji zastaví.

„Počkejte, Karin. Chtěla jsem se vás na něco zeptat. Neproběhl za posledních pár let nějaký pokrok v metodách analýzy DNA? Myslím ze skvrn od krve.“

„Ano, to přece víte, Malin. Nemusíte mi lichotit a předstírat, že jste o tom nic neslyšela. Kolegové z Birminghamu, kde je hlavní laboratoř pro celou Británii, v poslední době neuvěřitelně pokročili. Ani si nedovedete představit, co všechno dnes dokážou zjistit.“

„A co u nás?“

„U nás na to zatím není dost prostředků. Ale stává se, že do Birminghamu sami občas posíláme materiál na analýzu.“

„A kdybych měla vzorek, mohla byste to zařídit?“

„Jistě. Znám tam jednoho člověka, jmenuje se John Stuart. Seznámili jsme se na jedné konferenci v Kolíně nad Rýnem.“

„Tak já se ještě ozvu.“

„Fajn,“ odvětí Karin a dál táhne svou těžkou tašku rozdupaným sněhem. Navzdory té tíze se pohybuje stejně ladně jako modelka na pařížském molu.

Malin poodejde kousek dál od ostatních, vytáhne z kapsy telefon a zavolá na centrálu.

„Spojte mě prosím se Svenem Nordströmem z motalské policie.“

„Okamžik,“ odpoví telefonistka.

Tři vyzvánění. Pak kolegův hlas: „Nordström.“

„Tady Forsová z Linköpingu.“

„Nazdar, Malin, tebe už jsem dlouho neslyšel.“

„No jo, něco bych od tebe potřebovala. Pamatuješ se na znásilnění Marie Murvallové? Tak její bratry právě vyšetřujeme v souvislosti s jedním naším případem. Potřebovala bych vědět, jestli když jste ji našli, měla na sobě nějaké zbytky oblečení.“

„Jo, měla, ale fleky od krve byly tak špinavé, že naši technici nic nezmohli.“

„Johannisonová tady u nás mi právě říkala, že existují nějaké nové metody. A má známého v Birminghamu, který prý dokáže divy.“

„Takže chceš poslat ty zbytky oblečení do Anglie?“

„Jo. Můžeš dohlédnout na to, aby se dostaly ke Karin Johannisonové ze Státní kriminálně-technické laboratoře?“

„Správně by to mělo jít oficiální cestou.“

„To řekni Marii Murvallové.“

„Máme je v archívu. Karin je dostane ještě dneska.“

„Díky, Svene.“

Zrovna když Malin zavěsí, projíždí kolem ní Karin autem. Malin na ni mávne, aby zastavila.

Karin stáhne okénko.

„Ten materiál budete mít ještě dneska, Nordström z Motaly se o to postará. Pošlete ho co nejdřív do Birminghamu. Spěchá to.“

„A co to vlastně je?“

„Oblečení Marie Murvallové. Tedy spíš jeho zbytky.“

Margaretha Svenssonová jim otevře dveře svého řadového domku. Vypadá unaveně. Z kuchyně voní káva a zdá se, že ji ani nepřekvapí, když znovu uvidí Malin se Zekem. Pokyne jim, aby šli dál a posadili se ke kuchyňskému stolu.

Je tu Niklas Nyrén? ptá se v duchu Malin. Ale kdyby tady byl, jistě by teď seděl u stolu nebo alespoň v obývacím pokoji. Museli by ho vidět.

„Dáte si kávu?“

Malin a Zeke za sebou zavřou dveře a zůstanou stát v předsíni.

„Ne, děkujeme,“ odmítne Malin. „Dlouho se nezdržíme. Máme jen pár otázek.“

„Tak se ptejte.“

„Víte, co včera večer a dnes v noci dělal váš syn?“

„Jo, byl doma. Pozvala jsem na večeři Niklase a pak jsme se všichni až do noci dívali na televizi.“

„Takže nebyl venku?“

„Ne, to vím určitě. Ještě spí. Můžete ho probudit a zeptat se ho sami.“

„To nebude potřeba,“ odvětí Zeke. „A Niklas je ještě tady?“

„Ne, ten je doma. Jel domů pozdě večer.“

„Nechávala jsem mu vzkaz. Prosila jsem ho, aby se mi ozval.“

„Jo, říkal mi to. Ale má teď tolik práce.“

To snad není pravda, myslí si Malin. My tady vyšetřujeme vraždu a on se ani neobtěžuje zavolat zpátky. A pak si lidé stěžují, že je policie pomalá. Někdy si Malin přeje, aby už konečně pochopili, že policie je jen ta nejtenčí větvička stromu společnosti, ve které všichni společnými silami musejí hájit zákon a pořádek.

Místo toho lidé počítají s tím, že to za ně udělá někdo jiný. Sami ani nehnou prstem.

PNJ, jak to stojí v románu Život, vesmír a vůbec. Problém Někoho Jiného.

„Co myslíš?“ zeptá se Zeke cestou zpět k autu.

„Mluví pravdu. Včera byl doma. A Jimmy Kalmvik to sotva mohl provést sám. Teď je na řadě ten farmář.“

Statek leží mezi poli kilometr za vesnicí Klockrike, obklopen sněhem, mrazem a několika břízkami. Pěkná kamenná zeď poskytuje zahradě před novým obytným stavením jen nepatrné závětří.

Stěny domu z pískovce, zelené okenice, modré zápraží, jako ve Středozemí, před domem zaparkovaný range rover.

Měla by tu vonět levandule, tymián a rozmarýn, teď je tu však cítit jen led a mráz. Na začátku příjezdové cesty lemované alejí kdosi vztyčil ceduli: „Finca da Hambergo“.

Zelené dveře se otevřou a ven vyhlédne muž kolem čtyřicítky s odbarvenými vlasy.

„Dobře, že jste tu tak rychle. Pojďte dál.“

Přízemí domu tvoří jedna velká otevřená místnost: předsíň, kuchyň a obývací pokoj v jednom. Při pohledu na kamenné zdi, kachlíky se vzorem, otevřené kuchyňské skříňky, terakotovou podlahu a přírodní barvy jako by se Malin ocitla v Toskánsku či na Mallorce. Nebo snad v Provence?

Byla jen na Mallorce, ale tam takovéhle domy neviděla. Hotel, kde s Tove bydlely, vypadal spíš jako obří panelák podobný těm v Skäggetorpu. Ale z časopisů o bydlení ví, že takhle si spousta lidí představuje sen o jižních krajích.

Dennis Hamberg si všimne, jak se udiveně rozhlížejí.

„Chtěli jsme vytvořit něco mezi andaluským statkem a umbrijským vesnickým stavením. Vlastně jsme plánovali, že se odstěhujeme dál na jih, ale nakonec jsme zůstali ve Švédsku kvůli dětem, chodí ještě do školy, na druhý stupeň v Ljungsbro. A žena tu sehnala dobré místo v PR oddělení firmy Nygårds Anna. Já jsem se v devadesátých letech hodně nacestoval a chtěl jsem se konečně usadit.“

„A kde máte rodinu?“

„Jeli na nákupy do města.“

A vy si tu asi nemáte s kým popovídat, pomyslí si Malin.

„A co to vloupání do chléva?“

„Pojďte za mnou. Ukážu vám to.“

Dennis Hamberg si oblékne značkovou péřovou bundu Canada Goose a vede je přes dvůr k tmavočervenému chlévu.

„Tudy se dostali dovnitř,“ ukáže na stopy páčidla na dveřích.

„Dostali?“

„Jo. Je tu všude spousta stop. Uvnitř taky.“

„Tak to abychom je moc nepošlapali,“ poznamená Zeke.

Otisky tenisek a těžkých bot. Že by vojenské kanady? přemítá Malin.

Uvnitř králíkárna s pár králíky. V jednom z kotců osamělý beran a ve čtvercové ohrádce černá prasnice, kolem struků asi deset selat.

„Iberico. Pata Negra ze Salamancy. Budu vyrábět šunku.“

„Tady vám sebrali to prase?“

„Jo. Sele. A taky berana.“

„Nic jste neslyšeli?“

„Vůbec nic.“

Malin a Zeke se porozhlédnou po chlévě, pak vyjdou ven na dvůr, Dennis Hamberg za nimi.

„Myslíte, že je dostanu zpátky?“

„Ne,“ odpoví Zeke. „Našli jsme je ráno zabité a pověšené na stromě kousek od Ljungu.“

Svaly v obličeji Dennise Hamberga jako by na chvíli zakrněly, celý se otřese a pak se vzchopí ve snaze nějak zpracovat tu naprosto nepochopitelnou zprávu.

„Prosím?“

Zeke svá slova ještě jednou zopakuje.

„Ale to přece není možné, tady?“

„Zdá se, že ano,“ odvětí Malin.

„Pošleme vám sem techniky, budou si to tu chtít prohlédnout.“

Dennis Hamberg přejede pohledem pole, nasadí si kapuci.

„Než jsme se sem přestěhovali, vůbec jsem nevěděl, co je to vítr. Jasně že v Egyptě taky fouká, nebo na Kanárech a v Tarifě. Ale ne tak jako tady.“

„Máte psa?“ zeptá se Malin.

„Ne, ale na jaře si chceme pořídit pár koček.“ Dennis Hamberg se na chvíli zamyslí, pak položí poslední otázku: „Musím ta zvířata identifikovat?“

Malin uhne pohledem, zadívá se přes pole do dálky, slyší potlačovaný smích v Zekeho hlase.

„To nebude nutné, pane Hambergu. Předpokládáme, že to byla vaše zvířata. Ale pokud byste na tom trval, určitě by to šlo zařídit.“

49.

Börje Svärd sevře ruce v kapsách, cítí, jak se cosi blíží, cosi nehmatatelného. Je to ve vzduchu, který dýchá, zná ten pocit. Pocit, že se brzy stane něco, co pro něj bude mít nedozírné následky.

Mlha na okénku s každým výdechem houstne.

Majitel dobrmana se podle záznamů daňového úřadu jmenuje Sivert Norling a bydlí v ulici Olstorpsvägen 39 v Ljungsbro, na té straně řeky, odkud vedou cesty k lesům u jezera Hultsjön. Zjistit jméno majitele mu trvalo jen pár minut, na úřadě ve Stockholmu byli ochotní.

Tímhle začni, radí mu policejní instinkt. Tím nejbližším, nejpravděpodobnějším. Skoglöf s Valkyrií Karlssonovou budou muset počkat.

Dorazí na místo, vedle něj v autě Johan Jakobsson. Chci vidět, jak ten hajzl vypadá. Pokud to tedy byl jeho majitel. V každém případě si ale měl psa lépe ohlídat, aby se nedostal do rukou takovým šílencům.

Bílý dřevěný dům vtěsnaný mezi ostatní podobné domky ze sedmdesátých let. Vzrostlé jabloně a hrušně, živý plot, v létě určitě dost vysoký na to, aby zakryl výhled z cesty.

„Musíme být opatrní,“ řekne Börje. „Člověk nikdy neví, můžeme být blízko.“

„Jak to uděláme?“ zeptá se Johan.

„Zazvoníme.“

„To bude asi nejlepší.“

Vystoupí z auta, otevřou branku a vyjdou po schodech ke dveřím.

Stisknou tlačítko zvonku.

Musejí zazvonit třikrát, čtyřikrát, než za dveřmi konečně zaslechnou unavené kroky.

Otevře jim mladík, může mu být šestnáct, sedmnáct. Kožené kalhoty, dlouhé černé vlasy splývající přes prsní bradavky s piercingem, kůže bílá jako sníh na zahradě před domem. Zdá se, že mu mráz nevadí.

„Co je?“ řekne namísto pozdravu a Börjemu s Johanem věnuje lhostejný pohled.

„Co by bylo?“ opáčí Börje. „Jsi Sivert Norling?“ zeptá se a vytáhne služební průkaz.

„Ne. To je můj fotr.“

„A ty se jmenuješ?“

„Andreas.“

„Pustíš nás dál? Je zima.“

„Ne.“

„Ne?“

„Co chcete?“

„Přišli jsme kvůli tvému psovi, dobrmanovi. Zaběhl se?“

„Já žádnýho psa nemám.“

„Podle záznamů daňového úřadu máš.“

„To je fotrův pes.“

Ale před chvílí jsi říkal, že žádného psa nemáte.

Johan si všimne chlapcových rukou. Malé červené skvrny.

„Myslím, že budeš muset jít s námi,“ řekne.

„Můžu si aspoň vzít svetr?“

„Ano…“

Chlapec bez varování o krok ucouvne a plnou silou zabouchne dveře.

„Sakra,“ vykřikne Börje a zalomcuje klikou.

„Hlídej zadní stranu, já přední.“

Vytáhnou zbraně, rozdělí se, plíží se přitisknuti ke zdi domu, bundami dřou o vyčnívající prkna.

Johan se přikrčí a protáhne pod oknem verandy, pod nohama mu skřípou impregnovaná zelená prkna. Natáhne ruku a vezme za kliku bočních dveří.

Zamčeno.

Uběhne pět, deset minut. V domě je ticho, žádné známky pohybu.

Börje vystrčí hlavu, nahlédne oknem dovnitř, zřejmě ložnice. Uvnitř tma.

Vtom něco zaslechne u dveří vedle vrat do garáže. Dveře se rozletí a mladík se vyřítí ven, v ruce cosi černého. Mám ho sejmout? stačí napadnout Börjeho, ale nevystřelí, místo toho se rozběhne za chlapcem zběsile se ženoucím ulicí mezi rodinnými domky.

Utíká z kopce směrem k řece a pak zahne doleva. Na zahradě si hraje pár dětí v kombinézách. Börje má pocit, že mu srdce co nevidět vyletí z hrudi, ale s každým krokem se chlapcův náskok zkracuje.

Mladík před ním je čím dál větší. Zahrady kolem něj jako by střídavě rostly a zase se smršťovaly. Nohy bubnují do ulice posypané pískem, levá, pravá, levá. Ten kluk to tu musí znát jako svoje boty.

Přichází únava.

Oba zpomalí.

Pak se chlapec náhle zastaví.

Otočí se.

Namíří tu černou věc na Börjeho, ten se vrhne na zem, do sněhové závěje.

Co to do prdele dělá, ten blázen, ví vůbec, k čemu mě nutí?

Sníh bodá a studí.

Börje v duchu vidí svou ženu, nehybnou a upoutanou na lůžko, psy, celé nedočkavé, když přichází k jejich kotcům, dům a děti daleko odsud v cizích krajích.

Před ním mladík, v ruce namířenou zbraň.

Utýraný pes. Dítě. Zalepená tlama dobrmana.

Prsty svírající spoušť. Chlapcovy i jeho.

Miř na nohu. Do holeně. To ho skolí, ale nezasáhneš žádnou tepnu, nemůže vykrvácet.

Börje stiskne spoušť, ozve se krátký, hlasitý zvuk a mladík před ním se skácí jako podťatý.

Johan zaslechl šramot na druhé straně domu a rozběhl se tam.

Kam zmizeli?

Dvě možnosti.

Rozběhne se nahoru a doleva. Jsou tamhle za tou zatáčkou?

Těžký dech.

V plicích ho mrazí, když vtom uslyší výstřel.

Do prdele.

Vrhne se směrem, odkud zvuk přišel.

Spatří Börjeho, jak se plíží k tělu ležícímu na štěrkové cestě. Chlapci z nohy teče krev, jednou rukou tápe ve sněhu, snaží se nahmatat ránu. Černé vlasy jako vějíř stínů na bílém sněhu.

Börje vstane a odkopne stranou cosi černého.

Tělo se začne ozývat. Křičí bolestí, zoufalstvím a strachem, možná také šokem, jeho křik proniká stěnami okolních domů.

Johan k nim doběhne.

„Zastavil se a namířil na mne,“ lapá po dechu Börje přes chlapcův křik. Pak ukáže na zbraň ve sněhu. „Je to jen zasraná atrapa. Takovou klidně seženeš na internetu. Ale jak jsem to měl kurva vědět?“

Börje si sedne vedle ležícího mladíka.

„Jen klid. To bude dobrý.“

Chlapec však nepřestává křičet, drží se za nohu.

„Musíme zavolat sanitku,“ konstatuje Johan.

Malin pozoruje prázdné dětské hřiště za oknem.

Přemýšlí: Co se to dere na povrch? A proč právě teď? Zdá se, že nastal zlomový bod, něco právě prasklo, propuklo v násilí a zmatek.

Děti.

Všechny ty zmatené děti.

Nejspíš to spolu ani nesouvisí.

„Operovali ho. Vyslechneme ho později.“

Unavený hlas Svena Sjömana.

„Jeho otec nám potvrdil, že ten pes patřil jim, koupil ho prý klukovi jako dárek.“

„Co ještě říkal?“ zeptá se Zeke.

„Že syn nebyl včera v noci doma, že poslední dobou žil ve svém vlastním světě počítačových her, internetu, death metalu a, jak se sám vyjádřil, jevil zájem o okultismus.“

„Chudák táta,“ řekne Zeke a Malin vidí, že se na okamžik zamyslel. Třeba se mu dostalo nového úhlu pohledu a uvědomil si, že jeho problémy s Martinovými zápasy jsou vlastně k smíchu, že ta nechuť k hokeji je pitomost, kterou by měl jednou provždy překonat. V Linköpingu by našel deset tisíc otců, kteří by si přáli mít syna, jako je Martin. Kdy je vůbec další zápas na domácí půdě?

Zeke nemá ani tušení.

Ale rozbolí ho zadek, jakmile si vzpomene na stadion Cloetta Center.

„Otec pracuje jako obchodní zástupce pro Saab,“ dodá Sven. „Tři sta dní v roce na služebních cestách. V Pákistánu, Jihoafrické republice a tak.“

„Má jeho syn nějaké kamarády?“ zeptá se Malin.

„Žádné, které by otec znal jménem.“

„A co Börje?“

Ustaraný hlas Johana Jakobssona.

„Vždyť víte, jak to chodí. Byl prozatím vyřazen ze služby, než se celá věc prošetří.“

„Vždyť je to úplně jasné,“ namítne Malin. „Střílel v sebeobraně. Ty atrapy jsou k nerozeznání.“

„Já vím,“ odvětí Sven. „Ale není to tak jednoduché, Forsová.“

Pokoj číslo deset na pátém oddělení linköpinské univerzitní nemocnice je tmavý až na malou lampičku nad postelí.

Sivert Norling sedí v zeleném křesle v pološeru u okna. Mohutný a vysoký, i ve slabém osvětlení si Malin všimne jeho tvrdých modrých očí. Vlasy má ostříhané na ježka, nohy natažené před sebou. Vedle něj manželka Birgitta: blond vlasy, džíny a červená košile, kvůli níž vypadá její uplakaný rudý obličej ještě oteklejší.

V posteli syn, Andreas Norling.

Malin je trochu povědomý, ale nedokáže si ho nikam zařadit.

Nohu má v závěsu, oči mlhavé po lécích proti bolesti a prodělané narkóze. Podle lékařů je však schopen krátkého výslechu.

Zeke a Malin stojí vedle postele, za dveřmi hlídá uniformovaný policista.

Chlapec se ani neobtěžoval pozdravit, když přišli, jen vzdorně otočil hlavu. Záplava černých vlasů na bílém polštáři jako vzteklé čmáranice tuší.

„Myslím, že bys nám měl něco vysvětlit,“ zahájí výslech Malin.

Mladík leží mlčky.

„Vyšetřujeme vraždu. Neříkáme, žes ji spáchal ty, ale potřebujeme vědět, co se dnes v noci stalo tam u toho stromu.“

„Já jsem u žádnýho stromu nebyl.“

Jeho otec vstane, zakřičí:

„Teď jim laskavě řekneš všechno, co víš. Tohle je vážná věc. Žádná blbá hra.“

„Má pravdu,“ řekne klidně Malin. „Jsi v pěkném průšvihu, ale když budeš mluvit, možná to nebude tak zlé.“

V tu chvíli se k ní chlapec otočí. Malin se ho snaží uklidnit pohledem, ujistit ho, že se všechno zase urovná, a on jí snad uvěří anebo se rozhodne, protože je mu všechno jedno.

Ať je to jak chce, spustí:

Jak se v novinách dočetli o tý mrtvole na stromě a zimní oběti, jak jim to přišlo hustý, že ten večer, kdy k vraždě došlo, byl s matkou doma, že s tím nemá nic společnýho, dyť to proboha byla vražda, jak už ho štval ten uprděnej pes a jak mu kámoška Sara Hambergová řekla, že u nich můžou ukrást prase, a že kámoš Henkan Andersson, kterej má pick-up, řek, že si ho můžou půjčit, jak na netu našel stránku Rickarda Skoglöfa, o kterým psali v novinách, o sejdu a obětech. Že Skoglöf věří v pohanský bohy a divnejma e-mailama je vyhecoval, až to nakonec dopadlo, jak to dopadlo, a že to nešlo zastavit, jako by je ovládala nějaká podivná síla.

„Dali jsme si pár piv a vzali nože. Nevěděl jsem, kolik krve z nich poteče. Byl jsem z toho úplně v šoku, takový krve. To bylo fakt hustý. Akorát byla děsná kosa.“

Jeho matka se opět rozpláče.

Otec vypadá, že by syna nejradši seřezal.

Za okny nemocničního pokoje panuje černá noc.

„Rickard Skoglöf tam byl s vámi?“

Mladík zavrtí hlavou.

„Ne. Ten jenom psal ty pošahaný e-maily.“

„A Valkyrie Karlssonová?“

„To je kdo?“

„Proč jsi utíkal?“ zeptá se Malin místo odpovědi. „A proč jsi mířil na inspektora Svärda napodobeninou zbraně?“

„Já nevím,“ odvětí chlapec. „Nechtěl jsem, aby mě chytili. To se tak snad dělá, ne?“

„Vybombardovat Hollywood,“ zamumlá si pro sebe Zeke.

„Cože?“

Chlapec náhle ožije.

„Nic. Jen nahlas přemýšlím.“

„Mám ještě jednu otázku,“ pokračuje Malin. „Znáš Jimmyho Kalmvika a Joakima Svenssona?“

„Jestli je znám? Jockeho a Jimmyho? Akorát od vidění. To jsou pěkný svině, oba dva.“

„Takže s tím neměli nic společného?“

„Ani náhodou. Nikdy bych si s nima nic dobrovolně nezačal.“

Ve výtahu se Zeke zeptá:

„Zatkneme Skoglöfa?“

„Za co? Za podněcování k týrání zvířat?“

„Máš pravdu. Zatím ho necháme být. Ale stejně bychom si s ním i s Valkyrií Karlssonovou měli ještě promluvit. Kdo ví, k čemu všemu někoho navedli.“

„Hm. A Johan vyslechne ty ostatní děti, co tam s ním byly.“

„Dobře,“ přikývne Malin. „Dnes už nám zbývá jen jedna věc.“

„Jaká?“

„Zajet za Börjem.“

Bílé kuchyňské skříňky se lesknou čistotou, na stole oranžovo-černý ubrus značky Marimekko, nad ním designová lampa.

Celá kuchyně u Börjeho doma dýchá poklidem a místnost má mnohem větší estetickou hodnotu, než jakou by kdy Malin dokázala sama vytvořit. Promyšlená, klidná, hezká.

Börje sedí v čele stolu, vedle něj manželka Anna, téměř visí v modrém vozíku podobném křeslu, strnulý obličej. Její těžký dech naplňuje místnost, namáhavý a umíněný.

„Co jsem měl sakra dělat?“ zeptá se Börje.

„Jednal jsi správně,“ ujistí ho Zeke.

„No jasně,“ dodá Malin.

„Takže říkáte, že se z toho dostane?“

„To víš, že jo, Börje. Mířil jsi přesně. Kulka zasáhla to správné místo.“

„Stejně je to příšerné. Takhle trápit zvířata.“

Malin pokýve hlavou.

„Šílené.“

„Nejspíš budu pár týdnů mimo službu,“ řekne Börje. „Většinou to chvíli trvá.“

Klokotavý zvuk z vozíku, pak pár vyšších tónů.

Řeč?

Další tóny, zvuky namáhavě tvořící cosi podobné slovu.

„Anna říká, že je na čase učinit těm hrůzám přítrž.“

„To tedy je,“ přitaká Malin.

„Stalo se něco v práci, mami? Vypadáš unaveně,“ zeptá se Tove a nakloní se přes stůl pro hrnec s bramborovou kaší.

„Jo, stalo. Několik dětí, jen o pár let starších než ty, provedlo hroznou hloupost.“

„Co?“

„Opravdu strašnou hloupost.“

Malin si nabere velké sousto bramborové kaše, pak pokračuje:

„Slib mi, že ty žádnou pitomost neprovedeš, Tove.“

Tove přikývne.

„Co s nimi teď bude?“

„Brzy budou předvoláni k výslechu a pak se o ně asi postará sociálka.“

„Jak postará?“

„To nevím, Tove. Prostě postará.“

50.

NEDĚLE 12. ÚNORA

Zvon kaple odbíjí jedenáctou hodinu. Jedenáct úderů. Potom však neutichne, zvoní dál, pro mne, zvěstuje okolí, že Bengan Míč Andersson má právě pohřeb. Vypráví můj životní příběh, o mém přídělu nádechů, které vám připadaly promrhané. Ale to jste se mýlili. I já jsem cítil lásku, alespoň na chvíli, přestože jsem o ní pochyboval.

Máte pravdu: byl jsem osamělý, ale ne nejosamělejší.

Teď přijdou na řadu slova. O mně. A pak oheň. V neděli! Udělili mi výjimku, prý kvůli násilnému úmrtí.

Ale teď už je to stejně jedno, tahle část hry skončila. Zůstává nevyřešená záhada, a proto zachovali některé moje části, jsem krevní skupina, kompletní kód, tělo v bílé borové rakvi v místnosti s oranžovými zdmi. Kaple Vzkříšení za čtvrtí Lambohov poblíž vesnice Slaka.

O sto metrů dál za podzemní chodbou čekají pece. Ale já se ohně nebojím. Není ani věčný, ani horký, je to jen dnešní móda.

Už se na nikoho nezlobím, jen Marii bych přál klid. Byla na mě hodná, a to něco znamená.

Vypadáte tak vážně, jak tam sedíte v lavicích. Jste jen dva: Malin Forsová a zaměstnanec pohřebního ústavu Skoglund. To on mě tak zkrášlil na focení do Correspondentenu. U rakve stojí žena, farářský límec ji dře do krku a nejradši by to už měla za sebou, smrt a samota v mé podobě jí nahánějí strach. Tolik tedy věří svému bohu, jeho dobrotě.

Tak už začněte, ať to máte za sebou.

Já se zatím vznáším dál.

Bolest ještě neodezněla, je stejně vrtkavá jako vždy, ale jedno jsem zjistil:

Teď po smrti jsem pánem řeči.

Můžu šeptat stovky slov, tisíce a tisíce jich křičet. Anebo se můžu rozhodnout pro mlčení. Konečně mi patří můj příběh. Vaše mumlání vůbec nic neznamená. Chápete?

Před vstupem do kaple Malin nejprve vyhledala Connyho Skoglunda. Pod podloubím pískové barvy si popřáli dobrý den a po několika zdvořilostních frázích stáli mlčky vedle sebe v tichém porozumění a čekání na zvuk zvonu, teprve pak vešli dovnitř. Okny kaple dovnitř prýštilo světlo a zaplavilo celou místnost od podlahy až ke stropu, drze a samozřejmě, jako by chtělo návštěvníky upozornit na výhled do parku. V létě to musí být nádhera, když se venku všechno zelená, pomyslí si Malin. Teď se to množství světla zdá až neuvěřitelné.

Posadili se každý na jednu stranu, jako by se ten prázdný sál snažili zaplnit.

Osamělý zaživa.

Ještě osamělejší po smrti.

Bengta Anderssona našli před deseti dny. Je čas na pohřeb. Neděle. Na rakvi jediný věnec, od ljungsbroské farnosti. Ve fotbalovém klubu si asi řekli, že jeden věnec na místě činu stačil. Malin svírá v ruce bílý karafiát, zvony vyzvánějí a vyzvánějí, až ji napadne, že jestli hned nepřestanou, tak oba ohluchnou, ona i Skoglund. A také paní farářka. Může jí být kolem pětatřiceti, zrzavé vlasy, buclaté pihovaté tváře. Vtom zvony utichnou a vystřídá je žalm. Pak je čas na slova.

Farářka odříká to co obvykle, a když dojde na okamžik, kdy by měla o zemřelém říct něco osobnějšího, praví: „Bengt Andersson byl neobyčejně obyčejný člověk…“ Malin by nejradši vstala, zacpala jí ústa, učinila přítrž těm bezobsažným frázím. Místo toho přestane poslouchat, uzavře se do sebe, a aniž by si poté pamatovala jak, položí na Benganovu rakev bílý karafiát a v duchu k němu promluví: Chytíme je, chytíme ho, dostane se ti pokoje, slibuju.

Jestli si myslíš, že já pro klid duše potřebuju znát „pravdu“, tak se pleteš, Malin Forsová. Ale ty ji stejně hledáš kvůli sobě, viď?

To ty potřebuješ klid, ne já.

Ale dobře, můžeme k sobě být upřímní, nemusíme tajit své úmysly a další únavnosti.

Teď mě sunou chodbou, v rakvi je tma a teplo, za chvíli bude ještě tepleji.

Jmenuje se David Sandström, je mu sedmačtyřicet let a nikdo nechápe, jak může dělat tuhle práci. Spalovač mrtvol není žádné terno, na společenském žebříčku nestojí o moc výš než tlusťoch, co vzal na vlastního otce sekyru. Ale on má svou práci rád, může být sám, nemusí se starat o živé a má to také řadu výhod, které by teď nebylo vhodné jmenovat.

Místnost s pecemi: veliký suterénní prostor s malými okénky u stropu, zdi modré jako nebe. Pec je automatická, spalovač mrtvol jen posune rakev na pás a otevře dvířka, stiskem tlačítka zažehne oheň.

Pak shořím.

Ale ještě ne.

Nejprve musí David Sandström dostat rakev na pás, což mu dá dost zabrat.

Sakra, to je ale tíha. Poslední kousek od vozíku k pásu musí rakev sunout, většinou to jde hladce, ale tentokrát se pěkně zapotí.

Bengt Andersson.

David Sandström ví, jak zemřel. Nechá ho ležet v rakvi, pod víkem, ani se na něj nepodívá. Nejraději má mladší, ty ho naplňují největším klidem.

A je to.

Rakev na pásu.

David stiskne tlačítko na ovládacím panelu, dvířka pece se otevřou, další tlačítko a plameny hladově olíznou dřevo.

Ještě trochu, trošičku.

Oheň se zakousne do rakve a za pár desítek vteřin ji plameny spolknou celou. Otvor se pomalu uzavře.

David Sandström vytáhne z náprsní kapsy zápisník a tužku zvlášť určenou pro tento účel a na jednu z posledních stránek si pečlivě zapíše:

Bengt Andersson, 61 10 15-1923. Č. 12 349.

Cítím ten oheň plný citů.

Přecházím na druhou stranu. Vypařuju se, měním se na kouř a stoupám komínem krematoria, spálené částice zahalují Linköping a mísí se se vzduchem, jejž Malin Forsová hladově vdechuje cestou přes parkoviště před policejní stanicí.

Zbude jen popel, který vysypou na rozptylovou loučku za kaplí na starém hřbitově.

Tam je náš popel orientačním bodem vzpomínek. Kdyby si na mne přece jen chtěl někdo zavzpomínat, i když o tom pochybuji, ať má kam jít.

Vracíme se ke svým vzpomínkám, navštěvujeme své životy.

Bezútěšné, že?

Ale takové jsou teď zvyklosti živých.

ČÁST 3.
ZVYKLOSTI ŽIVÝCH

51.

Zalít kytky, roztřídit poštu, odtočit vodu z kohoutků. Utřít prach, odmrazit mrazák, vyklepat přehoz přes postel a potlačit vzpomínky, zapomenout na to, co se stalo, popřít tušení, odpustit zrazené sliby a navždy si zapamatovat lásku.

Jde to vůbec?

Je 13.45, jen pár hodin po pohřbu Bengta Anderssona.

Malin v bytě rodičů. Vzpomene si na svou poslední návštěvu. Tove stejně jako kdysi ona v posteli rodičů, se stejnou nic netušící cílevědomostí a naivní otevřeností k vlastnímu tělu.

Ale jedno se jí musí nechat.

Malin se v duchu usměje. Musí přiznat, že Tove byla při hledání hnízdečka lásky podnikavá. Teď je s Markusem na odpoledním představení v kině, nějaké nové akční drama inspirované dobrodružstvími dávno zapomenutého komiksového hrdiny z padesátých let přizpůsobené dnešnímu vkusu: víc násilí, víc (stejně cudného) sexu, jasnější a šťastnější konec. Dvojznačnost je nepřítelem jistoty a jistota je klíčem k úspěchu u pokladen kin.

Každá doba má takové příběhy, jaké si zaslouží.

Vůně v bytě rodičů.

Vůně tajemství.

Stejná jako v lovecké chatě v lese, ačkoli tam byla té lesní noci ještě jasnější a chladnější, ne tak těžko uchopitelná a osobní jako tady. Když se člověk příliš drží minulosti, točí se kolem vlastní osy. Ale když se minulosti nedokáže dotknout, šidí sebe sama. Psychologové to vědí nejlépe.

Malin se posadí na pohovku v obývacím pokoji.

Cítí se upracovaná a přepadne ji žízeň: otec má láhve s alkoholem ve skříňce nad lednicí.

Ovládej se.

Parádní nábytek, jenž není tak parádní, jak se zdá.

„Zaléváš kytky?“

Už jsem je zalila.

Květiny. Vůně. Vůně zelného nákypu.

Lží. I tady? Stejná jako v Blåsvädretu, v domě Rakel Murvallové. Ale tahle je slabší, méně výrazná. Musím tam znovu, přemýšlí v duchu Malin, musím vyrvat to tajemství z podlahy a ze zdí.

V předsíni zazvoní mobil.

Malin vyskočí a rozběhne se ke dveřím, až se zadýchá.

Cizí číslo.

„Prosím, Malin.“

„Malin, tady je táta.“

„Ahoj, tati. Zrovna jsem u vás, zalila jsem kytky.“

„To je dobře. Ale proto nevolám.“

Něco má na jazyku, ale neodvažuje se to vyslovit, stejný pocit jako při minulém telefonátu. Slyší, jak se otec zhluboka nadechne a vydechne, pak spustí:

„Víš, jak jsme mluvili o tom, že by k nám Tove mohla přijet na návštěvu. Bude mít přece teď v únoru prázdniny, ne? To by se hodilo, nemyslíš?“

Malin si odtáhne sluchátko od ucha, podrží telefon před sebou, zavrtí hlavou.

Pak se vzpamatuje, přiloží si mobil zpátky k uchu.

„Za čtrnáct dní.“

„Čtrnáct dní?“

„Jo, prázdniny začínají už za dva týdny. Ale má to jeden háček.“

„Jaký?“

„Peníze na letenku. Já nemám nazbyt ani korunu a Janne teď před Vánoci měnil kotel.“

„O tom jsme s maminkou taky mluvili. Můžeme jí letenku zaplatit. Dnes jsme byli v cestovní kanceláři a mají teď zrovna výhodné lety přes Londýn. A ty by sis třeba taky mohla vzít volno?“

„To nejde, takhle narychlo. Máme toho teď v práci až nad hlavu.“

„Tak co tomu říkáš?“

„Zní to jako skvělý nápad. Ale nejdřív se musíš zeptat Tove.“

„Může se tu koupat, jezdit na koni.“

„Ona ví sama nejlíp, co chce nebo nechce.“

„Zeptáš se jí?“

„Zavolej jí sám. Teď je v kině, ale kolem desáté by měla být doma.“

„Malin, nemohla bys s ní…“

„No tak dobře. Zeptám se jí a zítra zavolám.“

„Ale pospěš si. Aby ještě byly ty letenky.“

52.

Hlasy.

Jen je nech létat.

Naslouchej jim, všem těm hlasům.

Jen ať promluví. Dovedou tě k cíli.

Předsíň Niklase Nyréna je plná průhledných obalů s různými druhy sušenek: linecká kolečka s malinovou marmeládou, čokoládové špičky, čokoládové kuličky, co se jim říká černoušci. Zelený koberec plný drobků. Venku před domem příliš blízko poštovní schránky tmavomodré volvo kombi.

Buď opatrná, Malin, říkala si, když zvonila u dveří. Jestli to ti kluci mají na svědomí, možná jim s tělem pomáhal.

Niklas Nyrén ji pozve dál: pěkně zařízený obývací pokoj, kterému vévodí červená látková pohovka před plochou televizní obrazovkou připevněnou ke zdi.

Vše nasvědčuje tomu, že Niklas Nyrén je nanejvýš obyčejný muž středního věku.

Džíny a zelený rolák, kulatý obličej, břicho přetékající přes pásek. Sedavý způsob života. Příliš času stráveného v autě a příliš časté ochutnávání sušenek.

„Chystal jsem se vám zavolat.“ Má podivně hluboký hlas, který se nehodí k jeho obézní postavě, člověk by očekával vyšší, chraplavější tón.

Malin neodpoví, posadí se na židli, napodobeninu značky Myran, k malému jídelnímu stolu u okna s výhledem na čokoládovnu Cloetta.

„Chtěla jste se mě na něco zeptat?“ Niklas Nyrén zaujme místo na pohovce.

„Jak jistě víte, ve vyšetřování vraždy Bengta Anderssona se vyskytlo i jméno Joakima Svenssona.“

Niklas Nyrén přikývne.

„Nechce se mi věřit, že by s tím ten kluk měl něco společného. Musí se jen naučit troše slušného chování, to je všechno. A taky potřebuje mužský vzor.“

„Vycházíte s ním dobře?“

„Snažím se. Moje dětství nestálo za nic, tak bych mu rád pomohl. Dal jsem mu klíče od bytu, aby viděl, že mu věřím.“

„Jak to myslíte, nestálo za nic?“

„Nechce se mi zacházet do detailů. Ale táta hodně chlastal. A máma mi nedávala najevo zrovna moc lásky.“

Malin přikývne.

„A co jste dělal minulý týden v noci ze středy na čtvrtek?“

„To u mě byla Margaretha a jsem si jistý, že Jocke se s Jimmym díval na ten film, jak vám řekl.“

„S Jimmym? Vy znáte Jimmyho Kalmvika?“

Niklas Nyrén vstane, přejde k oknu a vyhlédne ven na továrnu.

„Jsou jako siamská dvojčata. Když chci s jedním z nich navázat nějaký vztah, musím si získat i toho druhého. Snažím se s nimi občas podnikat věci, které je baví.“

„A co je baví?“

„Co myslíte, že zajímá kluky? Vzal jsem je třeba na skateboardovou show v Norrköpingu nebo na automobilové závody do Mantorp Parku. Taky jsem je nechal řídit svoje auto, na štěrkové cestě u staré silnice I4. Jednou v létě jsme dokonce byli i na střelnici.“

Dělala sis zbytečné obavy, Malin. Z Niklase Nyréna přímo čiší bezstarostnost. Nebo si jen hraje na naivku?

„Chodíte na lov?“

„Ne, ale jeden čas jsem se věnoval sportovní střelbě. Malorážkou. Proč se ptáte?“

„Snad jsem neprovedl nic hrozného?“

Niklas Nyrén se přehrabuje v šatníku v bíle vymalované ložnici.

„Na malorážku snad nemusím mít bezpečnostní skříň, ne?“

„Myslím, že musíte,“ odvětí Malin.

„Tady je.“

Niklas Nyrén vytáhne malou útlou černou pušku a podává ji Malin. Ta se včas zarazí. Hlavně nesahat, dokud se na ni nepodívají v laboratoři.

„Položte ji na postel,“ poručí. Niklas Nyrén vypadá zaraženě, ale uposlechne.

„Máte doma igelitové sáčky?“ zeptá se Malin.

„Jo, v kuchyni. Tam mám taky náboje.“

„Fajn. Tak mi oboje přineste. Já zatím počkám tady.“

Malin si sedne na postel vedle zbraně. Vdechuje zatuchlý vzduch a zkoumá obrazy na stěnách: reprodukce z Ikey s motivy ryb, v levných rámech.

Zavře oči a povzdychne si.

Joakim Svensson má klíče od bytu.

Takže pušku museli s Jimmym sebrat, když byl Niklas Nyrén na služební cestě. Šli si k Bengtu Anderssonovi zastřílet, vyděsit ho, potrápit. Ti parchanti, napadne Malin, ale pak se zarazí. Ví, co dokáže u kluků v pubertě testosteron, a ten, kdo se cítí opuštěný a ponižovaný, má sám sklony ponižovat ostatní.

Když Malin oči zase otevře, Niklas Nyrén stojí ve dveřích.

V jedné ruce balíček igelitových sáčků, v druhé krabičku s náboji.

„Většinou používám gumové projektily. To snad není pravda. Jsem si stoprocentně jistý, že tahle krabička byla neporušená. Někdo ji musel otevřít. Chybí tři projektily.“

Zklamaný obličej Niklase Nyréna vypadá jako maska, grimasa.

Mám ty hajzly zmáčknout a donutit je, aby se přiznali ke střelbě do okna Bengta Anderssona? Nebo na ně mám ještě přitlačit, aby nám vyklopili i něco víc?

A provedli vůbec něco dalšího?

I když bych se nejradši pustila jedním směrem, pořád je na to moc brzy, přemýšlí Malin.

Projíždí přes zasněžené pláně směrem na Maspelösu, nohu na plynu. Už se rozhodla. Počká až na otisky prstů z pušky, kterou teď veze zabalenou v dece v kufru auta. Přesto si s tou představou pohrává. Co kdybych to otočila, zajela za Jimmym Kalmvikem a pořádně ho zmáčkla? To bych klidně zvládla sama, v porovnání s Murvallovými je to hračka. Ne. Ať nejdřív Karin řekne svoje, určí, zda gumové projektily z bytu Bengta Anderssona opravdu pocházejí z pušky Niklase Nyréna. Jestli ano, postaví kluky před hotovou věc. Strážníci opatří jejich otisky prstů, aby je Karin mohla porovnat.

V mobilu adresa Rickarda Skoglöfa. K jeho statku není mezi zasněženými poli vůbec jednoduché trefit, Malin bloudí kolem dokola, než to konečně najde.

Zastaví.

Šedé kamenné domky choulící se zimou, doškové střechy pokryté sněhem, za okny největšího domku se svítí.

Blázni uctívající pohanské bohy, myslí si Malin, když klepe na dveře. Ty taky zvládnu sama.

Uběhne jen pár vteřin, než jí muž, zřejmě Rickard Skoglöf, otevře dveře. Na sobě má černý hábit, vlasy a dlouhé vousy v jednom chumlu. Za ním bíle oblečené ženské tělo patřící jistě Valkyrii Karlssonové.

„Malin Forsová, linköpinská policie.“

„Aha, toho druhého za ten výstřel vyřadili ze služby, co?“ usměje se Rickard Skoglöf a pustí ji dál. Malin zasáhne vlhké teplo, odkudsi z domu slyší praskot otevřeného ohně.

„Můžete jít dál.“

Rickard Skoglöf ukáže nalevo směrem k obývacímu pokoji, kde na nablýskaném psacím stole bliká obří monitor počítače.

Na pohovce Valkyrie Karlssonová, nohy skrčené pod bílou noční košilí.

„To jste vy,“ konstatuje, když Malin vejde dovnitř. „Jak jste mě vyrušila.“

Rickard Skoglöf se k nim připojí s třemi šálky na podnose, z nichž se kouří.

„Bylinkový čaj,“ oznámí. „Dobrý na nervy, jestli s nimi náhodou máte problémy.“

Malin neodpoví, sáhne po jednom hrnku a posadí se do černého kancelářského křesla před počítačem. Rickard Skoglöf podá druhý hrneček Valkyrii Karlssonové, sám zůstane stát.

„Baví vás to?“ zeptá se Malin. „Navádět děti k takovým hloupostem?“

„Co tím myslíte?“ zasměje se Rickard Skoglöf.

Malin přemůže náhlé nutkání vychrstnout mu horký čaj do šklebícího se obličeje.

„Nehrajte to na mě. Víme, že jste psal e-maily Andreasi Norlingovi, a kdo ví, k čemu všemu jste navedl někoho jiného.“

„Aha, vy myslíte tohle. Četl jsem o tom v Correnu. Nikdy bych do něj neřekl, že to fakt udělá.“

„Byl jste v kontaktu s Jimmym Kalmvikem a Joakimem…“

„Žádného Jimmyho Kalmvika neznám. Ale nejspíš to bude jeden z těch puberťáků, kteří šikanovali Bengta Anderssona, co o nich taky psali v novinách. Říkám vám jednou provždy, že já ani moje přítelkyně s tím nemáme nic společného.“

„Vůbec nic,“ přikývne Valkyrie Karlssonová a natáhne si nohy na gauč. Malin si povšimne nehtů na nohou nalakovaných na svítivě oranžovo.

„Zabavuji vám váš harddisk,“ řekne Malin. „A kdyby se vám to nelíbilo, zařídím si okamžitě povolení k domovní prohlídce.“

Rickarda Skoglöfa smích přešel, vypadá vystrašeně.

Zato Valkyrie Karlssonová doširoka rozevře oči:

„Ha ha, nás nikdy nedostaneš, ty píčo fízlácká.“

Tove přijde domů těsně po šesté hodině. Práskne dveřmi, těžko říct, zda rozjařeně, či zlostně.

Docela slušná neděle, přemítá Malin, zatímco čeká, až Tove přijde do obývacího pokoje.

Pušku odevzdala do laboratoře, Karin s kolegy se na ni podívají hned zítra ráno. Harddisk Rickarda Skoglöfa je v bezpečí na stanici, Johan Jakobsson s techniky ho co nejdříve prohledají a zjistí, jestli ten zatracený pohanský prorok nenavedl někoho dalšího k něčemu hroznému, jako třeba k vraždě Bengta Anderssona. V tom případě by v jeho počítači měli najít e-maily a další stopy. Kdo ví, kolik dalšího hnusu a špíny tahle zima ještě přinese?

Náhle před ní stojí Tove, usměvavá, vyrovnaný obličej a oči, tu a tam je vzdor a neklid.

„Jaký byl film?“

„Nestál za nic.“

„Ale ty máš nějakou dobrou náladu.“

„Jo. Zítra k nám přijde na večeři Markus, nevadí?“

Tove si sedne na gauč a z misky na stole si vezme bramborový lupínek.

„Ráda ho uvidím.“

„Na co koukáš?“

„Na nějaký dokument o Izraeli, Palestině a dvojitých agentech.“

„To nedávají nic jiného?“

„Určitě jo. Podívej se.“

Malin jí podá dálkové ovládání. Tove chvilku přepíná programy, nakonec nechá puštěnou místní stanici. LHC porazili v utkání domácí tým Modo, Martin Martinsson třikrát skóroval a proslýchá se, že na stadionu byli skauti z NHL.

„Včera jsem byla zalít kytky u babičky s dědou.“

Tove přikývne.

„A zrovna volal děda. Ptal se, jestli bys k nim nechtěla v únoru přijet na návštěvu.“

Malin čeká na dceřinu reakci, přeje si, aby se jí na ústech rozlil úsměv, Tove však vypadá spíš ustaraně.

„Ale my přece nemáme na letenku.“

„Oni by ti ji zaplatili.“

Tove vypadá ještě znepokojeněji.

„Já nevím, jestli chci, mami. Mrzelo by je, kdybych to odmítla?“

„Dělej, jak myslíš, Tove. Jak chceš.“

„Ale já nevím.“

„Tak se na to vyspi, holčičko. Stačí, když se rozhodneš zítra nebo pozítří.“

„Je tam teplo, viď?“

„Nejmíň dvacet stupňů. Jako v létě.“

Obsypané jabloně, na zelené zahradě pobíhající chlapec, dva chlapci, tři, čtyři. Padají a tráva jim barví kolena na zeleno. Nakonec zbude jen jeden, sám, upadne, zase vstane a běží dál. Doběhne až k okraji lesa, tam na chvilku zaváhá, ale vzápětí si dodá odvahy a pustí se dál do temnoty.

Utíká mezi kmeny stromů, ostré větve ho řežou do nohou, ale on si nepřipouští bolest, nezastaví se a nepřemůže přízraky kvílející v kmenech vyvrácených stromů.

Nakonec se zastaví u Malininy postele. Tiskne jí hrudník a zase ho pouští, pravidelnými sevřeními jí pomáhá dýchat žlutý ranní vzduch.

Šeptá jí do spícího ucha, ve snu:

Jak se jmenuju? Odkud přicházím?

53.

PONDĚLÍ 13. ÚNORA

Nad městem a okolní nížinou se vznáší nevrlý ranní opar.

Ve vyšetřování zavládlo ticho. Jako před bouří.

V laboratoři čeká na odborný posudek puška.

Na služebně harddisk. Hned ráno ho prohlédnou.

V rovinaté krajině panuje bezvětří, nikde ani noha, jen vyčerpaní policisté, spící i bdící. Börje Svärd doma v posteli, sám pod sepraným bleděmodrým povlečením s kytičkami, z každé strany postele jeden ovčák, pustil je dnes dovnitř. V pokoji na konci chodby dvě ošetřovatelky na noční službě otáčejí v posteli jeho ženu. Börje se snaží vytěsnit zvuky jejich pohybů.

V řadovém domku v Linghemu Johan Jakobsson sedící v polospánku před televizí, v náručí tříletou dcerku se sluchátky na uších, na obrazovce Loranga & Mazarin. Kdy už pochopíš, že spánek je příjemný? Včerejší den strávil výslechem ostatních puberťáků, kteří se zúčastnili obětování tam na poli. Na noc, kdy byl Bengt Andersson zavražděn, měli všichni alibi, byli jen zmatení, jak tomu v tomhle věku bývá. Další den strávený prací, kdy rodinu nechal na holičkách.

Zacharias Martinsson se ve spánku pevně tiskne ke své ženě. Je jí zima, okno ložnice nechali pootevřené, proud ledového vzduchu hrozí nachlazením. Sven Sjöman leží rozvalený v posteli na zádech a hlasitě chrápe, jeho žena sedí v kuchyni, před sebou na stole kávu, se zájmem čte noviny Svenska Dagbladet. Výjimečně dnes vstala dřív než Sven.

Karim Akbar také spí, leží na boku a pravidelně oddychuje, zakašle, natáhne ruku ke své ženě, která je však pryč, sedí na záchodě a s hlavou v dlaních se v duchu ptá, jak to všechno dopadne a co by se stalo, kdyby se o tom dozvěděl Karim.

Zato Karin Johannisonová z kriminálně-technické laboratoře nespí, sedí obkročmo na svém muži a hází vlasy sem a tam, její tělo si bere, co potřebuje, polyká mužské tělo pod sebou, maso, více její než jeho, na co jiného ho vlastně potřebuje?

Vzhůru je i Malin Forsová.

Sedí za volantem auta.

Cílevědomá.

Prostě musí pokračovat po třetí stopě vyšetřování, hnát ji vpřed, mrskat, sedřít z kůže.

Je jí zima.

Toho mrazivého rána auto nedokáže ohřát své nitro na dostatečnou teplotu. Za okénkem vytáhlá kamenná věž kláštera Vreta kloster, za ním leží Blåsvädret. A tam, sama v kuchyni, sedí Rakel Murvallová, před sebou tureckou kávu, s úsměvem vyhlíží ven z okna. Říká si, že chlapci by se už brzy měli vrátit domů, dílny přece nemohou ležet takhle dlouho ladem.

Malin zaparkuje před jejím domem. Bílá vila vypadá unavenější než posledně, jako by se pomalu vzdávala mrazu i lidem uvnitř. Cestička k domu je pečlivě odhrabaná a zametená, jako by jen čekala na to, až na ní rozvinou červený koberec.

Určitě je doma, myslí si Malin. Musím ji překvapit. Přijít, když to nejméně čeká.

Podobně jako včera Tove za sebou teď Malin práskne dveřmi od auta, úmyslně: chce působit sebejistě, agresivně, nadřazeně a stařenu popudit. Pak se jí otevře, odhalí svůj příběh, o jehož existenci Malin nepochybuje.

Zaklepe na dveře.

Představuje si, že vedle ní teď stojí Zeke.

Za dveřmi se ozvou lehké, a přece těžké kroky, matka otevře dveře. Má hubené šedé tváře a ty nejpronikavější oči, jaké kdy Malin viděla. Pohled staré ženy ji sžírá, oslabuje, zbavuje ji vůle, děsí ji.

Je jí přes sedmdesát, co by mi asi tak mohla udělat? dodává si Malin v duchu kuráže, ale ví, že tomu tak není: tahle žena je schopná čehokoliv.

„Á, inspektorka Forsová,“ uvítá ji vlídným tónem Rakel Murvallová. „Co pro vás mohu udělat?“

„Buďte tak hodná a pusťte mě dál, venku je zima. Chtěla bych vám položit ještě pár otázek.“

„A vy myslíte, že na ně budu znát odpověď?“

Malin přikývne.

„Myslím, že vy znáte odpovědi na všechny otázky světa.“

Rakel Murvallová ustoupí stranou a pustí Malin dál.

Káva je horká a přiměřeně silná.

„Vaši synové nejsou zrovna žádní svatouškové,“ konstatuje Malin a sedne si na dřevěnou židli.

Oči Rakel Murvallové nejprve potemní ješitností a vzápětí hněvem.

„Co vy víte o mých chlapcích?“

„Vlastně jsem si s vámi přišla promluvit o vašem čtvrtém synovi.“

Malin odloží hrneček a zadívá se Rakel Murvallové do očí, hypnotizuje ji pohledem.

„O Karlovi,“ dodá.

„O kom?“

„O Karlovi.“

„O tom moc zpráv nemám.“

„Pokud vím, jeho otcem byl někdo jiný. Kdo?“

„Vidím, že už jste s ním mluvila.“

„Ano, mluvila. Řekl mi, že jeho otec byl námořník, který ztroskotal, když jste byla v jiném stavu.“

„To je pravda,“ odvětí Rakel Murvallová. „U Kapverd osmnáctého srpna 1961. Loď Dorian. Potopila se i s posádkou.“

„Myslím, že lžete,“ odvětí Malin, avšak Rakel Murvallová se jen usměje a pokračuje:

„Jmenoval se Peder Palmkvist.“

Malin vstane: „To je prozatím všechno.“

Stařena se také zvedne a Malin si všimne, jak pohledem ovládá celý pokoj.

„Jestli se tu ještě jednou ukážete, budu si na vás stěžovat.“

„Jen se snažím dělat svou práci, paní Murvallová, nic víc.“

„Víte, lodi se potápějí. Jako žulové balvany.“

Malin projíždí kolem benzínové stanice rodiny Murvallových, zhasnutý nápis Preem, okna obchodu zející tmou a zavřená slévárna, která jako by prosila o slitování, aby ji konečně zbourali.

Pokračuje přes Brunnby a Härnu ve snaze vyhnout se domu, kde bydlel Bengt Andersson. Ze silnice jsou vidět jen střechy, ale Malin přesto ví, který z domů to je.

Majitel už byt jistě vystěhoval, těch pár věcí, které šly prodat, poslal na aukci a výtěžek připadl na dobročinné účely. Rebecka Stenlundhová sice byla tvá sestra, ale jen pokrevní, z právního hlediska jste sourozenci nebyli, takže nedostane ani to málo, co jsi po sobě zanechal.

Už se nastěhoval nový nájemník? Nebo prázdné pokoje stále čekají, až se vrátíš domů? Ale třeba už doma jsi? Na okenních parapetech se usazuje prach, kohoutky začínají pomalu, tiše rezivět.

Malin projede pod akvaduktem, pak kolem školy, z kapsy vytáhne telefon a rozhodne se: na ranní poradu se dnes vykašlu.

„Johane? Tady Malin.“

„Malin?“

Rozespalý hlas Johana Jakobssona, nejspíš právě dorazil do práce.

„Mohl bys pro mě něco udělat, než se pustíš do toho harddisku Rickarda Skoglöfa?“

Poprosí ho, aby ověřil údaje o ztroskotání lodi Dorian a jméno námořníka.

„To by snad mělo být někde na internetu. Třeba na stránkách nějakých fandů mořeplavby.“

„No jasně. Hrdinové obchodní flotily určitě mají své obdivovatele, kteří nedopustí, aby upadli v zapomnění. Anebo můžu zkusit Námořnický svaz.“

„Díky, Johane. Máš to u mě.“

„Ty sliby si nech, dokud to nezjistím. Pak se hned pustím do toho harddisku.“

Malin položí telefon a odbočí k domovu důchodců ve Vretalidenu.

Na recepci se tentokrát neohlásí, a přestože spěchá, opět ucítí stejný pach neparfémovaného čisticího prostředku, jeho chemickou nepřirozenost a pochmurnost. Doma všichni používáme saponáty s citrónovou nebo květinovou vůní, jen tady ne. Vždyť je to taky domov a jeho obyvatelé by si zasloužili příjemnější vůni.

Vyjede výtahem do třetího oddělení a projde chodbou k pokoji Gottfrida Karlssona.

Zaklepe.

„Dále.“

Malin otevře dveře, opatrně vejde dovnitř, pod žlutou přikrývkou na posteli hubené tělo. Než stačí promluvit, starý pán ji předběhne:

„Slečno Forsová, doufal jsem, že ještě přijdete.“

Malin si pomyslí, že všichni čekají, až si k nim pravda sama najde cestu, nikdo s ní nechce vyrukovat sám, ani jí pomoci na světlo. Ale co když je podstata pravdy právě taková? Žádné razantní tvrzení, jen sled prchavých, plachých událostí a uvnitř jedno veliké možná?

Malin přistoupí blíž a Gottfrid Karlsson poplácá dlaní do postele.

„Posaďte se ke mně, slečno Forsová, ke starému člověku.“

„Děkuju.“ Malin uposlechne.

„Sestřičky mi četly o vašem případu.“ Gottfrid Karlsson se téměř slepýma očima zadívá na Malin. „To je ale svinstvo. A ti bratři Murvallové budou asi pěkná sebranka. Museli se narodit těsně potom, co jsem se odstěhoval. Ale samosebou jsem znal jejich matku a otce.“

„Jaká byla jejich matka?“

„Byla spíš nenápadná, moc se neprojevovala, ale dobře si pamatuju její oči. Říkal jsem si, že s Rakel Karlssonovou asi není radno si zahrávat.“

„Karlssonovou?“

„Jo, jmenovala se stejně jako já. Karlsson je tu v okolí asi nejčastější příjmení. Ale pak se vdala za Cikána Murvalla.“

„Jaký byl on?“

„Ten? To byl starej ochmelka a vejtaha. Ale řekl bych, že v jádru byl srab. Ne jako Kalle ze zatáčky, ten byl z jinačího těsta.“

„Ona měla před svatbou nemanželského syna, viďte?“

„Jo, myslím, že máte pravdu, ale na jméno si už nevzpomenu. Jako by se mi věci časem vykouřily z hlavy. Ale jedno si pamatuju. Jeho otec prý ztroskotal na moři, ještě než se kluk narodil.“

„Jak to zvládala sama s dítětem? Asi to neměla lehké.“

„To děcko jsme jaktěživi neviděli.“

„Jak to myslíte?“

„Všichni věděli, že má syna, ale nikde se s ním neukazovala, nebrala ho s sebou ani do vsi.“

„A potom?“

„Musely mu být dva, když si vzala Cikána Murvalla. Ale víte, slečno, leccos se povídalo.“

„Copak?“

„Jó, mě se neptejte. To byste se musela optat Weina Anderssona.“

Gottfrid Karlsson položí svou žilnatou ruku na Malininu dlaň.

„Bydlí v domově důchodců v Stjärntorpu. Plavil se tehdá na stejné lodi. Ten bude vědět víc než já.“

Dveře pokoje se náhle otevřou, Malin se ohlédne přes rameno.

Sestra Hermanssonová.

Krátké kudrnaté vlasy se jí ježí na hlavě a v kontaktních čočkách, které dnes vystřídaly tlustá skla brýlí, vypadá minimálně o deset let mladší.

„Inspektorko Forsová,“ zahřímá. „Jak se vůbec opovažujete?“

54.

„K mým klientům nikdo nesmí bez ohlášení. To platí i pro policii.“

„Ale…“

„Nikdo, inspektorko Forsová, ani vy.“

Sestra Hermanssonová doslova vytáhla Malin z pokoje Gottfrida Karlssona a přes chodbu do sesterny. Tam se do ní pustila.

„Naši klienti možná vypadají silnější, než ve skutečnosti jsou, ale většina z nich opravdu nemá sil nazbyt, v takovéhle kruté zimě nám umírají jeden za druhým a pak se nám tu po oddělení šíří panika.“

Malin nejprve dostala vztek. Klienti? To snad znamená, že jsou svými pány, ne? Tak si snad můžou dělat, co se jim zachce. Ale pak si uvědomila, že sestra Hermanssonová má vlastně pravdu. Kdyby se o staříky nestarala a nechránila je, tak kdo potom?

Nakonec se jí Malin omluvila.

„Omluva se přijímá,“ odvětila sestra Hermanssonová a vypadala nadmíru spokojeně.

„Ale měli byste změnit čisticí prostředek,“ dodala Malin na odchodu.

Hermanssonová jí věnovala nechápavý pohled.

„Ten neparfémovaný saponát. Existují i antialergenní čisticí prostředky s různými vůněmi. Jsou mnohem příjemnější a stojí jen o pár öre víc.“

Hermanssonová se zamyslí.

„Dobrý nápad,“ řekne nakonec a začne listovat v papírech na znamení, že vybavování skončilo.

Malin přechází přes parkoviště před domovem, když jí zazvoní telefon.

Rozběhne se zpátky ke dveřím, uvnitř v teple s pachem chemikálií vytáhne mobil z kapsy.

„Je to tak. Našel jsem to v záznamech Námořnického svazu.“

Hlas Johana Jakobssona zní také spokojeně.

„Takže Dorian ztroskotal a na palubě byl námořník jménem Palmkvist?“

„Přesně tak. Na rozdíl od jiných se nezachránil ve člunu.“

„To znamená, že to někteří přežili?“

„Zřejmě jo.“

„Díky, Johane. Máš to u mě.“

Trosky.

Jezero, na němž se snad jednou provždy usadil led. Malin na pár vteřin odtrhne oči z cesty, zadívá se na Roxen, na silnici zřízenou přes zimu na metr tlustém ledě jezera a na auta projíždějící tím relativním bezpečím. V dálce vidí kouřící komíny chat maličkých jako poštovní známky.

Zámek Stjärntorp.

V osmnáctém století vyhořel, pak byl znovu postaven. Dodnes patří rodině Douglasů a stále čiší bohatstvím.

Zámek už nemůže být ponuřejší. Šedě omítnutá dvoupatrová stavba z kamene se zakrslými okénky, před ní holé nádvoří obklopené nepříliš vzhlednými sklady. Vedle spící trosky původního zámku jako všudypřítomné memento, co všechno se může stát.

Domov pro seniory leží na samém okraji panství, hned za zatáčkou, kde se cesta konečně osvobozuje od lesa a skýtá výhled na jezero.

Třípatrová, bíle omítnutá budova. Tady může bydlet nanejvýš třicet lidí. A jaké tu asi musí být ticho, jen tu a tam osamělé projíždějící auto.

Malin zaparkuje před vchodem.

Na koho narazím tentokrát? Na další Hermanssonovou?

Pak si vzpomene, že Tove dnes na večeři pozvala Markuse. Malin jen doufá, že to tentokrát neskončí fiaskem. Pozorujíc budovu si v duchu říká: snad tu večeři nějak přežijeme, Weine Anderssone.

Weine Andersson sedí na vozíku u okna s výhledem na jezero.

Malin se tentokrát ohlásila na recepci, a dokonce se zdálo, že postarší sestra měla z její návštěvy radost. Nevadilo jí ani, že Malin je od policie a přichází ohledně služební záležitosti.

„To bude mít Weine radost. Moc návštěv za ním nechodí.“ Pak se na chvíli odmlčí. „A on má tak rád mladé lidi.“

Mladé lidi? napadne Malin. Spadám ještě vůbec do té kategorie? Tove je mladá, já už ne.

„Pravou stranu těla má ochrnutou po mrtvici. Mluvit sice může bez problémů, ale snadno se rozpláče.“

Malin přikývne a vejde dovnitř.

Spatří holohlavého starce s námořnickým tetováním na obou rukou. Do ochrnuté ruky v závěsu mu kdosi vyryl kotvu a její hrubé obrysy vyplnil inkoustem.

Vrásčitý obličej pokrytý stařeckými skvrnami, jedno oko slepé, ale zdá se, že druhým vidí o to lépe.

„Jo, jo,“ vypráví s okem upřeným na Malin. „Plavili jsme se tenkrát na jedné lodi. A s Palmkvistem jsem sdílel kajutu. Nebyli jsme sice bůhvíjací kamarádi, ale to víte, byli jsme ze stejného kraje, tak jsme samosebou drželi při sobě.“

„Utopil se?“

„U Kapverd nás zastihla bouře. Ne zas tak velká, ale zasáhla nás obrovská vlna, loď se naklonila a do půl hodiny se potopila. Já jsem tenkrát doplaval k záchrannému člunu. Trvalo čtyři dny, než nám přišli na pomoc z lodi Franscisca. Pili jsme dešťovou vodu, to nám zachránilo život.“

„Musela vám být zima.“

„Zima ne, dokonce ani voda nebyla studená. Byla jen hrozná tma.“

„A Palmkvist?“

„Toho jsem v tom zmatku vůbec neviděl. Myslím, že byl v podpalubí, a to se rychle zaplavilo vodou, už při první vlně. Já jsem měl službu nahoře na můstku.“

Malin si v duchu představí tu scénu.

Kymácející se loď.

Mladého muže probudí náraz, stoupající voda se ve tmě přibližuje jako klubko chapadel, dveře kajuty nejdou otevřít, zvenčí na ně také tlačí voda, dosahuje mu nad ústa, nos, nad hlavu. Nakonec se jí poddá, vdechne ji do plic a zahalí ho měkký vlídný opar spánku a tma teplejší než ta, kterou právě opustil.

„Věděl Palmkvist o tom, že bude otcem?“

Weine Andersson si znechuceně odfrkne.

„Slýchal jsem ty řeči, když jsem se vrátil domů. Ale to vám říkám jistě: Palmkvist nebyl otcem dítěte Rakel Karlssonové. Ženský ho v tomhle ohledu nezajímaly.“

„On nechtěl děti?“

„Byl to námořník, inspektorko Forsová. Jací chlapi myslíte, že se dřív dávali k námořnictvu?“

Malin přikývne a odmlčí se, pak pokračuje:

„A kdo byl tedy otcem dítěte, když ne Palmkvist?“

„Už jsem se na moře nikdy nevrátil. Třetí noc ve člunu, když se zdálo, že se vítr utišil, se bouře vrátila. Držel jsem Juana vší silou, ale vyklouzl mi. Byla noc a tma a vítr jako o zimní noci. Moře rozevřelo svou tlamu, hladově řvalo, drželo nás ve svých spárech, chtělo nás spolknout a…“

Weinu Anderssonovi selže hlas. Zdravou rukou si zakryje obličej, skloní hlavu a pláče.

„…i když jsem ho držel vší silou, vyklouzl mi z náručí, viděl jsem, jak mu oči zaplavil děs, jak zmizel v té černotě… byl jsem bezmocný…“

Malin čeká.

Čeká, až se Weine Andersson vzchopí, ale zrovna když si myslí, že je připraven k dalšímu vyprávění, se stařec opět rozpláče.

„…pak už jsem… zůstal sám, myslím… že jsem neměl jinou možnost.“

Malin stále čeká.

Smutek pomalu mizí Weinu Anderssonovi z očí.

A pak, aniž by se Malin zeptala, pokračuje:

„Palmkvista trápily ty řeči o Rakel Karlssonové. Začalo to, ještě než jsme vypluli. Ale já jsem věděl, kdo byl otcem toho děcka, a nebyl jsem sám.“

„Kdo?“

„Říká vám něco jméno Kalle ze zatáčky? Ten byl otcem jejího kluka a taky se povídalo, že to on zmlátil Cikána tak, až skončil na vozíku.“

Malin cítí, jak se jí tělem rozlévá teplo. Ledové teplo.

55.

LJUNGSBRO, ZÁBAVNÍ PARK, ZAČÁTEK LÉTA 1958

Jen se podívejte na ty jeho pohyby.

Napjaté svaly, temné oči.

Jak se mu ostatní klidí z cesty, instinktivně uhýbají stranou, když přichází s tou či onou.

Je tak ohromný, Kalle.

Sladká vůně léta se mísí s potem tančících těl a na chvíli dává zapomenout na dřinu pracovních dní. Očekávání, údy plné pulsující krve, bolestná touha.

Viděl mě.

Ale vyčkává.

Tančí, chystá se. Narovnej se, Rakel, narovnej se.

Orchestr na pódiu, vůně párků, kořalky a chtíče. Jedna, druhá, třetí… ostatní děvčata jsou tlustá, to mají z té čokolády, kterou se věčně cpou ve fabrice u pásu. Ale ty ne, Rakel, ty jsi jiná: zaoblená jen na těch správných místech, tak se narovnej, vystrč prsa, jen pro něj, co kolem tančí s tou či onou.

On je zvíře.

Syrový chtíč.

Ztělesnění násilí. Toho původního, beze směru, neutuchajícího a vzdorovitého, pro něž v téhle čokoládové zemi není místa.

Dnes večer si Kalle zatančí s tebou, Rakel. Jen si to představ, tančit s ním… Kalleho poslední dnešní tanec bude patřit mně, to já budu vdechovat vůni potu z jeho košile.

Přestávka. Lidské myši proudící ven z parketu, barevné lampióny a fronta na párek, stále více prázdných čtvrtinkových lahví od kořalky, u vchodu motocykly, jejich rádoby drsní majitelé a zezadu se k nim tisknoucí děvčata. Kolem fronty projde Kalle, olizuje hořčici z párku a polyká, vedle něj se natřásá další tlustá husa. Teď mě uviděl, vytrhl se jí a jde ke mně, ale teď ještě ne, ještě je brzy. Otočím se a vykročím směrem k záchodkům, protáhnu se frontou a za sebou celou tu dobu cítím jeho kroky, těžký dech.

Ještě ne, Kalle.

Já se před nikým nakrucovat nebudu.

Nad parketem svítí nápis Tanec demokracie.

Kolem něj, chlapa, se motají ženské. Jediný v sále si zaslouží to označení.

Ale on je odmítá.

Dívá se směrem ke mně.

Mám? Nikdy. Nebudu se před nikým naparovat. Znovu tančí, v náručí jiné tělo, ale po parketu přesto vede mě.

Pánská volenka.

Odmítnu jednoho, druhého, třetího, čtvrtého.

Pak přijde Kalle.

Stojím přitisknutá k dřevěnému obložení.

Uchopí mou ruku. Neptá se, prostě mě chytne, ale já zavrtím hlavou.

Táhne mě k parketu.

Ale to ne.

„Tančit můžeš s těma tlustejma nánama, Kalle.“

A on pustí mou ruku, chytí děvče vedle sebe a vede ji kolem dokola, a pak další a další, dokud hudba neutichne. Stojím u východu z parku a vidím ho přicházet, do jeho rámě zavěšená jedna či druhá.

Kalle, zašeptám tiše, aby mě nikdo neslyšel.

Čekám, naslouchám zvuku vzdalujících se motocyklů a opilosti přecházející ve sny a bolest hlavy. Lampy zhasínají, muzikanti nakládají nástroje do autobusu.

Vím, že se vrátíš.

Tiše bublající kanál, tma, noc bez jediné hvězdy, jejich svit i měsíční paprsky zahalil závoj mračen.

Kolik času uběhlo?

Hodina?

Však ty přijdeš.

Už jsi s ní hotov, Kalle?

Tamhle přicházíš, vyjdeš ze zákrutu cesty a na pozadí žluté fasády domku strážného vypadáš tak maličký.

Ale ty nejsi malý chlapec.

Proto tu na tebe té vlhké a chladivé červnové noci nečekám, proto v sobě necítím ten rostoucí žár, když se přibližuješ.

Máš rozepnutou košili.

Chlupatá hruď, černé oči, veškerá síla tvého těla zaměřená na mne.

„Tak přece jsi počkala.“

„Čekám na tebe.“

Vezmeš mě za ruku a vedeš mě cestou kolem nových domků, pak zahneš doleva na lesní cestu.

Co jsem čekala?

Co jsem si představovala?

Tvá ruka.

Najednou je cizí. Tvá vůně i tvůj stín jsou mi cizí. Nechci tu být. V lese. S tebou. Chci, abys mě pustil.

Pusť mě.

Ale ty mi svíráš ruku stále pevněji, vedeš mě do tmy a já nevím, jestli to pořád ještě chci, Kalle.

Cosi si pro sebe mumláš.

Něco o kořalce, bručíš si slova pod vousy, tvůj pach se mísí s vůní lesa, je plný nového života, ale zároveň tlení, zániku.

Pusť, pusť mě.

Teď už to vyslovím nahlas. Ale ty mě táhneš a smýkáš dál, jsi silný a přesně tak surový, jak jsem si tě představovala.

Jsi lev? Leopard? Nebo krokodýl? Či snad medvěd?

Chci pryč.

Já jsem Rakel.

Ta povýšená.

Tvé mručení.

Vtom se zastavíš, kolem nás černá pouta, otočíš se a já se ti snažím vysmeknout, ty mě však chytneš i za druhou ruku, zvedneš mě do vzduchu, nemáš v sobě ani špetku lidskosti. Pryč je světlo a sny.

Buď zticha, ty děvko, drž hubu.

Ležím na zemi, ne, ne, takhle ne, uhodíš mě do obličeje a já křičím, ale jediné, co cítím, je chuť železa a cosi tvrdého, silného a dlouhého, co si razí cestu vzhůru.

No vidíš, jen pěkně lež, Kalle je tady.

Země se mi zařezává do těla, hořím.

Tohle jsem tak strašně chtěla? Po tom jsem toužila?

Ale jmenuju se Rakel a před nikým se nebudu nakrucovat.

Budu jako ty, Kalle, ale na rozdíl od tebe mazaná.

Trháš mě na kusy, ale já už se nebráním, ležím klidně a je zvláštní, jak dokážu tu chvíli zmenšit do nicotnosti.

Praskám, pukám, pod tvou tíhou nemůžu dýchat, a přece neexistuješ.

Konečně jsi hotov.

Vstaneš. Zapínáš si kalhoty, mumláš si: ty couro, všechny jste coury.

Praskající větve, zakopneš, zakleješ, a pak mi ticho poví, že už jsi pryč.

Noc teprve začíná.

Tma se mi smrskla v bránici, do vzduchu se napřáhnou dvě ruce, protrhnou průhlednou lesklou blánu a rozhodnou se, že tady a teď začne nový život.

Už teď to cítím.

Jak ve mně roste všechna ta bolest a utrpení být člověkem.

Plazím se po mokré zemi.

Větve se nade mnou kroutí, kmeny stromů se mi vysmívají, jehličí, listí a mech mě řežou.

Svinu se do klubíčka. Ale pak vstanu.

Zdvihnu bradu.

Narovnám záda.

56.

PONDĚLÍ VEČER, ÚTERÝ 14. ÚNORA

„Podáme si ruce, ne?“

Markus k ní napřáhne ruku, Malin ji uchopí. Jeho sevření je pevné a sebejisté, avšak ne přehnaně tvrdé.

Dobře nacvičené, napadne Malin a představí si muže v bílém lékařském plášti, jak s chlapcem, ze kterého chce mít dokonalého syna, trénuje dokonalý stisk ruky.

„Vítej u nás.“

„Děkuju za pozvání.“

„Nemáme to tu asi tak velké jako tvoje rodina,“ řekne Malin a rukou ukáže na malou předsíň, hned se však zarazí. Proč se před ním automaticky omlouvám?

„Máte to tu hezké,“ řekne Markus. „Taky bych chtěl bydlet takhle blízko centra.“

„Promiň…“

Malin se kousne do rtu a zarazí se, ale teď už musí větu dokončit.

„Že jsem minule byla tak naštvaná.“

„Já bych být vámi taky zuřil,“ usměje se Markus.

Z kuchyně vyjde Tove.

„Máma udělala špagety s domácím pestem. Máš rád česnek?“

„Loni v létě jsme si pronajali dům v Provence. Tam jsme měli domácí česnek přímo ze zahrádky.“

„To my v létě většinou podnikáme jen jednodenní výlety,“ řekne Malin a pak rychle dodá: „Půjdeme hned ke stolu? Nebo si dáš nejdřív něco k pití? Třeba colu?“

„Mám hrozný hlad,“ odpoví Markus. „Takže klidně rovnou ke stolu.“

Malin ho pozoruje, jak hltá.

Snaží se ovládnout, chovat se slušně, jak se mu to jistě snažili vštípit rodiče, ale nakonec v něm přece jen zvítězí pubertální hlad.

„Možná jsem tam dala trochu moc parmezánu…“

„Ne, bylo to moc dobré,“ přeruší ji Markus. „Výborné.“

Tove si odkašle.

„Mami, přemýšlela jsem o tom dědově návrhu. Zní to jako fajn nápad. Ale nemohla bych s sebou vzít Markuse? Už jsme o tom mluvili s jeho rodiči a koupili by mu letenku.“

Počkej chvíli.

Jak si to představuješ?

Pak si vzpomene na sebe a Janneho. Malin bylo čtrnáct, jemu šestnáct. Leželi v posteli v blíže neurčeném pokoji, jejich prsty opatrně hledaly knoflíky na oblečení toho druhého. Jak bychom bez sebe mohli vydržet déle než pár hodin? Stejný pocit teď vidí v Toviných očích.

Plný očekávání, ale s prvními náznaky tušení, že nic netrvá věčně.

„Dobrý nápad,“ řekne Malin. „Vždyť tam mají dvě ložnice pro hosty.“

Pak se usměje.

Zamilovaný párek puberťáků. S mými rodiči. Na Tenerife.

„Já jsem pro. Ale musíme se nejdřív zeptat dědy.“

Markus změní téma:

„Naši by vás rádi někdy pozvali na večeři.“

Pomoc.

Ne. Jen to ne.

Bílé lékařské pláště a povýšená paní domu. Nacvičený stisk ruky. Omluvy.

„To je od tvých rodičů milé,“ odpoví Malin. „Vyřiď jim, že ráda přijdu.“

Když Markus odejde, zůstanou Malin s Tove sedět v kuchyni. Jejich těla vypadají v odrazu okna na pozadí kostela jako černé obrysy.

„Viď, že je milý?“

„Dobře vychovaný.“

„Ale ne zas moc.“

„To víš, že ne, Tove, ale dost na to, aby sis na něj dávala pozor. Slušně vychovaní bývají nejhorší.“

„Jak to myslíš, mami?“

„Ale, to jsem jen tak plácla, Tove. Je fajn.“

„Tak já zítra zavolám dědovi.“

Malin zazvoní vnitřní budík, probudí se, ačkoliv hodiny na nočním stolku ukazují teprve 2.34 a celé její tělo volá po odpočinku.

Převaluje se v posteli ve snaze znovu usnout, dokonce se jí podaří vytěsnit myšlenky na vyšetřování, na Tove, Janneho a všechny ostatní, ale spánek přesto nepřichází.

Musím spát, musím.

Ta mantra ji s každým opakováním ještě více probouzí, až nakonec vstane a jde do kuchyně, napije se mléka přímo z krabice a vzpomene si, jak hrozně ji iritovalo, když to dělal Janne, jak jí to připadalo odporné a nevychované, v jiném domě, za městem, leží Janne, také nespí a přemýšlí, jestli se mu vůbec někdy přestanou zdát ty sny, a pak, aby zapudil vzpomínky z džungle a horských cest, si představí obličej Malin a Tove, uklidní ho to, rozveselí i rozesmutní a napadne ho, že jen lidé, které doopravdy milujeme, v nás mohou vyvolávat tak rozporuplné pocity, pak vstane, jde do Tovina pokoje, dívá se na její prázdnou postel a představuje si, že tam leží jeho dcera, napadne ho, že z té postele už brzy vyroste, ale že ji od sebe nechce pustit pryč, v bytě ve městě stojí ve stejné chvíli u Toviny postele Malin a přemýšlí, jestli to všechno mohlo být jinak nebo jestli jsou naše životy předem určené.

Má chuť pohladit Tove po vlasech.

Ale třeba by se probudila. Nechci tě vzbudit, Tove, ale chci tě mít pořád u sebe.

Včera zahajovací pondělní poradu zrušili. „Bez tebe to nemá cenu, Malin,“ řekl jí Sven Sjöman do telefonu.

Dech ostatních se těžce vznáší v zasedací místnosti, všichni vypadají odpočatější než Malin.

Možná proto, že už přišly výsledky z laboratoře?

Gumové projektily nalezené v bytě Bengta Anderssona byly vypáleny z malorážky Niklase Nyréna, na které našli otisky prstů Joakima Svenssona a Jimmyho Kalmvika.

„Tak to bychom měli,“ konstatuje Sven. „Takže už víme, kdo střílel Bengtu Anderssonovi do okna. Teď můžou Malin se Zekem ty grázlíky pěkně zmáčknout, jestli nám třeba něco netají. Pusťte se do toho co nejdřív. Touhle dobou by měli být ve škole.“

Pak jim Malin poví, co nového se dozvěděla o Murvallových.

Když vysvětluje spojení Kalleho ze zatáčky s jejich rodinou, přímo cítí, jak z Karima Akbara čiší skepse. I kdyby Kalle byl otcem Karla Murvalla, jakou to hraje roli? Jak nám to může pomoci?

„Murvallovi jsou mrtvá stopa. Teď se musíme soustředit na jiné věci. Najít nové nitky v síti těch pohanských uctívačů, na tom harddisku určitě něco bude. Johane, jak jste pokročili? Aha, už jste se dostali přes heslo, ale je tam spousta zamčených složek.“

Malin se však jen tak nevzdá: „To ale znamená, že Karl Murvall je bratr Bengta Anderssona. A sám o tom nejspíš ani neví.“

„Pokud ovšem ten stařík v Stjärntorpu mluvil pravdu,“ namítne Karim.

„To se dá přece snadno ověřit. DNA Bengta Anderssona už máme, teď jen zbývá vzít vzorek Karlu Murvallovi a je to.“

„Pomalu, pomalu,“ zarazí ji Karim. „Takhle osobní testy nemůžeme provádět jen na základě tvrzení nějakého senilního dědy. Obzvlášť ne, když mají pro vyšetřování přinejmenším pochybný význam.“

Včera po večeři Malin zavolala Svenovi a pověděla mu, co se dozvěděla od Weina Anderssona.

Sven ji pozorně vyslechl a Malin si nebyla jistá, jestli je spokojený nebo naštvaný, že v neděli pracovala na vlastní pěst. Nakonec řekl: „No dobře, Forsová, tuhle část vyšetřování necháme otevřenou. A bratři Murvallové stejně zatím sedí ve vazbě kvůli těm zbraním.“

Snad proto se jí teď zastane:

„Malin a Zeke, vyslechněte ještě jednou Karla Murvalla. Má sice na ten večer alibi, ale zkuste zjistit, jestli o té rodinné historii něco ví. Minule vám mohl lhát. Tím začněte a pak si vemte do parády Kalmvika se Svenssonem.“

„A co ten test DNA?“

„Jedno po druhém, Malin. Nejdřív si s ním promluvte. Uvidíte, jestli to k něčemu bude. A vy ostatní, otočte každý kamínek téhle mozaiky, zaměřte se na úhly a kouty, kde jsme zatím nehledali. Čas běží a všichni víme, že čím déle od vraždy, tím máme menší šanci na dopadení pachatele.“

Zeke přijde k Malininu pracovnímu stolu.

Naštvaný, příkrý pohled, zúžené zorničky.

Zase má vztek, že jsem ho včera nevzala s sebou. Copak si nikdy nezvykne?

„Mohlas mi zavolat, Malin. Myslíš, že o tom Karl Murvall něco ví? O Kallem ze zatáčky?“

„Přemýšlela jsem o tom. Možná to ví, i když ve skutečnosti vlastně ne, jestli chápeš, jak to myslím.“

„Ty jsi na mě moc filozofická, Malin. Tak vyrazíme do Collinsu, ne? Je úterý a touhle dobou určitě bude v práci.“

57.

Továrna Collins Mekaniska AB za Vikingstadem.

Asfaltové parkoviště rozprostírající se asi na sto metrech mezi okrajem hustého lesa a vrátnicí se závorou, která je jediným otvorem v deset metrů vysokém pletivu korunovaném dokonalou spirálou ostnatého drátu.

Collins, jakožto jedna z mála úspěšných firem v okolí, dodává díly pro Saab General Motors. V montovně pracuje tři sta zaměstnanců. Ještě před pár lety jich bylo sedm set, čínská konkurence je však neúprosná.

Ericsson, NAF, Saab, BT-Trucks, Printcom; všichni omezili výrobu nebo odsud dočista zmizeli. Malin dobře ví, co následuje po zavření další továrny: růst násilné trestné činnosti a domácího násilí. Zoufalství nemá daleko k ráně pěstí, ať si politici říkají, co chtějí.

Ale za čas se kupodivu vše vrátí do starých kolejí. Někteří seženou novou práci, jiní nastoupí do rekvalifikačních programů a kurzů nebo jsou donuceni či přemluveni k předčasnému odchodu do důchodu. Stanou se z nich uměle potřební na konci cesty, v bodě zlomu, na hranici společnosti, které se rodina Murvallových zuby nehty brání. Vždy si diktovali své vlastní podmínky a u toho také chtějí zůstat.

Jaké to asi musí být, přiznat si, že člověk dosloužil, přemýšlí Malin. Ani si to nedokážu představit. Být nechtěná, nepotřebná.

Za neproniknutelností ostnatého drátu stojí bílé tovární budovy bez oken podobné hangárům.

Vypadá to tu jako vězení, uvědomí si Malin.

Vrátný má na sobě modrou uniformu Falks Security a z jeho obličeje není jasné, kde končí tváře a začíná brada a krk. Doprostřed vší té kůže stvořitel vložil dvě šedé vodnaté oči, které teď nedůvěřivě hledí na Malin, ukazující svůj služební průkaz.

„Hledáme Karla Murvalla. Měl by tu být šéfem IT oddělení.“

„Proč ho hledáte?“

„To vám může být jedno,“ řekne Zeke.

„Musíte uvést…“

„Policejní záležitost,“ odvětí Malin, muž od ní odtrhne vodnaté oči, zvedne telefon a kamsi volá, pak několikrát přikývne a sluchátko zase položí.

„Můžete jít na hlavní recepci.“

Malin a Zeke pokračují k hlavnímu vchodu. Projdou kolem zavřených montážních hal dlouhých několik set metrů. Na půli cesty je pár otevřených dveří, ze stropních trámů visí stovky opotřebovaných kladek, jako by už příliš dlouho odpočívaly a čekaly na nové úkoly. Otočné dveře z leptaného skla pod ocelovými nosnými trámy je zavedou na recepci. Za mahagonovým pultem sedí dvě ženy, ale zdá se, že ani jedna nezaznamenala jejich příchod. Nalevo od recepce vede vzhůru široké mramorové schodiště. Celá místnost je cítit saponátem s vůní citrónu a leštidlem na kůži.

Dojdou až k pultu. Jedna z žen k nim vzhlédne.

„Karl Murvall už je na cestě. Zatím se můžete posadit támhle do těch křesel k oknu.“

Malin se otočí. Na hnědém koberci tři vejcovitá křesla.

„Bude to trvat dlouho?“

„Jen pár minut.“

O pětadvacet minut později sejde ze schodů Karl Murvall, na sobě šedé sako, žlutou košili a příliš krátké tmavomodré džíny. Malin se Zekem vstanou, vykročí mu naproti.

Podá jim ruku, tvář má však bez výrazu.

„Á, kriminální inspektoři. Čím jsem si zasloužil tak vzácnou návštěvu?“

„Potřebovali bychom si s vámi někde v klidu promluvit.“

Karl ukáže ke křeslům.

„Třeba tady?“

„Raději v nějaké konferenční místnosti,“ zavrtí hlavou Malin.

Karl Murvall se mlčky otočí a vykročí zpět ke schodům, jen se ohlédne přes rameno, aby se ujistil, že ho následují.

Na zámku skleněných dveří vyťuká kód, dveře se samy otevřou a odhalí dlouhou chodbu.

V jedné místnosti, kterou míjejí, se za dveřmi z kalného skla ozývá hlasité bzučení ventilátoru. Za sklem je vidět černý stín.

„Serverovna. Srdce celé výroby.“

„Tu máte na starost vy?“

„Ano, to je moje místnost,“ odvětí Karl Murvall. „Tady jsem pánem já.“

„Takže tady jste pracoval tu noc, kdy byl Bengt Andersson zavražděn?“

„Přesně tak.“

Karl se zastaví před dalšími skleněnými dveřmi, vymačká ještě jeden kód. Dveře se otevřou, za nimi spatří asi deset metrů dlouhý dubový stůl, kolem něj deset židlí značky Myran, uprostřed na stole podnos s ohnivě červenými jablky.

„Zasedací místnost správní rady,“ řekne Karl. „To by vám snad mělo stačit.“

„Takže?“

Karl Murvall sedí na druhé straně stolu, opřen o opěradlo židle.

Zeke se nemůže na židli uvelebit, vrtí se ze strany na stranu.

Malin se nakloní přes stůl.

„Vaším otcem nebyl žádný námořník.“

Obličej Karla Murvalla zůstane nehybný, nepohne ani svalem, oči má klidné.

„Byla to legenda jménem Karl Andersson, v Ljungsbro zvaný Kalle ze zatáčky. Věděl jste to?“

Karl Murvall se zakloní, usměje se. V jeho výrazu není výsměch, jen prázdno a samota.

„To je hloupost,“ odvětí.

„Ale pokud by to byla pravda, znamenalo by to, že jste s Bengtem Anderssonem byli nevlastní bratři.“

„Já a on?“

Zeke přikývne.

„Vy a on. Řekla vám to někdy matka?“

Karl Murvall zatne zuby.

„To je opravdu pitomost.“

„Takže o tom nic nevíte? Že vaše matka měla poměr s Kallem ze…“

„Kašlu na to, kdo byl nebo nebyl můj otec. To už je teď za mnou, tak to konečně pochopte. Chápete vůbec, kolik mě stálo úsilí dotáhnout to až sem?“

„Můžeme vám vzít vzorek DNA a porovnat ho s DNA Bengta Anderssona? Pak bychom to věděli jistě.“

Karl Murvall zavrtí hlavou.

„Nemám zájem.“

„Opravdu ne?“

„Ne, protože to vím. Matka mi to řekla. Ale své bratry a jejich život jsem dávno nechal za sebou, takže je mi to stejně ukradené.“

„Takže jste nevlastní bratr Bengta Anderssona?“

„Teď už ne. Je snad mrtvý, ne? Chtěli jste ještě něco? Za chvíli mám další schůzku.“

Cestou zpět k autu se Malin zadívá k okraji černého lesa.

Karl Murvall se s nimi odmítl bavit o otčímovi a dětství v Blåsvädretu, nechtěl se vyjadřovat ani ke svému vztahu s bratry a sestrou. „Už vám neřeknu ani slovo. Máte, co jste potřebovali. Co vůbec víte o mém životě? Jestli už nemáte další otázky, volají mě povinnosti.“

„A co Marie?“

„Co je s ní?“

„Byla na vás taky tak hodná jako na Bengta Anderssona? Hodnější než Elias, Adam a Jakob? Víme, že se o Bengta starala. Věděla, že to byl váš nevlastní bratr?“

Mlčení.

Šedé tváře Karla Murvalla, nepatrné cukání v koutcích úst.

Závora u vrátnice se otevře, vyjdou ven.

Sbohem, vězení, pomyslí si Malin.

Povinnosti.

Jak ponuré.

Karl Murvall je tedy i nevlastním bratrem Rebecky Stenlundhové a ona jeho nevlastní sestrou.

Ale to už není moje starost, přemýšlí Malin. Na to musejí přijít sami, pokud to ještě nevědí. Ačkoliv pochybuji, že by Rebecka Stenlundhová stála o rodinné kontakty.

58.

„Myslíš, že Marie Murvallová věděla, že Bengt Andersson a její nevlastní bratr měli stejného otce? Že proto jí na něm tak záleželo?“

Zekemu je sotva rozumět, mluví s plnými ústy.

Malin si ukousne klobásy.

Stánek u kruhového objezdu ve Valle. Nejlepší párky ve městě.

Motor a topení puštěné, za nimi tiché žluté činžáky a studentské byty v Rydu, mlčí, jako by si byly vědomy svého místa v hierarchii nemovitostí: tady bydlí nemajetní, ať už je to přechodné řešení nebo na celý život, pokud do jejich osudu nezasáhne výhra v loterii.

Na druhé straně dálnice za prořídlou skupinkou stromů univerzitní kampus. Spoustě místních určitě musí připadat jako výsměch, napadne Malin. Stojí tam den co den jako odraz těžce dosažitelných snů, promeškaných šancí, chybných rozhodnutí a hranic možností. Architektura zatrpklosti? Možná.

Ale ne pro všechny. Zdaleka ne pro všechny.

„Neodpověděla jsi mi na otázku.“

„Nevím,“ odvětí Malin. „Třeba cítila, že ji s ním pojí nějaké pouto. Instinktivně. Anebo to věděla.“

„Ženská intuice, jo?“

Zeke se ironicky zasměje.

„Teď už se jí stejně nemůžeme zeptat.“

Nedráždi škorpióna, štípne tě. Nestrkej ruku jezevci do nory, kousne tě. Neprovokuj chřestýše, uštkne tě. To platí i o tmě: nezaháněj tmu do kouta, pomstí se ti.

Ale co pravda?

Jaká je?

To si Malin šeptá pro sebe, když se Zekem přecházejí přes zasněžený trávník k domu Rakel Murvallové. Slunce zapadá za obzor, přechod mezi světlem a tmou je rychlý a chladný.

Zaklepou.

Matka už je nejspíš viděla a teď si určitě říká: to snad ne, už zase.

Přesto jim otevře.

„To jste vy?“

„Pusťte nás dál,“ poručí Zeke.

„Vašich návštěv už snad bylo dost.“

Rakel Murvallová uhne svým hubeným tělem, ukročí zpět a zůstane stát v předsíni s rukama volně svěšenýma podél těla, a přesto odměřená.

„Půjdu rovnou k věci,“ řekne Malin. „Otcem vašeho syna Karla byl Kalle ze zatáčky.“

Její oči potemní, pak se rozjasní.

„Jak jste na to přišla?“

„Na to existují testy,“ odvětí Malin. „Víme to jistě.“

„To znamená, že Karl je nevlastní bratr zavražděného,“ dodá Zeke.

„A co ode mě chcete slyšet? Že jsem si celou tu historku s hříšným ztroskotaným námořníkem vymyslela? Že jsem jednoho večera v parku dala Kallemu ze zatáčky? Nebyla jsem jediná.“

Rakel Murvallová pohrdavě hledí na Zekeho, pak se otočí. Vejde do obývacího pokoje, oni za ní. Slova jí z úst šlehají jako rány bičem.

„Nikdy se nedozvěděl, že byl otcem mého syna. Ale pokřtila jsem ho Karl, abych si navždy pamatovala, odkud přišel.“

Nikdy jste ho nenechala zapomenout, pomyslí si Malin.

Stará paní má oči plné chladu.

„Myslíte, že to tenkrát bylo jen tak, být svobodnou matkou? Ale že byl syn námořníka, na to mi ženské ze vsi skočily.“

„Jak se to dozvěděl Karl?“ zeptá se Zeke. „Byli na něj bratři a Cikán zlí?“

„Přišel bez pozvání na moje sedmdesátiny a přinesl mi takový divný náhrdelník. Myslel si, že je pan Někdo, ale já jsem mu to pěkně pověděla, jak to bylo, kdo byl jeho otec. Co si o sobě vůbec myslí? Pan inženýr! Stál tam, kde teď stojíte vy.“

Stařena se uklidní. Rukou na ně mávne, jako by odháněla dotěrný hmyz.

„Ale jestli se o tom jen slovem zmíníte mým chlapcům, tak si vás najdu, a to si pamatujte, budete si ještě přát, abyste se nikdy nenarodili.“

Dokonce ani před vyhrožováním policii se nezastaví, napadne Malin. Své kostlivce si chce za každou cenu udržet ve skříni. Ale stále ještě máte události ve svých rukou, že, Rakel? Co to asi znamená?

Rakel Murvallová oknem hledí na dva policisty kráčející ve vlastních stopách zpět k autu. Cítí, jak se uklidňuje, místo agrese přichází rozvaha. Pak se rozhodne. Dojde do předsíně a ze stolku zvedne telefon.

59.

Britta Svedlundová vstane ze židle a vrhne pronikavý pohled na Joakima Svenssona a Jimmyho Kalmvika vcházející do ředitelny ljungsbroské základní školy. Místnost je plná jejího hněvu a hustého pachu kávy a nikotinu.

Určitě si tu občas tajně zakouří, napadlo Malin, když je ředitelka před pár minutami přijala.

Když kluci uviděli Malin se Zekem, instinktivně ucouvli, nejraději by se otočili a utekli, ale přísný pohled Britty Svedlundové jim v tom zabránil.

Před chvílí, když čekali, až se ti dva dostaví z hodiny angličtiny, jim Britta Svedlundová vyložila svou profesní filozofii.

„Hlavně si musíte uvědomit, že nemůžete pomoci všem. Já jsem se vždycky soustředila na ty, kteří doopravdy sami chtějí. Nemusejí to být zrovna ty nejnadanější děti, ale ty, co se chtějí něco naučit. Můžete je motivovat, aby chtěly víc, než si vůbec samy uvědomují, ale některé případy jsou prostě beznadějné a na ty jsem už dávno přestala plýtvat silami.“

Joakima a Jimmyho jste ale ještě neodepsala, pomyslí si Malin, když spatří její přísný pohled. Ačkoliv na jaře končí devátou třídu? Přestože už jsou dost velcí na to, aby za své činy sami nesli zodpovědnost?

„Sedněte si,“ přikáže Britta Svedlundová a kluci klesnou na židle, jako by se najednou scvrkli.

„Dobře víte, že jsem se vás dvou vždycky zastávala. A vy takhle.“

Malin se nakloní blíž, aby jí chlapci viděli do očí.

„Jen se na mě pěkně podívejte,“ řekne ledovým hlasem. „Máme už dost těch vašich lží. Víme, že jste Bengtu Anderssonovi stříleli do okna.“

„To jsme ne…“

Hřímající hlas Britty Svedlundové z druhé strany stolu: „ŽE SE NESTYDÍTE.“ A vida, Jimmy Kalmvik se náhle rozpovídá, vysokým ustrašeným hláskem, jako by mu mutující hlas kdosi vrátil o pár let nazpátek, do nevinnosti dětství.

„Tak dobře, stříleli jsme mu sice do okna, ale to nebyl doma. Vzali jsme tu pušku, dojeli tam na kolech a párkrát jsme vystřelili. Byla tma a on tam nebyl. Přísahám. Pak jsme zas hned utekli. Byli jsme posraný strachy.“

„To je pravda,“ dodá klidně Joakim Svensson. „Ale s tím, co mu ňákej šílenec provedl potom, nemáme nic společnýho.“

„Kdy to bylo?“ zeptá se Malin.

„Těsně před Vánocema, ve čtvrtek.“

„To teď půjdeme do vězení? Dyť je nám teprv patnáct.“

Britta Svedlundová unaveně zavrtí hlavou.

„To záleží na tom, jak budete spolupracovat,“ odpoví Zeke. „Takže teď nám pěkně vyklopíte všechno, co by pro nás mohlo být důležité. Všechno, jasný?“

„Ale my už nic jinýho nevíme.“

„Fakt nic.“

„Takže jste pak Bengta Anderssona nechali na pokoji? Nevymkly se vám náhodou jednou večer věci trochu z rukou? Co?“

„Radši nám řekněte pravdu. Musíme vědět, jak to bylo,“ dodá Malin.

„Ale my už jsme vopravdu nic jinýho neprovedli.“

„A co minulý týden v noci ze středy na čtvrtek? Než jsme Bengana našli.“

„Dyť už jsme vám přece řekli, že jsme koukali na Lords of Dogtown. To je fakt pravda!“

Zoufalství v Joakimově hlase.

„Můžete jít,“ řekne Zeke a Malin souhlasně zamručí.

„To znamená, že jsme volný?“

Jimmyho naivní hlásek.

„To znamená,“ řekne Zeke, „že si vás ještě brzy předvoláme. Snad si nemyslíte, že můžete jen tak někomu střílet do okna a nic se vám nestane?“

Britta Svedlundová vypadá unaveně, nejradši ze všeho by si nejspíš dala skleničku whisky a cigaretu. Jako by si oddychla, když kluci konečně odešli.

„Bůh ví, že jsem s těmi dvěma měla svatou trpělivost.“

„Třeba se z toho poučí,“ odvětí Malin.

„V to musíme doufat. Jak jste pokročili s vyšetřováním? Už jste vrahovi v patách?“

Zeke zavrtí hlavou.

„Máme několik stop. Musíme pracovat s každou možností, i s tou nejnepravděpodobnější.“

Britta Svedlundová pohlédne ven z okna.

„Co s nimi teď bude?“

„Obdrží poštou předvolání k výslechu, jestli to tedy hlavnímu vyšetřovateli vůbec bude stát za námahu.“

„To doufám,“ řekne Britta Svedlundová. „Musejí si uvědomit, jakou provedli hloupost.“

Když se Zeke a Malin vrátí na policejní stanici, na recepci už na ně čeká Karim Akbar.

Hlavu má zahalenou mračnem hněvu.

„Co jste si sakra mysleli?“

„Byli jsme…“

„Já vím. Byli jste u Rakel Murvallové a obtěžovali ji dotěrnými otázkami typu s kým se vyspala před pětačtyřiceti lety.“

„Nikoho jsme neobtěžovali,“ brání se Zeke.

„Ona na to má jiný názor. Podala na vás oficiální stížnost. A teď už určitě volala i do novin, jak mi vyhrožovala.“

„Ona není…“

„Forsová, dovedeš si vůbec představit, jak to bude vypadat? Ona z toho vyjde jako bezbranná stařenka a my jako bezcitné zrůdy.“

„Ale…“

„Žádné ale. Nemáme se čeho chytit. Murvallovy musíme nechat na pokoji. Jestli se na to nevykašleš, teda nevykašlete, budu to muset předat Jakobssonovi.“

„Do prdele,“ zašeptá Malin.

Karim si stoupne těsně vedle ní.

„Aspoň jeden den v klidu, Forsová, to je všechno, co po tobě chci.“

„Sakra.“

„Tušení nám nestačí. Už jsou to skoro dva týdny. Musíme mít v ruce něco konkrétního. Ne snůšku drbů, kdo je nebo není čí bratr. A nemůžeme kvůli nedostatku faktů obtěžovat starou paní.“

Dveře do kanceláře se otevřou. Sven Sjöman. Odevzdaný pohled.

„Pro vloupání do muničního skladu v Kvarnu nemáme na Murvallovy dostatek důkazů. Musíme je pustit.“

„Ale vždyť měli do prdele doma ruční granáty. Granáty!“

„No jo, ale jak jim chceš dokázat, že je nekoupili od někoho v podsvětí? Pytláctví a nedovolené držení zbraní prostě soudu na prodloužení pobytu ve vazbě nestačí. Zvlášť když se přiznali.“

Vtom se ozve hlas z recepce:

„Malin, máš tu telefon.“

Malin si hovor nechá přepojit ke svému stolu, těžké sluchátko ji studí v ruce.

„Forsová.“

„Tady Karin Johannisonová.“

„Dobrý den, Karin.“

„Zrovna jsem dostala e-mail z Birminghamu. Na tom oblečení Marie Murvallové nic nenašli, prý bylo moc špinavé, ale zkusí ještě jeden test, nějakou novou metodu.“

„Nic? Tak musíme doufat, že aspoň ten nový test vyjde.“

„Máte unavený hlas. Byl vám k něčemu ten můj posudek na pušku?“

„Jo, vlastně jo, aspoň jsme uzavřeli jeden směr vyšetřování.“

„No a?“

„Co vám mám povídat. Pubertální děti, které rodiče nechali zvlčet. Z toho nikdy nekouká nic dobrého.“

60.

„Mami, mami.“

Malin slyší Tovino volání z kuchyně, nejspíš už je hotová s domácím úkolem z matiky. Fuj, matematika, myslí si. Možná to je řeč přírody, ale moje řeč to rozhodně nikdy nebyla.

„Mami, pojď sem.“

Dívka.

Dítě.

Téměř žena.

Žena.

Čtyři osoby v jedné a potřeba definovat své místo ve světě, jenž nás nevítá s otevřenou náručí a jen neochotně nám uvolňuje místo ke stání. Ani když vystuduješ, nikdo ti nezaručí, že seženeš práci. Vyber si nějaké jisté povolání, Tove, jako je doktorka nebo učitelka. Ale existují vůbec ještě nějaké jistoty? Řiď se srdcem. Zvol si jaké povolání chceš, jen když ho budeš dělat ráda. Zatím odpovídáš jen: nevím, možná psát knížky. Jak nemoderní. To piš raději návody k počítačovým hrám. Dělej, co chceš, Tove, ale hlavně nespěchej, nejdřív se podívej do světa, nepořizuj si hned děti.

Ale to ty všechno víš. Jsi rozumnější, než jsem byla já.

„Copak, Tove?“

Malin se posadí na gauč, ztlumí zvuk televize, moderátor zpráv neslyšně pohybuje rty.

„Volalas dědovi?“

A sakra.

„Snad jsme se domluvily, že mu zavoláš ty, ne?“

„Já myslela, že ty.“

„No to je teď jedno, každopádně mu musíme hned zavolat.“

„Tak já volám,“ Malin slyší z kuchyně Tove, jak zvedá sluchátko, vytáčí číslo, chvíli čeká a pak:

„Dědo, tady je Tove… jo, jo, to by bylo bezva… letenky… a kdy?… Sedmadvacátého?… A dědo, ještě něco, já mám kluka… Jmenuje se Markus… je o dva roky starší… a já… myslela jsem, jestli by mohl přijet se mnou… jo, k vám… na Tenerife, rodiče mu to dovolili… aha… tak počkej, dám ti mámu… MAMI, CHCE S TEBOU MLUVIT DĚDA.“

Malin vstane a jde do kuchyně, ve vzduchu ještě cítí vůni dnešní večeře.

Vezme si od dcery sluchátko, přiloží si ho k uchu.

„Malin, to jsi ty?“

Naštvaný, téměř přeskakující hlas.

„Co to má znamenat? Že má přijet nějaký Markus? To sis vymyslela ty? Ty musíš vždycky zneužít naši důvěru. Copak nechápeš, že jsi teď všechno zničila? My jsme jen chtěli dopřát Tove, aby se taky podívala na Tenerife…“

Malin odtáhne sluchátko. Čeká. Tove vedle ní, plná očekávání, Malin však zavrtí hlavou, musí ji připravit na nevyhnutelné. Tovino tělo zaplaví zklamání, poklesnou jí ramena.

Když si Malin přiloží sluchátko zpátky k uchu, slyší už jen ticho.

„Tati, jsi tam? Už jsi skončil?“

„Malin, jak tě vůbec mohlo napadnout navádět Tove k takovým věcem?“

„Tati, je jí třináct. Třináctileté holky chodí s klukama a je normální, že s nimi chtějí trávit prázdniny.“

Klapnutí.

Malin položí telefon.

Jednou rukou obejme Tove kolem ramen a zašeptá: „Nic si z toho nedělej, holčičko, ale dědovi nepřišlo jako dobrý nápad, aby přijel i Markus.“

„V tom případě nikam nejedu,“ rozhodne Tove a Malin poznává ten vzdor, stejně silný a vymezující jako kdysi její vlastní.

Některé noci bývá postel tak široká, že pojme všechnu samotu světa. Jindy je měkká a plná slibů, takže čekání na spánek bývá tou nejlepší částí uplynulého dne. Ale někdy, jako třeba dnes, je postel tvrdá, matrace nepřítel nutící ji myslet na všechno zlé, jako by se jí vysmívala, že tu Malin leží sama, bez druhého těla, v němž a na němž by mohla spočinout.

Natáhne ruku do vzduchu, prázdnota pokoje je chladná jako noc za oknem, cítí to prázdno, je tam, už když vystrčí ruku zpod peřiny.

Myslí na Janneho.

Zestárl. Oba jsme zestárli.

Má chuť vstát a zavolat mu, ale on jistě spí nebo je v hasičárně. Anebo… Daniel Högfeldt? Ne, dnes to není ten druh samoty, tahle je mnohem horší, skutečná.

Malin odkopne peřinu.

Vstane z postele.

Temná ložnice, nesmyslná, prázdná tma.

Na stole nahmatá diskmana. Ví přesně, jaké cédéčko v něm je. Nasadí si sluchátka.

Vrátí se do postele a za pár vteřin jí hlavou proudí měkký hlas Margo Timminsové.

Cowboy Junkies. Než začali být nudní.

Osamělá toužící žena, poslední verš je však vítězný: „…kind a like the few extra feet in my bed…“

Malin si sundá sluchátka, nahmatá telefon a vytočí Janneho číslo, zvedne to po čtvrtém zazvonění.

Ticho.

„Malin, vím, že to jsi ty.“

Mlčení.

„No tak, Malin.“

Potřebuje jeho hlas, měkký, klidný, bezpečný. Jako náruč.

„Vzbudila jsem tě?“

„To nic. Víš, že mám špatné spaní.“

„Já taky.“

„To je ale zima, co? Dnešní noc je snad letos nejstudenější.“

„Hm.“

„Ještě štěstí, že ten nový kotel funguje.“

„To jsem ráda. Tove spí. Ten nápad s Markusem a Tenerife nevyšel.“

„Naštval se?“

„Jo.“

„Že se nikdy nepoučí.“

A co my, my se poučíme?

Ale nahlas to neřekne, místo toho jí z úst vyjde:

„Tuhle zimu asi protopíš hodně nafty.“

Janne si ve sluchátku povzdychne, pak řekne:

„Jdeme spát, Malin. Dobrou.“

61.

STŘEDA 15. ÚNORA

Kostel jako by si na zimu zvykl, smířil se s tím, že jeho šedivou omítku pokrývá tenká vrstva námrazy. Zato stromy pořád ještě protestují a plakáty pláží a azurově modré oblohy ve výloze cestovní kanceláře jsou stále stejně posměšné.

V kuchyni to voní čerstvě upečeným chlebem. Malin dnes vstala dřív a v troubě rozpekla mražené bagetky. Dvě už stačila sníst, s meruňkovou marmeládou a sýrem Västerbotten. Teď stojí u okna a pozoruje ulici pod sebou.

Za ní na kuchyňském stole leží Correspondenten. Ani ho nemusela otevřít, vše stojí na titulní straně.

Policie obviněna z narušování soukromí v souvislosti s vyšetřováním vraždy.

Ten titulek je výsměch, říká si v duchu Malin, když usrkává kávu, a pohledem sjede na spodní okraj stránky: reklama obchodního domu Åhléns na péřové bundy a čepice.

Ale jestli je titulek výsměch, co je potom článek pod ním? Špatný vtip, lež.

…ačkoliv policie postrádá jakékoliv důkazy nasvědčující zapletení rodiny Murvallových do vraždy Bengta Anderssona, policisté již sedmkrát vyslýchali dvaasedmdesátiletou Rakel Murvallovou v jejím bydlišti. Tato žena před necelým rokem prodělala menší mozkovou příhodu… ze strany policie se zjevně jedná o šikanu…

Podepsán Daniel Högfeldt. Takže Daniel je zpátky. V plné formě, ostrý jako břitva. Kde celou tu dobu byl?

Vedle krátký článek o tom, že policie již objasnila výstřely do okna Bengta Anderssona, avšak dospěla k závěru, že s vraždou přímo nesouvisejí. Citován Karim Akbar: Jakákoliv souvislost s vraždou je nanejvýš nepravděpodobná.

Malin se posadí zpátky ke stolu.

Otevře noviny.

Malinino a Zekeho jméno v citaci Rakel Murvallové.

„Vnutili se ke mně domů celkem sedmkrát. Policie nemá ani špetku úcty ke starému člověku… Ale teď jsou alespoň chlapci zpátky doma…“

Těmi chlapci myslí paní Murvallová své syny Eliase, Adama a Jakoba, kteří byli včera propuštěni z vazby, neboť obvinění, kterým čelí, nebyla shledána dostatečná k jejich dalšímu zadržování…

Karimova fotografie.

Jeho tvář je zachycena v nepřirozené póze. Pohled upřený přímo do objektivu: Tuto stížnost samozřejmě bereme nanejvýš vážně.

Ta fotka se mu nebude líbit.

Celkově se zdá, že se policie při vyšetřování vraždy ocitla na mrtvém bodě. Šéf linköpinské policie Karim Akbar se ke stavu pátrání odmítl vyjádřit s odůvodněním, že by zveřejnění jakýchkoliv informací mohlo ohrozit již tak „citlivou situaci“. Podle našeho policejního zdroje však vyšetřování stojí na místě a policie postrádá jakékoliv nové stopy.

Malin dopije kávu.

Policejní zdroj? Kdo asi? Může jich taky být víc.

Potlačí nutkání noviny zmačkat, ví, že si je Tove bude chtít přečíst. Na kuchyňském pultu pro ni nechá plech s dvěma bagetkami. Bude mít radost.

Ten místní plátek.

Zbožňován skoro všemi obyvateli města. V redakci to moc dobře vědí, díky čtenářským anketám a také díky neklidu, který nastane, když noviny náhodou kvůli poruše v tiskárně nevyjdou včas. Někdy má Malin pocit, že by lidé Correspondenten samou láskou umačkali, jsou nekritičtí a postrádají odstup.

Daniel Högfeldt sedí před počítačem v redakci.

Láska a reakce čtenářů jsou pro něj tou největší odměnou. Když něco dobře napíše, okamžitě dostane deset pochvalných e-mailů.

Dnes je sám se sebou spokojen, za odměnu si v pekařství Schellin na náměstí Trädgårdstorget koupil skořicový šnek. Texty toho starého protivy Bengtssona postrádají energii a na vylíčení takového zločinu, jakým byla vražda Bengta Anderssona, je energie sakra potřeba. Správně odměřená dávka k posílení vnitřního napětí. Mohlo by se sice zdát, že město spí oněmělé mrazem, avšak z e-mailů, jež mu přišly po uveřejnění série článků o vraždě, je cítit neklid, hmatatelný strach šířící se městem a také rostoucí hněv na policii, která, jak se zdá, přešlapuje na místě.

„Takže my platíme padesátiprocentní daně a policie se fláká.“

Daniel se po dvou dnech vrátil ze Stockholmu.

Bydlel v hotelu Anglais na náměstí Stureplan, s výhledem na nafoukanou stockholmskou smetánku a tu směšnou betonovou stříšku zvanou místními Houba.

Expressen.

Dokonce i se šéfredaktorem se setkal, s tím podlézavým psychopatem. Ale z celé návštěvy neměl dobrý pocit. No jistě, větší noviny, tučnější plat, ale co z toho?

Expressen.

Stockholm.

Teď ne. Ještě nepřišel můj čas.

Nejdřív tu musím něco dokázat, jako ta redaktorka z motalských novin, co vyšťourala pořádný skandál na radnici a dostala Velkou novinářskou cenu.

Jestli se někdy rozhodnu pro Stockholm, přijedu tam jako král nebo alespoň princ. Přesně jako jsem tady.

Co teď asi dělá Malin Forsová?

Rád bych ji zase viděl.

Určitě je udřená, naštvaná a nadržená. Přesně jako já, když moc pracuju a málo spím. Jak lidské.

Expressen.

Dnes musím tomu redaktorovi napsat a jeho nabídku zdvořile odmítnout.

Tříletá dcerka Johana Jakobssona se vzpouzí, když se jí tatínek snaží otevřít pusinku. Modré kachlíčky koupelny jako by se na ně hroutily, ale ona pusu ne a ne otevřít.

„Musíme si vyčistit zoubky. Jinak přijde zlý zubní skřítek.“ Snaží se, aby jeho hlas zněl přesvědčivě a vesele, ale slyší, že zní spíš otravně a unaveně.

„Otevři pusinku,“ ale holčička se mu snaží utéct, drží ji a prsty jí opatrně stiskne čelisti.

Vyklouzne mu. Odběhne pryč z koupelny a Johan zůstane sedět sám na záchodovém prkénku. Ať jde zubní skřítek do háje.

Práce. Kdy už se vyšetřování konečně pohne kupředu? Kdy už z toho houští něco vyleze? Prohledali skoro celý harddisk Rickarda Skoglöfa, ale nic nenašli. Jen e-maily dětem, které obětovaly ta zvířata, a jiné bláznivé e-maily dalším lidem v pohanských kruzích, ale pořád nic, co by bylo trestné. Zbývá už jen pár zamčených složek.

Celý jeho život je jako dceřina vzdorující ústa. Malin a Zeke jsou čím dál tím frustrovanější. Börje je vyřazen ze služby. Určitě je teď s manželkou nebo se psy. Anebo snad na střelnici? To sotva, na střílení teď určitě nemá ani pomyšlení.

Karim Akbar podává muži v čistírně oděvů přes pult pětisetkorunovou bankovku. Chodí do téhle čistírny v Rydu ze dvou důvodů: otevírají brzy ráno a obleky čistí lépe než ostatní.

Za ním nákupní centrum, zašlé a malinké. Obchod s potravinami, trafika, výroba klíčů a opravna obuvi v jednom a nakonec prázdný zkrachovalý obchod s dárky.

Tři obleky v plastových obalech na rozviklaných ramínkách. Jeden Corneliani, dvakrát Hugo Boss, deset košil naskládaných v komínku na sobě.

Muž za pultem si vezme bankovku, poděkuje a sáhne po drobných nazpátek.

„To je dobré,“ zarazí ho Karim.

Ví, že muž z čistírny pochází z Iráku, utekl sem s celou rodinou ještě za Saddámova režimu. Kdo ví, čím vším si prošel? Jednou, když sem Karim jako obvykle přinesl obleky na vyčištění, začal mu muž vyprávět o sobě, o tom, že má inženýrský titul a kam to mohl dotáhnout, ale Karim předstíral, že spěchá. Protože, ačkoliv ho obdivuje, jak statečně bojuje za svoji rodinu, sám je součástí toho problému: on i drtivá většina ostatních přistěhovalců jsou považováni za druhořadé občany vykonávající povolání, o něž Švédové nestojí. Přistěhovalcům by se mělo zakázat provozovat pizzerie a čistírny, napadne Karima. Pak bychom s tím pohledem třeba skoncovali. Spousta lidí by jeho úvahy jistě označila za politicky nekorektní, tak to prostě je. Něco takového však samozřejmě není možné. A co já? Já nejsem ani o trochu lepší než ten muž z čistírny, i když se to na první pohled zdá.

Jinakost plodí sociální vyloučení.

Sociální vyloučení plodí násilí.

Násilí plodí… co vlastně?

Nekonečnou propast mezi lidmi. Rodina Murvallových, jež si nepřeje nic jiného než být na druhé straně propasti, ponechána na pokoji, a na druhé straně všichni lidé snící o tom, že propast překonají a stanou se součástí společnosti. Jen málokterým se však podaří proměnit sen ve skutečnost.

Cestou z čistírny si Karim vzpomene na svého otce. Zabilo ho pasivní násilí.

Ale zásadně o něm s nikým nemluví. Ani s manželkou ne.

Když otevře dveře nákupního centra, udeří ho mráz.

Jeho černý mercedes se leskne i v pochmurném zimním světle.

Pak pomyslí na vrahy či na vraha, které nebo kterého pronásledují. Co chtějí? Čeho se snaží dosáhnout?

Zeke otevře dveře policejní stanice.

Na recepci je cítit pot a přetížené ústřední topení, jeden ze strážníků stojících u schodů do suterénu na něj křikne:

„Tak co Martin? Nastoupí v dalším zápase? Už má dobré to koleno?“

Táta hokejisty.

„Pokud vím, tak jo.“

Martin dostal několik předběžných nabídek z NHL, ale žádná z nich zatím nevyšla. Vypadá to, že ho ještě nechávají čekat. Zeke ví, že jeho syn dříve či později hokejem zbohatne tak, že si to ani nedovede představit.

Ale ani milionářská daň by ho nepřiměla, aby začal uznávat samotnou hru. Chrániče, bodyčeky, všechno jen jako.

Bengt Andersson není jen jako. A strach číhající venku v lesích taky ne.

Když máme na mantinel narazit ty nejhorší lidské stránky, chrániče jsou nám k ničemu. Tohle není žádná hra.

„Vidělas, jak vypadám?“

Karim Akbar stojí v kuchyňce a prstem ukazuje na svou fotografii v novinách.

„To nemohli vybrat jinou fotku?“

„Tak hrozná zase není,“ utěšuje ho Malin. „Mohla být i horší.“

„Horší? Copak jsi neviděla, jak vypadám? Tu fotku vybrali jen proto, abychom vypadali jako zoufalci.“

„Vykašli se na to, Karime. Zítra budeš určitě v novinách zas. A zoufalci snad nejsme, nebo jo?“

„Nikdy, Malin, to nikdy.“

Malin otevře složku s doručenou poštou. Několik obyčejných hromadných e-mailů, pár spamů, e-mail od Johana Jakobssona.

„Na harddisku zatím nic. Zbývá nám už jen pár složek.“

Pak červeně označený e-mail.

„ZAVOLEJTE MI.“

Karin Johannisonová.

Proč mi nezavolá sama?

Ale Malin ví proč. Někdy je prostě jednodušší napsat mail.

Naťuká odpověď:

„Něco nového?“

Klikne na tlačítko odeslat a ani ne za minutu se složka doručených zpráv znovu rozbliká.

Otevře Karininu odpověď:

„Můžete sem přijet?“

Malin napíše:

„Budu tam za deset minut.“

Kancelář Karin Johannisonové ve Státní kriminálně-technické laboratoři nemá okna, jen kus prosklené stěny do chodby. Zdi od podlahy až ke stropu pokrývají jednoduché knihovny plné knih, na psacím stole se kupí hromady složek. Na žlutém linoleu se pyšní tlustý koberec z pravé vlny, Malin ví, že ten si sem Karin přinesla sama. Díky němu působí místnost i přes nepořádek ušlechtile a útulně.

Karin sedící za stolem, mimozemsky krásná a upravená jako vždy.

Pokyne Malin, aby se posadila. Uvelebí se na stoličce za dveřmi.

„Dostala jsem odpověď z Birminghamu,“ řekne Karin. „A jejich výsledek jsem porovnala s DNA Bengta Anderssona. Nesouhlasí. To znamená, že on svou nevlastní sestru neznásilnil.“

„Byl to muž, nebo žena?“

„To nemůžeme určit. Ale každopádně víme, že on to nebyl. Myslela jste, že ano?“

Malin zavrtí hlavou.

„Ne, ale teď to aspoň víme jistě.“

„To jo,“ odvětí Karin. „Můžete to oznámit bratrům Murvallovým. Třeba některý z nich Bengta Anderssona zabil a teď se přizná, když zjistí, že se spletl.“

Malin se usměje.

„Co je na tom k smíchu?“

„Jste dobrá chemička, Karin, ale v lidech se moc nevyznáte.“

Obě ženy chvíli sedí mlčky.

„Proč jste mi to nemohla říct po telefonu?“ zeptá se po chvíli Malin.

„Prostě jsem myslela, že bude lepší vám to říct mezi čtyřma očima.“

„Ale proč?“

„Občas jste hrozně uzavřená, Malin, napjatá. A většinou se vídáme jen v terénu. Myslela jsem, že bude lepší, když se pro jednou sejdeme v klidu tady.“

Cestou z laboratoře Malin zazvoní telefon.

Zvedne ho, když přechází přes parkoviště, kolem garáže se zavřenými vraty, směrem ke křoví, kde vedle Karinina soukromého auta, stříbrného lesklého lexuse, stojí její volvo.

Tove.

„Ahoj, miláčku.“

„Čau, mami.“

„Jsi ve škole?“

„Jo, zrovna máme přestávku mezi matikou a angličtinou. Pamatuješ, jak tě Markusovi rodiče chtěli pozvat na večeři?“

„Jo, pamatuju.“

„Můžeš dneska večer? Chtějí, abychom přišly dneska.“

Nóbl doktoři.

Chtějí.

Dneska.

Copak nevědí, že ostatní lidé mají taky spoustu práce?

„Jasně, Tove. Můžu. Ale nejdřív v sedm. Vyřiď Markusovi, že už se těším.“

Zavěsí.

Když otvírá dveře auta, napadne ji:

Co se stane, když člověk lže svým dětem? A co když jim ublíží? Zhasne na nebi hvězda?

62.

„Je v téhle mozaice ještě nějaký kamínek, který jsme neotočili?“ zeptá se Zeke.

„To nevím,“ odpoví Malin. „Pro všechny ty úlomky už nevidím celek. A celé mi to nějak nepasuje dohromady.“

Hodiny na zdi pomalu tikají směrem k číslu dvanáct.

Kancelář téměř zeje prázdnotou. Zeke sedí u svého stolu, Malin na židli vedle něj.

Zoufalci? My?

Nejsme zoufalí, jen tápeme.

Když se Malin vrátila z laboratoře, začala nekonečná porada, kde stále dokola probírali stav vyšetřování.

Nejprve přišly na řadu špatné zprávy.

Odevzdaný hlas Johana Jakobssona z dlouhé strany stolu:

„V posledních složkách na harddisku Rickarda Skoglöfa jsme našli úplně obyčejné pornofotky, něco jako v Hustleru. Celkem tvrdé porno, ale nic zvláštního. Zbývá nám už jen jedna složka se zvláštním kódem, ale děláme na tom.“

„Tak doufejme, že skrývá nějaké tajemství,“ poznamenal Zeke a Malin z jeho hlasu slyšela úpěnlivé přání, aby to celé už skončilo.

Pak následovalo tápání ve tmě. Snažili se najít nějaký společný hlas vyšetřování, ale ať se snažili sebevíc, stále se vraceli na totéž místo. Muž na stromě a lidé kolem něj, Murvallovi, Marie, Rakel, Rebecka. Rituál, pohanská víra. Valkyrie Karlssonová, Rickard Skoglöf a malá pravděpodobnost, že by Jimmy Kalmvik a Joakim Svensson během těch pár hodin, kdy měli jen vzájemné alibi, opravdu provedli nějakou hloupost.

„To všechno už víme,“ konstatoval Sven Sjöman. „Otázka zní, jestli nás něco z toho může dovést dál? Existuje jiná cesta vpřed? Nějaké nové stopy na obzoru?“

V místnosti zavládlo ticho, dlouhé a trýznivé.

Pak se ozvala Malin:

„Možná bychom přece jen měli bratrům Murvallovým oznámit, že Bengt Andersson jejich sestru neznásilnil. Třeba by nám pak při výslechu řekli něco nového.“

„Pochybuju, Malin. Ty tomu věříš?“ zněla Svenova skeptická odpověď.

Malin pokrčila rameny.

„Kromě toho už je propustili z vazby,“ dodá Karim Akbar. „Nemůžeme je kvůli tomu předvolat, a kdyby nás snad napadlo se za nimi s tou zprávou vypravit, stoprocentně by si zase stěžovali, že jejich rodinu pronásledujeme. To poslední, co teď potřebujeme, je další publicita.“

„Žádné nové podněty od veřejnosti?“ zkoušel to Johan.

„Vůbec žádné,“ odpověděl Sven. „Ticho po pěšině.“

„Co uveřejnit další výzvu v novinách?“ navrhl Johan. „Někdo přece musí něco vědět.“

„Noviny už si nás takhle pěkně vychutnávají,“ namítl Karim. „Budeme se teď muset obejít bez nich. Nemůžeme si dovolit ještě horší mediální obraz, než už máme.“

„A co státní kriminálka?“ pokračoval Sven. „Třeba nastal čas přivolat je na pomoc. Musíme si přece přiznat, že přešlapujeme na místě.“

„Ještě ne,“ Karimův navzdory okolnostem sebejistý hlas.

Opouštěli zasedací místnost s pocitem, že vlastně jen čekají, až se něco nového stane. Že jim nezbývá nic jiného než sledovat další vývoj událostí, vyčkávat, až ten, co Bengta Anderssona pověsil na strom, na sebe znovu upozorní.

Ale co když zůstane neviditelný? Nebo neviditelná? Neviditelní? Co když šlo jen o jednorázový čin?

V tom případě by byli na konci cesty.

Hlasy vyšetřování by navždy umlkly.

Ale Malin si dobře pamatuje ten pocit, jenž ji zaplavil tam venku u stromu. Že cosi ještě nebylo dokonáno, cosi se pohybuje v lesích a v mrazivé nížině.

Ručička hodin se neslyšně posune na dvanáctku. Ve stejném okamžiku Malin navrhne:

„Oběd?“

„Ne,“ zavrtí rychle hlavou Zeke. „Mám dnes zkoušku se sborem.“

„Teď? V době oběda?“

„Jo, za pár týdnů budeme mít v katedrále koncert, tak musíme trénovat.“

„Koncert? O tom jsi mi nic neřekl. A trénovat, jo? Mluvíš úplně jako hokejista.“

„Pánbůh chraň.“

„Můžu jít s tebou?“

„Na zkoušku?“

„Jo.“

„Proč ne,“ odvětí Zeke překvapeně. „Jasně, Malin.“

Aula městského muzea je poněkud zatuchlá, ale členům sboru to, zdá se, nevadí. Dnes jich přišlo dvaadvacet. Malin je všechny spočítala: třináct žen a devět mužů. Většině je přes padesát, všichni jsou pěkně oblečení a nažehlení, jak se na maloměsto sluší. Barevné košile a halenky, saka, sukně.

Seřadili se na pódiu, stojí ve třech řadách za sebou. Za nimi veliká vyšívaná plátna s ptáky, kteří jako by chtěli vzlétnout a vznést se pod klenutý strop místnosti.

Malin se posadila na židli v poslední řadě až u dubového obložení a naslouchá jejich rozcvičování hlasivek, štěbetání, klábosení, smíchu. Zeke je zabrán do horlivého hovoru se ženou přibližně stejného věku, vysokou blondýnou v modrých šatech.

Pěkná, pomyslí si Malin. A pěkné šaty.

Pak jedna z žen zvýší hlas:

„Tak se do toho dáme. Začneme s People get ready.“

Jako na povel se všichni vyrovnají do řady, naposledy si odkašlou a na tvářích se jim rozhostí soustředěný výraz.

„Raz, dva, tři.“

Sál se naplní zpěvem, jednohlasným mručením, a Malin překvapí, jakou má jejich zpěv klidnou sílu a jak krásně zní, když se dvaadvacet hlasů spojí dohromady. „…you don’t need no ticket, you just get on board…“

Opře se o židli, zavře oči a nechá se unášet hudbou. Když oči opět otevře, vidí, jak ze Zekeho a ostatních vyzařuje radost, jak je zpěv a jeho prostota spojuje.

Malin náhle pocítí nutkavou samotu. Ona sem nepatří, je tu cizí. Má pocit, že ta samota něco znamená, že vyloučení, které teď pociťuje, má význam i za zdmi tohoto sálu.

Tam někde jsou dveře.

Otvor v uzavřené místnosti.

Intuice. Hlasy. Co se mi to jen snaží říct?

63.

Zločiny.

Kdy začínají, Malin? A kdy končí? Pohybují se v kruzích? Je jich čím dál víc, nebo je objem násilí konstantní? Řídne, nebo snad houstne s každým nově narozeným člověkem?

Nad tím vším teď můžu přemýšlet, když se tu vznáším nad krajinou.

Zaletím se podívat na dub, na kterém jsem visel.

Osamělé místo. Třeba byl strom rád, že jsem mu chvíli dělal společnost. Míče. Chytal jsem je a házel nazpátek za plot, vracely se zas a znovu.

Marie?

Vědělas to?

Proto jsi ke mně byla tak laskavá? Protože mezi námi bylo pouto? A není to vlastně jedno? Asi ano.

Nade mnou i pode mnou vzduch, vznášíme se ve vlastní prázdnotě. Všichni mrtví kolem šeptají: Pokračuj, Malin, pokračuj.

Ještě není konec.

Opět mě zachvátil strach.

Existuje východisko?

Musí existovat.

Jen se zeptej té ženy pode mnou. Té, k níž se zezadu zpoza křoví plíží ta černá postava.

Je tichý, chladný, temný podvečer. Garážová vrata odmítají spolupracovat, za hlasitého skřípotu a vrzání ne a ne se otevřít. Ty zvuky jako by ve vzduchu dostávaly tvar. Žena znovu stiskne tlačítko na zdi, klíč sedí v zámku tak, jak má, a elektřina funguje, tím si je jistá.

Za ní domy, zmrzlá vegetace, ve většině oken rozsvíceno. Lidé se už vrátili domů z práce. Vrata od garáže se stále vzpouzejí. Musí je otevřít ručně, už jednou to zkoušela. Jsou těžká, ale ona to zvládne, musí, spěchá.

Praskot v houští za ní. Pták? V téhle zimě? Nebo kočka? Ale ty se snad v takovémhle mrazu drží uvnitř.

Otočí se a spatří ten černý stín. Vrhne se k ní, jen dva, tři, čtyři kroky a už je nad ní, žena se brání, křičí, ale nikdo ji neslyší, do úst jí proniká chuť jakési chemikálie a ona škrábe a mlátí kolem sebe, tlusté rukavice však tlumí její rány a mění je v pohlazení.

Vyhlédněte z oken.

Podívejte se, co se děje.

Muž, je to snad muž? Má na hlavě černou kuklu, jsou mu vidět jen hnědé oči, pohled plný hněvu a bolesti. Chemický zápach, měkký a průzračný, jí proniká dál do mozku, cítí, jak mizí a jak jí svaly ochabují, už necítí své tělo.

Stále však ještě vidí, i když dvojitě.

Ten člověk nad ní. Nebo dva, tři? Je vás víc?

Ne, přestaňte, takhle ne.

Ale obrana nemá smysl. Jako by se to všechno už dávno stalo. Jako by nade mnou již zvítězil.

Oči.

Jeho, její, jejich?

Nejsou tu, napadne ji. Ty oči jsou někde jinde, daleko odsud.

Sladký a teplý dech, měl by jí být cizí, ale není.

Pak jí chemikálie zasáhne i oči a nakonec uši. Obrazy a zvuk náhle zmizí a ona neví, zda usíná, či umírá.

Ještě ne, pomyslí si. On mě přece potřebuje. Jeho obličej, doma, můj obličej.

Ještě ne, ne, ne, ne…

Je vzhůru.

Ví to. Víčka má otevřená a hlava jí třeští, ačkoliv ji zaplavila tma. Nebo snad spí? Pomatené myšlenky.

Jsem mrtvá?

Tohle je můj hrob?

Chci pryč. Domů. K němu. Ale už necítím strach. Proč?

Slyší zvuk motoru. Dobře udržovaného motoru, jenž navzdory mrazu radostně plní svou povinnost. Pálí ji dlaně a chodidla. Nemůže se jich dotknout, ale může kopat. Prohne tělo do luku a narazí do čtyř stěn těsného prostoru.

Mám křičet?

Samozřejmě. Ale někdo, on, ona, oni, mi ústa přelepili lepicí páskou, v ústech mám roubík. Jak chutná? Jako sušenky? Jablka? Olej? Sucho, větší a největší.

Můžu bojovat.

Jako ostatně celý život.

Nejsem mrtvá. Ležím v kufru auta a je mi zima, kopu, bráním se.

Bum, bum, bum.

Slyší mě někdo? Existuju?

Já tě slyším.

Jsem tvůj přítel. Ale nic nezmůžu. Nebo alespoň ne moc.

Možná se setkáme později, až tohle všechno skončí. Pak se můžeme vznášet bok po boku. Třeba se budeme mít rádi, budeme pobíhat kolem vonících jabloní v ročním období, jež bude věčným létem.

Ale ještě předtím:

Auto si razí cestu vpřed, tvé tělo v kufru, pak náhle zastaví na opuštěném odpočívadle a černá postava tě opět zdroguje, toho kopání už bylo dost. Poté auto pokračuje mezi poli vzhůru, vstříc té nejhustší tmě.

64.

Ramshäll.

Nejsvětlejší průčelí Linköpingu.

Nejvznešenější část města, kam má většina jeho obyvatel dveře zavřené. Tady bydlí jen ti nejváženější občané.

Možná to tak je, přemýšlí v duchu Malin. Jakmile se nám naskytne příležitost, všichni do jednoho vědomě či nevědomě oblékneme oblek důležitosti, i když v různých velikostech.

Jen se podívejte, tak tady bydlíme!

Můžeme si to dovolit, jsme králi tohoto kraje.

Zde stojí dům Markusových rodičů, mezi vilami ředitelů Saabu, úspěšných velkých i menších podnikatelů a lékařů ze zámožných rodin.

Vily tyčící se nad svahem jen kousek od centra s výhledem na stadion Folkungavallen a obecní koupaliště Tinnis, na jehož pozemky si brousí zuby investoři z celého Švédska. U svahu zástavba přechází do lesa a do malých uliček vinoucích se z kopce k potoku Tinnerbäcken. Tam les vystřídají špinavě žluté škatule nemocnice. Nejhezčí bydlení je přímo nad svahem, s krásným výhledem a nejblíž k městu. A právě zde bydlí Markusovi rodiče.

Malin s Tove kráčejí bok po boku ve svitu pouličních lamp, jejich těla vrhají na chodníky pečlivě posypané drobným štěrkem dlouhé stíny. Obyvatelé vilové čtvrti by jistě nejraději kolem svých obydlí natáhli plot či dokonce elektrický ostnatý drát a ke vchodu postavili stráže. Nápad zřídit uzavřené obytné zóny ostatně není cizí některým pravicovým politikům v obecním zastupitelstvu, takže představa Ramshällu obehnaného pletivem není vůbec tak nemyslitelná, jak by se mohlo zdát.

Stop. Dál ani krok. My a oni. My proti nim. My.

Z jejich bytu to do Ramshällu netrvá ani čtvrt hodiny, Malin se proto rozhodla, že překoná zimu, a to i přes Toviny námitky: „Jdu na tu večeři kvůli tobě, tak bys se mnou snad mohla jít pěšky, ne?“

„Říkala jsi, že se těšíš.“

„Jo, Tove, těším.“

Cestou minuli vilu Karin Johannisonové, žlutou stavbu ze třicátých let s dřevěným obložením a verandou.

„Vždyť je zima, mami.“

„Trocha čerstvého vzduchu nás nezabije.“ Malin cítí, jak ji s každým krokem opouští nervozita, jak se na ten společenský večer vnitřně připravuje.

„Mami, ty jsi nervózní,“ řekne náhle Tove.

„Nervózní?“

„Jo, z té návštěvy.“

„Proč bych měla být nervózní?“

„Vždycky býváš nervózní, když máme jít k někomu na návštěvu. A tohle jsou navíc doktoři.“

„No a co?“

„Támhle to je,“ ukáže Tove před sebe. „Třetí dům vlevo.“

Malin spatří dvoupatrovou bílou cihlovou vilu s úhledně sestříhanými keříky na zahradě, obehnanou nízkým plotem.

Dům roste, stává se z něj opevněné město v Toskánsku, jež osamělý pěšák nemá šanci dobýt.

Uvnitř to voní teplem, bobkovým listem a čistotou, kterou dokáže vykouzlit jen pečlivá polská uklízečka.

Manželé Stenvinkelovi je uvítají v předsíni, potřesou si rukou a Malin ztrácí pevnou půdu pod nohama, není připravena na jejich vřelost.

Maminka Birgitta, primářka ušní kliniky: „Říkejte mi Biggan… Strašně móóóc nás těší, že vás kooonečně poznáváme, tolik jsme toho o vás četli v Correspondentenu.“ Tatínek Hans, chirurg: „Přátelé mi říkají Hasse… doufám, že máte ráda bažanta, sehnal jsem v Lucullusu pár parádních kousků.“ Vyšší střední vrstva ze Stockholmu, kterou k nám do pustiny zavála kariéra, pomyslí si Malin.

„Slyším dobře?“ zeptá se. „Vy budete asi oba ze Stockholmu, že?“

„Ze Stockholmu? Tak opravdu mluvíme? Ne ne, já jsem z Boråsu,“ odpoví Birgitta. „A Hasse z Enköpingu. Potkali jsme se na studiích v Lundu.“

Už znám celou rodinnou historii, napadne Malin, a to jsme ještě v předsíni.

Markus s Tove zmizeli někde uvnitř a Hasse zavede Malin do kuchyně. Na nablýskané kuchyňské lince z nerezové oceli stojí orosený shaker. Malin kapituluje. Nemá smysl snažit se držet zpátky.

„Martini?“ nabídne Hasse a Biggan dodá: „Ale dávejte si na něj pozor. Míchá ho very dry.“

„S Tangueray,“ upřesní Hasse.

„Ráda,“ přikývne Malin a o pár minut později stojí všichni tři s drinkem v ruce a připíjejí si, nápoj je čirý a čistý a Malin musí uznat, že Hasse se v pití vyzná.

„My si vždycky před jídlem dáváme aperitiv v kuchyni,“ vysvětluje Biggan. „Navozuje to příjemnou atmosféru.“

Hasse stojící u sporáku jednou rukou pokyne Malin, aby přišla blíž, a druhou rukou odklopí pokličku z černého litinového hrnce s patinou.

Vůně ji zasáhnou plnou silou.

„Jen se na ně podívejte,“ řekne Hasse. „To jsou krasavci, co?“

V bublající žluté omáčce plavou dva bažanti a Malin ucítí, jak jí kručí v břiše.

„Co říkáte?“

„Vypadá to úžasně.“

„No ne, vy jste asi měla žízeň,“ poznamená Biggan a Malin nejprve nechápe, co tím myslí, vzápětí si však povšimne své prázdné skleničky.

„Namíchám vám ještě jedno,“ nabídne Hasse, a zatímco třese shakerem ve vzduchu, Malin se zeptá:

„Má Markus sourozence?“

Hasse shaker prudce položí. Biggan se usměje:

„Ne. Dlouho jsme se snažili, ale nakonec jsme to vzdali.“

Pak se opět ozve zvuk chrastícího ledu.

65.

Moje hlava.

Silná bolest se mi jako nůž zarývá mezi mozkové laloky. Takže nespím. Ve snu neexistuje fyzická bolest, proto tak rádi sníme.

Ne, ne, ne.

Už si vzpomínám.

Ale kam se poděl ten zvuk motoru? Auto? Tohle není auto.

Přestaňte. Pusťte mě. Někdo mě potřebuje.

Rozvažte mi oči, sundejte mi z nich tu pásku. Třeba bychom si o tom mohli promluvit? Proč zrovna já?

Voní tu jablka? Pod prsty hlína, chladná a přece horká, drobky od sušenek?

V kamnech praská oheň.

Kopne směrem, odkud cítí teplo, ale nenarazí na kov, vzepře se, ale leží stále na místě. Jen tupý náraz, záchvěv šířící se tělem.

Jsem… kde to jsem?

Ležím na chladné zemi. V hrobě? Takže jsem mrtvá? Pomoc. Pomozte mi.

Ale kolem je teplo a v rakvi bych přece musela cítit dřevo.

Sundejte sakra ten provaz.

Vyndejte mi z úst roubík.

Když pořádně zaberu, třeba provaz praskne. Hází sebou ze strany na stranu.

Pak jí cosi strhne pásku z očí.

Mihotavá záře. Sklep? Podzemní chodba? Kde to jsem? Lezou tu pavouci a hadi?

Tvář. Nebo tváře?

V kožených maskách.

Oči. Pohled jako by neexistoval.

Pak tváře opět zmizí.

Bolí ji celé tělo. Ale bolest teprve začíná, že?

Přál bych si, abych mohl něco udělat.

Jsem však bezmocný.

Můžu jen přihlížet, a to také učiním, můj pohled jí může být alespoň slabou útěchou.

Zůstanu tu, ačkoliv bych to nejraději neviděl a zmizel kamkoli, kam zmizet můžu.

Počkám tu však z lásky, ze strachu a ze všech dalších citů. Vím, ještě to neskončilo, ale proč zrovna tohle? Opravdu myslíš, že jim to bude imponovat?

Vím, jak to bolí, také jsem tu bolest cítil. Přestaň, říkám přestaň, ale vím, že mě neslyšíš. Myslíš, že svou bolest vykoupíš cizí bolestí? Že ti otevře dveře? Moje bolest ti přece k ničemu nebyla.

Přestaň, přestaň, přestaň.

Řekla jsem přestaň?

Jak by mi z úst mohl vyjít jen hlásek, vždyť je mám přelepená lepicí páskou, látkový roubík tvrdě přitisknutý na patro.

Je nahá. Kdosi z ní strhal šaty, švy rozpáral nožem a k ramenům jí teď přibližuje svíci. Dostane strach, slyší, jak si pro sebe mumlá: „Tohle se musí, musí, musí stát.“

Křičí.

Vidí tu svíci stále blíž a blíž, cítí ostrou horkost a křičí, jako by to ani neuměla, jako by zvuk škvařící se kůže a bolesti byl jeden a tentýž. Smýká sebou ze strany na stranu, bolesti však neunikne.

„Mám ti spálit obličej?“

Tohle ten tichý hlas opravdu řekl?

„To by snad mohlo stačit. V tom případě bych tě možná nemusel zabít. Bez obličeje bys přece neexistovala, ne?“

Křik, neslyšný křik.

Druhá tvář. Hořící lícní kost. Krouživé pohyby, červená, černá, červená, barva bolesti, pach spálené kůže, její kůže.

„Že bych si došel pro nůž?“

Počkej.

„Neomdlévej, musíš být při vědomí,“ mumlá ten hlas, ale ona chce pryč.

Ve svitu svíčky se zaleskne čepel nože, bolest zmizela, adrenalin jí prýští do těla plným proudem a jediné, co jí ještě zbývá, je strach, že se odsud nikdy nedostane.

Chci domů. K němu.

Určitě si říká, kde asi jsem? Jak dlouho už tu vlastně ležím? Musím jim přece chybět.

Nůž je chladný a horký. Co je to horké, co mi stéká po stehnech? Datel mi ocelovým zobákem klove do prsou, zarývá se mi do žeber. Ať zmizím, tváře mi hoří, jak mě do nich bije v marné snaze udržet mě při vědomí.

Nejde to.

Mizím.

Ať chcete či nechcete.

Jak je to dlouho? Nevím.

Slyším chrastění řetězů?

Stojím u kůlu.

Sama.

Kolem mě les.

Zmizel jsi? Zmizeli jste? Nenechávejte mě tu samotnou.

Úpím.

Slyším to.

Ale už mi není zima. Kdy mráz přestává studit a bolest bolet?

Jak dlouho už tu visím?

Les kolem mě. Hustý, temný, avšak bílý sněhem, malá vyklestěná mýtina, dveře vedoucí do podzemního doupěte.

Nemám nohy. Ani paže, ruce, prsty, tváře.

Místo tváří jen hořící díry, vše kolem ztratilo vůni.

Už neexistují ani vzpomínky a ostatní lidé, není už dříve ani potom, jen jedno velké teď, můj jediný úkol.

Pryč.

Pryč odsud.

To jediné mi ještě zbývá.

Pryč, pryč, pryč.

Za každou cenu. Ale jak mám běžet bez nohou?

Cosi se opět přibližuje.

Anděl?

V téhle tmě sotva.

Blíží se ke mně to černé cosi.

„Co jsem to udělal?“

To říká to černé cosi?

„Musím to udělat.“ Takhle to říká.

Žena se snaží zvednout hlavu, ale neúspěšně. Sebere všechny síly, pomalu hlavu zdvihne, černé cosi je teď blízko, napřáhne kotlík s vařící vodou, její mysl ucukne a pak jen slyší čísi řev, když na ni vodu vychrstne.

Vařící voda ji však nezasáhne. Necítí horkost, jen pár kapek tepla.

To černé cosi opět přichází.

S větví v ruce?

Co s ní chce dělat?

Mám křičet?

Křičím.

Ale ne proto, aby mě někdo slyšel.

66.

Na jídelním stole hoří svíčky, na zdi za Hassem a Tove visí veliká olejomalba od umělce jménem Jockum Nordström, jenž podle Bigganiných slov dobyl New York. Malba představuje muže černé pleti v chlapeckých šatech stojícího na modrém poli. Malin ten obraz připadá naivní a zároveň vyzrálý, muž je sám, avšak zakotven v jakési souvislosti na modrém poli, ve vzduchu nad ním se vznášejí kytary a kulečníková tága.

Bažanti jsou vynikající, ale ještě lepší je červené víno z jakési oblasti ve Španělsku, o níž Malin jaktěživa neslyšela. Musí se přemáhat, aby ho nepolykala plnými doušky, jak jí chutná.

„Přidáte si ještě bažanta, Malin?“ Hasse ukáže na hrnec.

„Jen si dejte,“ pobídne ji Markus. „Táta bude mít radost.“

Rozhovor se toho večera točil kolem všeho možného, počínaje Malininou prací a posilováním přes reorganizaci místní nemocnice až po komunální politiku a ta šíííleně nudná představení v obecní koncertní síni.

Hasse a Biggan. Zdvořilí, s upřímným zájmem. Přestože Malin dávala bedlivý pozor, za celý večer nezaslechla jediný falešný tón. Vypadá to, že mají z naší návštěvy radost, neobtěžujeme je. Malin polkne doušek vína. A vědí, jak na to, aby se člověk cítil příjemně.

„Ten výlet na Tenerife je skvělý nápad,“ poznamená Hasse. Malin vrhne na Tove tázavý pohled, ta však uhne očima.

„Už jste koupili letenky?“ pokračuje Hasse. „Musíte nám dát číslo účtu, kam máme poslat peníze. Připomeňte mi to, než půjdete.“

„Já…“ začne Tove.

Malin si odkašle.

Biggan a Hasse se na ni znepokojeně podívají, Markus se otočí k Tove.

„Můj tatínek si to bohužel rozmyslel,“ řekne Malin. „Čekají jinou návštěvu.“

„Ale vždyť je to jejich vnučka!“ vyhrkne Biggan.

„Proč jsi mi to neřekla?“ zeptá se Markus Tove.

„Moji rodiče jsou občas trochu zvláštní.“

Tove si oddychla, Malin si všimne, jak je jí za tu lež vděčná, zatímco sama se stydí, že jim nedokázala říct tu prostou pravdu — Markus u nich není vítán.

Proč lžu? přemýšlí Malin.

Abych nikoho nezklamala?

Protože se stydím za mizernou sociální inteligenci svých rodičů?

Protože pravda bolí?

„To je opravdu zvláštní,“ poznamená Hasse. „Komu mohli dát přednost před vlastní vnučkou s doprovodem?“

„Nějakému starému známému.“

„Ale vždyť se nic neděje,“ usměje se Biggan. „V tom případě s námi oba můžete jet na lyže do Åre, jak jsme to původně navrhovali. Všechna čest Tenerife, ale v zimě se jezdí na hory!“

Malin a Tove kráčejí domů osvětlenými ulicemi vilové čtvrti.

Malininy rty se pohybují zběsilou rychlostí, to bude tím koňakem po jídle. Biggan si také dala, ale Hasse ne, zítra ráno má službu. „Jedno malé martini a sklenku vína. Víc nic, jestli mám zítra vzít do ruky skalpel.“

„Měla jsi Markusovi říct, jak to bylo.“

„Možná jo, ale když…“

„Takhle jsem kvůli tobě musela lhát. A víš, jak lhaní nesnáším. Za co mě vlastně máš, za…“

„Mami, nemůžeš být prosím tě chvíli zticha?“

„Proč bych měla být zticha? Snažím se ti něco říct.“

„Ale vždyť plácáš samé hlouposti.“

„A proč jsi mi neřekla, že tě pozvali do Åre?“

„To je snad jasné, ne? Kdy bych ti to měla říct? Vždyť vůbec nejsi doma, v jednom kuse pracuješ.“

Ne, nejraději by zakřičela Malin, to není pravda. Ale ovládne se a zamyslí. To je to opravdu tak zlé?

Mlčky minou koupaliště Tinnis a hotel Ekoxen.

„Nechceš mi něco říct, mami?“ zeptá se Tove u dobročinného církevního bazaru.

„Jsou fajn,“ odpoví Malin. „Vůbec ne takoví, jak jsem si je představovala.“

„Ty a tvoje představy o lidech, mami.“

67.

Krvácím.

Cosi mě zvedne, sejme z kůlu a položí na měkkou chlupatou postel.

Žiju.

Cítím tlukot srdce.

To černé cosi je všude kolem mě, přikrývá mi tělo vlněnou látkou, hřeje to a slyším ten černý hlas, hlasy:

„On umřel moc brzy. Ale ty budeš pěkně viset, jak já budu chtít.“

Nade mnou stromy, pohyb lesem. Ležím na saních? Slyším zvuk lyží zarývajících se do sněhu? Jsem unavená, tak unavená a je mi teplo.

Opravdové teplo.

Ve snu i ve vědomí.

Ale pryč od tepla.

Teplo zabíjí.

A já nechci umřít.

Znovu ten zvuk motoru. Auto.

V jeho zvuku, v tom umíněném bručení pocítím předtuchu. Moje tělo má ještě jednu šanci, ještě není všemu konec.

Dýchám.

Vítám bolest čišící z každé rozdrásané části těla, z rozedraných krvácejících útrob.

V bolesti existuju. Ta mi pomáhá přežít.

Vznáším se tu.

Nad otevřenou plání mezi Maspellösou, Fornåsou a Bankebergem, na konci cesty pokryté tenkou sněhovou pokrývkou se tyčí osamělý strom podobný tomu mému.

Auto zastaví u cesty, žena v kufru.

Přál bych si, abych jí mohl pomoci.

Ale tohle musí dokázat sama.

To černé cosi za okamžik otevře. Pomůže mi nahoru. Pak se ze mě stane motor. Vybuchnu, dostanu se odsud, budu žít.

To černé cosi opravdu otevře kufr auta, vyklopí tělo na sníh, vedle výfuku.

Nechá mě tam ležet.

Kmen stromu, silný, deset metrů ode mě.

Kámen je zasněžený, a přesto ho vidím. Ty volné paže jsou moje? Oteklý červený pahýl vlevo má ruka?

Černé cosi vedle mě. Šeptá něco o krvi. O oběti.

Když se otočím doleva, natáhnu se pro ten kámen a udeřím ho do hlavy, mohlo by se mi to povést. Pryč odsud.

Jsem motor a teď otočím klíčkem.

Vybuchnu.

Opět existuju, uchopím kámen, šepot utichne, udeřím, chci pryč a probiju se odsud, nesnaž se mě zastavit, mlátím, mlátím, chci víc, jsem jen vůle, světlejší než ta černočerná temnota kolem.

Nezkoušej to.

Buším do toho černého, válíme se ve sněhu, mráz neexistuje, pevně mě uchopí, ale já znovu exploduju a vší silou uhodím. Kámen v lebeční kosti, černé cosi ochabne, sklouzne k zemi, do sněhu.

S námahou si kleknu.

Pláň otevřená na všechny strany.

Vstanu.

Ve tmě. Tam jsem teď byla.

Belhám se k obzoru.

Pryč.

Vznáším se vedle tebe, když tu bloudíš po pláních. Ať dojdeš kamkoliv, budu tam na tebe čekat.

68.

ČTVRTEK 16. ÚNORA

Johnny Axelsson uchopí volant oběma rukama, cítí, jak se auto chvěje, motor nepravidelně klepe. To bude tím mrazem.

Časné ráno.

Z polí a pastvin vane na silnici v proměnlivých oslnivých závojích sněhový prach.

Cesta z Motaly do Linköpingu trvá skoro padesát minut a v tuhle roční dobu není jízda při nejistém stavu vozovky zrovna nejbezpečnější. I když silničáři solí, seč můžou, místy se tvoří náledí.

Hlavně řiď opatrně. Vždycky jezdí přes Fornåsu, cesta mu je příjemnější než ta přes Borensberg.

A v lese člověk nikdy neví, co se z něj může vynořit. Už několikrát měl namále, jen tak tak že nesrazil srnku či dokonce losa.

Alespoň že jsou tu silnice rovné, postavené jako přistávací dráhy pro případ války.

Jaká je pravděpodobnost, že by vypukla válka?

Nebo už se stalo?

Motala. Hlavní město feťáků.

Když člověk nechce pracovat ve státním sektoru, zbývá sotva pár pracovních míst.

Johnny Axelsson však v Motale vyrostl a stěhovat se mu nechce. Co je pro něj pár hodin dojíždění? Tu cenu rád zaplatí, jen když bydlí tam, kde se cítí doma. Když v novinách objevil inzerát na práci v obchodním domě Ikea, ani na okamžik nezaváhal. Ani poté, co ho přijali. Hlavně nebýt přítěží, nespoléhat na ostatní, postarat se o sebe sám. Kolik jeho kamarádů žije z podpory? Někteří i deset let poté, co přišli o práci. Panebože, vždyť je nám pětatřicet, jak je to vůbec může napadnout?

Chodí na ryby.

Na lov.

Sázejí. Sledují klusácké dostihy. Tu a tam nějaký ten melouch načerno.

Johnny Axelsson mine červený statek ležící těsně u silnice, uvnitř za oknem vidí starší pár v kuchyni u snídaně. Ve svitu lampy jako by měli zlatavožlutou pleť, jako dvě rybičky v akváriu, v bezpečí okolní nížiny.

Koukej na cestu, napomene se v duchu Johnny, soustřeď se na řízení.

Malin zamíří ode dveří služebny rovnou do kuchyňky. V konvici čerstvě překapaná káva.

Posadí se ke stolu u okna s výhledem na dvůr.

Na jaře, v létě a na podzim by se jí naskytl pohled na malé vydlážděné prostranství se stydlivými záhonky. Teď však vidí jen bílý sníh.

Na stole leží časopis.

Natáhne se po něm.

Amelia.

Staré vydání.

Na titulní straně nadpis: „Zůstaň sama sebou!“

Na druhé straně: „Speciál o liposukci!“

Malin časopis zase zavře, vstane a jde ke svému stolu.

Ve změti papírů nahoře jako vykřičník přilepený žlutý papírek.

Vzkaz od recepční Ebby.

Malin

Zavolej na tohle číslo. Prý je to důležité. 013-173 928.

Nic víc.

Malin vezme papírek a vydá se za Ebbou. Za pultem však zastihne jen Sofii.

„Nevidělas Ebbu?“

„Je v kuchyni, šla si pro kafe.“

Ebba sedí u jednoho z kulatých stolků a listuje novinami. Malin jí ukáže papírek.

„Co to je?“

„Volala nějaká paní.“

„To vidím.“

Ebba nakrčí nos.

„Nechtěla mi říct, proč volá. Jen že je to důležité.“

„Kdy volala?“

„Těsně než jsi přišla.“

„Ještě něco?“

„Vlastně jo. Myslím, že měla strach. Byla celá nervózní a skoro šeptala.“

Malin zadá číslo do internetového telefonního seznamu.

Údaj nedostupný.

Číslo musí být chráněné, když ho bez hromady povolení a zdlouhavé úředničiny nemohou zveřejnit ani Zlaté stránky.

Malin vyťuká číslo na služebním telefonu.

Nic, ani záznamník.

O minutu později se na displeji zobrazí příchozí hovor.

Zvedne sluchátko.

„Malin Forsová.“

„Tady Daniel. Máš pro mě nějaké nové informace o případu Andersson?“

Malin nejprve zaplaví vztek, pak podivný klid, jako by po jeho hlase toužila. Rychle ten pocit zažene.

„Ne.“

„A co ta stížnost na šikanu? Bez komentáře?“

„Zbláznil ses, Danieli?“

„Byl jsem pár dní pryč. Ani se nezeptáš kde?“

„Ne.“

Zajímá ji to, ale mlčí.

„Ve Stockholmu. Nabídli mi místo v Expressenu. Ale odmítl jsem to.“

„Proč?“

Otázka vyletí Malin z úst.

„Tak přece tě to zajímá? Nikdy nedělat to, co se ode mě očekává, Malin. To je moje zásada.“

„Víš co? Měj se.“

Malin zavěsí a v tu chvíli telefon opět zazvoní. Daniel? Ne. Na displeji skryté číslo, ve sluchátku ticho.

„Forsová. Kdo volá?“

Dech, nejistota. Snad strach. Pak měkký, nervózní ženský hlas, který jako by si byl vědom toho, že vyslovuje zakázaná slova.

„Mhm,“ odkašle si žena, Malin čeká.

„Jmenuju se Viveka Crafoordová.“

„Paní Crafoordová, já…“

„Pracuju v Linköpingu jako psychoanalytička. Jde o jednoho z mých pacientů.“

Malin instinktivně napadne ženu zarazit, umlčet ji, ať už nic neříká. Stejně jako ona nesmí přijímat informace o pacientech, žena jménem Viveka Crafoordová je nesmí sdělovat.

„Dočetla jsem se o vašem případu, o vraždě Bengta Anderssona.“

„Říkala jste…“

„Myslím, že jeden můj pacient… no prostě byste měla, tedy měli něco vědět.“

„O jakého pacienta jde?“

„Chápete, že to vám říct nemůžu.“

„Snad bychom si přece jen mohly promluvit?“

„Po telefonu ne. Ale přijďte za mnou dnes do ordinace, v jedenáct hodin. Je to v ulici Drottninggatan 3, naproti McDonaldu. Na zvonku je kód 9490.“

Viveka Crafoordová zavěsí.

Malin pohlédne na monitor počítače.

Je 7.44. Tři a čtvrt hodiny.

Martini, víno, koňak. Připadá si celá oteklá.

Vstane a vykročí ke schodišti vedoucímu do posilovny v suterénu.

Jak daleko už jsem došla?

Svítá, ale ještě není den. Jdu přes pole a louky, nemám ani tušení, kde to jsem.

Mé tělo je jedna velká otevřená rána, už ho mrazem ani necítím. Levá, pravá, nic není dost daleko, pronásleduje mě? Probralo se to černé cosi? Je mi v patách?

Co je ta černá blížící se barva? Auto? Motor tmy?

Vypněte ta světla.

Oslňují mě. Pozor na oči.

Možná jsou to jediné, co mi zbylo.

Koukej na cestu, opakuje si Johnny Axelsson.

Oči. Soustřeď se, ať dojedeš v pořádku.

Ven z lesa.

Konečně otevřené prostranství, ale mráz a vítr mu ztěžují výhled. Jako by země dýchala a její dech se vypařoval.

Oči.

Srna?

Ne.

Tak co?

Co to proboha je?

Johnny Axelsson podřadí a zpomalí, zabliká, aby srnu vyplašil a odehnal ji ze silnice do příkopu. Panebože, tohle přece není srna, to je…

Co?

Auto jako by uvízlo na silnici.

Co to sakra je?

Člověk? Nahý člověk? Proboha, jak to vypadá?

A co tu sakra dělá?

Uprostřed polí? Takhle brzy ráno?

Johnny Axelsson ji objede, zastaví, ve zpětném zrcátku vidí ženu belhající se kolem auta, ani si ho nevšimla, pokračuje stále vpřed.

Počkat, pomyslí si.

Spěchá sice do práce, do skladu Ikey, ale přece ji tady nemůže nechat. To přece nejde.

Otevře dveře auta, tělo si vzpomene na zimu panující venku, na okamžik zaváhá, pak se k ní rozběhne.

Položí jí ruku na rameno, žena se zastaví, otočí se a ty tváře, spálené, nebo snad zmrzlé? Kůže na břiše… kam zmizela? A jak ji můžou nést nohy, vždyť je má celé černé, jako černý rybíz u něj doma na zahradě.

Nepřítomný pohled.

Pak se mu podívá do očí.

Úsměv.

V očích světlo.

Padne mu do náruče.

Dvanáctikilovou činku to táhne k zemi, přestože se Malin snaží ze všech sil.

Sakra, to je ale tíha, měla by to zvládnout aspoň desetkrát.

Vedle ní Johan Jakobsson, přišel do posilovny těsně po ní a teď ji hecuje, jako by se snažil zaplašit špatné zprávy.

Včera večer, když děti usnuly, se mu podařilo otevřít poslední složku v počítači Rickarda Skoglöfa. Obsahovala jen další fotografie Rickarda Skoglöfa a Valkyrie Karlssonové, souložících v různých polohách na velké kožešině, těla pomalovaná obrazci podobnými tribal tetování.

„Zaber, Malin.“

Malin uchopí činku, tlačí ji vzhůru.

„Makej, sakra!“

Ale víc už to nejde.

Pustí činku na zem.

Tupé zadunění.

„Radši si zaběhám.“

Z čela jí lije pot. Na běžícím pásu tělo odbourává včerejší alkohol, kapku po kapce.

Pozoruje se v zrcadle, běží, po čele jí stéká pot, bledá, ačkoliv jí tváře zčervenaly námahou. Obličej. Třiatřicet let. Rty prokrvené, plnější než obvykle.

Za posledních pár let jako by její tvář nalezla sama sebe, kůže našla to pravé místo na lícních kostech. Dívčí rysy za posledních pár týdnů dřiny zmizely v nenávratnu. Pohlédne na hodiny na zdi.

Je 9.24.

Johan před chvílí odešel.

Je čas na sprchu a pak musí vyrazit za Vivekou Crafoordovou.

Na druhé straně místnosti zazvoní interní telefon.

Malin k němu doběhne, zvedne sluchátko.

Zekeho hlas. Celý rozrušený.

„Právě nám volali z pohotovosti. Nějaký Johnny Axelsson jim přivezl ženu, kterou našel na poli za městem, nahou a ošklivě zřízenou.“

„Hned jsem tam.“

„Prý je na tom dost špatně, ale doktor říkal, že šeptala tvoje jméno.“

„Cože?“

„Ta žena prý šeptala tvoje jméno, Malin.“

69.

Viveka Crafoordová bude muset počkat.

Stejně tak všichni ostatní.

Jen tihle tři ne:

Bengt Andersson,

Marie Murvallová

a ta druhá žena nalezená téměř za stejných okolností.

Oběti se valí z černých lesů na bílé pláně. Odkud pramení násilí?

Zeke jede sedmdesátkou, o čtyřicet kilometrů víc, než je povolená rychlost. Rádio mlčí, ozývá se jen ostrý, nervózní zvuk motoru. Musejí to vzít oklikou kvůli rozkopané silnici, nejspíš prasklé potrubí.

Ulice Djurgårdsgatan: šedé, naježené, avšak třpytící se stromy v botanické zahradě. Lasarettgatan: činžáky z osmdesátých let s fasádami z růžových dlaždic.

Postmodernismus.

Malin četla v Correspondentenu v rubrice o linköpinské architektuře článek o postmoderních stavbách. Ten výraz jí připadal k smíchu, i když chápala, co jím autor myslí.

Odbočí k nemocnici: vidí vybledlou žlutou plechovou fasádu provozní budovy. Kraj potřebuje peníze na jiné věci než na novou fasádu. Zkrátí si cestu přes refýž, i když se to nesmí, objet celou budovu by jim trvalo příliš dlouho a času teď nemají nazbyt.

Vjezd na pohotovost. Zeke přibrzdí a stočí volant vpravo na kruhový objezd. Zaparkují a běží dovnitř.

U vchodu už na ně čeká sestra, malá podsaditá žena s blízko posazenýma očima a úzkým vyčnívajícím nosem.

„Chce s vámi mluvit pan doktor,“ oznámí a vede je chodbou kolem prázdné ordinace.

„Jaký doktor?“ zeptá se Zeke.

„Doktor Stenvinkel, co ji bude operovat.“

Hasse. Malin nejprve pocítí nevoli setkat se s Markusovým otcem ve službě, ale pak si řekne, že je to vlastně jedno.

„Toho znám,“ pošeptá Zekemu, když kráčejí chodbou za sestřičkou.

„Koho?“

„Toho doktora. Já jen abys to věděl. Je to táta Tovina kluka.“

„Jen klid, Malin, to bude v pohodě.“

Sestra se zastaví před zavřenými dveřmi.

„Můžete jít rovnou dál. Klepat nemusíte.“

Z Hanse Stenvinkela je úplně jiný člověk, než kterého Malin včera poznala. Ten tam je žoviální společenský pán, před nimi sedí přísný, vážný a soustředěný muž. Celé tělo v zeleném plášti vyzařuje autoritu, dokonce i jeho pozdrav byl osobní, avšak formální: sice se známe, ale teď nás čeká důležitý úkol.

Zeke se kroutí na židli, zřejmě nesvůj z atmosféry panující v ordinaci. Jako by ten muž v zeleném plášti dodával celé místnosti důstojnost: stěnám s omyvatelnými tapetami, knihovně z dubové dýhy, jednoduchému psacímu stolu ze dřeva.

Takhle to asi bylo dřív, napadne Malin, když lidé ještě chovali k doktorům úctu, než z nás internet udělal odborníky na všechny možné neduhy.

„Hned vás k ní pustím,“ řekne Hans. „Je při vědomí, ale co nejdřív jí potřebujeme dát narkózu a podívat se na ty rány. Musíme jí transplantovat kůži. Ale na popáleniny jsme ve Švédsku špičkové pracoviště.“

„Má omrzliny?“ zeptá se Zeke.

„To taky. Ale ty se z lékařského hlediska velmi podobají popáleninám, takže se dá říct, že je v těch nejlepších rukou.“

„Jak se jmenuje?“

„To nevíme. Jen opakuje, že chce mluvit s vámi, Malin, takže předpokládám, že ji budete znát.“

Malin souhlasně přikývne.

„V tom případě bude nejlepší, když mě k ní pustíte. Pokud to ovšem její stav dovoluje. Musíme zjistit, o koho jde.“

„Krátký rozhovor zvládne.“

„Jak vážná jsou ta poranění?“

„Velice vážná. V žádném případě si je nemohla přivodit sama. Ztratila spoustu krve, ale dali jsme jí transfuzi. Šok jsme potlačili adrenalinem. Jak už jsem říkal, jedná se o popáleniny, omrzliny, dále bodné a řezné rány i pohmožděniny. Má také ošklivá poranění vagíny. Je zázrak, že neztratila vědomí. A že ji někdo včas našel. Člověk si říká, co to tam venku běhá za zrůdu.“

„Jak dlouho mohla být venku?“

„Určitě celou noc, soudě podle těžkých omrzlin. Ale většinu prstů na rukou i na nohou by se nám mělo podařit zachránit.“

„Zdokumentovali jste její stav?“

„Ano, přesně podle vašich požadavků.“

Z Hansova hlasu je jasné, že tohle nedělá poprvé. Že by Marie Murvallová?

„Dobře,“ přikývne Zeke.

„A ten muž, co ji přivezl?“

„Nechal nám tu svoje telefonní číslo. Pracuje v Ikee. Snažili jsme se ho přemluvit, aby počkal, ale říkal, že ,Ingvarův duch nemá rád pozdní příchody‘. Nemohli jsme ho tu držet násilím.“

Hans pohlédne Malin zpříma do očí.

„Ale varuju vás. Je opravdu strašně zřízená, prošla si úplným očistcem. Musí mít ohromně silnou vůli, když to vůbec přežila.“

„Když jde o život, všichni máme silnou vůli,“ poznamená Zeke.

„Všichni ne, všichni zdaleka ne,“ odvětí Hans těžkým a smutným hlasem. Malin přikývne na znamení, že chápe. Ale ví vlastně, o čem mluví?

Kdo to jen může být? přemýšlí Malin, zatímco otevírá dveře do nemocničního pokoje. Zeke čeká na chodbě.

U zdi osamělá postel, žaluziemi pronikají do místnosti jen úzké pruhy světla a rovnoměrně se rozlévají po šedohnědé podlaze. Vedle lůžka tiše pípá monitor životních funkcí, na displeji dvě červená světélka jako oči jezevce ve tmě. Stojany na kapačky se sáčky s krví a čirou tekutinou, sáček s močí. Na posteli pod tenkými žlutými přikrývkami postava, hlava spočívající na polštáři.

Kdo je to?

Tvář pokrytá obvazem.

Kdo se pod ním skrývá?

Malin opatrně přistoupí blíž, postava na posteli slabě zasténá, otočí hlavu na stranu a pod obvazem, zdá se mi to, nebo je to úsměv?

Ruce ovázané obinadlem.

Oči.

Znám je.

Ale odkud?

Úsměv je pryč, z nosu, očí a vlasů náhle vyvstane vzpomínka.

Rebecka Stenlundhová.

Sestra Bengta Anderssona.

Žena ovázanou rukou pokyne Malin, aby přišla blíž.

Pak sebere všechny síly, slova se derou ven jedno přes druhé, větu musí stůj co stůj dokončit, jako by měla být její poslední.

„Jestli to nepřežiju, musíte se mi postarat o syna. Dohlédnout, aby se dostal do dobrých rukou.“

„Však vy to přežijete.“

„Snažím se, to mi věřte.“

„Co se stalo? Dokážete o tom mluvit?“

„Auto.“

„Auto?“

„Odvezlo mě auto.“

Rebecka Stenlundhová otočí hlavu na stranu, tvář pokrytou obvazem si položí na polštář.

„Pak doupě v lese. A kůl.“

„Doupě? Kde?“

„Ve tmě.“

„Kde ve tmě?“

Rebecka Stenlundhová zavře oči, jako kdyby chtěla říct: Nemám tušení.

„A pak?“

„Saně a zase auto.“

„Kdo to byl?“

Rebecka Stenlundhová pomalu zavrtí hlavou.

„Neviděla jste ho?“

Žena znovu zavrtí hlavou.

„Měla jsem viset jako Bengt.“

„Bylo jich víc?“

„Nevím, nejsem si jistá.“

„A ten muž, co vás přivezl?“

„Ten mi pomohl.“

„Takže jste neviděla…“

„Udeřila jsem to černé cosi, udeřila jsem to…“

Rebecku ta slova unášejí v dál, zavře oči, mumlá:

„Mami, maminko. Můžeme běhat pod jabloněmi?“

Malin přiloží ucho k Rebecčiným rtům.

„Zůstaň u mě, maminko, ty přece nejsi nemocná…“

„Slyšíte mě?“

„Chlapečku, vezmi…“

Rebecka ztichne, avšak dýchá, hrudník se jí pohybuje, spí nebo je v bezvědomí a Malin napadne, jestlipak se jí něco zdá. Přála by si, aby se jí teď dlouho žádné sny nezdály, ale ví, že to není možné.

Tiše pípající monitor.

Svítící oči.

Malin vstane.

Ještě chvilku postojí u postele, než vyjde ven na chodbu.

70.

Zatímco je Zeke na cestě do Ikey, Malin šlape do kamenných schodů s milióny let starými zkamenělinami v domě číslo tři v ulici Drottninggatan. Viveka Crafoordová má ordinaci ve třetím poschodí ze čtyř a v domě není výtah.

Psychoterapie Crafoordová: mosazný štítek s ozdobným písmem uprostřed hnědých lakovaných dveří. Malin vezme za kliku. Zamčeno.

Zazvoní.

Jednou, dvakrát, potřetí.

Pak se dveře otevřou a vyhlédne žena kolem čtyřicítky s černými kudrnatými vlasy a kulatým, avšak zároveň ostře řezaným obličejem. Hnědé oči jí srší inteligencí, přestože jsou zpola ukryté za kostěnými obroučkami brýlí.

„Viveka Crafoordová?“

„Měla jste tu být před hodinou.“

Pootevře dveře ještě o kousek a Malin si všimne jejího oblečení. Přes neforemnou modrofialovou blůzu má koženou vestu, pod ní zeleně kostkovanou sametovou sukni sahající ke kotníkům.

„Můžu dál?“

„Ne.“

„Říkala jste…“

„Mám teď klienta. Počkejte zatím dole u McDonalda, zavolám vám asi za půl hodiny.“

„Nemohla bych počkat tady?“

„Nechci, aby vás tu někdo viděl.“

„Máte…“

Dveře ordinace se zavřou.

„…moje telefonní číslo?“

Malin nechá větu viset ve vzduchu, uvědomí si, že je čas oběda a že má právě dokonalou výmluvu uctít amerického fastfoodového ďábla.

Vlastně nemá McDonalda ráda. Zásadně tam s Tove nechodí a nikdy nechodila.

Baby mrkvičky a pomerančový džus.

Kampaň proti dětské obezitě.

Tak přestaňte prodávat hranolky a limonádu. K čemu je polovičatá zodpovědnost?

Cukr a tuk.

Malin s nelibostí otevře dveře.

Za ní přijíždí autobus na Trädgårdstorget.

O jeden Big Mac a cheeseburger později se Malin zvedá žaludek. Rozhlédne se kolem: z křiklavých barev a fritéz je jí na zvracení.

Tak už sakra zavolejte.

Dvacet minut. Třicet. Čtyřicet.

Telefon zazvoní.

Rychle po něm sáhne.

„Malin?“

Táta? Ne, teď ne.

„Tati, já teď nemůžu.“

„Přemýšleli jsme o tom…“

„Tati…“

„…a rozhodli jsme se, že Tove samozřejmě může přijet i se svým přítelem.“

„Cože? Vždyť jsem ti říkala, že…“

„…tak buď tak hodná a zjisti, jestli o to ještě stojí…“

Druhý příchozí hovor.

Malin zamáčkne hovor z Tenerife, přijme druhé číslo.

„Ano.“

„Tak už můžete.“

Ordinace Viveky Crafoordové vypadá jako zámecká knihovna z přelomu minulého století. Knihovna, metry nových nablýskaných kožených vazeb, Freud, černobílý portrét Junga, mohutné zlaté rámy obrazů, koberce z pravé vlny, mahagonový psací stůl, křeslo se vzorem paisley, za ním kožený divan v barvě býčí krve.

Malin se usadí na divan, odmítne však nabídku Viveky Crafoordové, aby se pohodlně natáhla. Představí si, jak by se tu asi líbilo Tove. Určitě by byla z interiéru ve stylu Jane Austenové nadšená.

Viveka sedí v křesle se zkříženýma nohama.

„To, co vám teď povím, zůstane jen mezi námi. Nesmíte to nikomu říct a v žádném případě se to nesmí objevit v policejní zprávě nebo nějakém jiném dokumentu. K tomuhle setkání nikdy nedošlo. Rozumíte?“

Malin přikývne.

„Kdyby se něco z toho provalilo nebo pokud by se někdo dozvěděl, že ty informace máte ode mě, riskovaly bychom obě svou profesní čest.“

„Pokud na základě toho, co mi řeknete, podniknu nějaké kroky, odvolám se jen na svou intuici.“

Viveka Crafoordová se proti své vůli usměje.

Pak opět zvážní a pustí se do vyprávění:

„Před osmi lety mě kontaktoval jeden muž, tehdy mu bylo sedmatřicet. Říkal, že se chce vyrovnat se svým dětstvím. Na tom by nebylo nic divného, ale zvláštní bylo, že za prvních pět let nedosáhl vůbec žádného pokroku. Chodil sem jednou týdně, byl dobře zaopatřený, měl dobrou práci. Říkal, že chce mluvit o svém dětství, ale místo toho mi vyprávěl o všem možném: o počítačových programech, lyžování, pěstování jablek, o různých náboženských směrech. Cokoli, jen ne to, kvůli čemu přišel.“

„Jak se jmenoval?“

„K tomu se dostanu, bude-li to nutné.“

„To asi ano.“

„Ale pak, před čtyřmi lety, se něco stalo. Odmítl mi říct co, ale myslím, že se někdo z jeho rodiny stal obětí zločinu, znásilnění, a potom jako by se vzdal.“

„Vzdal?“

„Otevřel se. Začal vyprávět o svém dětství. Nejdřív jsem mu nevěřila, ale pak, když…“

„Když co?“

„Když to stále opakoval, tvrdil totéž…“

Viveka Crafoordová zavrtí hlavou.

„Někdy si říkám, proč někteří lidé vůbec mají děti.“

„To mě taky občas napadá.“

„Jeho otcem byl námořník, zemřel, ještě než se narodil.“

Tak to není, myslí si Malin.

Jeho otcem byl někdo jiný…

Ale nechá Viveku Crafoordovou, ať pokračuje.

„Jeho první vzpomínka, ke které jsme se společnými silami dostali, byla o tom, jak ho matka zamykala do skříně. To mu byly asi dva roky. Nechtěla se s dítětem ukazovat na veřejnosti. Pak se provdala, otčím měl násilnické sklony a narodily se jim další děti, tři bratři a sestra. Zdá se, že smyslem života otčíma a nevlastních bratrů bylo ztrpčovat mu život, a matka je v tom zřejmě ještě podporovala. V zimě ho nechávali stát nahého venku na sněhu, když ostatní v kuchyni jedli. Když protestoval, zbili ho ještě víc než obvykle. Mlátili ho, řezali nožem, polévali horkou vodou, házeli na něj drobky. Myslím, že bratři podporovaní svým otcem zašli příliš daleko. Děti dovedou být neskutečně kruté, když jejich krutost podněcujete, nechápou, že je to špatné. Stalo se z toho selektivní násilí, téměř něco jako sekta. Byl sice nejstarší, ale k čemu mu to bylo, když se proti němu spikli dospělí i děti. Jeho bratry to jistě taky poznamenalo, řekla bych, že musejí být zmatení, navenek tvrdí a uvnitř nejistí, spojeni poutem zla.“

Věříte v dobro, pomyslí si Malin a zeptá se:

„Jak to mohl přežít?“

„Pomocí fantazie. Vytvořil si svůj vlastní svět, vlastní vesmír. Nějaké lesní doupě, nikdy mi neřekl kde. Počítačové programy, náboženské směry. Všechno to, čeho se chytáme, když chceme dát svému životu směr a smysl. Vystudoval, vymanil se jim, dokázal to. Musel mít obrovskou vnitřní sílu. A taky měl sestru, které na něm záleželo, přestože sama nic nezmohla. Mluvil o ní, ale dost nesouvisle, o něčem, co se stalo v lese. Jako by žil v paralelních světech, naučil se je rozlišovat. Ale ke konci našich sezení ho vzpomínky na kruté dětství pronásledovaly stále víc a víc. Začal být výbušný.“

„Měl násilnické sklony?“

„U mě je nikdy neprojevil. Ale možná že jinde ano. Pálili ho svíčkami. Vyprávěl mi o nějaké lesní chatě, jak ho přivázali ke stromu a pálili, lili na něj vařící vodu.“

„Jak je to vůbec možné?“

„Když přestanete na druhého nahlížet jako na člověka, dokážete mu provést cokoliv. Toho jsou plné dějiny, na tom není nic divného.“

„Ale kde se ta nenávist bere?“

„To nevím,“ povzdychne si Viveka Crafoordová. „V tomto případě to začalo matkou. Nebo ještě dříve. Odmítala ho milovat a zároveň ho potřebovala. Nechápu, proč ho nedala k adopci. Možná potřebovala někoho nenávidět, na někom si vylít vztek. A její nenávist byla zřejmě jádrem k pohrdání jejího muže a synů.“

„Proč ho nechtěla milovat?“

„Nevím. Něco se muselo stát.“

Viveka se odmlčí.

„Poslední roky lehával tady na tom divanu, kde teď sedíte. Střídavě plakal a zuřil. Často šeptával: ,Pusťte mě dovnitř, pusťte mě dovnitř, je mi zima.‘“

„A vy?“

„Já jsem se ho snažila utěšit.“

„A co je s ním teď?“

„Před rokem ke mně přestal chodit. Když jsem ho viděla naposledy, utekl odsud za hlasitého křiku. Opět se neovládl. Řval, že slov už bylo dost, slova nic nezmůžou, teď je čas na činy. Něco se právě dozvěděl, křičel, že ví, co musí udělat.“

„A vy jste ho znovu nekontaktovala?“

Viveku Crafoordovou otázka překvapí.

„Tohle je dobrovolná terapie, pacienti ke mně chodí jen na základě svého rozhodnutí. Ale myslela jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

„Co myslíte, že se stalo?“

„Pohár přetekl. Všechny jeho světy se prolnuly v jeden. Je schopný čehokoliv.“

„Děkuju vám,“ řekne Malin.

„Chcete znát jeho jméno?“

„To není potřeba.“

„Přesně to jsem si myslela,“ odvětí Viveka Crafoordová a otočí se k oknu.

Malin vstane, chystá se k odchodu. Viveka Crafoordová se s pohledem stále upřeným ven z okna zeptá:

„A co vy? Jak se cítíte?“

„Jak to myslíte?“

„Úplně to z vás vyzařuje, to se moc často nevidí. Jako byste v sobě nosila nějaký nezpracovaný smutek nebo stesk.“

„Upřímně řečeno nevím, o čem to mluvíte.“

„Kdybyste si přece jen chtěla promluvit, víte, kde mě najít.“

Venku se k zemi pomalu snášejí sněhové vločky, vypadají jako prach, napadne Malin, jako prach z krásných hvězd, jež se rozprskly kdesi daleko ve vesmíru před miliardami a miliardami let.

71.

LJUNGSBRO, 1961

Ten hnusnej spratek.

Dám mu plenu.

Stěny skříně jsem vyložila matracemi, možná mu sem tam hodím jablko, pár sucharů, ale aspoň už nebrečí. Pokud dítě pokaždé, když zafňuká, dostane facku, naučí se, že brek znamená jen bolest a je k ničemu.

Zavřu ho do skříně.

Když zvedám ty dva a půl roku, jen neslyšně pláče.

Laktační psychóza.

Ano, děkuji.

Sirotčí důchod.

Ano, děkuji.

Otec mrtvý. Každý měsíc tisíc šest set osmdesát pět korun. Úřady mi to spolkly, taková tragédie, poloviční sirotek. A proč bych ho dávala pryč? Každá koruna dobrá.

Není to lež, neboť patří jenom mně. Vytvořila jsem si vlastní svět. A díky tomu vetřelci ve skříni se z něj stala skutečnost.

Zamknu ho tam.

A odcházím.

Když ve fabrice uviděli moje břicho, rovnou mě vyhodili, s outěžkem u pásu, jak jsem si to prý představovala?

Zamykám skříň, vím, že pláče, nejradši bych dveře zase otevřela a řekla mu, že existuje jen proto, aby neexistoval, mohla bych mu do chřtánu nacpat jablko, přestal by dýchat, třeba by pak byl volný. Zmrd jeden. Ale to nemůžu.

Tisíc šest set osmdesát pět korun.

Rázuju si to vesnicí, kolem koloniálu, hlavu nesu pěkně vysoko, ale slyším je, jak si šeptají: kde má děcko? Dobře vědí, že existuješ. Mám chuť se zastavit, pěkně se dámám uklonit a povědět jim, že toho kluka, toho námořnického synka, mám doma ve vlhké vypolstrované skříni, dokonce i ventil jsem mu tam udělala, úplně stejný, jako použili ve stodole, když Lindberghovi unesli syna. Četli jste přece tu reportáž ve Veckojournalenu?

Nikdy na něj nemluvím, nechápu, kde se v něm to slovo vzalo.

Máma, máma

máma

máma

To slovo se mi hnusí, je jako slizký had na vlhkém jehličí.

Občas potkám Kalleho. Po něm jsem ho pokřtila.

Kouká po mně.

Na kole teď vypadá jako nemehlo a už dočista propadl flašce. Jeho líbezná ženuška mu porodila syna. Co si s ním proboha počne? Copak si myslí, že se ta horká krev někdy zklidní? Viděla jsem toho jejich kluka, vždyť je jak balón.

V tajemství je má msta, můj polibek na dálku.

Nemysli si, že nade mnou zvítězíš, Kalle. Že jsi nade mnou zvítězil. Rakel se nikdy nevzdává.

Nikdy, nikdy, nikdy.

Otevřu dveře skříně.

Usmívá se na mě.

Ten malej zmrd.

Uhodím ho, musím z něj ten úsměv vymlátit.

72.

Letím mrazivým vzduchem, den bílý jako křída, jako pole pode mnou. Minu nabroušenou špici klášterního kostela Vreta kloster a namířím si to k Blåsvädretu a k lesům u jezera Hultsjön.

Hlasy jsou teď všude. Všechna ta slova propletená v děsivé, a přece krásné síti.

Naučil jsem se rozlišovat hlasy, jež chci slyšet a rozumím jim, až daleko za hranici jejich významu.

A koho že slyším?

Bratry: Eliase, Jakoba a Adama. Vyprávění se proti jejich vůli dere na povrch. Tak spusť, Eliasi, copak máš na srdci?

Nikdy nesmíš dát najevo slabost.

Nikdy.

Nesmíš být jako ten parchant. Byl z nás sice nejstarší, ale bulel tam venku na sněhu jako ženská. Ten srab. Když projevíš slabost, dostanou tě.

Kdo tě dostane?

Ti hajzlové. Všichni ti zvenku.

Občas mě napadlo, co nám vlastně udělal, ale matce a bratrům jsem to samosebou nikdy nepřiznal. Proč ho tak nenáviděla, proč jsme ho bili? Při pohledu na svoje děti si někdy říkám, jestli by vůbec byly schopné něčeho zlého. Co mohl Karl provést? K čemu nás to matka naváděla? Můžete dítě přimět k jakékoliv krutosti?

Takhle ale nesmím přemýšlet.

Já slaboch nejsem. Je mi devět let a toho slunného rána na počátku září stojím před vchodem do nové bíle omítnuté budovy ljungsbroské základní školy. Učitel ručních prací Broman kouří u dveří. Zazvonilo, děti se hrnou ke vchodu, já první, ale když sáhnu po klice, zapře ji Broman rukou, druhou ruku zdvihne do výšky a nahlas vykřikne: STÁT, SEM ŽÁDNÝ ŠPINAVÝ SMRADI NESMĚJ. Horda dětí se náhle zastaví, stojí nehybně, jako zařezaní. Broman se posměšně usmívá, všechny děti si myslí, že těmi smrady myslí právě je, když vtom Broman znovu vykřikne: ELIAS MURVALL SMRDÍ JAKO PYTEL SRAČEK, děti se začnou hihňat a pak se rozesmějí na celé kolo, Bromanův ochraptělý vykouřený hlas: TY SMRADE. Chytne mě svou chlupatou prackou a tvrdě mě přitiskne na prosklené dveře, levou rukou otevře druhé křídlo dveří a pouští děti dovnitř. Procházejí kolem, posmívají se mi a šeptají: smrad, pytel sraček, smrděj tu sračky. Tohle si přece nemůžu nechat líbit, vybuchnu, otevřu ústa, jak jen to jde, a zahryznu se do něj, špičáky mu zaryju hluboko do ruky, cítím, jak maso pod zuby povoluje a slyším jeho řev, v ústech pachuť železa. Teď řveš, ty hajzle, co?

Povolím stisk.

Matku si kvůli tomu pozvali do školy.

Taková blbost, řekla a objala mě v kuchyni, na takovou blbost se vykašleme, Eliasi.

Stále se tu vznáším a poslouchám. Jsem vysoko, tam, kde je vzduch pro člověka příliš řídký a prudký mráz zničující, tvůj hlas však slyším jasně, Jakobe. Čistý a průzračný jako okenní rám beze skla:

Prašť toho hajzla, Jakobe, křičel táta.

Dej mu co proto.

Nepatří k nám, ať si namlouvá, co chce.

Byl celý pohublý, a ačkoliv byl mnohem větší než já, Adam mi ho držel a já ho kopal do břicha. Adam byl o čtyři roky mladší, a přesto silnější, divoký.

Táta na vozíku na zápraží.

Jak se mu to stalo?

Nevím.

Jednou v noci ho našli v parku se zlomenou páteří a čelistí. Matka vždycky říkávala, že tam musel narazit na pořádného chlapa a že teď je s Cikánem konec. Podala mu další lahev, nechala ho, ať se uchlastá k smrti. Už bylo na čase. A že tenkrát pil. Vozili jsme ho křížem krážem po domě, on jen v opici blouznil a snažil se vstát.

To já jsem ho našel, když spadl ze schodů. Bylo mi tehdy třináct. Vrátil jsem se zrovna ze zahrady, kde jsem z jabloně otrhal ještě nezralá jablka, abych měl čím házet po kolemjedoucích autech.

Jeho oči.

Zíraly na mě, bílé a mrtvé, tvář měl šedivou, ne červenou jako obvykle.

Dostal jsem strach. Chtělo se mi křičet.

Ale ovládl jsem se a zatlačil mu oči.

Ze schodů sešla matka, právě vylezla z vany.

Překročila to tělo, sklonila se ke mně, mokré teplé vlasy jí voněly kvítím a listím a pošeptala mi:

Jakobe, ty můj chlapečku.

Když budeš muset něco udělat, nebudeš váhat, viď že ne? Uděláš to, co musíš. Pak mě objala, pevně, tak pevně, a pak si pamatuju jen kostelní zvony, lidi v černém a štěrkové nádvoří před kostelem ve Vreta klosteru.

To štěrkové nádvoří.

Obklopené kamennými zdmi pamatujícími jedenácté století.

Právě jsem na něj slétl a vidím to, co tehdy ty, Jakobe. Co s tebou ten pohled udělal? Anebo se všechno stalo už dávno předtím, kdysi dávno? Nejspíš děláš jen to, co musíš, stejně jako teď já.

Tvůj hlas už není nejsilnější. Přehlušil ho Adamův hlas, jeho slova znějí rozumně a zároveň bláznivě, stejně zoufalá a jasná jako mráz:

„Co je naše, Adame, to nám nikdo nevezme,“ zní ve mně matčin hlas.

Musely mi být asi dva roky, když jsem pochopil, že ho táta bije, že má v sobě něco, kvůli čemu ho musíme bít.

Násilí je nad slunce jasnější. Uchlastat se k smrti, rozdrtit se na kousíčky, rozbít je a zase slepit.

Tak to je.

Já ty kousíčky slepuju.

Matka.

Také měla ráda jasné věci.

Pochyby, říkávala, nejsou nic pro nás.

S tím novým spolužákem to ale bylo jinak.

Ten to nevěděl.

Turek. Přiřadili ho k nám v páté třídě. Ze Stockholmu. Jeho rodiče dostali práci v čokoládovém ráji. Snad si myslel, že si na mě může dovolovat, byl jsem jen odstrčenej věčně ušmudlanej prcek. Myslel si, že si může dělat, co se mu zachce, jen aby se v nové škole trochu předvedl.

Praštil mě.

Nebo se o to aspoň pokusil.

Použil nějakej zasranej hmat z juda, povalil mě na zem a bušil do mě, až mi z nosu tekla krev, ale pak, zrovna když jsem mu to chtěl vrátit, přiběhla učitelka, co měla na chodbě službu, a tělocvikář Björklund.

Bráchové se to doslechli.

Turek bydlel v Härně. Počkali jsme si na něj pod břízkama na břehu kanálu, kudy ten hajzl jezdíval domů, schovaní za náspem a kmenem stromu.

Přijel přesně, jak jsme si to naplánovali.

Bráchové vyskočili a povalili ho z kola, ležel tam na štěrkové cestě, bulel a řval, že mu zničili nové džíny.

Jakob s Eliasem ho chvilku výhružně pozorovali, pamatuju si, jak jsem tam stál u stromu a říkal si, co teď asi přijde, ale vlastně jsem to věděl.

Elias odkopl kolo stranou, a když se Turek pokusil vstát, Jakob ho kopl, nejdřív do břicha a pak do obličeje, Turek skučel a z koutků úst mu crčela krev.

Já jsem mu zatím ohnul rám kola, pak jsem ho vzal a hodil do kanálu. Když jsem se vrátil, taky jsem si kopnul.

Ještě jednou.

Zas a znovu.

Jeho rodiče to ani neoznámili fízlům.

O pár týdnů později se přestěhovali, ve škole říkali, že odjeli zpátky do Turecka, ale tomu nevěřím. Byli to prý takoví ti Kurdové, a ti by přece nejeli zpátky.

Pamatuju se na tu cestu domů.

Seděl jsem za Eliasem na skútru, držel jsem se ho kolem pasu a celé jeho tělo se chvělo, vedle nás jel na nákladním skútru Jakob.

Usmíval se na mě. A zároveň jsem cítil Eliasovo teplo.

Byli jsme, jsme bratři.

Všichni za jednoho.

Na tom není nic divného.

73.

Je tu teplo. Tady mě nikdo nenajde.

Nade mnou hliněný strop jako má vlastní nebeská klenba. Pode mnou drobky sušenek.

Udeřila mě?

Visí tam?

Jestli ne, budu to zkoušet znovu a znovu. Protože až tu krev sprovodím ze světa, musíte mě pustit dovnitř, až vám ji obětuji, přijmete mě mezi sebe.

S Benganem to bylo jednodušší. Byl sice těžký, ale ne zas tak moc, zdrogoval jsem ho u parkoviště v Härně, když procházel kolem. Vzal jsem si na to druhé auto, které jsem za tím účelem koupil, to s obyčejným kufrem. Pak jsem ho dotáhl na saních až sem, stejně jako ji.

Zemřel však příliš brzy.

Z továrny jsem vzal kladku, v plotě vystřihl díru a vypnul kontrolní čidla, což vůbec nebylo jednoduché. Kabát na věšáku za kalným sklem dveří serverovny posloužil nočním hlídačům jako mé druhé já.

Té noci v lese jsem jeho krev sprovodil ze světa, očistil od ní svět, abyste mě už konečně pustili dovnitř.

Řetězy, provaz. Vytáhl jsem ho do koruny stromu, ten tlustý přízrak.

Oběť.

Obětoval jsem vám.

Ale jak to bylo s ní?

Pamatuju si jen, že jsem se probudil uprostřed pláně, ona nikde, s námahou jsem se doplazil do auta a schoulil se uvnitř. Podařilo se mi nastartovat a dojet zpátky sem.

Visela tam na stromě?

Nebo snad byla jinde?

Musela viset. Zapudil jsem zlo, obětoval jsem.

Teď už mi brzy přijdete otevřít.

Přijdete s láskou, viďte?

Co se stalo? Co jsem udělal?

Vůně jablek v doupěti. Jablek, drobků a kouře.

Rozsvícený nápis Církev Filadelfia jako by za bílého dne avizoval: Tady je Bůh! Jen vkročte a poznejte jej. Modlitebna na druhé straně ulice Drottninggatan hned vedle McDonalda má věrné a movité publikum. Malin se dobře pamatuje na členy svobodných církví ještě z doby, kdy chodila na střední školu. Byli to zdvořilí, vcelku moderně oblečení lidé, avšak přesto podivíni, alespoň jí tak připadali. Jako by jim cosi chybělo, jako by se za vší tou laskavostí a nadýchanými řečmi skrývalo cosi tvrdého. Asi jako cukrová vata s hřebíčky.

Malin vyhlíží Zekeho auto.

Kde sakra vězí?

Před chvílí mu volala, aby ji vyzvedl u modlitebny, že společně zajedou pro Karla Murvalla do Collinsu.

Tamhle přijíždí jeho volvo.

Přibrzdí, Malin otevře dveře a naskočí na přední sedadlo, ještě než stačí zastavit.

Zeke hoří nedočkavostí:

„Tak co ti řekla ta psycholožka?“

„Slíbila jsem, že to nikomu neřeknu.“

„Ale no tak, Malin,“ povzdychne si Zeke.

„Ale už vím, kdo zavraždil Bengta Anderssona a pokusil se zabít Rebecku Stenlundhovou: Karl Murvall. O tom není pochyb.“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť měl alibi.“

Zeke šlápne na plyn a rozjede se ulicí Drottninggatan.

„Ženská intuice. A jak ty můžeš vědět, že pomocí počítačového systému nevypojil kontrolní čidla a nevystřihl si díru v plotě? Tu aktualizaci systému mohl mít hotovou už předtím.“

Zeke přidá plyn.

„Možná máš pravdu, třeba měl k těm čidlům přístup ze serverovny. Ale vždyť ho tam prý viděli hlídači.“

„Ale třeba jen za tím kalným sklem,“ odvětí Malin.

Zeke přikývne:

„Nejhorší ze všech jsou příbuzní, co?“

Brána strojírenského závodu Collins jako by od minule vyrostla a les za parkovištěm jako by ještě zhoustl, uzavřel se do sebe. Výrobní haly tupě zírají za plotem a podobají se ponurému internačnímu táboru. Připravují se na to, že je co nevidět přestěhují do Číny a naplní dělníky vydělávajícími setinu toho, co stávající zaměstnanci.

Vy už jste tu zas? pomyslí si nejspíš vrátný. Že vás to baví nutit mě donekonečna otvírat okénko a pouštět dovnitř mráz.

„Hledáme Karla Murvalla.“

„Tak to jste tu špatně,“ odvětí vrátný. „Předevčírem dostal padáka.“

„Padáka? A nevíte náhodou proč? Ale o takových věcech vy asi mít přehled nebudete, co?“ zeptá se Zeke.

Vrátný vypadá dotčeně.

„Za co myslíte, že asi lidi dostávají vyhazov?“ opáčí.

„Co já vím? Povězte nám to.“

„V tomhle případě za podezřelé a výhružné chování ke kolegům. Zajímá vás ještě něco?“

„To nám stačí,“ odvětí Malin. Nemá chuť vyptávat se na detaily vražedné noci a na plot. Tak či onak se Karl Murvall prostě dostal ven.

„Můžeme po něm vyhlásit pátrání?“ zeptá se Malin Zekeho, když vyjíždějí z parkoviště směrem k hlavní silnici.

„Ne. To bys na něj musela mít něco konkrétního.“

„To já mám.“

„Ale nemůžeš říct co.“

„Je to on.“

„Musíš si najít něco jiného, Forsová. Vždycky ho můžeš předvolat k výslechu.“

Jen co se napojí na hlavní silnici, musejí uhnout černému BMW jedoucímu o čtyřicet kilometrů rychleji, než je povolená rychlost.

„Ale to bychom ho nejdřív museli najít.“

„Myslíš, že bude doma?“

„Za pokus nic nedáme.“

„Nebude ti vadit, když pustím hudbu?“

„Pusť si, co chceš, Zeke.“

O pár vteřin později auto zaplní stovka německých hlasů.

„Ein bisschen Frieden, ein bisschen Sonne…“

„Šlágr ve sborovém podání,“ snaží se Zeke překřičet hudbu. „To člověka vždycky probere, co?“

Je už po půl čtvrté, když zazvoní u Karla Murvalla v ulici Tanneforsvägen. Ze dveří bytu se loupe barva a Malin si teprve teď všimne, že celá chodba by potřebovala renovaci. O údržbu společných prostor se tu zřejmě nikdo nestará.

Neotvírá.

Malin nahlédne dovnitř otvorem pro poštu. Na podlaze leží nedotčené noviny a dopisy.

„Sakra,“ zakleje Malin. „Ani nemůžeme zažádat o povolení k domovní prohlídce. To, co mi řekla Viveka Crafoordová, nesmím nikomu říct, a přepadení Rebecky Stenlundhové nám jako důvod nestačí.“

„Kde může být?“ přemýšlí Zeke nahlas.

„Rebecka Stenlundhová mluvila o nějakém doupěti v lese.“

„Snad nechceš jít zase do lesa?“

„Koho jiného jsme tam tenkrát v noci mohli vyplašit? Musel to být on.“

„Myslíš, že bude v tom srubu?“

„To sotva. Ale v tom lese něco je. Cítím to celým tělem.“

„Tak na co čekáme,“ ukončí úvahy Zeke.

Svět se mrazem smršťuje do temné místnosti, do těsné černé díry. Je v ní vše, co se do atmosféry vejde.

Černý östgötalandský les si střeží svá tajemství, myslí si Malin. Sníh je tvrdší než posledně, ledová krusta je unese, neboří se. Třeba se ze sněhu pomalu a jistě stává led? Přichází doba ledová, jež navždy promění vegetaci, krajinu, tóny lesa k nepoznání. Okolní stromy se podobají hrubě otesaným opuštěným antickým sloupům.

Levá, pravá.

Ze všech těch neviditelných, rodiči nemilovaných a světem opuštěných dětí jich vždy bude několik, na nichž se dětství podepíše, a svět, jenž je nechal na holičkách, za to ponese následky.

V Karinině Thajsku.

V Janneho Bosně a Rwandě.

Ve Stockholmu.

V Linköpingu.

V Ljugsbro, v Blåsvädretu.

Vždyť co je na tom tak těžkého? přemítá Malin. Starat se o menší a slabší, projevit jim lásku. Vrozené zlo neexistuje, zlo se utváří. A já přesto věřím ve vrozené dobro. Ale teď a tady, v tomhle lese není. Odsud dobro dávno uteklo. Tady jde už jen o přežití.

Prsty je zebou a bolí, v téhle zimě nejsou žádné rukavice dost silné.

„Do prdele, to je ale kosa,“ uleví si Zeke a Malin připadá, jako kdyby ta slova za poslední měsíc slyšela už nejméně tisíckrát.

Čím níž se snáší tma, čím víc jim mráz proniká pod kůži, tím méně je poslouchají nohy. Už necítí prsty, dokonce ani bolest.

Srub Murvallových je chladný a opuštěný. Stopy lyží pokryl sníh.

Malin a Zeke stojí tiše na mýtině.

Naslouchají, ale nic neslyší, kolem nich jen mlčící zimní les bez vůně.

Ale cítím to, cítím, je to blízko.

Musel jsem usnout, v kamnech vyhaslo. Je mi zima, musím znovu zatopit, aby tu bylo teplo, až pro mě přijdou a pustí mě dovnitř.

Doupě je mým domovem.

Jedině tady jsem doma. Byt v ulici Tanneforvägen mi nikdy domovem nebyl, jen místem na přespání, kde jsem přemýšlel a snažil se pochopit.

Připravím si dřevo, škrtnu zápalkou, její plamínek však uhasne.

Je mi zima.

Ale musí tu být teplo, až pro mě přijdou, až pocítím jejich lásku.

„Nic tu není, Forsová. Slyšíš?“

Mýtina před chatou. Tiché místo obklopené stromy, lesem a neproniknutelnou tmou.

„To se pleteš, Zeke.“

Něco tu je. A to něco se hýbe. Je to zlo? Ďábel? Cítím jeho pach.

„Za pět minut bude úplná tma. Já jdu zpátky.“

„Ještě kousek,“ řekne Malin a vykročí dál.

Ujdou asi čtyři sta metrů hustým lesem, když Zeke křikne: „To by stačilo. Jdeme zpátky.“

„Počkej.“

„Ne.“

Malin ho poslechne a otočí se, nevšimne si skupinky stromů ani ne o padesát metrů dál, šedého kouře unikajícího malým komínem ze střechy podzemní spíže.

Motor duní, auto zrychluje, když projíždějí kolem golfového hřiště ve Vreta klosteru.

To je divné, napadne Malin, že přes zimu nechávají venku vlaječky. Nikdy dřív jsem si toho nevšimla. Jako by je vztyčili na něčí počest.

Pak rozhodne:

„Jedeme k Rakel Murvallové. Ta určitě ví, kde je.“

„Zbláznila ses, Malin? K tý ženský se nepřiblížíš na pět set metrů. O to se postarám.“

„Ale ona ví, kde je.“

„To je jedno.“

„To teda není.“

„Ne, Malin. Podala na tebe stížnost kvůli šikaně. To by byla profesní sebevražda.“

„Kurva.“

Malin udeří rukou do palubní desky.

„Dovez mě k mému autu. Stojí na parkovišti u McDonalda.“

„Vypadáš nějak čile, mami.“ Tove leží na gauči a zdvihne oči od rozečtené brožované knihy.

„Co to čteš?“

„Divokou kachnu. Od Ibsena. To je divadelní hra.“

„Není to divné číst hru? Nebylo by lepší jít na ni do divadla?“

„Když máš fantazii, tak to nevadí.“

Na televizní obrazovce Riskuj. Obézní a rázný moderátor Adam Alsing ve žlutém obleku.

Jak může číst klasickou literaturu a přitom poslouchat tohle?

„Tys byla venku, mami?“

„Jo, v lese.“

„A proč?“

„Něco jsme tam se Zekem hledali.“

Tove přikývne, nezeptá se, jestli to našli, znovu se začte do své knihy.

Zavraždil Bengta Anderssona. Pokusil se zavraždit Rebecku Stenlundhovou.

Kdo vlastně Karl Murvall je? A kde se skrývá?

Prokletá Rakel Murvallová.

I její synové.

Na stolku má Tove rozevřenou učebnici společenských věd. Malin si povšimne názvu kapitoly Státní zřízení ilustrované fotografií Görana Perssona a jakéhosi neznámého imáma. Lidi lze vybrousit do jakékoliv podoby.

„Tove, dnes mi volal děda. Říkal, že jste u nich na Tenerife oba vítaní. Ty i Markus.“

Tove odtrhne oči od televize.

„Mně už se tam nechce. A taky nevím, jak bych dědovi řekla, aby předstíral, že původně čekali jinou návštěvu.“

„No jo, sakra. Že můžou být jednoduché věci tak složité, viď?“

„Mami, mně se nechce. Musím Markusovi říkat, že si to děda rozmyslel?“

„Ne.“

„Ale co kdybychom tam pak jeli někdy jindy a děda se prořekl, že jsme minule nepřijeli, i když nás pozvali?“

Malin si povzdychne.

„Tak proč prostě Markusovi neřekneš, jak to je?“

„A jak to vlastně je?“

„Že si to děda rozmyslel, ale tobě se už nechce.“

„A co ta lež? To nevadí?“

„Nevím, Tove, ale takhle malá lež snad nikomu neuškodí.“

„V tom případě můžeme jet.“

„Já myslela, že nechceš.“

„Ne, ale kdybych chtěla, mohla bych. Jen ať je děda zklamaný. Třeba se z toho poučí.“

„Takže pojedeš do Åre?“

„Hm.“ Tove se otočí a sáhne po dálkovém ovládání.

Když Tove usne, sedí Malin chvíli sama na gauči, pak vstane, vyjde do předsíně, natáhne si pouzdro s pistolí a přes něj bundu. Než odejde, prohledá vrchní zásuvku v komodě u dveří. Najde, co hledá, a strčí si to do přední kapsy džínsů.

74.

PÁTEK 17. ÚNORA

Půlnoční Linköping v noci ze čtvrtka na pátek toho nejchladnějšího února. Neonové nápisy v centru města soutěží s pouličními lampami, skýtají alespoň trochu zdánlivého tepla ulicím, ve kterých žízniví, osamělí a zábavychtiví obyvatelé města rychle přecházejí od jednoho baru ke druhému jako naducaní polární vědci toužící po sounáležitosti.

Nikde žádná fronta.

Na to je moc velká zima.

Malin pevně svírá volant.

Za okénky auta město.

Na náměstí Trädgårdstorget čekající červené a oranžové autobusy se zapnutými motory, uvnitř mládež na cestě domů, červené tváře, únava, avšak pohledy plné očekávání.

Malin stočí volant a odbočí na ulici Drottninggatan směrem k řece Stångån, mine okna realitní kanceláře.

Sen o domově.

O budoucích vyhlídkách.

Sny tu stále jsou, ať je mráz sebevětší. Ať se stane cokoliv.

O čem sním já? napadne Malin.

O Tove. O Jannem. O Danielovi.

Mé tělo po něm občas zatouží.

Ale co očekávám já? Jakou touhu sdílím s těmi mladými děvčaty v autobuse?

Dveře nájemního domu se otevřou, dokonce ani v noci se nezamyká.

Malin opatrně našlapuje do schodů, tiše, nechce nikomu prozradit svůj příchod.

Před dveřmi Karla Murvalla se zastaví.

Naslouchá.

Noc je však tichá, podlaha pod otvorem pro poštu stále pokryta nedotčenými novinami.

Zaklepe.

Vyčkává.

Pak do klíčové dírky zasune paklíč. Otáčí jím sem a tam, zámek se s tichým cvaknutím otevře.

Zasáhne ji zatuchlý pach uzavřeného prostoru, ale je tu teplo, topení je určitě puštěné na maximum, aby nezamrzlo. Pečlivost inženýra, navzdory vědomí, které v sobě Karl Murvall musí mít: sem už se nikdy nevrátím, tak co je mi po tom, jestli topení zamrzne.

Ale co když tu přece jen je? Ta malá šance existuje.

Malin stojí tiše.

Naslouchá.

Mám vytáhnout zbraň?

Ne.

Rozsvítit?

To musím.

Malin stiskne vypínač u dveří do koupelny a předsíň zaplaví světlo. Pod poličkou na klobouky visí v úhledné řadě na ramínkách bundy a kabáty.

Poslouchá.

Nic než ticho.

Rychle nahlédne do všech pokojů, pak se opět vrátí do předsíně.

Vzduch je čistý.

Rozhlédne se kolem a jednu po druhé otevře zásuvky v komodě. Rukavice, čepice, papíry.

Výplatní páska, 57 000 korun.

Pohádkový svět počítačů. Ale co znamená trocha peněz?

Malin vejde do kuchyně. Prohledá zásuvky, podívá se na zdi, prázdné až na hodiny s kukačkou.

Ukazují skoro jednu hodinu. Nelekni se, jestli za chvíli začnou kukat. Obývací pokoj. Zásuvky plné papírů, výpisy z účtu, reklamní letáky, nic, co by se dalo považovat za abnormální.

Pak si to uvědomí: v bytě nejsou žádné skříně. V předsíni, kde obyčejně bývá šatní skříň, žádná není.

Vrátí se zpět do předsíně.

Po skříni zbyly jen vybledlé obrysy na zdi.

…zamykala ho do…

Vejde do ložnice. Stiskne vypínač, pokoj však zůstane temný. U okna na psacím stole lampa. Pokoj vede do dvora, světlo zahradní lampy vrhá na zdi domu šedavý stín.

Rozsvítí.

Na desce psacího stolu poškrábané nožem se rozlije slabý kužel světla.

Otočí se.

Zvuk auta parkujícího před domem. Kdosi zabouchne dveře. Malin si sáhne na prsa, kde má pistoli. Normálně ji nesnáší, teď ji však zbožňuje. Vchodové dveře se zabouchnou. Malin se vyplíží do předsíně, poslouchá kroky na schodišti.

Klíč v zámku o patro níž.

Dveře se opatrně zavřou.

Malin si oddychne.

Vrátí se do ložnice a vtom ji uvidí: skříň. Stojí u nohou postele. Rozsvítí nástěnnou noční lampičku, aby lépe viděla, a všimne si, že je přišroubovaná tak, aby světlo směřovalo přímo do skříně.

Na dveřích skříně visací zámek.

Něco je uvnitř.

Zvíře?

Pevnou rukou zasune do zámku paklíč. Zámek vzdoruje a Malin po třech minutách ucítí, jak jí na čele vyvstává pot.

Nakonec se zámek s cvaknutím otevře. Malin opatrně otevře dveře a nahlédne dovnitř.

Vidím tě, Malin. Je tam uvnitř pravda? Uklidní tě ten pohled, nebo naopak vyděsí? Budeš pak v noci lépe spát?

Podívej se na něj, na mě, na Rebecku, chci říct Lottu, pro mě to bude navždy Lotta. Jak jsme osamělí.

Dokáže tvá pravda vyléčit naši samotu?

Malin spatří vnitřní strany skříně pokryté tapetou představující stylizované stromy se zelenými jablky. Na dně, vedle balíčku sušenek Mariekex, leží pár knih o staroseverských bozích a psychoanalýze, bible, výtisk koránu a černý poznámkový bloček.

Malin bloček otevře.

Deníkové záznamy.

Úhledný rukopis, písmenka tak malá, že je sotva přečte.

Deníkové zápisky o práci v Collinsu, o návštěvách u Viveky Crafoordové.

O pár stran dál jako by kdosi vyměnil autora, jako by pero držela jiná ruka. Roztřesený rukopis, chybějící datum, útržkovitý styl.

…únor je časem zimní oběti…

…už vím, kdo musí být obětován…

Na několika místech se opakuje: Pusťte mě dovnitř.

Na poslední stránce detailní mapka. Blåsvädret, pole a na něm zakreslený strom, blízko místa, kde našli Bengta Anderssona. Další bod v lese, poblíž lovecké chaty.

Tady seděl a povídal si s námi.

Za sebou tenhle blok a uvnitř celé své dětství.

Nejhorší noční můra. Seděl tu před námi, a přesto si zachoval svou masku, podařilo se mu zůstat v realitě, jak ji známe my.

Malin slyší všechny jeho hlasy. Křičí na ni ze skříně, z pokoje, zarývají se jí pod kůži. Útrobami jí zavane chlad, horší mráz než ten, jaký kdy může být venku za okny.

Bod zlomu.

Uvnitř a vně.

Svět fantazie.

Skutečný svět.

Prolínají se. A v hloubi duše ví, co musí udělat. Hrát hru. Uniknout. Poslední zbytky rozumu, jehož se chytá, než se vědomí a instinkt sloučí v jedno.

Další mapa.

Další strom.

Tam měla viset Rebecka, že ano?

Nevzdávej se naděje, Malin. Ještě není všemu konec.

Vidím Rebecku, leží v posteli, spí. Operace a transplantace kůže na tvářích a na břiše se zdařila, možná už nebude tak hezká jako dřív, ale marnivost už ji dávno opustila. Nemá bolesti. Na vedlejší posteli spí její syn a do žil jí proudí nová krev.

Karl je na tom hůř.

Vím, měl bych se na něj hněvat za to, co mi udělal. Ale když ho vidím, jak se choulí zimou v tom chladném podzemním doupěti zabalený v dece, v kamnech skomírající oheň, je to ten nejosamělejší člověk na světě. Nemá ani sám sebe, a to já jsem měl, dokonce i v okamžicích nejhlubšího zoufalství, když jsem otci usekl ucho.

Nemůžu se zlobit na jeho samotu, to bych se musel zlobit na celé lidstvo, a to je když ne nemožné, tak alespoň bezútěšné. V jádru jsme přece všichni dobří, máme dobré úmysly, nebo snad ne?

Vítr se opět ochladil.

Malin.

Musíš pokračovat.

Nedostane se mi pokoje, dokud se ten vítr neutiší.

Malin položí blok zpět do skříně.

Proklíná se, že na něm zanechala otisky prstů, ale to už je teď jedno.

Komu mám zavolat?

Zekemu?

Svenu Sjömanovi?

Malin vytáhne mobil, vytočí číslo. Čtyři zazvonění.

Pak hlas Karin Johannisonové opilý spánkem.

„Prosím, Karin.“

„Tady Malin. Promiňte, že volám tak pozdě.“

„To nic, Malin. Stejně mám lehké spaní.“

„Mohla byste přijet do bytu v ulici Tanneforsvägen 34? Poslední patro.“

„Teď?“

„Jo.“

„Budu tam za čtvrt hodiny.“

Malin zkoumá oblečení Karla Murvalla.

Najde několik vlasů.

Vloží je do igelitového sáčku, který našla v kuchyni.

Před vchodem zastaví ještě jedno auto. Otevřou se dveře.

Vyjde na chodbu a zašeptá dolů na schodiště: „Tady jsem, nahoře.“

„Už jdu.“

Malin ji provede po bytě.

Když se vrátí zpět do předsíně, Karin řekne: „Musíme ohledat tu skříň a zbytek bytu.“

„Proto jsem vás sem nevolala. Potřebovala bych od vás něco jiného. Testy DNA.“

Malin jí ukáže sáček s vlasy.

„Co nejdřív. A taky bych je chtěla porovnat s profilem toho, kdo znásilnil Marii Murvallovou.“

„To jsou vlasy Karla Murvalla?“

„Ano.“

„Když teď pojedu do laborky, budete to mít zítra ráno.“

„Díky, Karin. Tak brzy?“

„S takhle perfektními vlasy je to hračka. Nejsme úplně neschopní, víte? Ale proč je to tak důležité?“

„To ještě nevím, Karin. Prostě je to důležité.“

„A co tohle všechno?“

Karin se rozhlédne kolem sebe.

„Máte snad kolegy, ne? I když určitě nejsou tak ostří jako vy.“

Když Karin nastartuje auto, zavolá Malin Svenu Sjömanovi. Ohledně dalšího postupu. Uvede v pohyb nevyhnutelné.

75.

Ložnice ve světle reflektorů.

Sven Sjöman se Zekem unaveně přihlížejí, jak technici prohledávají skříň. Před chvílí, když se Sven Malin do telefonu ptal, proč do bytu jela a jak se dostala dovnitř, odpověděla: „Měla jsem prostě takové tušení. A dveře byly otevřené.“ Dál se nevyptával.

Zeke si nasadí plastové rukavice, znovu se natáhne pro poznámkový blok a chvíli v něm listuje, než ho položí zpět.

Jen co Zeke se Svenem přijeli, ukázala jim Malin ten popsaný blok s mapkami, shrnula, k jakým závěrům došla a jaká opatření učinila, řekla, že už tu byla Karin, načrtla jim stručný obrázek toho, co se asi stalo, událostí, jež je zavedly až sem. Všimla si, že je její slova ještě více unavila, jejich rozespalost jim bránila a znemožnila vstřebat vše, přestože Sven celou dobu souhlasně pokyvoval hlavou, jako by ji ujišťoval, že to musí být pravda.

„No jo, sakra,“ obrátí se Zeke k Malin, jež sedí u psacího stolu a dala by cokoliv za šálek kávy.

„Ale kde myslíš, že je teď?“

„Myslím, že je v tom lese. Někde poblíž té lovecké chaty.“

„Vždyť tam nebyl.“

„Může být kdekoliv.“

„Ale víme, že je zraněný. Rebecka Stenlundhová ho prý uhodila kamenem.“

Postřelené zvíře.

„Už bylo vyhlášeno celostátní pátrání,“ vloží se do hovoru Sven. „A taky tu je možnost, že spáchal sebevraždu.“

„Nasadíme pátrací psy?“ zeptá se Malin.

„Počkáme, až se rozední. Ale nevím, jestli to k něčemu bude, jestli psi v takovéhle zimě vůbec něco ucítí. Ale to nám spíš řeknou psovodi. Každopádně ho teď hledají všechna auta. Jediné, z čeho můžeme usuzovat, že je tam v lese, jsou ty tečky na mapkách.“

„To nám musí stačit,“ namítne Malin.

„Ale včera pozdě odpoledne v té chatě nebyl. Jestli je zraněný, tak se schovává na jednom místě. Je tudíž nanejvýš nepravděpodobné, že bychom ho tam našli.“

„Ale může být blízko.“

„To počká, Forsová.“

„Malin,“ vloží se do hovoru Zeke. „Sven má pravdu. Je pět hodin ráno a včera večer v tom srubu nebyl.“

„Forsová, ty se teď půjdeš domů vyspat,“ poručí Sven. „Pro všechny bude nejlepší, když si trochu odpočineš. Pak si na to znovu sedneme a s chladnou hlavou, bez ukvapených závěrů zvážíme, kde by mohl být.“

„Já…“

„Malin. Už toho bylo dost. Teď se musíš vyspat.“

„Musíme ho najít. Myslím, že…“

Malin nechá větu nedokončenou, stejně by nepochopili, jak to myslí.

Raději se zvedne a opustí místnost.

Cestou ze schodů narazí na Daniela Högfeldta.

„Je Karl Murvall podezřelý z vraždy Bengta Anderssona a přepadení Rebecky Stenlundhové?“ Jako by se nic nestalo.

Malin neodpoví.

Protáhne se kolem něj a pokračuje dál.

Je unavená a pod tlakem, myslí si Daniel, když stoupá do posledních několika schodů k bytu, u jehož dveří hlídkují dva policisté v uniformách.

Tohle asi nebude jednoduché.

Ale hanba těm, kteří se vzdávají.

Zdá se, že Malin je jedno, že jsem odmítl nabídku Expressenu.

Ale copak jsem čekal, že ji to bude zajímat? Jsme přece jen známí do postele, nic víc. Spřízněná těla, cizí duše.

Ale hrozně ti to slušelo, Malin, když ses prve kolem mě protahovala.

Byla jsi tak krásná, unavená a upracovaná.

Poslední schod.

Daniel věnuje policistům v uniformách úsměv.

„Na to zapomeňte, Högfeldte,“ ušklíbne se ten větší.

Občas, když si Malin myslí, že spánek bude otálet, přijde již za pár minut.

Postel ji ve snu hřeje.

Je jako měkká podlaha bílé místnosti s průhlednými stěnami chvějícími se ve slabém vánku.

Za nimi všechny ty nahé stíny: matka, otec, Tove, Janne. Je tam i Zeke, Sven Sjöman, Johan Jakobsson, Karim Akbar a Karin Johannisonová, Börje Svärd s manželkou Annou. Bratři Murvallovi, Rebecka, Marie a tlustá postava při nemotorném pohybu s míčem v rukou. Objeví se i Markus, Biggan a Hasse, vrátný v Collinsu a Gottfrid Karlsson, Weine Andersson, sestra Hermanssonová a ti grázlíci z Ljungsbro, Margaretha Svenssonová, Göran Kalmvik, Niklas Nyrén a mnoho, mnoho dalších. Ti všichni jsou ve snu palivem jejích myšlenek, orientačními body jejího vědomí. Lidé posledních týdnů jako bóje pevně zakotvené v osvětleném vesmíru, jenž může být čímkoliv. A uprostřed toho vesmíru zářící Rakel Murvallová, její stín jako pulsující černé světlo.

Na nočním stolku zazvoní budík.

Tvrdý a hlasitý digitální zvuk.

Je 7.35.

Čas snů pominul za hodinu a půl.

Na zemi v předsíni leží Correspondenten.

Pro jednou nemají čerstvé informace, ale to jistě jen kvůli zdržení v tiskárně.

Zato je tam článek o Rebecce Stenlundhové, o tom, že je sestrou zavražděného Bengta Anderssona. Ale nic o Karlu Murvallovi a nočním zátahu na jeho byt.

Tou dobou už noviny musely být v tisku. Určitě to ale bude na internetu. Ten se mi teď otvírat nechce a proč taky, co by tam mohli mít, o čem bych nevěděla?

Autorem několika článků je jako obvykle Daniel Högfeldt.

Byla jsem na něj v noci moc příkrá? Možná bych mu měla dát šanci ukázat, co je ve skutečnosti zač.

Horká voda sprchy jí stéká po kůži a Malin cítí, jak se probouzí. Oblékne se, vstoje vypije hrnek rozpustné kávy, kterou si zalila vlažnou vodou z mikrovlnné trouby.

Dnes ho musíme najít. Mrtvého nebo živého.

Že by spáchal sebevraždu?

Možné je všechno.

Nebo snad další vraždu?

Znásilnil Marii Murvallovou? Karin by se už brzy měla ozvat.

Malin si povzdychne a vyhlédne z okna na kostel svatého Larse a na okolní stromy. Větve se mrazu nepoddaly, ježí se vzdorovitě do všech stran. Stejně jako lidé v našich zeměpisných šířkách, napadne Malin, když její pohled spočine na plakátech ve výloze cestovní kanceláře. Tohle místo je neobyvatelné, a přece jsme si z něj učinili domov.

V ložnici si navlékne pás s pistolí.

Otevře dveře do Tovina pokoje.

Nejkrásnější na světě.

Nechá ji spát.

Karim Akbar pevně drží za ruku svého syna, pod palčáky cítí jeho osmileté prstíky.

Kráčejí ke škole po chodníku posypaném pískem. Třípatrové a čtyřpatrové činžáky v Lambohovu vypadají jako měsíční stanice namátkou rozmístěné na opuštěné pláni.

Obvykle syna vodí do školy manželka, ale dnes si stěžovala na bolesti hlavy, ani nevstala z postele.

Případ vyřešen. Teď už ho zbývá jen najít. Pak to snad celé skončí.

Malin odvedla dobrou práci. Zeke, Johan i Börje taky. A Sven je podržel. Co bych si bez nich počal? Já je jen podporuju, starám se o jejich dobrou náladu, jak nicotné v porovnání s tím, co dělají oni, jakým lidem musejí čelit.

Malin. Po mnoha stránkách je při vyšetřování dokonalá. Má instinkt, tah na branku, ale taky rozvahu. Inteligenci? Jistě. Ten správný druh. Nachází zkratky, nebojí se riskovat. Ale ne bezhlavě. Alespoň ne moc často.

„Co dneska bude ve škole?“

„Nevím. Nic zvláštního.“

Pak jdou mlčky. Otec a syn. Když dojdou k bílé cihlové budově školy, otevře Karim dveře a syn zmizí uvnitř, jako by ho spolkla chabě osvětlená chodba.

Correspondenten leží ve schránce venku u cesty.

Rakel Murvallová otevře dveře a vyjde na zápraží, konstatuje, že mráz je dnes vlhký, z takového bolívají klouby. Ona je však podobných tělesných obtíží ušetřena. Přemýšlí. Až přijde moje poslední hodinka, půjde to ráz na ráz, nechci ležet někde v nemocnici a skučet bolestí, nemoci si ani sama dojít na záchod.

Opatrně našlapuje sněhem, hlavně si nezlomit kyčelní krček.

Schránka jí připadá daleko, s každým krokem se však přibližuje.

Chlapci ještě spí, zanedlouho se probudí, ale ona si chce noviny přečíst hned, nečeká, až jí je přinesou, ani se jí nechce číst poslední novinky na počítači v obývacím pokoji.

Nadzdvihne víko schránky, noviny leží na svém místě, pod nimi pár mrtvých škvorů.

Když se vrátí do kuchyně, nalije si šálek čerstvě uvařené kávy a posadí se ke stolu.

Několikrát si přečte články týkající se vraždy Bengta Anderssona a přepadení Rebecky Stenlundhové.

Rebecky?

Vím, co se stalo.

Tak hloupá zase nejsem.

Tajemství. Stíny minulosti. Mé lži prosakují ven z chatrných úkrytů.

Jeho otec byl námořník.

Tak jsem to vždycky chlapcům říkala.

Byla to všechno lež, matko?

Otázky plodící další otázky.

Takže jeho otcem byl Kalle ze zatáčky? Celé ty roky jsi nám lhala? A co před námi ještě tajíš? Proč jste nás s tátou nutili ho týrat? Nenávidět ho? Našeho bratra?

A mohly by přijít i další otázky.

Jak to vlastně bylo s tím tátovým pádem ze schodů? Strčilas ho snad? Lhalas nám i o tom, co se toho dne stalo?

Pravdu je třeba umlčet. O tom není pochyb. Ještě není pozdě. Jedna možnost tu je.

Rebecka bloudící mezi poli, úplně jako Marie.

„Bravo, Malin.“

Karim Akbar zatleská, když Malin otevře dveře do kanceláře.

Malin se usměje.

Myslí si: Bravo? Jak to myslíš, „bravo“? Vždyť ještě není po všem.

Posadí se ke stolu.

Otevře internetovou stránku Correspondentenu.

Krátký článek o zátahu v bytě Karla Murvalla a zpráva o tom, že po něm bylo vyhlášeno celostátní pátrání. Žádné závěry, jen zmínka o souvislosti s probíhajícím vyšetřováním vraždy a stížnostmi jeho matky na chování policie.

„Skvělá práce, Malin.“

Karim si stoupne vedle jejího stolu, Malin k němu vzhlédne.

„Sice ne úplně podle pravidel, ale jen mezi námi: hlavní jsou výsledky. Když to chce člověk někam dotáhnout, musí občas hrát podle vlastních pravidel.“

„Musíme ho najít,“ odvětí Malin.

„Co chceš dělat?“

„Obtěžovat Rakel Murvallovou.“

Karim na ni nevěřícně pohlédne, Malin však jeho pohled opětuje, vloží do něj veškerou vážnost, které je schopna.

„Tak jeď,“ řekne Karim nakonec. „Případné problémy si vezmu na triko já. Ale vezmi s sebou Zekeho.“

Malin se rozhlédne po kanceláři. Sven Sjöman ještě nepřišel. Zato Zeke se neklidně vrtí u svého stolu.

76.

V autě je ticho.

Zeke se o hudbě nezmínil a Malin je spokojená, když může naslouchat monotónnímu zvuku motoru.

Město za okénky auta je stejné jako před dvěma týdny, nenasytné jako vždy. Předměstí Skäggetorp plné zamrzlého života, stejně hrubé škatule nákupního centra u Tornby, stejně kompaktní zasněžené jezero Roxen a stejně lákavé a blahobytné vily ve stráni u Vreta klosteru.

Nic se nezměnilo. Dokonce ani počasí ne. Ale pak si Malin vzpomene na Tove. Ta se přece jen změnila. Tove a Markus. Malin u ní postřehla nový rys. Je méně uzavřená, otevřenější, sebejistější. Sluší ti to, Tove, myslí si Malin. Určitě z tebe bude moc příjemná dospělá žena.

A já bych možná měla dát šanci Danielu Högfeldtovi, aby se ukázal i v jiném světle než jen jako kanec.

V blåsvädretských domcích se svítí. Bratři s rodinami jsou doma. Na konci cesty se tyčí bílý, osamělý dům Rakel Murvallové.

Mezi průčelími domů se sem a tam prohánějí oblaka sněhu, bledé závoje zimy ještě stále střeží svá tajemství. Udělala byste cokoliv, aby nevyplula na povrch, že ano, Rakel?

Sirotčí důchod.

Nechala jste si dítě jen pro peníze. Pro ubohou almužnu. Ačkoliv pro vás možná tak ubohá nebyla. Na živobytí stačila, nebo alespoň skoro stačila.

Ale proč jste ho tak nenáviděla? Co vám Kalle ze zatáčky udělal? Udělal vám něco podobného jako kdosi v lese Marii? Rebecce? Vzal si vás násilím? Takhle jste tedy počala? A proto jste dítě nenáviděla, jen co přišlo na svět? Třeba jste ho dokonce chtěla dát k adopci? Ale pak jste dostala ten brilantní nápad a vymyslela si historku s námořníkem, abyste měla nárok na sirotčí důchod. Takhle to určitě bylo. A dítě, následek, za to zaplatilo.

Proč byste ho jinak tolik nenáviděla? Ten přízrak se v historii stále vrací. Malin četla o Němkách znásilněných na konci války ruskými vojáky, jež zavrhly své děti. Stejně tomu bylo i v Bosně. A zřejmě i ve Švédsku.

Nebo jste snad Kalleho milovala a on se k vám choval jako k jedné ze sta? Jakoby nic. To stačilo, abyste syna nenáviděla?

Já však hádám tu první možnost.

Nebo vám snad je zlo vrozené, Rakel?

Od počátku?

Existuje vůbec takové zlo?

Peníze. Touha po penězích je jako černé slunce nad touhle opuštěnou větrnou ulicí.

Chlapec se měl dostat do jiné rodiny, Rakel.

Spirála hněvu a násilí by se snad zastavila. Vaši synové by možná byli jiní. A třeba i vy.

„To je ale příšerné místo,“ poznamená Zeke, když se blíží k domu. „Dovedeš si ho představit, jak stojí ve sněhu támhle u těch jabloní a třese se zimou?“

Malin přikývne.

„Takhle si představuju peklo,“ dodá potom.

O půl minuty později zaklepou na dveře Rakel Murvallové. Oknem do kuchyně vidí, jak zmizí do obývacího pokoje.

„Neotevře nám,“ řekne Malin.

Zeke znovu zaklepe.

„Moment,“ ozve se zevnitř.

Dveře se otevřou, Rakel Murvallová je přivítá s úsměvem.

„Á, policie. Čímpak jsem si zasloužila tak vzácnou návštěvu?“

„Máme na vás pár otázek, pokud ovšem nerušíme…“

Rakel Murvallová ho nenechá domluvit.

„Jen pojďte dál. Jestli myslíte tu moji stížnost, tak na tu zapomeňte. Odpusťte staré ženské její vrtochy. Kávu?“

„Ne, děkuju,“ odmítne Malin.

Zeke jen zavrtí hlavou.

„Tak se posaďte.“

Rakel Murvallová jim pokyne ke stolu.

„Kde je Karl?“ zeptá se Malin, když se usadí.

Rakel Murvallová však otázku ignoruje.

„Není u sebe doma ani v Collinsu. Z práce ho mimochodem vyhodili,“ doplní Zeke.

„Zapletl se snad můj syn do nějakých nepříjemností?“

Syn. To slovo o Karlovi nikdy dřív nepoužila, uvědomí si Malin.

„Četla jste přece noviny, ne?“ Malin ukáže na Correspondenten ležící na stole.

„Umíte si spočítat, kolik je dvě a dvě.“

Stará paní neodpovídá, jen se usmívá.

„Nemám ani zdání, kde by ten chlapec mohl být,“ řekne potom.

Malin pohlédne ven z okna. Tam venku vidí nahého chlapečka, tváře červené od pláče, vrhá se s brekem do sněhu, mává rukama a nohama, jako zmrzlý anděl na zemi oděné sněhem.

Malin se kousne do rtů.

Nejradši by Rakel Murvallové řekla, že si zaslouží shořet v pekle. Některé věci jsou prostě neodpustitelné.

Z právního hlediska je její zločin dávno promlčen. Ale co z lidského hlediska? To některé činy nikdy neodpouští:

Znásilnění.

Zneužívání dětí.

Týrání dětí.

Absenci lásky k těm nejmenším.

Trestem za takové zločiny je doživotní hanba.

Láska dětí. To je ta první láska.

„Co se vlastně stalo mezi vámi a Kallem ze zatáčky, paní Murvallová?“

Rakel se k ní otočí, výhružně ji pozoruje, zorničky se jí rozšíří a zčernají, jako by nesly tisíce let staré ženské utrpení. Pak zamrká, na pár vteřin oči zavře a nakonec řekne:

„Je to tak dávno. Už si ani nevzpomínám. Měla jsem za ta léta s chlapci dost starostí.“

Přihrávka na další otázku, bleskne Malin hlavou.

„A nikdy vám nedělalo starosti, že by se vaši synové mohli dozvědět, kdo byl ve skutečnosti Karlův otec?“

Rakel Murvallová si dolije kávu.

„To oni vědí.“

„Opravdu? Jste si tím jistá, paní Murvallová? Lži mohou zničit jakýkoliv vztah,“ pokračuje Malin. „A ten, kdo se musí uchylovat ke lži, ztrácí svou moc.“

„Nechápu, o čem to mluvíte,“ odvětí Rakel Murvallová. „Plácáte samé hlouposti.“

„Jsou to opravdu hlouposti?“ opáčí Malin.

Rakel Murvallová za nimi zavře dveře.

Posadí se na červeně nalakovanou dřevěnou židli v předsíni a zadívá se na fotografii na zdi: ona obklopená ještě malými chlapci na zahradě, vedle nich Cikán, to bylo ještě předtím, než skončil na vozíku.

Ty zmrde. Tenhle snímek jsi musel fotit ty.

Když zmizíš, doopravdy, zůstanou má tajemství navždy jen má.

Když zmizí, zůstane jen pár drbů a ty zamknu do temné skříně. Musí pryč, je to tak prosté. Musím ho zničit. Už mi došla trpělivost s jeho existencí.

Stará paní zvedne sluchátko.

Vytočí Adamovo číslo.

Ozve se tenký, nevinný hlásek jeho synka.

„Haló.“

„Ahoj, Tobiasi. Tady je babička. Máš tam tatínka?“

„Ahoj, babi.“

Ve sluchátku se na okamžik rozhostí ticho, vzápětí se ozve starší, hrubší hlas:

„Matko?“

„Musíš sem přijít, Adame. A vezmi s sebou své bratry. Musím vám povědět něco moc důležitého.“

„Hned tam budu, matko. A řeknu to ostatním.“

Jezdíval jsem sem na kole.

Les patřil mně.

Občas jste v okolí lovili, bez ohledu na roční dobu jsem slýchal vaše výstřely, a už tehdy jsem si přál, abyste za mnou přišli.

Matko.

Proč ses na mě tak hněvala?

Co jsem ti udělal? Co jsem udělal?

Obrazy a teplo. Jsem anděl pod jabloní z drobků od sušenek. Kamna už zase hřejí. Nic než praskot ohně. Je mi tu příjemně, ale jsem sám. Já se však samoty nebojím. Člověk se přece nemůže bát sám sebe, nebo snad ano?

Ještě se na chvilku prospím, v téhle tmě. Pak pro mě přijdete, pustíte mě dovnitř. Stanu se někým jiným, viďte? Až mě pustíte dál.

„Co teď?“

Zeke svírá volant cestou na Vreta kloster, nahoře na kopci asi kilometr před nimi se tyčí kostel podobný prastaré pevnosti, z jedné strany silnice jsou stáje jezdeckého klubu Heda, z druhé strany otevřené pole.

Malin chtěla zazvonit i u bratrů, zeptat se jich, zda vědí, kdo byl otcem jejich bratra, Zeke jí to však rozmluvil.

„Jestli to nevědí, tak má jejich matka právo na svá tajemství. Nemůžeme se jí takhle míchat do života, do toho nám nic není.“

Malin uznala, že má pravdu, nehledě na následky. Kdyby přestali brát jakékoliv ohledy na lidi, ať už jsou, jací jsou, jak by pak mohli očekávat úctu od ostatních, od veřejnosti?

Zeke odpoví na otázku.

„Počkáme, co najde Sjömanova pátrací četa. Právě se připravují a co nevidět začnou pročesávat les. Na psy je prý moc velká zima, ale pár jich s sebou přece jen vezmou.“

„Nezajedeme tam jako první?“

„Ne, Malin. Včera jsme tam nic nenašli, tak jak bychom mohli něco najít dneska?“

„To nevím,“ odvětí Malin. „Ale mohli bychom zajet na místo vraždy a k tomu druhému stromu, co si zakreslil.“

„Od včerejší noci to místo hledají hlídky. Dali by nám vědět, kdyby něco našli.“

„Máš snad lepší nápad?“

„Vůbec ne,“ odpoví Zeke, otočí auto do protisměru a vrací se stejnou cestou, kterou přijeli. Když míjejí Blåsvädret, zahlédnou bratry Murvallovy, jak kráčí k matčinu domu.

„Jak dlouho myslíš, že budou Karin ty testy trvat?“ zeptá se Malin. „Chci vědět, jestli Karl Murvall znásilnil svou sestru.“

„Ty myslíš, že jo?“

„Ne, ale chci to vědět jistě. Mám takový pocit, že nás Rakel Murvallová zase vodí za nos, i když nevím jak. Myslím, že by nás nepustila dál, kdyby tím něco nezískala. Pořád ještě má události ve svých rukou. A chytila by se jakéhokoliv stébla, jen aby zachránila to, co jí podle jejího názoru patří.“

Malin se zhluboka nadechne a vydechne.

„Aby si uchovala svá tajemství.“

Adam, Elias a Jakob Murvallovi sedí kolem stolu v matčině kuchyni. Všichni tři usrkávají čerstvě překapanou kávu a zakusují koláčky, které jim matka rozmrazila v troubě.

„Chutná vám, chlapci?“

Rakel Murvallová stojí u sporáku a drží v rukou Correspondenten.

Od stolu se ozve souhlasné zamručení a pak už jen poslouchají, proč si je matka zavolala a co má na srdci, že jim to nechtěla říct dříve, než se usadili a nalili si kávu.

„Před chvílí u mě byli Martinsson a Forsová. Ptali se na Karla. To on musel tak zřídit a znásilnit tu ženu, co tu o ní píšou v novinách, jak ji našli na silnici. Proč by sem jinak jezdili, i přes moji stížnost, proč by to jinak riskovali?“

Ukáže chlapcům noviny.

Nechá je přečíst nadpis, prohlédnout fotografii silnice.

„Hledají ho. V novinách stojí, že tu ženskou našli s úplně stejnými poraněními jako Marii. A na internetu píšou, že u něj dnes v noci provedli domovní prohlídku.“

„Takže to on znásilnil Marii? Tam v lese?“ vyhrkne Adam Murvall.

„Kdo jiný?“ opáčí Rakel Murvallová. „Vyhlásili po něm pátrání. Musel to být on, udělal to stejným způsobem. Úplně stejně.“

„Svou vlastní sestru?“

„Ten hajzl.“

„Zrůda. Je to zrůda, vždycky byl.“

„Ale proč by to dělal?“

Pochyby v hlase Eliase Murvalla.

„Proč ho vlastně tak nenávidíme? Napadlo vás to někdy?“

Rakel se odmlčí, pak pokračuje tišším hlasem:

„Už od první chvíle to byla zrůda, na to nezapomeňte. A Marii nenáviděl, protože byla jednou z nás, a to on nikdy nebyl. Vždyť je to blázen. Přece sami víte, jak se schovával v lese. A to jeho doupě je jen deset kilometrů od místa, kde Marii našli, takže to musel být on. Je to jasné.“

„Deset kilometrů je v lese pěkná štreka,“ namítne Elias. „Možná už nás to napadlo, ale…“

„Zapadá to do sebe, Eliasi. Vaši vlastní sestru znásilnil, jako by nic neznamenala. Zničil ji.“

„Matka má pravdu, Eliasi,“ řekne klidným hlasem Adam a napije se kávy.

„Je to tak,“ přizvukuje mu Jakob. „Zní to logicky.“

„Teď musíte udělat to, co se od vás očekává, chlapci. Kvůli vaší sestře. Nemám pravdu, Eliasi? Chlapci?“

„A co když se policie plete?“

„To oni často, Eliasi. Ale tentokrát mají pravdu, tentokrát ano. Tak už o tom přestaň pochybovat. Co je to s tebou, jsi snad na jeho straně?“

Rakel Murvallová výhružně zamává novinami ve vzduchu.

„Jsi na jeho straně? Kdo jiný to mohl být? Vždyť to do sebe dokonale zapadá. Musíte své sestře dopřát pokoj. Možná že se vrátí, až se dozví, že ten, co jí ublížil, je pryč.“

„Dostanou nás, matko,“ namítne Elias. „Dostanou nás. A existují hranice, které člověk nesmí překročit.“

„Ne, chlapče,“ odpoví Rakel Murvallová. „Vždyť i slepice v kurníku jsou chytřejší než policajti. Vy víte, kde je. Když to uděláte, jak vám řeknu, nic proti vám nezmůžou. Teď mě dobře poslouchejte…“

Dub uprostřed pláně by vypadal jako kterýkoliv jiný strom, nebýt ulomené větve.

Navždy bude spojován s tím, co se tu odehrálo toho nejmrazivějšího února. Na jaře ho sedlák porazí, až bude mít dost květin, zvědavců z města a meditujících bláznivých ženských. Vyhrabe všechny kořeny, jež najde, nepřestane, dokud si nebude jistý, že po dubu nezůstane ani památky. Hluboko pod zemí však zbude malý kořínek, a ten bude růst a sílit, až na poli vyraší nový strom, jenž bude do dalekých östgötalandských končin šeptat jména Bengana Míče, Kalleho ze zatáčky a Rakel Murvallové.

Malin a Zeke pozorují strom z auta.

Motor nechali puštěný.

„Tady ne,“ prolomí Zeke mlčení.

„Jednou tu ale byl,“ odvětí Malin.

Útroby range roveru jsou cítit naftou a motorovým olejem, karosérie drkotá, když si auto plnou rychlostí razí cestu přes Ljungsbro, kolem samoobsluhy Vivo-hallen, cukrárny a siláže kakaa u čokoládovny Cloetta v kopci u mostu přes řeku.

Elias Murvall sedí sám na zadním sedadle, nervózně si mne ruce a slyší, jak jeho hlas říká slova, jež ve skutečnosti nechce vyslovit:

„Co když se plete? Co když to neudělal? V tom případě toho budeme navždycky litovat. Jaký máme sakra právo…“

Adam Murvall se k němu otočí ze sedadla spolujezdce.

„Udělal to. Ten hajzl ji znásilnil. Všechno do sebe zapadá. Musíme to udělat. Jak to vždycky říkáváš, Eliasi? Hlavně nedat najevo slabost. Takhle to říkáváš, ne? Nikdy nedat najevo slabost. Tak nebuď slaboch. Dej si bacha.“

Auto se nakloní na stranu, jen tak tak že neskončí v příkopu před zatáčkou u Olstorpu.

„Máš pravdu,“ odpoví Elias. „Nejsem slaboch.“

„Do prdele,“ zakřičí na ně Jakob Murvall. „Prostě to uděláme a už žádný kecy, jasný?“

Elias se opře o zadní sedadlo, i přes hněv v Jakobově hlasu do sebe nasává jeho jistotu.

Ztěžka dýchá a cítí rozhodnost v pohybech auta, jako by směřovalo jen k jednomu cíli, ještě než ho vůbec vyrobili.

Otočí se.

Nahlédne do kufru auta, kde leží špinavá dřevěná krabice, v ní tři granáty z vloupání do zbrojnice. Před chvílí je vyzvedli z úkrytu pod podlahou dílny, tuhle skrýš policisté minulý týden nenašli.

„Měli jsme zatracenou kliku, že fízlové ty granáty nenašli,“ poznamenal Jakob, když jim matka v kuchyni vylíčila svůj plán.

„To máš pravdu, Jakobe,“ řekla matka. „Zatracené štěstí.“

Malin a Zeke bloudí nížinou a hledají další osamělý strom.

Avšak všechny stromy, jež našli, postrádají jakékoliv stopy boje, jsou to jen obyčejné osamělé kmeny bičované větrem a zmrzačené mrazem.

Zeke jako obvykle řídí. Cestou na Klosterrike po sotva prohrnuté silnici podél nekonečného bílého pole zazvoní Malin telefon.

Na displeji číslo Karin Johannisonové.

„Malin.“

„Negativní, Forsová,“ oznámí jí Karin. „Karl Murvall Marii Murvallovou neznásilnil.“

„Vůbec žádná shoda?“

„Neudělal to, tím jsem si jistá.“

„Díky, Karin.“

„Bylo to důležité? Myslela jste, že to byl on?“

„Vlastně ani nevím, co jsem si myslela. Ale teď to vím jistě. Ještě jednou díky.“ Malin zavěsí.

„Tak Marii Murvallovou neznásilnil,“ předá informaci Zekemu, který ani na okamžik nespustí pohled ze silnice.

„Takže případ stále není vyřešen.“ Zekeho chraplavý hlas.

Bratři na cestě k matčinu domu těsně poté, co Zeke s Malin odjeli.

Nevědí, že Karl Marii neznásilnil.

Poslouchají svou matku. Na slovo.

Matka střeží svá tajemství.

Existuje jen jediný způsob.

Zeke zastaví u dalšího stromu.

Kořeny, napadne Malin. Krev je třeba vyhladit. A činy pomstít. Tak je to.

V tom případě ho musejí zničit. Rakel neví, že máme Karlovu DNA a že všechno stejně vyjde najevo.

Nebo to ví, ale tu myšlenku si nepřipouští, chytá se posledního imaginárního stébla.

Nezaháněj zlo do kouta, pomstí se ti…

„Už to mám,“ vyhrkne Malin, když Zeke otevře dveře u řidiče. „Už vím, proč nás prve pustila dovnitř. Jeď ke srubu. Jeď tak rychle, jak si troufáš.“

77.

Vily u silnice ve Vreta klosteru.

Za fasádami blahobyt, blízko, a přece tak daleko.

Po dnešku Malin tuhle cestu nechce vidět tisíc let.

Přejedou most u Kungsbro a odbočí směrem na Olstorp kolem montessori školy v Björkö, modro-růžové hranaté budovy vypadají stejně utiskované mrazem jako ostatní domy.

Doufám, že uvnitř vychovávají dobré lidi.

Janne jednou navrhl, aby Tove přihlásili do podobné školy, Malin však byla proti. Slyšela, že děti zvyklé na takové chráněné prostředí málokdy obstojí v konkurenci dětí z normálních škol.

Vystřihují si panenky.

Vyrábějí vlastní knížky.

A učí se, že na světě je plno lásky.

Kolik lásky je v tom lese? A kolik potlačované nenávisti?

Auto klouže ze strany na stranu po namrzlé vozovce, Zeke tiskne plyn k podlaze.

„Dělej, Zeke. Jeď. Přísahám, že je někde tam venku.“

Zeke se na nic neptá, soustředí se na řízení a na cestu. Minou odbočku na Olstorp a pokračují dál směrem k jezeru Hultsjön.

Projedou kolem golfového hřiště, vlaječky stále stojí na svém místě a Malin si místo nich představí postavy bratrů plápolající ve větru, dechu matky, jehož moc je může zavát kamkoliv, kam se jí zachce.

Jakob Murvall sevře volant ještě pevněji a odbočí na cestu vedoucí k chatám u jezera, malým škatulkám s bílými čepečky z vatového oparu.

Kola zeleného range roveru se protáčejí naprázdno, víří ledové krystaly, jež se jako nabroušené střepiny bomby snášejí do příkopů. Auto se však stále drží na cestě.

Elias už nic neříká.

Adam na sedadle spolujezdce sedí také mlčky.

Uděláme jen to, co musíme, přemýšlí Jakob. Jako ostatně vždycky. Jako když jsem tehdy našel tátu pod schody. Vzchopil jsem se, přestože se mi chtělo křičet. Zatlačil jsem mu oči, abych matku ušetřil toho děsivého pohledu.

Uděláme, co je třeba. Zač bychom stáli, kdybychom nepomstili znásilnění vlastní sestry? Musíme to zastavit. Konečně říct a dost.

Přidá plyn, pevně tiskne pedál a dojede až na konec cesty. Zastaví a otočí klíčkem, motor umlkne.

„Tak a jde se,“ křikne a bratři vyskočí. Pokud Elias kdy váhal, teď jsou pochyby pryč.

Všichni tři mají na sobě zelené bundy a tmavomodré kalhoty.

„Tak dělejte,“ zvolá Jakob, Adam otevře kufr auta a vytáhne špinavou krabici, položí ji na zem a kufr opět zavře.

„Hotovo,“ zavolá na bratry. Pak krabici opatrně uchopí pod paží a vydá se přes sněhový val a dál k lesu.

Jako první kráčí Jakob.

Za ním Elias.

Nakonec Adam s krabicí.

Jakob se rozhlíží po stromech, okolním lese, ve kterém byl tolikrát na lovu. V duchu si představí matku u kuchyňského stolu. Marii na posteli při jeho první a poslední návštěvě ve Vadsteně. Na další se nezmohl.

Myslí si: Ty hajzle.

Za ním bratři.

Klejí pokaždé, když se jim vysoké boty zaboří do sněhu, když zmrzlá ledová krusta neudrží jejich spěšné těžké kroky.

Že tři granáty můžou být tak těžké, a přece tak lehké s ohledem na škodu, jakou dovedou napáchat, napadne Adama.

Představí si Marii v jejím pokoji. Vždycky když za ní přijde, odtahuje se, tiskne se do rohu postele a on musí znovu a znovu šeptat její jméno, než se uklidní. Ani neví, jestli ho vůbec pozná, když nic neříká. Ale alespoň ho k sobě pustí, po chvíli ji strach opustí, akceptuje jeho přítomnost.

A pak?

Pak tam spolu sedí uprostřed všeho toho zla.

Sakra.

Bota se mu zaboří do sněhu, až hluboko ke kořenům, a on musí pořádně zabrat, aby ji vytáhl.

Ten hajzl to opravdu udělal.

Své sestře.

Jiná možnost neexistuje. Pryč, pryč, musí pryč. O tom není pochyb. Pochyby pro nás nepřipadají v úvahu.

Pod paží pevně svírá krabici. Kdo ví, co by se stalo, kdyby ji upustil.

Je celý zadýchaný. Když pozoruje bratry před sebou a cítí chlad, vzpomene si na ten den na břehu kanálu, kdy si to bratři za něj vyřídili s Turkem, vysvětlili mu, že na Murvallovy si nikdo dovolovat nebude, protože my držíme při sobě. Ty k nám taky patříš, Marie, proto to musíme udělat.

Kopat, kopat, kopat.

A ještě mnohem víc.

Už jsme dospělí, a podle toho taky musíme jednat.

Elias kráčí asi deset metrů před ním, Adam však přesto cítí jeho tělo, jeho vlasy ve větru, když ho drží kolem pasu na skútru značky Puch Dakota. Navždy to tak bude.

Tamhle je jejich auto.

Range rover bratří Murvallových stojí až u sněhového valu, Zeke zaparkuje těsně za ním, zablokuje mu cestu.

Zavolali posily, vrtulník už by měl být na cestě. Jak to Malin řekla Svenu Sjömanovi do telefonu: „Věř mi, Svene.“

Ale vzlétnout v tom mrazu s vrtulníkem chvíli trvá, musejí tedy spoléhat sami na sebe, na své nohy. Hlídky se psy právě vyrazily.

Přelezou sněhový val a sledují stopy. Prodírají se mezi stromy, běží, sníh se pod jejich těžkými kroky propadá, oni padají, vstávají a opět běží. Srdce jim bije na poplach, plíce bolí námahou a předávkováním bílým ledovým vzduchem, těla chtějí dál, kupředu, ani zásoby adrenalinu však nejsou bezedné, a tak za chvíli spíše klopýtají, než běží, zatímco naslouchají lesu, snaží se zaslechnout bratry, stopy činů, života, nic však neslyší.

„Do prdele,“ vyrazí ze sebe Zeke. „Jak myslíš, že můžou být daleko?“

„Daleko,“ křikne Malin. „Musíme dál.“

Rozběhne se mezi stromy, sněhová krusta nevydrží její těžké kroky, upadne, vstane a žene se dál.

Zorné pole jako úzký tunel.

„On vaši sestru neznásilnil,“ nejradši by zavolala do lesa.

„Nevěřte své matce. On ji neznásilnil, udělal dost příšerných věcí, ale tohle ne. Vykašlete se na to, ať už to skončí, ještě není pozdě. Ať už si myslíte cokoliv, je to váš bratr. Vaši sestru neznásilnil, to víme jistě.“

Konec tunelu.

Musím to stihnout, myslí si Malin.

Křičí: „On ji neznásilnil,“ ale sotva slyší svůj hlas, jak je zadýchaná.

Hlavně nedat najevo slabost, nikdy nedat najevo slabost, nikdy…

Elias si ta slova přeříkává stále dokola jako mantru, myslí na všechny chvíle, kdy ukázal svou sílu, na to, jak dal učiteli Bomanovi pěstí, když ho nazval sráčem z Blåsvädretu.

Někdy si říká, proč to tak všechno bylo, proč byli vždycky na okraji, ale jediná odpověď, která ho napadá, je, že to tak bylo už od začátku. Všichni ti, co měli práci, skutečný život a pořádný dům, ti, ke kterým jsme nikdy nepatřili, a okolní svět nám to dávali setsakra najevo.

Za ním Adam.

Elias se zastaví, otočí se. Pomyslí si, že brácha je dobrej, táhnout se s takovou tíhou. Čelo se mu v zimním mrazivém světle růžově leskne, kůže jako by se nadzvedávala.

„Drž tu krabici pořádně, Adame.“

„Neboj se,“ odpoví Adam s dechem až v krku.

Před ním tiše kráčí Jakob.

Pevný krok, avšak pod bundou schlíplá ramena, jako by je to táhlo k zemi.

„Do prdele,“ zakleje Adam. „Na sníh není spolehnutí.“

Zase se probořil.

„A teď přidáme do kroku,“ řekne potom. „Ať už to máme z krku.“

Elias nic neříká.

Už není co. Teď jsou na řadě činy. Jeden jediný čin.

Bez zastavení projdou kolem lovecké chaty a pokračují přes mýtinu dál do lesa, ještě temnějšího a hustšího než na druhé straně, sněhová krusta je silnější, má větší výdrž, ale přesto tu a tam povolí.

„Schovává se tam,“ řekne Elias. „Na to bych vzal jed.“

„Cítím kouř z kamen,“ přikývne Adam.

Adam dostane křeč do prstů, kterými svírá krabici, ruka se mu klepe a naráží do dřeva. Vymění si ruce, protáhne prsty, aby křeč zahnal.

„To jeho zasraný doupě. Vždyť není o nic lepší než zvíře,“ zašeptá Jakob. Nahlas řekne:

„Teď je na řadě Marie.“

Křičí ta slova do lesa, zvuk však skomírá mezi kmeny stromů. V lese není pro hlasy místo.

Pokračuj, Malin, pokračuj. Ještě pořád není pozdě. Vrtulník již vzlétl z pláně v Malmslättu, vznáší se nad poli směrem k vám jako elektrický šlehač. Štěkot a vytí služebních psů, zoufalé hledání s utlumenými smysly.

Souhlasím s tebou, Malin, už toho bylo dost.

A přece jen…

Chtěl bych tu mít Karla vedle sebe.

Vznášet se vedle něj.

Vzít ho s sebou, pryč odsud.

Jak může být člověk tak unavený?

Malinino tělo zaplavuje kyselina mléčná. Přestože vidí stopy bratrů vedoucí dál do lesa, musejí se oba posadit a odpočinout si na zápraží srubu.

Šumění větru.

Šepot těla, poplach.

Hlava jako by se vařila, mrazu navzdory. Dech stoupající Zekemu z úst jako kouř ze skomírajícího ohně.

„Do prdele, do prdele,“ popadá Zeke dech. „Teď bych potřeboval Martinovu fyzičku.“

„Musíme dál,“ vyrazí ze sebe Malin.

Vstanou.

Pokračují v honbě lesem.

78.

Tak už přicházíte?

Pustíte mě dovnitř?

Nebijte mě.

Jste to vy? Nebo ti mrtví?

Ať je tam venku kdokoliv, řekněte, že přicházíte s dobrými úmysly.

Že přicházíte s láskou.

Slibte mi to.

Alespoň to mi slibte.

Slibte to.

Slyším vás. Ještě tu nejste, ale už brzy přijdete. Ležím na zemi, slyším vaše slova zvenčí jako tupé výkřiky.

„Pustíme ho dovnitř,“ voláte. „Odteď bude jedním z nás. Už může dál.“

Je to příjemný pocit.

Tolik jsem toho udělal. Ta druhá krev již neexistuje. A na tu, jež proudí v mých žilách, snad můžeme zapomenout, ne?

Blížíte se.

Přicházíte s její láskou.

Tak už mě pusťte dovnitř. Závoru jsem nechal otevřenou.

Elias Murvall spatří kouř stoupající z úzké roury nad zasněženým pahorkem. V duchu vidí Karla, jak se tam krčí ve tmě, vystrašený a nesmyslný.

Určitě to udělal.

Pochyby jsou totéž co slabost.

Pokoušeme ho, zkopeme ho.

Musí to být tak, jak řekla matka: už od začátku byl zrůda, všichni tři jsme tušili, že Marii znásilnil on.

Karl si tu podzemní spíž našel sám, bylo mu tenkrát deset let a vydal se k chatě potají na vlastní pěst. Pak se jim svým objevem pochlubil, celý pyšný, jako by to byl bůhvíjaký poklad. Cikán ho začal uvnitř zamykat, když zrovna byli v chatě, a nechal ho tam klidně sedět několik dní v kuse jen o vodě, bez ohledu na roční období. Karl se nejdřív bránil, bráchové s tátou ho museli dovnitř cpát násilím, ale pak jako by se v té díře zabydlel, udělal si z ní svůj úkryt. Když se mu tam tak zalíbilo, přestalo je bavit zavírat ho, dokonce jeden čas přemýšleli, že by mu doupě zbourali, ale nikomu se do té práce nechtělo.

„Nechte tomu bláznovi jeho hrob,“ zahřímal nakonec otec z vozíku a nikdo mu neodporoval. Věděli, že spíž stále používá, občas u srubu vídali stopy jeho lyží. Jindy tam stopy nebyly, takže měli za to, že jel jinudy.

Elias a Jakob se přibližují.

Ten hajzl. Musíme ho sprovodit ze světa.

Zelená krabice v rukou připadá Adamovi čím dál těžší, kráčí však pevnými kroky ve stopách bratrů bíločernou krajinou.

„Slyšels to, Zeke?“

„Co?“

„Zdá se mi, že jsem zaslechla hlasy.“

„Já nic neslyším.“

„Někdo tam mluví.“

„Dost řečí, Malin, jdeme.“

Co to říkáte?

Otevřít? Zaslechl jsem slovo otevřít. Tak tedy otevřete a pusťte mě dovnitř.

Ty otevřeš, Jakobe, a já ho pustím dovnitř, říká Eliasův hlas.

Takže je to pravda. Dokázal jsem to. Konečně jsem dal věci do pořádku.

Tak na co čekáte?

Eliasův hlas pokračuje: Nejdřív hodíš dovnitř jeden, pak rychle ty ostatní a nakonec krabici.

Malin se řítí vpřed, už už ty hlasy slyší, ale spíše je to jen šepot, jehož význam je ze zvukových vln mezi stromy nemožné vytušit.

Mumlání.

Příběhy a bezpráví tisíciletí vtělené v tento okamžik.

Opravdu se před ní les rozestupuje? Zeke nestačí jejímu tempu, klopýtá za ní, funí a Malin si pomyslí, že co nevidět upadne. Sebere zbytky sil, běží mezi stromy, sníh jako by jí mizel pod nohama, blízkost pravdy ji nadnáší.

Elias Murvall vyjme z krabice první granát. Pohlédne na Jakoba stojícího u dveří podzemního doupěte, za ním jako závoj kouř z komína, hustý les na stráži, všechny kmeny ho pobízejí: do toho, do toho, do toho.

Zabij svého bratra.

Zničil ti sestru.

Není to člověk.

Elias přesto zaváhá.

„Kurva, Eliasi,“ křikne na něj Jakob. „Tak dělej! Hoď je tam. Hoď je tam! Na co do prdele čekáš?“

Elias, šeptem: „Jo, na co sakra čekám?“

„Tak dělej! Házej!“ Adamův hlas.

Ve chvíli, kdy Elias odjistí první granát, otevře Jakob metr vysoké dřevěné dveře podzemního doupěte.

Tak už otevíráte, vidím světlo. Odteď jsem jedním z vás.

Konečně.

Jste na mě tak hodní.

Nejdřív jablko, vy víte, že mám jablka rád. Kutálí se ke mně, zelené v měkkém šedivém světle.

Zdvihnu ho, je chladné a zelené, za ním se po hliněné zemi kutálejí další dvě a nakonec hranatá krabice.

Jste tak hodní.

Zdvihnu jedno jablko, je chladné a mrazem ztvrdlé.

Přišli jste.

Pak se dveře zabouchnou a světlo opět zmizí. Ale proč?

Říkali jste přece, že mě pustíte dovnitř.

Kdy se světlo vrátí? Co znamenají všechny ty dunivé zvuky?

Zeke za ní upadl.

Co to tam vepředu je? Malinin výhled je jako roztřesená ruční kamera, obraz skáče sem a tam, co to vidí?

Tři bratry?

Co to dělají?

Vrhají se na zem.

A pak rána, druhá a třetí a ze zasněženého pahorku vyšlehnou plameny. Malin se vrhne k zemi, cítí, jak se jí mráz zarývá do každičké kůstky.

Zbraně z muničního skladu.

Ruční granáty.

Do prdele.

Tak a je pryč, pomyslí si Elias Murvall. Už neexistuje. Nedal jsem najevo slabost.

Elias se vztyčí na všechny čtyři, v uších mu zvoní, v hlavě mu vře. Vidí, jak Adam s Jakobem také vstávají, vidí dveře, jež z doupěte odletěly, a sníh vířící vzduchem v nekonečném bílém oblaku.

Jak to asi vypadá tam uvnitř?

Jako když v zavřené pěsti odpálíte petardu…

Nebo ji strčíte do prdele kočce…

Sníh zbarvený krví.

Pach potu, spáleného masa. Krve.

Kdo to křičí? Nějaká ženská?

Otočí se.

Spatří ženu přibližující se z kraje lesa s namířenou pistolí.

Ta? Jak nás sakra tak rychle našla?

Malin vstala a kráčí s pistolí v ruce ke třem mužům, kteří se vyhrabou na kolena, vstanou a zvednou ruce nad hlavu.

„Zabili jste svého bratra,“ křičí. „Byl to váš bratr. Myslíte si, že vám znásilnil sestru, ale on s tím neměl nic společného, vy svině,“ křičí. „Zabili jste svého bratra.“

Jakob Murvall jí vykročí naproti.

Křičí:

„Nikoho jsme nezabili. Přišli jsme pro něj, chtěli jsme ho vzít domů, věděli jsme, že ho hledáte, ale když jsme přišli blíž k doupěti, vyletělo do vzduchu.“

Jakob Murvall se usměje.

„Neznásilnil ji,“ křičí Malin.

Jakobu Murvallovi zmizí úsměv ze rtů, vypadá zmateně, jako by ho někdo podvedl. Malin se rozmáchne pistolí, jak nejprudčeji dovede, zbraň rozčísne vzduch a přistane mu na nose.

Jakobu Murvallovi teče z nosních dírek krev, potácí se vpřed, barví sníh na tmavě rudo. Malin klesne na kolena a křičí do vzduchu, křičí a křičí, ale její křik, jenž se pomalu mění v řev, nikdo neslyší. V tu chvíli se nad mýtinou vynoří vrtulník a udusí zvuky vycházející z jejích plic. Zoufalství, utrpení a fragmenty lidského života v tom přehlušeném řevu budou navždy znít lesy kolem jezera.

Slyšíte to mumlání?

To neklidné bublání.

Šumění mechu.

To šeptají mrtví, bude se navždy vyprávět. Mrtví a zaživa mrtví.

EPILOG

MANTORP, STŘEDA 2. BŘEZNA

„Už se nebojím.“

„Já také ne.“

Už neexistuje žádná zášť. Žádné zoufalství, bezpráví, které bych měl odpouštět.

Pouze vůně jablek a míče bez tíže vznášející se nekonečným vesmírem.

Letíme bok po boku, já a Karl, jak se na bratry sluší. Už nevidíme zemi, vidíme však většinu věcí a je nám dobře.

Rakel Murvallová sedí v čele kuchyňského stolu, zády otočená ke sporáku, v troubě se dopéká zelný nákyp a domem se šíří jeho nasládlá vůně.

Elias vstane jako první.

Po něm Jakob. Nakonec Adam.

„Lhalas nám, matko. Ty články v novinách. Byl to bratr…“

„Vědělas to.“

„Přece jen to byl náš bratr.“

„Lhalas nám… Kvůli tobě jsme zabili svého…“

Jeden po druhém bratři opustí kuchyň.

Dveře se za nimi zavřou.

Rakel Murvallová si uhladí dlouhé bílé vlasy.

„Vraťte se,“ šeptá. „Vraťte se.“

Jak se to vlastně stalo?

Je to jasné, přemýšlí Malin, když prochází mezi řadami oblečení v obchodě H&M v nákupním centru Mobilia za Mantorpem.

Hodili ty granáty do doupěte, navedla je k tomu matka.

Ale výpovědi bratrů souhlasí, nemohou jim dokázat, že si ty granáty Karl Murvall sám někde neopatřil a neodjistil. Bratři si odsedí pár měsíců v Skänninge za pytláctví a držení zbraní. To je všechno.

Tove ukáže na jarní červeně květované šaty. Tázavě, s úsměvem.

Malin zavrtí hlavou.

Případ Bengta Anderssona je uzavřen, stejně jako únos Rebecky Stenlundhové a ublížení na jejím zdraví. V obou případech byl pachatel nevlastním bratrem svých obětí a nakonec se sám vyhodil do povětří, rozprskl se na tisíce a tisíce kousíčků, v podzemním doupěti, jež mu na tomto světě bylo jediným domovem.

Jakob Murvall podal na Malin stížnost pro policejní brutalitu, Zeke však dosvědčil její verzi. „K ničemu takovému nedošlo. Musel ho zranit ten výbuch.“ A teď se uvidí.

Zbývá jen jediná otázka.

Kdo znásilnil Marii Murvallovou?

Malin pohladí bleděmodré dupačky.

Copak musí existovat odpověď na všechny otázky?

Mráz venku už povolil, ačkoliv sněhová peřina se ještě drží. Bílá blána se den ze dne ztenčuje a pod zemí se první sněženky chystají prorazit tmou, připravené již brzy pozdravit slunce.

PODĚKOVÁNÍ AUTORA

Rád bych poděkoval níže jmenovaným za jejich různé formy pomoci při práci na této knize:

Bengtu Nordinovi a Marii Enbergové za povzbudivá slova a velikou podporu. Nině Wadensjöové a Petře Königové za shovívavost a píli. Rolfu Svenssonovi mimo jiné za bravurní papírování. Mé matce Anně-Marii a otci Björnovi za pomoc s detaily týkajícími se reálií Linköpingu a okolí.

Dále bych chtěl poděkovat Bengtu Elmströmovi, bez jehož rozumu a citu by pravděpodobně žádná z mých knih nevznikla.

Největší dík ze všech věnuji své ženě Karolině, jejíž pomoc pro mě byla při práci na Zimní oběti v mnoha ohledech nepostradatelnou. Co by bylo z Malin Forsové a jejích kolegů bez Karoliny?

Jelikož při psaní vždy kladu na první místo příběh, dovolil jsem si při popisu policejní práce, města Linköpingu, okolí a jeho obyvatel tu a tam drobnou autorskou nadsázku.

21. 3. 2007

MONS KALLENTOFT

MONS KALLENTOFT

ZIMNÍ OBĚŤ

Ze švédského originálu Midvinterblod

přeložila Luisa Robovská

Redaktorka Marta Rottová

Obálka s použitím fotografie Evy Lindbladové Martin T. Pecina

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2013. První, elektronické vydání

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz