Jonathan Kellerman

Důkaz

1

Mluvím pravdu. Oni lžou.

Jsem silný. Oni jsou slabí.

Jsem dobrý.

Oni jsou špatní.

Doyle by svou práci popsal jako zbytečnou, ale dostával za ni zaplaceno.

Nikdy nepochopil, proč někdo vyhazuje patnáct babek na hodinu, a to tři hodiny denně pětkrát za týden, za práci, jež obnáší kontrolu prázdného skeletu monstrózní stavby, kterou si nechal stavět nějaký potrhlý boháč.

Obhlídka mu trvala patnáct minut. Když šel pomalu. Zbývající čas jen tak proseděl, snědl si svačinu a poslouchal hudbu z walkmanu.

Myslel na to, že mohl být opravdovým policistou. Kdyby nebylo toho proklatého kolena.

Firma přikázala, aby tam šel, a on šel.

Z invalidního důchodu nedokázal vyjít, vzal práci na částečný úvazek bez příplatků. Platil si dokonce praní vlastní uniformy.

Jednou uslyšel, jak se ostatní baví za jeho zády.

Ten mrzák může být rád, že vůbec něco má.

Jako by to byla jeho chyba. Neměl ani 0,05 promile v krvi, takže se ani neblížil k zákonem stanovené hranici. Ten strom se před ním objevil zničehonic.

Přízvisko mrzák mu vždy vehnalo horkost do tváře i hrudníku, ale držel jazyk za zuby, jako to dělal vždycky. Ale jednoho dne…

Zaparkoval taurus na prašné cestě hned za plotem a ještě pečlivěji si zastrčil košili do kalhot.

Bylo sedm ráno a kolem vládlo ticho, přerušované jen krákáním těch pitomých vran.

Stavba stála v bohaté čtvrti, ale obloha nad ní byla stejně hnusně šedivá jako obloha v Burbanku, kde měl Doyle byt. V Borodi Lane bylo mrtvo, nikde nezaznamenal jediný pohyb. Těch pár lidí, které tam kdy viděl, byli zahradníci a služky. Ti pitomí boháči platili za to, aby mohli žít v bohaté čtvrti, ale doopravdy tam nebydleli. Jedna monstrózní vila střídala druhou, všechny je zakrývaly vzrostlé stromy a vysoké ploty. Ulici ani nelemovaly chodníky. K čemu to všechno bylo?

Jednou za čas proběhla prostředkem ulice nějaká blondýna v upnutém běžeckém oděvu zakoupeném na Rodeo Drive a se ztrápeným výrazem ve tváři. Nikdy to nebylo před desátou ráno. Takové typy vstávají pozdě, nasnídají se v posteli, dají si masáž a bůhvíco ještě. Polehávají v saténovém povlečení a nechávají se obskakovat služkami a sluhy, až nasbírají dostatek energie, aby mohly rozhýbat své kostnaté zadky a hubené nohy.

Občas se taky prostředkem ulice prohnal burácející rolls-royce. To by bylo něco!

Doyle vytáhl z kufru svačinovou krabičku s maskovacím vzorkem a zamířil k dvoupatrovému skeletu obloženému překližkou. Druhé patro tvořila ta hloupá napodobenina hradu – věžička. Nedokončená konstrukce domu, který měl být velký jako… jako… zámek z Disneylandu.

Říše fantazie. Doyle si hned první den odkrokoval rozměry a odhadl ho na minimálně osmnáct set čtverečních metrů. Dvou –, možná dvouapůlakrový pozemek.

Vztyčili konstrukci a obložili ji překližkou. Pak se z nějakého důvodu, který se Doylovi nepodařilo zjistit, stavba zastavila a zůstala jen šed, špína a olupující se překližka pruhovaná od odkapávající rzi.

Mezi hnijícími trámy prosakovala dovnitř protivně šedivá obloha. V horkých dnech se Doyle musel skrčit v rohu, aby našel úkryt před sluncem.

Vzadu, za plochou srovnanou buldozerem stála zapomenutá stará toaletní budka. V záchodu dosud zůstaly zbytky chemikálií. Dveře se nedaly dovřít a Doyle občas uvnitř našel kojotí trus nebo myší bobky.

Když potřeboval na malou, jednoduše se vyčural do té špíny.

Někdo zaplatil spoustu peněz, aby si nechal vybudovat svou říši fantazie, a pak to nedokončil. Připomínalo mu to film Go figure.

Dnes si vzal dobrou svačinu, sendvič s rostbífem od Arbyho. Skoda, že nebylo kde ho ohřát. Otevřel krabičku a začichal. Nevoněl špatně. Došel k bráně z drátěného pletiva. Co to…

Křídlo brány bylo otevřené, kam až dovoloval řetěz zámku, to znamená asi na šedesát, sedmdesát centimetrů. Takovou dírou se mohl protáhnout každý, až na nějakého nemotorného tlusťocha.

Řetěz byl moc dlouhý na to, aby držel bránu opravdu zavřenou, takže zámek vlastně nebyl k ničemu, ale Doyle se každý den, když odcházel, pokusil namotat řetěz tak, aby aspoň vzbuzoval dojem bezpečného uzamčení.

Nějaký blbec si s tím hrál.

Doyle už o řetězu informoval firmu, ale ti ho ignorovali. K čemu pak bylo najímat si profesionálního hlídače, když stejně neposlouchají jeho rady?

Protáhl se mezerou a upravil řetěz tak, aby brána vypadala pevně zamčená. Nechal krabičku se svačinou ležet na horním schodu betonového schodiště a vydal se na rutinní obhlídku. Zastavil se uprostřed přízemí, křikl „haló“ a poslouchal ozvěnu svého hlasu. Udělal to stejně jako první den, co přijal tuhle práci. Líbila se mu ozvěna, znělo to, jako by troubil v tunelu. Teď už se z toho stal zvyk.

Netrvalo mu dlouho a ubezpečil se, že v přízemí je všechno v pořádku. Byl to obrovský prostor, velký jako… jako… Některé místnosti už měly vztyčené stěny, ale většina byla otevřená a nabízela rozhled kolem dokola. Doyle měl pocit, jako by koukal skrz kostru nějakého dinosaura. Uprostřed prostoru, který by byl nejspíš vstupní halou, se zvedalo mohutné příkré dvojité schodiště. Bylo postaveno jen z dřevotřískových desek a nemělo zábradlí, takže Doyle si musel dávat pozor, aby nespadl a nezchromil si nějakou další část těla.

A je to tady, co schod, to bolest v koleni. Schodiště příšerně vrzalo, ale vypadalo stále pevně. Člověk si mohl jen představovat, jaké by to bylo, kdyby mělo mramorový povrch. Jako… velké schodiště v zámku.

Celkem devatenáct schodů.

První patro bylo stejně prázdné jako přízemí. Jaké překvapení. Zastavil se a promnul si bolavé koleno a rozhlédl se. Pokračoval k zadní části, opět se zastavil a znovu si masíroval koleno, ale příliš mu to nepomohlo. Šel dál dozadu až k malému schodišti. Mělo třináct schodů, ale ostře se stáčelo a bylo skryté za úzkou zdí, takže člověk musel vědět, kde ho hledat.

Ať už za tohle všechno zaplatil kdokoli, byl to pořádně bohatý idiot, který vůbec nedokázal ocenit, co má. Kdyby měl Doyle jen setinu, možná dvě setiny něčeho takového, děkoval by každý den Bohu.

Jednou se ve firmě zeptal, komu stavba patří. Bylo mu doporučeno, ať se nevyptává.

Vyškrábal se po točitém schodišti. Každý schod mu vrážel do kolena dýku, bolest stoupala až k boku a Doyle jako pokaždé začal schody hlasitě odpočítávat, aby odvedl myšlenky od řeřavé bolesti.

Když zavolal „devět“, uviděl to.

Panebože.

Srdce mu poskočilo a v ústech mu náhle vyschlo. Couvl o dva schody a sáhl si na pravou stranu opasku.

Ruka nahmatala pouze vzduch.

Uvědomil si, že teď se chová jako idiot on. Už dlouho zbraň nenosil, od té doby, kdy přestal hlídat obchody s klenoty v centru města.

Firma mu poskytla jen baterku a tu měl zavřenou v kufru auta.

Přinutil se vrátit pohledem k tomu místu.

Byli dva.

Nikdo další. Věžička měla jednu velkou výhodu – měla kulatý půdorys a byla téměř nezakrytá, takže se nedalo nikam schovat.

Doyle se stále díval. Cítil, jak se mu zvedá žaludek.

Z toho jak leželi – on na ní, ona s nohama nahoře a s jednou zaháknutou na jeho zádech – bylo nad slunce jasné, co spolu dělali.

Než…

Doylovi se náhle nedostávalo dechu, jako by ho někdo dusil. Upomě se pokoušel nadechnout, až se mu to podařilo. Zašmátral po telefonu.

Měl ho v kapse. Aspoň něco bylo v pořádku.

2

Milo mi volá, když je vražda „zajímavá“.

Někdy se stává, že než se dostanu na místo, je tělo pryč. Pokud jsou fotografie z místa činu pečlivé, pomohou mi. Pokud ne, může to být ještě zajímavější.

Tohle místo činu se nacházelo jen tři minuty od mého domu, a když jsem tam dojel, bylo takřka nedotčené.

Dvě navzájem propletená těla představovala nechutnou parodii na vášeň. Milo stál kousek stranou, zatímco soudní vyšetřovatelka pořizovala fotografie.

Vyměnili jsme si s Milem tiché „ahoj“. Milo měl černé vlasy nedbale ulíznuté dozadu a v zelených očích pronikavý pohled. Jeho oblečení vypadalo, jako by v něm minimálně jednou spal, a jeho bledý podobaný obličej ladil se špinavě šedivou oblohou.

Červnové šero v L. A., způsobené smogem. Občas jsme si namlouvali, že jde o vlhkost z oceánu.

Zpovzdálí jsem si prohlížel těla, ustoupil jsem tak daleko, jak to šlo, ale dával jsem pozor, ať se nedotknu překližkové stěny. „Jak dlouho tu jsi?“

„Hodinu.“

„Do téhle čtvrti se nedostaneš příliš často.“

„Ach, ty lokality.“

Vyšetřovatelka z úřadu koronera nás zaslechla a ohlédla se. Byla to vysoká pohledná mladá žena s výraznými rameny, oblečená v olivově zeleném kalhotovém kostýmu. Už delší dobu obcházela těla s fotoaparátem, klekala si, nakláněla se, krčila se a stavěla na špičky, aby je zachytila z co nejlepšího úhlu.

„Ještě pár minut, poručíku.“

„Nepospíchejte,“ řekl Milo.

Místo činu se nacházelo ve druhém patře rozestavěné budovy na Borodi Lane v Holmby Hills. Masivní konstrukce, ze které měla vyrůst honosná vila, měla vstup tak velký, že by se v něm mohl rozložit symfonický orchestr. Místo činu vypadalo jako nějaká pozorovatelna. Nebo hradní věžička.

Přívlastek „masivní“ byl v Holmby pravidlem. Byl to svět, který se naprosto lišil od mého jednoduchého bílého domku nad Beverly Glen, ač byla obě místa od sebe vzdálená jen kousek pěšky. Přijel jsem autem, protože Milo občas rád přemýšlí a vyřizuje telefonáty, zatímco já řídím.

Nad námi se zvedalo několik trámů, ale místo plánované střechy byl většinou jen otevřený prostor. Dovnitř foukal mírný vánek. Přinášel trochu osvěžení, ale nebyl dost silný na to, aby pohnul vzduchem nad místem činu a odvanul zápach vlhkého dřeva a rzi, plísně, krve a výkalů.

Oběť mužského pohlaví ležela nahoře a držela mrtvou ženu pod sebou tak, že z ní nebylo takřka nic vidět.

Muž měl na sobě černé značkové džínsy, shrnuté do půli lýtek. Žena měla hladké opálené nohy ovinuté kolem mužova pasu. Byla obutá v hnědých balerínkách.

Bylo to jejich poslední objetí, nebo někdo chtěl, aby to tak vypadalo. Viděl jsem část ženiných rukou a ty ležely volně podél jejího těla. Dávalo to smysl, projevila se prvotní posmrtná ochablost.

Té ale neodpovídaly její nohy. Jak je možné, že zůstaly i po smrti zdvižené?

Muž měl nohy samý sval a kůži porostlou kudrlinkami jemných světlých chlupů. Měl na sobě černý kašmírový svetr, se kterým kontrastovaly ženiny modré šaty. Natáhl jsem krk, abych z ženy spatřil víc, ale neviděl jsem nic než modrou látku. Byl to nějaký lesklý pružný materiál. Vyhrnutý nad ženiny boky.

Muž měl delší, světle hnědé vlnité vlasy. Za pravým uchem úhlednou rubínově červenou dírku, potřísněnou černým práškem. Krev mu tekla po krku, pak se pramínek stáčel doprava a stékal na překližkovou podlahu. Po podlaze se rozprostíraly dlouhé tmavé prameny ženiných vlasů. Mezi nimi jsem příliš mnoho krve neviděl.

„Neměly ty její nohy povolit?“

Soudní vyšetřovatelka odpověděla, aniž přestala fotografovat: „Podle mě ano, pokud už nastoupila a odezněla ztuhlost.“

Pracovala na oddělení soudní patologie ve Východním L. A., na Mission Road. Přesto si zachovala růžové tváře milovníka častých pěších výletů. Vyjížděla často na venkovní místa činu? Odhadoval jsem její věk na něco kolem třiceti let. Měla rusé vlasy stažené do culíku a jasně modré oči. Vypadala jako děvče z farmy. S tím rozdílem, že ona se zabývala temnou stránkou života.

Odložila fotoaparát, shýbla se, oběma rukama opatrně chytila muže v pase a nadzvedla ho a nahlédla do té vzniklé pěticentimetrové mezírky. Ženina noha objímající muže v pase se svezla na zem jako nesprávně sestavená skládací židle. „Jejda, zdá se, že jí ty nohy někdo zvedl, poručíku.“

Ohlédla se a hledala u Mila potvrzení svých slov. Ruce dál držela vklíněné mezi těly.

„Je to možné,“ řekl.

Soudní vyšetřovatelka zvedla muže ještě kousek výš, chvíli si obě těla prohlížela a pak ho opatrně spustila. Většina techniků, které jsem viděl při práci na místě činu, se chová podobně: jsou ohleduplní, i když stojí tváří v tvář hrůze, se kterou se většina lidí za svůj život nesetká. A nikdy nezačnou být neteční.

Vstala a otřepala si prach z kalhot. „Ona nemá kalhotky a on má venku penis. Očividně nedosáhl erekce, takže není možné, že by zůstali… spojení. Ona má ale na stehně zaschlou bělavou skvrnu, takže i když je někdo do té polohy naaranžoval, vypadá to, že k nějakému vyvrcholení došlo.“

Opět si klekla a vytáhla muži zmuchlané kalhoty tak vysoko, aby mu mohla prohledat kapsy. „Aha, tak to bychom měli.“

Zvedla modrou vinylovou peněženku s doklady, zajištěnou cvočkem.

Milo si nasadil rukavice. „Klíče od auta tam nejsou?“

„Ne, jenom tohle. Počkejte, označím ji a můžete si projít obsah. Nevšimla jsem si, že by někde na ulici stálo zaparkované nějaké osobní auto. Možná to začalo jako loupež?“

„A všichni vyběhli sem nahoru a tihle dva to spolu začali dělat?“

„Myslela jsem loupež jako původní záměr. Třeba si to pachatel rozmyslel.“

Milo pokrčil rameny.

„Omlouvám se, poručíku, občas mluvím rychleji, než myslím.“

„V tomhle stadiu vyšetřování beru vše, co se naskytne.“ řekl Milo.

„Jsem v té práci nová.“ vysvětlovala. „Jistě vás nemám co učit. Asi bychom je už měli otočit. Změřím teplotu jater a uvidíme, zda se nám podaří určit dobu smrti.“

Za chvíli už otírala teploměr.

„Takže?“ řekl Milo tázavě.

„Pravděpodobně zemřeli někdy během minulých dvanácti hodin. Doktoři vám určitě řeknou víc.“

Mužova tvář se nám představila na hezké usměvavé momentce na řidičském průkazu, který jsme našli v modré vinylové peněžence s doklady. Jmenoval se Desmond Erik Backer, loni v únoru mu bylo dvaatřicet let, měřil sto osmdesát tři centimetry, vážil osmdesát pět kilogramů, měl hnědé vlasy a hnědé oči, vlastnil byt na California Avenue v Santa Monice, podle adresy tři bloky od pláže.

Peněženka obsahovala dvě stě dolarů v padesátidolarových a dvacetidolarových bankovkách, dvě zlaté kreditní karty, několik slámově žlutých obchodních vizitek a fotografii asi dvouleté blonďaté holčičky, oblečené v červených sametových šatičkách lemovaných krajkou. Muž měl na levém zápěstí sportovní hodinky, jinak žádné šperky nebo ozdoby. Neměl na prstě ani proužek bledší kůže, který by prozrazoval diskrétně či ostentativně sundaný snubní prsten.

Milo mi ukázal ručně psaná slova na fotce dítěte. Samcintha, 22 měsíců. Nikdo jiný by si u něj nevšiml záškubu očního víčka.

Zrakem přelétl obchodní vizitku. Desmond E. Backer, AI A, Gemeinová, Holmanová a Cohen, architekti. Main Street ve Venice.

„Hezké hodinky,“ konstatoval Milo a prohlédl si jejich zadní stranu, jestli tam nenajde nějaký nápis. Byla prázdná. Pak se podíval na kožený štítek na pásku džínových kalhot. „Zegna.“

Soudní vyšetřovatelka si neodpustila poznámku: „Ale její šaty vypadají poměrně lacině, nemyslíte?“

Obrátila látku a podívala se na štítek. „Vyrobeno v Číně, polyester… Krátké a přiléhavé. Mohla by to být prostitutka?“

„Všechno je možné.“ Milo vrátil peněženku. Když ji strkal do sáčku a zapisoval si poznámky, nepřestával si prohlížet těla.

Žena žádnou peněženku ani doklady neměla. Z uší jí visely obyčejné zlaté kroužky bez nějaké zvláštní značky a útlé zápěstí obepínaly tři podobně anonymní stříbrné náramky. Tvář měla pokrytou jemným nánosem make-upu.

Milo se sklonil k jejímu pravému uchu, jako by jí chtěl pošeptat nějaké tajemství. „Nedávno si myla vlasy šamponem, pořád je to cítit.“

„Taky jsem to ucítila,“ řekla vyšetřovatelka. „Je to Suave, taky ho používám.“

„Je drahý?“

Zasmála se. „Při mém mzdovém tarifu?“ Zvážněla, když pohlédla mrtvé ženě do tváře.

I když už na tělo působila smrt, šlo o velmi hezkou ženu. Měla pevnou postavu, plná ňadra, trochu nízko posazený pas, hladkou oválnou tvář a velké, trochu zešikmené oči, zaživa hnědé. Smrt jí je potáhla odstínem špinavého chodníku.

Na rtech růžový lesk. Čisté nenalakované nehty. Ohledání neodhalilo nikde na těle dírky po kulce, ale oční bělmo bylo mramorované a tečkované krevní sraženinou z popraskaných žilek a ženin dlouhý krk byl nateklý, plný modřin a napříč se táhla nepěkná fialová čára.

Koronerova vyšetřovatelka ukázala na zaschlou mléčně bílou skvrnu na ženině stehně. Zkontrolovala jí nehty. „Nezdá se, že by pod nimi něco měla. Chudák holka. Nebude vadit, když jí stáhnu dolů šaty?“

„Udělejte to,“ souhlasil Milo. „Hned jak se sem dostanou naši technici a vezmou z nich a z okolí otisky, můžete těla odvézt.“

„Nemáte tušení, jak dlouho jim to bude trvat?“

„Spěcháte?“

„Máme ještě jiný případ, ale to je v pořádku, poručíku.“

„Vaši řidiči jsou placeni od hodiny.“

„To ano, pane poručíku. Mohu vám ještě nějak pomoci?“

„Zatím mě nic nenapadá, paní…“ Zaostřil na její identifikační kartičku. „Rieffenová.“

„Lara. Víte jistě, že už pro vás nemohu nic udělat, poručíku?“

„Máte nějaký návrh ohledně vyšetřování?“

„Ne. Už se jen tak namátkou poohlížím, nechci nic zanedbat.“

„Vedete si skvěle.“

„Tak dobře.“ Obrátila se ke mně: „Těšilo mě, detektive.“

„Tohle je doktor Delaware. Náš konzultující psycholog,“ vysvětlil jí Milo.

„Psycholog,“ opakovala. „Zabýváte se profilováním pachatelů?“

Milo ví, že profilování řadím hned za čtení z čajových lístků a politické volby. „Tak něco.“ Pohlédl na vratkou točitou konstrukci, která vedla dolů do druhého patra, a řekl: „Už to tady zvládneme, Laro, můžete jet k dalšímu případu.“

Vyšetřovatelka Lara Rieffenová si posbírala své náčiní a pospíchala dolů.

Když dozněla ozvěna jejích kroků, vytáhl Milo z kapsy obnošené špinavě šedivé bundy dlouhý tenký doutník, strčil si ho do úst, ale nezapálil ho. Nevědomky vystrčil bradu a špička doutníku zamířila vzhůru. Vzal do ruky telefon a dal se do pátrání po vozidle registrovaném na jméno Desmond Backer.

Pět let staré BMW 320i. Milo nechal auto hledat a žádost doprovodil požadavkem, aby auto přitáhli, ale nechali být, dokud ho neprohlédne soudní technik.

Vrátil mobil do kapsy a prohlásil. „Byli přistiženi in flagranti, ale tuhle scénu možná někdo zinscenoval, aby jejich počínání zrekonstruoval.“ Pousmál se. „Malá smrt následovaná velkou.“

Chvíli se díval na oblohu. „Nejsou tu žádné nábojnice, takže náš hoch je dost opatrný. Pokud ovšem nepatří k nostalgickým typům a nedává přednost revolveru. Nikde nejsou díry po kulkách, jen ta jedna v Backerově hlavě, a průměr svědčí pro malý kalibr. Peněženka té ženy je pryč a po autu ani stopy, takže součástí činu mohla být i loupež. Ale Backerova peněženka je plná a ty jeho hodinky jsou taky docela dost drahé.“

„Možná se to týkalo jí a ta peněženka nemá nic společného s loupeží.“

„Nějaké nápady?“

„V tuto chvíli mě napadají spíš otázky než odpovědi.“

„Vítej v klubu. Ze všeho nejvíc teď potřebuji zjistit, kdo je k čertu ta ženská. Nenapadá tě něco? Nenechávej si to pro sebe.“

„Žádné známky zápasu ani kontaktní poranění, to by nasvědčovalo tomu, že nad nimi vrah rychle získal kontrolu. Možná díky dobrému plánování. Vsadil bych se, že to někdo zinscenoval – ta pozice má v sobě něco divadelního.“

„Něco osobního.“

„Škrcení má v sobě vždycky něco blízkého a osobního,“ řekl jsem.

„Kontroloval situaci zbraní malého kalibru? Nejprve zastřelil jeho a ona byla tak vyděšená, že jen ležela a nechala se uškrtit?“

„Možná byli vrahové dva.“

„Naaranžoval je,“ uvažoval Milo. „To gesto má asi vypovídat o důvodu, a tím byla asi žárlivost. Bývalý přítel je sledoval až sem, pozoroval je při tom a zcvokl se.“

„Jestli tohle bylo místo schůzky, není zrovna romantické. Žádné víno, žádná tráva, žádná čokoláda, dokonce ani deka.“

„Možná to všechno odnesl vrah. Zbavil se všech důkazů. Nebo toužil po trofejích. Nebo obojí.“

„To, jak je tady zanechal, může znamenat záměr ponížit je. Což by opět znamenalo žárlivost.“

„Nebo sadistického psychopata.“

„Možná,“ připustil jsem. „Chybí ale známky zuřivosti, vícenásobného zabití. A ona neleží s roztaženýma nohama. Na té vraždě je něco jemného. Možná to souvisí s obětí. Jelikož zmizela její peněženka, byla pravděpodobně hlavním cílem ona. Chtěl si nechat aspoň něco na památku.“

Milo obešel věžičku, pohlédl k západu, zapálil si a vyfoukl kouř, který začal stoupat vzhůru mezi trámy. „Žhavá schůzka pod hvězdami. Proč zrovna tady?“

„Backer byl architekt, možná na téhle stavbě pracoval. Možná měl klíč a vzal tu ženu sem, aby na ni udělal dojem.“

„Navrhl jsem Tádž Mahal, pusinko, uděláš mě? Jestli na tom pracoval, skončil před dvěma lety, protože tehdy šel tenhle projekt k ledu. A klíč by nepotřeboval, protože řetěz je natolik dlouhý, že se brána dá dostatečně pootevřít. To vím od najatého hlídače, který těla objevil. Tvrdí, že o tom šéfům říkal, ale že na to nedbali. Což odpovídá skutečnosti, že tohle místo je zabezpečené jen naoko. Chodí sem jeden hlídač, je tu ve všední dny od sedmi do deseti, o víkendu sem nechodí nikdo. Nejničivější zbraň, kterou mu poskytli, je baterka.“

„Proč se stavba zastavila?“

„Hlídač se na to taky ptal a řekli mu, aby se staral o sebe.“

„Opuštěné staveniště by Backerovi vyhovovalo, jestli rád pořádal tajné schůzky. S touhle ženou nebo s jinými. Když si uvědomíš rozdíl mezi jejich oblečením, začal bych u hůře placených zaměstnankyň jeho firmy.“

„Pracovní románek s recepční, která má naneštěstí i někoho jiného, silně majetnického. Je tu jedna věc: ten hlídač povídal, že si nikdy nevšiml stop po nějaké podobné schůzce.“

„Mluvíme o tom na první pohled nervózním, vyhublém kulhajícím chlápkovi?“

„Doyle Bryczinski. Pracoval u policie, ale pak měl těžkou dopravní nehodu, při které si odrovnal nohu.“

„Milo si našel nového přítele?“ řekl jsem. „Jaké je jeho oblíbené jídlo?“

„Nepřeješ mi příležitostného nápomocného občana?“

„Bůh chraň.“

„Bryczinski ti připadá nervózní?“

„Když jsem přijel, pozoroval mě. Když jsem s ním zkusil navázat oční kontakt, předstíral, že se na mě nedívá. Pustil bych ho z hlavy, kdybys ho zrovna nepopsal jako rádoby poldu, který vypadá zdeptaný z toho, že se mu život vysmekl z ruky. Co se stane, když takového člověka pustí holka k vodě kvůli někomu fešnějšímu, uhlazenějšímu a bohatšímu? A jde s ním na místo, kam ji brával on sám?“

„Ten člověk se snaží pomoct a najednou je z něj hlavní podezřelý?“

„Jako v té písničce,“ řekl jsem. „Podezřívej toho, s kým zrovna jsi.“

Milo věnoval dlouhý a nevrlý pohled tělům a vydal se k vratkému točitému schodišti. „Pojďme starého dobrého Doyla poznat trochu lépe.“

3

Doyle Bryczinski se zarazil. „Panebože, vypadají… hůř.“

„Hůř, než když jste je našel?“ zeptal se Milo.

Bryczinski se odvrátil. „Víc… lidsky.“

„A méně jako co?“

„Nevím, bylo to takové… neskutečné. Myslím to, jak jsem je našel.“

„Báječný způsob, jak začít den, Doyle.“

„Můj den začíná o půl páté,“ řekl Bryczinski. „Starám se o svou matku, než přijde v šest její pečovatelka. Pak jedu přímo sem.“ Zavrtěl hlavou. „Pak jsem je našel.“

„Matka je nemocná?“

„Má snad všechny druhy nemocí, na jaké si vzpomenete. Žila u mého bratra, ten se ale přestěhoval do Nome. To je na Aljašce.“

Olízl si rty. Byl to malý, křehce vypadající muž, nervózní jako králík.

Beze zbraně by měl problém zvládnout jakoukoli situaci.

Než ho Milo přivedl na místo činu, proklepl si jeho profil. Bryczinskému se nahromadilo několik nezaplacených lístků za parkování. U té nehody, při které zchroml, bylo jen jedno auto, což obvykle znamená řízení pod vlivem alkoholu, ale jeho hodnoty byly hluboko pod povoleným limitem.

Když ho Milo požádal, aby se šel podruhé podívat na místo činu, řekl: „Jistě.“ Pak dodal: „Pročpak?“

„Možná budeme potřebovat vaši pomoc.“

Hlídačovo kulhání změnilo výstup do druhého patra v trmácivou kalvárii.

Milo ho nechal chvíli stát a pořádně se vynadívat na obě těla. Hlídačovo čelo se orosilo kapičkami potu. Stál s nepřirozeně prohnutými zády. Bylo mu čtyřicet let, ale vypadal na padesát, jemné slámové vlasy už měl téměř šedivé a úzký obličej nezdravě propadlý. Necelých sto sedmdesát pět centimetrů, šedesát pět kilogramů i s botami. Z opasku utaženého na poslední dírku mu visela malá levná baterka. Na zabezpečení tohohle místa očividně nikomu příliš nezáleželo.

„Takže?“

„Jste si jistý, že je neznáte?“

Bryczinski zúžil oči. „Proč bych měl?“

„Chtěl jsem říct, když jim teď vidíte do tváře.“

„Vidím, ale jsem si jistý, že je neznám.“ Couval ke stěně. Než se jí dotkl, Milo ho chytil za paži.

Bryczinski se napjal. „Co je?“

„Promiňte, Doyle. Musíme odevšad vzít otisky prstů. Určitě ten postup znáte.“

„Ale ano, jistě.“

Milo pokračoval: „V takovéhle situaci musím položit různé otázky. Jste tady nahoře častěji než kdokoli jiný. Chci tím říct, že jestliže sem někdo přijde a udělá tu nějaký nepořádek, máte nejlepší možnost to zjistit.“

„Bývám tady, ale sem nahoru moc nechodím.“ Hlídač lehce dupl nohou. Dřevotříska zadrnčela. „Jakmile to tu jednou zkontroluji, nevracím se zpátky.“

„Nelíbí se vám výhled?“

„Pracuji, nemám čas rozhlížet se po okolí.“

„Takže tady nikdo nikdy neudělal nějaký nepořádek?“

„Například kdo?“

„Kdokoli,“ řekl Milo.

„Myslíte nějakého bezdomovce? Myslíte si, že to byl někdo z těch idiotů, překvapil tyhle dva a přeskočilo mu?“

„Možné je všechno.“

„Když to, potřebujete vědět, už dlouho se to nestalo,“ řekl Bryczinski a riskl další pohled na těla. „Myslím tím bezdomovce.“

„Měl jste problém se squattery?“

„Ne, ani ne. Asi před rokem – možná dříve, tak před rokem a půl – jsem jednou ráno přišel a našel tu výkaly. Ne tady nahoře, ale v prvním patře.“

„Někdo to tam znečistil.“

„Lidské výkaly. Víte, co tím myslím.“

„Někdo to tu použil jako toaletu.“

„Přímo uprostřed prvního patra, kousek od schodiště. Bylo toho hodně. Taky se tam povalovaly obaly od potravin – krabičky z Taco Bell, papírové kelímky, umaštěný papír. Na podlaze byly fleky od omáčky a fazolí. Někdo tu jedl mexické jídlo a pak se z toho podělal.“

„To jsou ale lidi,“ podotkl Milo.

„Zavolal jsem do firmy a oni mi řekli, abych to uklidil. Ale čím? Není tady voda, vzadu je sice jeden rozbitý kohoutek, ale nic z něj neteče. Vykašlal jsem se na to. Proč se s tím obtěžovat? Co tomu blbci zabrání, aby se další den vrátil a udělal totéž?“

„A udělal to?“

„Ne. Ale o něco později, asi za měsíc, sem zase přišli nějací Mexičané a jedli tady. Díkybohu se tu už nevydělali.“

„Jak víte, že to byli Mexičané?“

„Zase tu ležely obaly z Taco Bell. A bylo jich příliš na jednoho.“

„V Taco Bell jedí různí lidé.“

„Jo, to máte pravdu,“ řekl Bryczinski. „Ale různí lidé po sobě nenechávají mexické prachy. Mince, peseta, různé. Prohlédl jsem si je, neměly žádnou hodnotu, a tak jsem je dal své čtyřleté neteři na hraní.“

„Byli tu i jiní nezvaní hosté?“

„Ne, to bylo všechno.“

„Žádný důkaz, že by se tu poflakoval ještě někdo jiný?“

„Ne. Když se to stalo podruhé, říkal jsem si, že jsou to nějací nelegálové, kteří makají na některém domě v okolí a nemají kde spát. Překvapuje mě, že sem nechodí víc takových. Ukázal jsem vám ten řetěz. Chcete vědět i o zvířatech?“

„O jakých zvířatech?“

„Lezou sem různí tvorové,“ řekl Bryczinski a zjevně si to slovo vychutnával. „Pořád tu nacházím zvířecí bobky. Potkaní, myší, kojoti. Určitě sem lezou kojoti, protože jejich bobky jsou takové malé, svraštělé, vypadají jako vysušené párky. Když jsem bydlel ve Fallbrooku, setkával jsem se s nimi často.“

„Kraj avokáda,“ řekl Milo.

„Cože?“

„Nepěstuje se ve Fallbrooku avokádo?“

„Můj otec byl u námořnictva a bydleli jsme v bytě.“

„Aha… Během dne vás tu nikdo nikdy nenavštívil, Doyle?“

„Nikdy. Tady je úplně mrtvo.“ Bryczinski sebou škubl. „Tak říkajíc.“

„Nevysvětlujte si to špatně, ale jak už jsem říkal, musím položit rutinní otázky všem, kdo mají s vraždou něco společného.“

Hlídač opět zúžil oči. „Jaké?“

„Co jste dělal včera v noci?“

„Chcete říct, že jsem něco jako podezřelý, když jsem tyhle dva našel?“

„Vůbec ne. Jen nesmím nic zanedbat.“

Bryczinski si otřel čelo rukávem uniformy. „Vlastně o nic nejde. Včera v noci jsem spal. Vzbudil jsem se ve čtyři, probudila mě máma, šel jsem spát v devět.“

„Staráte se o matku sám?“

„Ten blbý kocour toho moc nesvede.“

Milo se rozesmál.

„Jsem rád, že to někomu připadá legrační,“ řekl hlídač.

Milo sledoval, jak hlídač trhaně kulhá dolů po schodech. „A diagnóza zní…?“

„Je v něm hodně potlačované zloby, ale pravděpodobně nemá dost fyzické síly a chytrosti, aby něco takového udělal.“

„Ani kdyby měl pistoli?“

„Jestli najdeš jakékoli spojení mezi ním a některou obětí, změním názor.“

„Tvrdí, že má jen baterku, ale mohl nám lhát. Nechám policisty prohledat celý pozemek, jestli někde neleží ukryté zbraně. Bryczinského otisky jsou v systému, protože dělá u ochranky. Možná se objeví na nějakém místě, kde nemají co dělat. Například na podlaze u obětí.“

Opět se na těla podíval. „Pěkný pár. Těžký osud Kena a Barbie.“

„Někdo si hrál s panenkami,“ řekl jsem. „A pak je vyhodil.“

Milo si znovu přečetl vizitku Desmonda Backera. „Vydáme se do Venice? Pojedeme tvou gondolou.“

4

Společnost Gemeinová, Holmanová a Cohen neměla žádnou pořádnou reklamu.

Číslo popisné, sestavené z nevýrazných kovových číslic, bylo připevněné dole na průčelí budovy, jen asi půl metru nad chodníkem. Nápis pod číslem nenápadně hlásil, že v budově sídlí GHC: NÁVRHY.

Budova stála na jižním konci Main Street, kde vládl docela hustý provoz a bylo obtížně zaparkovat. „Zajed na parkoviště, platím já.“ řekl Milo.

Vytáhl na obsluhu svůj odznak, přesto musel zaplatit sedm dolarů. Cestou jsme míjeli butiky, jejichž výkladní skříně nabízely oblečení, jaké nikdy na nikom neuvidíte. Všední slunečné ráno ve Venice zatím nevytáhlo ven mnoho chodců, ale v piercingovém salonu už vládla čilá aktivita. Guvernér si kdysi ve svém funkčním období koupil velký kus Main Street a z nájmů financoval nového koníčka.

Možná vlastnil i avantgardní budovu architektonické firmy.

Dvojice rovnoramenných trojúhelníků spolu soupeřila v riskantním náklonu. Větší zářil dýňově oranžovou omítkou, ten menší byl z lesklého modrozeleného hliníku. Střechu pokrýval černý plášť ze solárních panelů. Cementový žlab, který vedl kolem základů, byl hustě osazen přesličkou, ořezanou s neurochirurgickou přesností.

Průchod mezi trojúhelníky stačil leda nepříliš obézním lidem. Milo na své postavě v poslední době hodně pracoval. Teď se při relativně štíhlé postavě a váze asi sto deseti kilogramů nemusel otáčet bokem, ale přesto to udělal. Tělo si dlouho pamatuje zaběhané zvyky.

Uvnitř byl dvůr zastřešený vlnitým plechem, s mělkým obdélníkovým rybníkem na okraji. Byl příliš mělký na ryby, ale možná v něm dováděla hejna neviditelných mikroorganismů.

Vstupní dveře byly obyčejné, oplechované. Milo zaklepal, ale nic se neozvalo.

Nikde nebylo vidět zvonek. Milo prohlásil: „Buď jsou na tom hodně dobře, nebo hodně špatně.“

Zabušil silněji. Ozvalo se tlumené dunění. „Tohle bude bolet.“ řekl a připravil se ke kopnutí. Než se dotkl nohou dveří, kovové dveře se potichu otevřely. Milo zavrávoral.

Ve dveřích stála krásná žena s oholenou hlavou a pozorovala ho, jak hledá ztracenou rovnováhu. „Co se děje?“ Srdečnost jejího hlasu by se dala přirovnat k hlasovému simulátoru.

Bylo jí kolem pětatřiceti let a měla německý přízvuk. Z nádherně tvarovaných uší jí visely sisalové kruhy o velikosti podšálku. Její holohlavost neměla zjevně zdravotní důvod, protože řasy a obočí měla tmavé a husté a oči pod nimi zářily jasnou modří. Lebku měla oblou, s hladkou kůží pokrytou bílým strništěm, jako by ji někdo třel solí. Chybějící účes měl stejný účinek jako hodně tenký rám obrazu – zdůrazňoval všechno ostatní. Stejný efekt mělo upnuté krátké bílé tričko, černé kalhoty, které přesně kopírovaly tvar těla, a červené boty na jehlových podpatcích.

Milo vytáhl odznak. „Jsme od policie.“

„A dál?“ zeptala se.

„Rádi bychom s někým mluvili o Desmondu Backerovi.“

„Des má nějaké problémy?“

„Ty největší, jaké může mít, paní…“

„Desmond provedl něco nelegálního?“

„Desmond je mrtvý.“

„Mrtvý,“ opakovala nevzrušeně. „A vy chcete dovnitř.“

Ucouvla a nechala nás vejít za sebou. Při chůzi houpala boky a vysoko zvedala nohy.

Interiér byl jeden velký prázdný prostor a jediné vybavení představoval černý pracovní stůl a kancelářská židle v rohu. Místnost měla bílé stěny, vysoká okna a koberec, který barvou odpovídal sisalovým náušnicím bezvlasé krásky. Světlíky se nacházely na zvláštních místech, některé byly částečně zakryté solárním panelem. Ostatní byly dolíčkovaté a samá šmouha, poničené vlhkostí.

Holohlavá žena si sedla za stůl a položila na něj ruce dlaněmi dolů. Nehty měla nalakované hnědošedým odstínem s jakýmsi síťovaným efektem. „Pro vás židle nemám.“

„Rádi postojíme, madam.“

„Des se stal obětí nějakého trestného činu?“

„Je mi líto, madam. Pan Backer byl zavražděn.“

„To je zlé.“ Její hlas opět postrádal jakoukoli modulaci.

„Co nám o něm můžete říct, paní…“

„Helga Gemeinová.“

„Patříte mezi společníky firmy.“

„Už nejsou žádní společníci. Firma skončila.“

„Kdy?“

„Před šesti týdny. Neptejte se proč.“

„Proč?“

Helga Gemeinová neměla náladu na žerty. „Kdo Dese zabil?“

„To se právě pokoušíme zjistit,“ řekl Milo. „Co nám o něm můžete říct?“

„Pracoval tu od doby, kdy jsme firmu založili.“

„A to bylo…“

„Před dvaceti měsíci. Byl dobrý projektant s přijatelnými technickými znalostmi. Najali jsme ho, protože byl zelený.“

„Zelenáč? Čerstvý absolvent?“

„Prosím?“

„Zelenáč.“

„Ne, ne, ne,“ zamračila se Helga Gemeinová. „Zelený ve smyslu ekologický, podle životního prostředí. Titul získal na Kalifornské polytechnice v San Luis Obispo, napsal diplomovou práci na téma bioenvironmentální synchronizace.“

Vzpomněl jsem si na soupeřící trojúhelníky vpředu a vodu tak mělkou, že by se mohla během několika dnů odpařit.

„Ekologický přístup nefunguje,“ řekl Milo.

„Samozřejmě, že funguje, proč říkáte, že ne?“

„Firma se rozpadla…“

„Jsou to lidé, kdo nefungují,“ prohlásila Helga Gemeinová. „Moderní lidstvo – postindustriální lidstvo představuje trestuhodné biomechanické narušení přirozeného řádu. V nápravě je hlavní smysl ekologické architektury: opětovně vytvořit udržitelnou rovnováhu mezi různými složkami životní síly.“

„Samozřejmě,“ přitakal Milo. „Tak jaký druh projektů tahle firma dělala?“

„Chystali jsme se vyjít s programovým prohlášením.“

„Žádné konkrétní budovy?“

Helga Gemeinová pevně sevřela pěkná ústa. „V Německu je architektura součástí stavitelství. Důraz je kladen na správnou teorii a bezchybné plánování. My se považujeme za ekologické poradce. Co mají tyhle otázky společného s Desem?“

„Byl zavražděn na jednom staveništi. V nedostavěném domě v Holmby Hills.“

Odříkal adresu na Borodi Lane.

„No a?“

„Jen mě napadlo…“

„Nikdy jsme neuvažovali o tom, že bychom se věnovali výstavbě soukromých domů.“

„Tohle měl být dost velký dům, paní Gemeinová. Dvoupatrová vila na několika akrech. Pan Backer byl nalezen ve druhém patře…“

„To zní neskutečně vulgárně. Předvádění ega, exhibicionismus. Raději bych navrhovala jurtu.“

„Kdy Des odešel z firmy?“

„Když se rozpadla.“

„Našel si jinou práci?“

„To netuším.“

„Nepožádal vás o doporučení?“

„Sbalil si věci ze stolu a šel.“

„Byl naštvaný?“

„Proč by měl být?“

„Přišel o práci.“

„Práce přichází a odchází.“

„Čím se zabýval, dokud tu pracoval?“

„Chtěl se zabývat projektem Kraeker.“

„Co to je?“

Pohled Helgy Gemeinové jasně říkal, že jestli se jí musí ptát, nezaslouží si nic vědět. „Kraeker je umělecká galerie, která má být postavena v Basileji do roku 2013. Mám v plánu předložit projekt založený na tepelné a světelné soběstačnosti, která by harmonovala s uměním. Des požádal, aby dostal na starost předběžné návrhy. Je jasné, že by mu projekt tohoto rozsahu pomohl v kariéře.“

„Tak daleko to ale nedošlo.“

„To není jisté. Jakmile uklidím nepořádek, který po sobě nechali mí společníci, možná sestavím nový tým. Návrat do Evropy bude vítanou změnou.“

„Už máte L. A. dost?“

„Docela ano.“

„Můžete nám o Desovi říct něco, co by pomohlo?“

„Měl dost silný sexuální apetit.“

Milo zamrkal. „Tím ‚silný‘ myslíte…“

„Myslím tím,“ řekla Helga Gemeinová, „že Des byl silně motivován k maximálnímu souložení. Měla jeho smrt sexuální povahu?“

„Jak to o něm víte?“

„Jestli se mě ptáte tím svým podivně prudérním americkým způsobem, zda mluvím z vlastní zkušenosti, odpověď zní ne. Mé informace pocházejí od jiných žen, které zde pracovaly. Každou z nich Des požádal, jestli se s ní může vyspat.“

„Požádal?“

„Des byl zdvořilý. Vždycky řekl ‚prosím‘.“

„Nevyhodila jste ho?“

„Proč bych měla?“

„Je to docela jasný případ sexuálního obtěžování na pracovišti.“

„Pane policisto,“ řekla, „sexuálně může být obtěžován pouze ten, kdo sám sebe považuje za bezmocného. Všechny řekly ano. Des je hezký muž, takovým nezralým způsobem.“

„Jak přesně jste se o tom všem dověděla, paní Gemeinová?“

„Tohle je voyeurská otázka.“

„Má práce občas taková bývá.“

Dotkla se sisalové náušnice. „Měli jsme schůzi zaměstnanců. Des byl mimo kancelář, někde na něčem pracoval, a Judah Cohen odcestoval do Milána, takže u toho nebyli žádní muži. Jestli o ženách něco víte, chápete, co bylo dál, a navíc alkohol rozvazuje jazyky. Jedna žena viděla jinou, jak po práci odchází s Desem, a nahlas se podivila. Porovnat si zkušenosti netrvalo dlouho. Všechny souhlasily, že je Des pozorný a slušně obdařený, ale že postrádá kreativitu.“

„O kolika ženách mluvíme?“ zeptal jsem se.

„O třech.“

„Čtyři ženy na schůzi, ale jen tři z nich dostaly návrh.“

„Jestli se opět po americku tážete, zda jsem homosexuálka, nejsem. Ačkoli z morálního hlediska proti homosexualitě nic nenamítám. Proč jsem nespala s Desem? Nepřitahoval mě.“

„Nikdy to na vás nezkusil?“

Zamrkala a pohladila si temeno hlavy. „Udrželi jsme si profesionální vztah.“

Milo vytáhl zápisník. „Mohu prosím dostat jména těch žen?“

Helga Gemeinová se usmála. „Budu mluvit pomalu: Číslo jedna, Sheryl Passantová, recepční.“ Počkala, dokud si to nezapsal. „Číslo dvě, Bettina Sanfeliceová, hloupá holka, která u nás byla na stáži. Číslo tři, Marjorie Holmanová.“

„Vaše bývalá společnice.“

„Správně.“

„S ní si Des nepotřeboval udržet jen pracovní vztah?“

„Marjorie a já jsme se neshodly ve spoustě věcí.“

„Marjorii nedělalo potíže míchat práci s potěšením.“

„Příliš to zjednodušujete, pane policisto. Všechno je práce a všechno je potěšení. To Marjorii se nedaří ty dvě věci spojovat.“

„Co tím myslíte?“

„Mermomocí si určuje hranice – vytváří imaginární pravidla, aby mohla mít potěšení z toho, jak je porušuje.“

„Zakázané ovoce,“ řekl Milo.

„Marjorie docela ráda ukusuje.“

„Je vdaná?“

„Ano. Teď už musím jít.“

Milo ji požádal o adresy a telefonní čísla všech tří žen. Údaje Marjorie Holmanové znala zpaměti, ostatní musela vyhledat v elektronickém diáři.

„Teď už vás s dovolením vyprovodím.“

Milo jí ukázal posmrtný snímek ženské oběti.

Helga Gemeinová si chvíli snímek prohlížela. „Kdo to je?“

„Žena, která zemřela zároveň s panem Backerem.“

„Takže to byla sexuální záležitost.“

„Proč to říkáte?“

„Des s ženou. Co jiného by to mohlo být?“

Milo se usmál. „Možná hluboký duchovní vztah?“

Helga Gemeinová zamířila ke dveřím.

Následovali jsme ji. „Jak dobře dělal Des svou práci?“

„Přiměřeně. Než se firma rozpadla, zvažovala jsem, že ho propustím.“

„Proč?“

„Ubohý stav naší planety vyžaduje víc než jen přiměřený přístup.“

5

Helga Gemeinová odkráčela severně po Main Street.

„Má výdrž, když uvážím ty podpatky,“ řekl Milo. „Opravdu okouzlující žena.“

„Neber ji jako nepřátelskou,“ řekl jsem. „Jen se zásadově drží své filozofie.“

„Co je to za filozofii?“

„Lidstvo je poskvrna přírody.“

„To zní trochu psychopaticky – a ona na Backerovu smrt vůbec nereagovala emotivně. Když je člověk v její blízkosti, nepotřebuje klimatizaci.“

„Osobní chladicí médium,“ řekl jsem. „Ekologický koncept speciálně pro tebe.“

„Backer se honí za vším, co má vaječníky, ale ji vynechá. Možná, že žárlivost, kterou jsi cítil na místě činu, byl vztek kvůli odmítnutí.“

„Opovrhovaná žena? Takové podpatky by na překližce pěkně klapaly.“

Zadíval se na vzdálený konec ulice. Zkřížil paže na robustní hrudi. „Žádal ženy o dovolení, jestli si s nimi může zasouložit. Jestli byla Backerova pohlavní touha opravdu tak nadměrná, pak se nám základna potenciálně podezřelých rozšiřuje na každého heterosexuálního muže v L. A… To je báječné.“

Přečetl si adresy, které mu nadiktovala Gemeinová. „Recepční i stážistka bydlí ve Valley, ale zlobivá paní Holmanová přímo tady ve Venice, na Linnie Canal.“

„To je něco přes kilometr,“ řekl jsem. „Můžeme jít pěšky.“

„Jo, to jistě. A já si obléknu elastické cyklistické šortky.“

Hledání nejbližšího vjezdu do čtvrti a řízení auta orientální spletí jednosměrných a slepých uliček změnily geograficky krátkou vzdálenost v půlhodinový výlet. Jakmile jsme se dostali na dohled od Linnie Canal, nejbližší parkoviště se nacházelo dva bloky východně.

Kanály jsou sto let staré a jsou výplodem horečnaté mysli, ze kterého vzešlo další místo s předraženými realitami. Vizionářský excentrik Abbot Kinney nechal prokopat a vyhloubit klikaté vodní kanály a snil přitom o replice původního ostrovního města. O sto let později už místo většiny původních bizarních bungalovů stály upjaté vily, tyčící se vysoko nad chodníky.

Zákruty kanálu věrně kopíroval pravidelně zastřižený živý plot. Místo bylo jako stvořené k procházkám, ale nikde nebylo vidět jediného chodce. Voda byla zelená a neprůhledná, posetá vodním květem a tu a tam i odpadky. Po hladině pluly kačeny, občas se zastavily, sezobly nějakou potravu a pokračovaly dál. Racek předstíral střemhlavý let, v poslední chvíli změnil kurz, přistál na blízké střeše a zaskřehotal nějakou nosovou jízlivou tirádu. Možná si o lidstvu myslel totéž, co Helga Gemeinová.

„Vždycky se mi to tu líbilo,“ řekl Milo. „Rád si sem na chvíli zajedu, ale nechtěl bych tu bydlet.“

„Co se ti nelíbí na bydlení na takovém místě?“

„Spatně se odsud utíká.“

Adresa bydliště Marjorie Holmanové odpovídala jednopatrové budově s příkrou střechou, obložené bílými prkny, se kterými kontrastovaly modré dřevěné žaluzie. Převis střechy lemoval zubatý zdobený okraj a okénko nad dveřmi připomínalo rybí restauraci, kde se u pultu objednávají fritované mořské potvory.

„Ne tak docela postmodernistické,“ zamumlal Milo. „Ať už to zatracené slovo znamená cokoli.“

K dřevěné verandě se zvedala široká betonová rampa. Na verandě stál ledabyle rozmístěný ratanový nábytek. Zábradlí zdobily květináče s pelargoniemi. Jeden roh verandy okupoval obří plynový gril s takovým počtem ovládacích tlačítek a kontrolek, jaké nemá ani palubní deska mého auta. Delfín s trochu přihlouplým výrazem, který plul na stěně nad grilem, příliš neodolal povětrnostním vlivům: stárnoucí delfín Filip pod vlivem barbiturátů.

Stěnu shlížející na kanál tvořilo francouzské okno. Tolik skla znamenalo velký únik energie, ale nikde jsme neviděli solární panely. Zvonec na koženém pásku místo elektrického zvonku byl jediným pozůstatkem původního stavu.

Milo zatahal za řemínek. Odpověděl mu hluboký mužský hlas: „Moment.“

O pár vteřin později vyjel ven muž na motorovém invalidním vozíku. Námořnické tričko mu těsně obepínalo mohutná ramena a vystouplé břicho. Hůlkovité nohy sotva vyplňovaly nohavice khaki kalhot. Vypadal asi na šedesát let, hlavu měl plnou hustých hrubých šedivých vlasů, se kterými ladil střapatý plnovous.

„Čím mohu sloužit?“

„Jsme od policie, pane. Je doma Marjorie Holmanová?“

„Policie? Co se děje?“

„Jeden člověk, který pracoval pro firmu paní Holmanové, se stal obětí vraždy.“

„To snad žertujete.“ Muž rychle zamrkal. „Kdo?“

„Desmond Backer.“

„Des?“

„Znal jste ho?“

„Několikrát se u nás stavil, aby Marjorii ukázal výkresy. Zavražděn? To je absurdní. Jak k tomu došlo?“

„Někdo ho zastřelil, pane Holmane.“

„Jsem Ned.“ Masitá dlaň se nám vymrštila vstříc a Ned svěsil koutky. „Marjorii to dost sebere. Měl bych to být já, kdo jí to oznámí – proč vlastně nejdete dovnitř?“

Zacouval s vozíkem do domu a projel velkou světlou místností až k dolnímu konci zdobeného dubového schodiště. Celé dolní patro tvořil otevřený prostor, který maximalizoval pronikající venkovní světlo. Spoře rozmístěný nábytek umožňoval snadný průjezd vozíku.

Ned Holman přiložil dlaně k ústům a zavolal: „Miláčku? Můžeš prosím přijít dolů?“

„O co jde?“

„Prosím pojď dolů, Marjie.“

„Je všechno v pořádku, Nede?“ Zadusaly kroky.

„Jsem v pořádku, jen pojď dolů, zlato.“

Marjorie Holmanová seběhla do půlky schodů, ale pak si nás všimla a zastavila se. Byla vysoká, kostnatá, měla pážecí sestřih se šedomodrým přelivem, dlouhé nohy a drobný obličej, kterému dominovaly brýle s černými obroučkami, díky nimž trochu připomínala sovu. Pytlovité oranžové tričko a džínsy s rovnými nohavicemi toho z její postavy příliš mnoho neukazovaly. Byla naboso. Nehty na nohou měla nalakované narůžovo.

„Co se děje?“

„Jsou od policie. Jde o Desmonda Backera. Byl zavražděn.“

Ruka jí vylétla k ústům. „Panebože.“

„Je mi to líto, zlato,“ řekl Ned Holman omluvně. „A to dnešek začínal jako docela příjemný den.“

Marjorie Holmanová nás uvítala ochablým stiskem ruky, odešla do kuchyně a na posílenou si z orosené modré lahve nalila skleničku ginu Sapphire. Dva dlouhé loky jí vrátily barvu do tváře. Hleděla z okna na zarděnici osypanou ohnivě červenými květy.

Její manžel zastavil s vozíkem vedle ní a pohladil ji po dolní části zad.

„Jsem v pořádku, Nede.“ Otočila se tváří k nám. „Mohu vám něco nabídnout?“

Ned Holman dojel k ledničce, vzal za kliku přemontovanou do nižší polohy a prudce otevřel dvířka. Vytáhl láhev budweiseru. Rychlým trhnutím otevřel uzávěr, chytil láhev jednou rukou a točil s ní mezi masitými prsty.

„Ne, děkuji,“ řekl Milo.

Oba Holmanovi se napili. Ned byl s pivem hotový jako první. Marjorie vypila polovinu svého ginu a odložila skleničku. „Potřebuji na vzduch – nebude ti vadit, Nede, když se trochu projdu?“

„Samozřejmě že ne.“

Pokynula nám ven a sama seběhla po rampě a zabočila doprava na pěšinu. Na vodě se mezitím shromáždili další racci a vytvořili nabručený diskusní kruh.

Marjorie Holmanová zvolila pomalé tempo. Šla kousek od živého plotu a dlaní brázdila jeho vršek. „Jsem ještě v šoku. Panebože, kdy se to stalo?“

„Minulou noc, paní Holmanová. Měl u sebe vizitku, právě jsme mluvili s paní Gemeinovou.“

„S Helgou. To bylo určitě zajímavé.“

„Jak to?“

„Ale jděte,“ řekla. „Jestli jste s ní opravdu mluvili, nemůžete tu otázku myslet vážně.“

„Je to zajímavá žena.“

„Podezříváte ji?“

„Měli bychom?“

„Víte,“ začala váhavě, „Helga postrádá normální lidské emoce, ale nemůžu říct, že by se k Desovi chovala jakkoli nepřátelsky. Tedy zvlášť nepřátelsky.“

„Chová se obecně nepřátelsky?“

„Je naprosto nespolečenská. Proto jsme ukončili obchodní partnerství. Co se přesně Desovi stalo?“

„Zastřelil ho neznámý útočník.“

„Dobrý bože.“

„Paní Holmanová, jestli víte něco, co bychom měli vědět o Helze Gemeinové – nebo někom jiném –, je ten pravý čas nám to říct.“

„Řeknu vám naplno, že Helga je divná, detektive, ale jestli mám zvláštní důvod myslet si, že je vrah? Ne, nemám. S určitostí vám můžu říct, že je podvodnice, mistryně v předstírání, takže cokoli řekne, je nutné brát s rezervou. Firma se nikdy neodlepila od země, protože Helga šidila mě i Judaha Cohena – třetího partnera.“

„Jak šidila?“

„Nic nebylo takové, jak tvrdila.“

„Neměla zájem o ekologickou architekturu?“

„Když použiju vaši terminologii, údajně zájem měla,“ řekla Marjorie Holmanová. „V Německu je architektura inženýrským oborem. A to taky Helga je – stavební inženýrka. A v tom oboru možná i něco dokáže. Ale ona nemusí pracovat, její otec vlastní přepravní společnosti. Začala si hrát na intelektuálku a globální filozofku. Judah a já jsme ji potkali na konferenci v Praze, kde tvrdila, že má podporu pro integrované řešení četných projektů. Judah a já jsme v branži veteráni, byli jsme partneři ve slušně velkých firmách, ale cítili jsme, že je čas na změnu. Helga tvrdila, že už vlastní kanceláře přímo tady ve Venice a jediné, co musíme udělat, je, že přijdeme a uplatníme své nápady. Později jsme zjistili, že si tu budovu pronajala a byla pořád pozadu s placením nájmu. I všechno ostatní, co nám řekla, byly výmysly. Jediné, co ji zajímalo, bylo diskutovat o ideách. Judah i já jsme za sebou spálili mosty a teď jsme v úzkých. V architektuře musíte být buď Gehry, nebo Meier, jinak navrhujete přístavby v San Bernardinu.“

Při dýchání se jí nadouvaly nosní dírky. „Pak Helgu ta hra unavila. Jednoho dne vešla do dveří a prohlásila, přesně cituji, že jsme kaput.“

„Velmi teatrální.“ řekl Milo.

„Tomu věřte.“

„To taky vysvětluje, proč si oholila hlavu?“

„Možná,“ řekla Marjorie Holmanová. „Když jsme ji poznali v Praze, měla dlouhé blond vlasy, vypadala jako Elke Sommerová. Přestěhovala se sem a je z ní Yul Brynner.“ Zavrtěla hlavou. „Pořád si na něco nebo na někoho hraje. Z hloubi duše ji nenávidím a ráda bych vám řekla, že je schopná vraždit, ale skutečně to říct nemohu.“

„Povězte nám něco o Desovi.“

„Hodný kluk, vzali jsme ho přímo ze školy.“

„Promoval ve třiceti,“ konstatoval jsem. „Pozdní student?“

„To je trend současné generace, věčné dospívání. Mám dva syny přibližně v Desově věku a oba dva pořád zkoušejí najít tu správnou cestu.“

„Ta vražda se stala na staveništi na Borodi Lane v Holmby Hills,“ řekl Milo. „Říká vám to něco?“

„Ne, lituji. Holmby Hills, to musí být ale barák.“

„Takový obyčejný třicetipokojový domek.“

„Našel si Des práci u jiné firmy?“

„Pokud ano, neměl u sebe její vizitku.“

„Jestli tam nepracoval, nechápu, co tam dělal.“

Napříč pěšinou ležel plastový kajak. Obešli jsme ho. Milo pokračoval: „Pokud jde o osobní vztah mezi vámi a panem Backerem…“

„Žádný nebyl.“

„Paní Gemeinová tvrdila něco jiného.“

Marjorie Holmanová zaťala pěsti, ale pokračovala dál stejným tempem.

„Paní Holmanová?“

„Protivná mrcha.“

„Protivná prolhaná mrcha?“

Ostře se nadechla. „Nemám se za co omlouvat.“

„My vás nesoudíme, paní Holmanová.“

„Ale soudíte, je to přece vaše práce.“

„Pouze pokud se to týká vraždy, madam.“

Marjorie Holmanová se pronikavě, nervózně zasmála. „Dobrá, v tom případě tedy o nic nejde, protože ať už jsem s Desem něco měla nebo ne, nemá to s vraždou nic společného.“

„Více nás zajímá to, co jste s ním měla.“

Neodpověděla. Milo na ni netlačil a všichni tři jsme pokračovali v procházce.

Když jsme minuli čtvrtý dům, promluvila: „Viděli jste mého manžela. Takhle je na tom už šest let. Nechci uvádět laciné výmluvy a ani se nechci omlouvat za to, že i já mám své potřeby.“

„To chápu, madam.“

„Nechte si ten blahosklonný tón, detektive. Nejsem hloupá.“

Minuli jsme šestý dům. Zvýšila tempo. Po tváři jí stekla slza. „Jednou. Bylo to jen jednou. Ned o tom neví a není důvod mu to říkat.“

„S tím souhlasím.“

„Byl něžný, připadala jsem si skoro jako se ženou. Ne že bych to někdy zkusila… Byl to bláznivý nápad a lituji toho. Ale v tu chvíli…“ Otřela si slzy rukávem. „Jeden můj syn je stejně starý jako Des, a pokud by vás zajímalo, jestli jsem si připadala uboze, tak ano. Věděla jsem ale, že už se to nebude opakovat, a nehodlala jsem se tím trápit.“

Prudce se zastavila a dotkla se Milova zápěstí. „Detektive, chci, aby bylo jedno jasné: Des mě nevyužil a já nejsem žádná zoufalá nadržená ženská. Prostě se to stalo.“

„Jednou,“ řekl Milo.

„Jestli mě chcete posadit k detektoru lži, poslužte si. Pokud se to nedozví Ned.“

„Chceme jen zjistit, kdo zabil Dese.“

„S tím vám nepomůžu.“

„Měl s ním někdo ve firmě nějaký konflikt?“

„Ne.“

„Ani Helga?“

„Ráda bych řekla ano, ale ani ona ne.“

„Řekla nám, že s Desem nikdy nic důvěrného neměla.“

„Vás to překvapuje? Pochybuji, že je Helga schopná nějakých důvěrností.“

„Řekla nám taky, že Des spal se všemi ostatními ženami ve firmě.“

„K tomu vám nedokážu nic říct.“

„Helga tvrdila, že ano, paní Holmanová. Řekla, že se o tom všem dověděla, protože jste se vy, paní Sanfeliceová a paní Passantová o tom bavily otevřeně. Na poradě.“

Marjorie Holmanová se zhoupla na patách. Vykročila se skloněnou hlavou. „Panebože.“ Zasmála se a rozhodila ruce. „Martini a estrogen, co ještě dodat?“

„Firemní porada s alkoholem?“

„Firemní porada v restauraci.“

„Nemusíte zacházet do detailů, ale mohla byste nám říct, kde jste se s Desem… sešli…?“

„Proč vás tohle zajímá?“

„Hledáme podobnosti, paní Holmanová.“

„Jaké podobnosti?“

„Jestli Des často navštěvoval staveniště.“

Zbledla.

„Paní…“

„To je ponižující.“ Znovu se pronikavě zasmála. „Dobrá, jestli chcete sprosté detaily, máte je mít: Stalo se to jednou v noci asi před třemi, čtyřmi měsíci. Des a já jsme pracovali až do tmy. Když o tom tak přemýšlím, nejspíš to plánoval. Doslechl se o Kraekeru – to je jedna umělecká galerie ve Švýcarsku, na které jsme údajně měli pracovat. Byla to jen další Helžina fantazie, nikdy nevyplnila ani předběžnou přihlášku – ale to vás nezajímá, vy chcete špinavosti. Des chtěl, ať za něj u Helgy ztratím slovo, a já jsem mu slíbila, že to udělám. Měli jsme hlad a šli jsme na večeři. Des řekl, že by mi chtěl ukázat jedno staveniště. Kvůli projektu. Pokud je v tom nějaká podobnost, fajn.“

„Kde to bylo?“ zeptal se Milo.

„Bože můj… V Santa Monice, kousek od Water Gardens, u Dvacáté šesté a Colorada. Des tvrdil, že nějaké filmové studio rozjíždí stavbu, která má být ekologicky úplně soběstačná, včetně čištění odpadních vod. Byla tma a jeli jsme každý svým autem, neměla jsem důvod si myslet, že se to zvrhne v… Když jsme tam dojeli, byla jsem překvapená, protože se jednalo jen o prázdnou stavební parcelu. Stál tam jen přívěs, který sloužil jako kancelář, nic poučného z hlediska projektování, a já jsem byla na Dese naštvaná, že mě tam vytáhl. Řekl, ať vydržím, že musím něco vidět, a odvedl mě za ten přívěs.“

Její účes nijak nezměnil tvar, ale přesto si ho uhladila. „Nejspíš jsem byla zralá na to, aby mě vodil za nos. Chytl mě za ramena a řekl: ‚Vím, že to není správné, ale myslím na tebe od chvíle, co jsem tě poznal, a bůh mi pomáhej, moc rád bych se s tebou vyspal.‘“

Narovnala si límec a upravila náhrdelník, jako by se připravovala u fotografa. „Teď to zní možná vulgárně, ale museli byste u toho být. Věřte mi nebo ne, bylo to tak svůdné.“

Dalších deset minut chůze přineslo snadno ověřitelné alibi na minulou noc. Holmanovi spolu s dalším párem navštívili koncert experimentální hudby v Disney Hall, a pak šli na pozdní večeři do Providence na Melrose.

„Byly to hotové orgie s mořskými plody, pánové. Když jsme se přecpali, zamířili jsme přes město do Vibrata v Beverly Glen, mysleli jsme, že ještě stihneme nějaký jazz. Jenomže představení už skončilo a my jsme jeli domů. Já jsem šla hned spát a Ned zůstal vzhůru a četl si, jako obvykle. Žije knihami a jazykem, je uznávaný lingvista, dříve učil na univerzitě. Dříve dělal různé věci.“ Zamračila se. „Tohle byl ode mě politováníhodný pokus o vzbuzení soucitu. Ne že bych ho potřebovala. Zato chudák Des ano.“

„Co nám můžete říct o Desově zázemí?“ zeptal se Milo. „Mám na mysli osobní, ne profesionální.“

„Nikdy jsme o takových věcech nemluvili. Nikdy toho moc nenamluvil, tak to prostě bylo. Byl to milý kluk, jemný a pozorný. Nevidím důvod, proč by ho chtěl někdo zabít.“

Milo jí ukázal fotografii mrtvé ženy.

„Kdo to… panebože, ona je…“

„Poznáváte ji, paní Holmanová?“

„Vůbec ne.“ Odstrčila snímek.

„Co ty další ženy ve firmě – jsou svobodné, nebo vdané?“

„Svobodné.“

„Důvod, proč se ptám, je případný rozhněvaný přítel nebo manžel.“

Chvíli na nás beze slova hleděla. „Ned? Ani náhodou. Aby se manžel rozhněval, musí to nejprve vědět a Ned to neví. A i kdyby to zjistil, není zrovna v pozici, že by s tím mohl něco dělat, že?“

Ve vzduchu zůstala viset uštěpačná krutost poslední věty.

„Když už jsme u toho, měla bych se vrátit, pánové. Ned možná bude potřebovat trochu osvěžení.“

6

Marjorie Holmanová vyběhla po rampě na verandu. Milo se nezdržel poznámky: „Potřebuje osvěžit. Bere manžílka jako pokojovou rostlinu. Myslím, že se Des zapletl do pěkného klubka zmijí.“

Zamířili jsme zpátky k autu. Přešli jsme most nad stojatou zelenou vodou.

„Zdá se, že se Des do toho klubka zapletl s nadšením,“ řekl jsem. „Jestli vzal i Passantovou a Sanfeliceovou na staveniště, znamená to předvídatelné, vysoce rizikové chování.“

„Pojď se se mnou podívat na jedno pěkné velké staveniště, mon amour. Stejně tak si mohl na záda přilepit nápis Sleduj mě. Možná se z toho opravdu vyklube domácí žárlivost a bez ohledu na to, co říkala Holmanová, jsme možná teď potkali hlavní hráče. Pán je zahořklý kvůli svému údělu a paní ho bere jako rostlinu, zatímco v něm ještě možná zůstal kus zvířete.“

„Krásná Helga prohlásila, že si Holmanová uždibuje ze zakázaného ovoce. Je docela možné, že se její mimomanželský sex neomezil jen na Backera.“

„Další důvod pro potlačovanou zlobu, ale jediným zpustlíkem, který mě teď zajímá, je Backer, pan Uhlazený. Vyvést někoho ven a takhle na rovinu to vybalit není zrovna zdvořilé, natož v situaci, kdy se jedná o tři ženy ze stejné kanceláře. Ale fungovalo to, takže co na to říct?“

„Zdá se, jak by měl Backer nos na emoční zranitelnost,“ řekl jsem. „Uvědom si, jak to vypadá v domě u Holmanů: Ned nemá žádnou možnost dostat se do patra, kde spí jeho žena. Přitom ona je architektka a kdo jiný by měl vymyslet způsob, jak ho k sobě dostat? Rozhodli se žít fyzicky oddělené životy. Nejde jen o sex, ale i o důvěrnost. A přesně té se jí dostalo u Backera, jak říkala.“

„Zkusil na ni trochu něhy a ona hned propadla jeho kouzlu.“

„Otázka zní: Jestli Des naprosto splňoval její potřeby, proč by zůstali jen u jedné noční schůzky?“

Milo pokrčil rameny. „Myslíš, že nám lhala a že mezi ní a Backerem bylo něco vážnějšího?“

„To by pro Neda Holmana znamenalo velkou hrozbu. Kromě ponížení by byl ponechán opuštěný fyzicky i citově. Oba jsme už viděli dost domácího násilí a víme, jak to chodí: Žárlivý partner se nejprve snaží zničit hrozbu, která přichází zvnějšku. Možná jsem se spletl v tom, že cílem byla ta neznámá žena. Co když hlavním cílem byla likvidace Backera a ona byla jen vedlejší ztráta? Nebo,“ přemýšlel nahlas, „byla ta neznámá pro Backera víc než jen letmá známost. Nebo si obě dvě, ona i Marjorie, myslely, že jsou pro něj žena číslo jedna. A jedna si pak připadala přehlížená.“ Ušklíbl se. „Přesně tohle potřebuji. Víc podezřelých… Osvěžit toho chudáka. Proč pro něj nenavrhla výtah, nebo něco takového?“

„Navíc její alibi na minulou noc nic neznamená,“ řekl jsem. „Šla spát, mohla vstát. Totéž platí pro Nedovo tělesné omezení, protože mohl někomu zaplatit, aby to za něj provedl. Mohli to udělat oba. Práci profesionála by také odpovídalo pečlivé naplánování a naaranžování těl do takové polohy.“

Milo se tahal za povislý ušní lalůček. „Je to úžasně shakespearovské, Alexi. Všechno, co teď potřebuji, je něco aspoň vzdáleně podobného důkazu, například doložení vášnivého románku mezi Marjorií a Backerem a toho, jak jeden z Holmanových platí nájemnému vrahovi. Když už sníme, nevadilo by mi teplé místečko v srdci Warrena Buffetta. A právě teď bych se spokojil se zjištěním totožnosti naší neznámé ženy.“

Zatímco jsem řídil, zatelefonoval na soudní patologii a dověděl se, že těla dosud čekají, až se jim někdo bude věnovat. Přimhouřil oči a podíval se na hodinky. „Ty zatracené číslice jsou čím dál menší… Dvě patnáct, pojďme zkusit najít Bettinu Sanfeliceovou a Sheryl Passantovou. Jestli pracují i bydlí ve Venice, mohli bychom to stihnout přes kopec, než začne špička. A znám taky jednu dobrou italskou restauraci. Jsi pro?“

„Jistě.“

Nechali jsme čtvrť kanálů za sebou. „To mám ale oběť,“ řekl Milo. „S takovou kombinací fungujících žláz a charismatu – ten se měl dát na politiku.“

Ta šaškáma, která se tváří jako kalifornská legislativa, se nakonec nechala od lobbistů telefonních společností dokopat k tomu, že prošel zákon o používání hands-free telefonů v automobilech. Systém, který jsem si nainstaloval, Mila potěšil, protože zatímco telefonoval, mohl sedět opřený, kouřit a remcat, natáhnout se a pozorovat padouchy na ulicích.

Když jsem se přiblížil k Lincoln Avenue, začal vyťukávat číslo. V bytě Sheryl Passantové ve Van Nuys to nikdo nezvedal, ale na pevné lince u Bettiny Sanfeliceové v Severním Hollywoodu se ozval ženský hlas s nezřetelnou výslovností. „Ano?“

„Mluvím prosím s Bettinou?“

„Ne.“

„Bydlí tam Bettina?“

„Kdo volá?“

„Milo Sturgis, poručík losangeleské policie.“

„Kdo?“

Milo se ještě jednou představil a dával si záležet, aby mluvil pomalu.

„Policie?“

„Ano, madam.“

„Je Tina v pořádku?“

„Potřebuji s ní mluvit o jednom případu.“

„O případu? O jakém případu?“

„Člověk, se kterým pracovala, byl zavražděn.“

„Kdo?“

„Desmond Backer.“

„Toho neznám.“

„Paní…“

„Jsem její matka. Není doma.“

„Můžete mi říct, kde ji najdu?“

„Jak mám vědět, že nejste nějaký maniak?“

„Dám vám číslo na policejní stanici a můžete si to ověřit.“

„Jak mám vědět, že mi nedáváte nějaké falešné telefonní číslo?“

„Můžete si ho vyhledat. Divize Západní L. A., na Butler…“

„To mám všechno udělat já?“

„Madam, oceňuji vaši opatrnost, ale potřebuji mluvit s Bettinou.“

Ticho.

„Paní Sanfeliceová…“

„Šla do restaurace T. G. I. Fridays.“

„Do které?“

„Někde ve Woodland Hills, adresu neznám. Má ráda burgery, to já bych na ně nikdy neplýtvala benzinem.“

„Co má na sobě?“

„Jak to mám vědět?“

„Bydlí s vámi?“

„To samozřejmě ano, protože zatím nemá žádnou práci. Ale to neznamená, že si všímám, co má na sobě.“

A zavěsila.

Milo zatelefonoval detektivu Reedovi a požádal ho o údaje stážistky ve statistice Oddělení motorových vozidel.

Mladý policista mu vpadl do řeči: „Zrovna jsem se vám chystal zavolat, poručíku. Nechal jsem otisky Backera a té neznámé ženy projet databází, ale bohužel jsem nenarazil na žádnou shodu…“

„To jsem věděl předem.“

„Opravdu?“

„Je zkrátka takový den.“ Milo odhláskoval Bettinino jméno.

O chvíli později přišla Reedova odpověď: „Bettina Morgana Sanfeliceová, třicet let, výška sto šedesát osm, váha padesát pět, hnědé oči, hnědé vlasy, nosí dioptrické čočky, žádné předvolání, žádný zatykač. Napište si adresu.“

Když si před třemi lety nechávala prodloužit řidičák, bydlela u matky.

„Ještě něco, poručíku?“

„Dám ti vědět.“

Milo zavěsil. „Když jsem slyšel, že to je stážistka, představoval jsem si nějakou mladou absolventku. Tahle už má školu dávno za sebou, je nezaměstnaná a drží se milující máminy sukně. Přesně jak jsi říkal, emoční zranitelnost. Náš Des měl sakra nos.“

Stojednička začínala být ucpaná, proto jsem to do Woodland Hills vzal raději po bulváru Ventura. Tahle restaurace T. G. I. Friday’s byla stejná jako všechny ostatní, jak to u řetězců bývá zvykem.

Řetězce restaurací jsou snadným terčem výsměchu gurmánů stravujících se z cestovních náhrad, filmových dokumentaristů utrácejících peníze z grantů nebo potomků se zázemím svěřeneckého fondu. Pro lidi s napjatým rozpočtem, kteří čelí světu, jenž se zdá stále nepředvídanější, jsou to chrámy skýtající útěchu. Milo i já jsme vyrostli na Středozápadě a na střední škole jsme se nad hamburgery oba rozplývali. Vůně linoucí se z roštu stále vyvolává všechny možné vzpomínky. Reaguji podle toho, co se právě děje v mém životě.

Dnes mi ta vůně připadala docela příjemná.

Milo se zhluboka nadechl. „Domov vonící slaninou.“

Vnitřek restaurace byl rozlehlý, zastavěný uniformním dubovým nábytkem, stěny tvořila zdobená zrcadla. Prostor osvětlovaly lampy, které měly hodně daleko k věrným napodobeninám Tiffanyho, o jaké nejspíš usiloval ten, kdo je navrhoval. Obsluhující personál v červených košilích většinou nečinně okouněl, protože ve tři hodiny odpoledne byla restaurace takřka prázdná.

Podél celé místnosti se táhl bar, který by dokázal opít půlku obyvatel Valley. Uspořádání vnitřního prostoru nám poskytlo možnost prohlédnout si všechny hosty: pár dálkových řidičů s unavenýma očima a bez sebemenšího ponětí o čase, maminka a babička, které se společnými silami pokoušely zvládnout dítě kvílející v dětské stoličce, dvě mladé ženy upíjející z vysokých sklenic nějaký růžový nápoj a ďobající z talíře s hranolky.

Oslovil nás obsluhující mladík v červené košili. „Dvakrát oběd?“

„Máme se tu setkat s přáteli.“

Obě ženy byly bledé, hubené, měly na sobě nevýrazná trička s krátkým rukávem, džínsy a vlasy měly ledabyle stažené do culíku. Až na to, že jedna je měla odbarvené do platinového odstínu, odpovídaly obě údajům Bettiny Sanfeliceové.

„Ta blondýna má brýle, takže se vsadím, že to je ona,“ řekl Milo. „Teď ji potřebuji jen oddělit od té její kamarádky a zavést řeč na její sexuální život. Máš nějaký nápad?“

„Zrovinka mě nic nenapadá.“

„Tvůj optimismus je požehnání.“

Ani jedna z obou žen si nás nevšimla, dokud jsme nestáli necelé dva metry od nich. Pak obě vzhlédly. Milo se usmál na blondýnu. „Bettina Sanfeliceová?“

„To jsem já,“ odpověděla hnědovláska tenkým, váhavým hlasem. Měla drobné kosti, ale plný obličej, oči hnědé jako kávová zrnka a posazené blízko u sebe. Vypadala jako dítě, které zrovna někdo potrestal. Smažený kousek čehosi obaleného bílou omáčkou, který zrovna napíchla, dopadl zpátky na talíř. Nebyly to hranolky, ale něco světle zeleného, obaleného ve strouhance. Možná smažené fazolové lusky.

Milo se přikrčil, aby vypadal menší, místo odznaku vytáhl vizitku a odříkal svou hodnost, jako by se o nic zvláštního nejednalo.

Bettina byla tak vystrašená, že nedokázala promluvit, ale blondýna reagovala. „Policie?“ řekla, jako by jí to připadalo legrační. Měla příjemné rysy, ale hrubou pleť s několika aktivními pupínky a tmavé kruhy pod očima, které nedokázala zamaskovat make-upem.

Milo se dál soustředil na Bettinu Sanfeliceovou. „Omlouvám se, že vám to říkám, ale vyšetřujeme smrt někoho, s kým jste pracovala.“

Bettina Sanfeliceová leknutím otevřela ústa. Vymrštila před sebe ruku a nechtěně strčila do sklenice s nápojem. Kdybych ho nezachytil, rozlil by se. „Smrt?“

„Obávám se, že vraždu.“

Bettina Sanfeliceová vyjekla. „Koho zabili?“

„Muže jménem Desmond…“

Než Milo stačil doříct příjmení, obě ženy vykřikly: „Des!“

Hoch v červené košili se podíval naším směrem. Tvrdý Milův pohled ho přinutil zamířit zpátky k baru.

Brýlatá blondýna řekla: „Úplně se mi z toho zvedl žaludek.“

Bettina Sanfeliceová ze sebe sotva vypravila: „Des? Panebože.“

Blondýna si sundala brýle. „Potřebuji na toaletu.“ Vyklouzla zpoza stolu.

„Vy jste Dese taky znala?“

„Stejně jako Tina.“ Blondýna odklusala k dámským záchodům, její pohyb v ultratěsných džínsech a rozšmajdaných teniskách vypadal neohrabaně.

Hoch v červené košili se odvážil k našemu stolu. „Je všechno v pořádku?“

Milo se nafoukl jako balon. „Všechno jde znamenitě, jen si hledte své práce.“

Teď vytáhl i odznak. Hoch se zatvářil přihlouple, otočil se na patě a odkvapil.

„Vaši kamarádku to nějak vzalo, Bettino.“

„Sheryl má choulostivý žaludek.“

„To je Sheryl Passantová?“

Přikývla. „Ó můj bože. Kdo to Desovi udělal?“

„To se právě pokoušíme zjistit. Nebude vadit, když si k vám přisednu?“

„Ne…,“ zamumlala, ale ani se nepohnula.

Milo se usmál. „Děkuji za kompliment, ale potřebuji trochu víc místa, Bettino.“

„Aha…, omlouvám se.“ Spěšně se posunula a Milo se vklínil vedle ní. Vedle Milovy velké postavy vypadala drobounce. Zneužívané dítě.

Posadil jsem se naproti nim.

Milo ukázal na růžový nápoj. „Vím, že je to pro vás šok, klidně se napijte.“

„Ne…, děkuji.“ Přesto popadla oběma rukama sklenici a dlouze a hlasitě si lokla.

„Ledová jahodová margarita?“ zeptal se Milo.

„Ledové jahodové martini. Des je opravdu mrtvý? Panebože, to je tak… Nemůžu tomu uvěřit!“

„Tino, může nám pomoci všechno, co nám o Desovi řeknete. Vy i Sheryl jste s ním pracovaly, že?“

„Jo… v GHC, jedné architektonické firmě. Tu práci mi sehnala Sheryl.“

„Vy a Sheryl jste kamarádky už dlouho?“

„Od střední školy. Chtěly jsme do armády, ale změnily jsme názor kvůli Iráku. Místo toho jsme se zapsaly na univerzitu, ale nelíbilo se nám tam, tak jsme šly na techniku, že se naučíme dělat s počítači, ale ani to se nám nelíbilo, takže jsme přešly na obchodní technologie na Briarově škole pro sekretářky. Sheryl si našla práci hned, dokáže rychle psát, ale já jsem pomalejší, proto jsem začala dělat počítačovou grafiku. Můj sen je navrhovat nábytek a textil, ale zrovna teď jsem nemohla nic sehnat, tak mi Sheryl dohodila práci v GHC, říkala, že potřebují praktikantku a že bych možná mohla dělat i návrhy.“

„A dělala jste?“

„Ne-e. Většinou jsem obstarávala pochůzky a brala telefony, když Sheryl nestíhala. Ale to se často nestávalo. Tam toho vážně nebylo moc na práci.“

„Pracoval už Des v GHC, když jste tam vy a Sheryl nastoupily?“

„Ne, přišel později. Asi o týden později. Řekly jsme si: Fajn, konečně nějaký mužský.“

„Pan Cohen je přece taky muž.“

„Je starý.“

„Jak starý?“

„Kolem šedesáti. Je jako děda.“

Hlas po naší levici řekl: „On je opravdu děda. Brával si na celý den volno a věnoval se svým vnoučatům, předškolákům.“

Sheryl Passantová na nás shora shlížela jako věštkyně.

Vstal jsem, abych ji pustil sednout. Už neměla nedbale učesaný culík. Dlouhé blond vlasy měla rozpuštěné a sundala si i brýle.

Vklouzla za stůl. „Proč jste se bavili o panu Cohenovi?“

Bettina Sanfeliceová odpověděla: „Bavíme se o Desovi, Sher. Abychom zjistili, kdo ho zabil.“

„My? Co jim my můžeme říct?“

„Pro začátek to, jaký Des byl, Sheryl,“ řekl Milo. „Měl nepřátele? Kdo mu mohl chtít ublížit?“

Passantová se přisunula blíž. Dotkla se mě stehnem. Poodsunul jsem se. Zamračila se. Pohodila vlasy. „Des neměl nepřátele.“

„Vůbec žádné?“

„Des byl moc hodný. Nevím, proč by ho měl někdo nenávidět. Dokonce ani ta nacistka Helga neměla důvod.“

„Gestapačka Helga,“ dodala Bettina a zasmála se, ale hned zvážněla. „Omlouvám se, my jen… Nechovala se k nám hezky. Už jen to, že si nechala naše výplatní šeky, byla pěkná všivárna. Sheryliny šeky. Já jsem byla jen praktikantka, takže mně neplatila vůbec.“

„Což je totální hovadina,“ prohlásila Sheryl. „Dělala jsi stejnou práci jako já, Tino. Měla jsi dostat stejně zaplaceno. Helga nás využívala.“

„Nebyla ve firmě jen jedním ze společníků?“

„Marjie a pan Cohen neměli kontrolu nad penězi, to Helga. Budova patřila jí, nápad byl její, všechno bylo její. Pořád mluvila tak, jako by s ní stála a padala všechna ekologie. Jako by AI Gore nikdy neexistoval. Myslíte si, že Dese zabila ona?“

„Myslíte, že by mohla?“

Ženy si vyměnily pohledy. Bettina Sanfeliceová promíchala svůj nápoj. Sheryl Passantová promluvila: „Neříkám, že to udělala. Není ale jako všichni ostatní, víte?“

„Je jiná,“ doplnila Sanfeliceová. „Je z Evropy.“

U našeho stolu se opět objevil číšník v červené košili, tentokrát nesl dva talíře.

Slaninové burgery voněly rozpuštěným bílým a oranžovým sýrem, saláty měly velikost dětské hlavy a na každém talíři se vršila hromada cibulových kroužků. „Pořád to chcete, dámy?“

„Měla jsem hlad, ale teď se mi taky zvedá žaludek,“ řekla Bettina Sanfeliceová.

Sheryl Passantová se přidala. „Fuj. Nedostanu do sebe ani sousto. Musíme to zaplatit?“

„Položte to na stůl a dejte mi účet,“ vložil se mezi ně Milo. „Tady máte spropitné předem.“ Vysázel na stůl bankovky.

„To je od vás hezké,“ řekl hoch.

Dalších pět minut rutinních otázek nepřineslo žádné nové informace o Desmondu Backerovi, kterého obě ženy popsaly jako „milého a totálně nažhaveného“. Sok pomalu pominul a zdálo se, že si obě užívají pozornosti.

Bettina Sanfeliceová se zadívala na burger. „Asi vám budu připadat necitelná, ale kousek si dám.“

Sheryl Passantová rychle řekla: „Já ne.“ Za chvíli si ale s úšklebkem ukousla, otřela si bradu a prohlásila: „Beru to zpátky.“

Milo je nechal jíst a nabídl se, že jim objedná další pití. Obě odmítly. Bettina upřímně, Sheryl s trochou lítosti.

Milo se na mě zadíval.

Zvedl jsem obočí.

Jemně trhl hlavou ke straně, a když jsem nereagoval, řekl: „Můj kolega vám teď položí pár otázek. Jsou trochu osobní, tak se předem omlouvám. Ale opravdu se na ně potřebujeme zeptat.“

Mávnutím přivolal číšníka a objednal si extra velkou kolu.

Obě ženy přestaly jíst.

Sheryl Passantová se ke mně silně přitiskla stehnem.

7

„Osobní?“ zeptala se Bettina Sanfeliceová.

Milo mi obočím naznačil Teď to přeber ty.

Sheryl Passantová řekla: „Myslí tím sex, Tino. Protože Des byl nadržený nejspíš už od chvíle, co se narodil. Jako by byl poslán na zem proto, aby to pořád dělal.“ S úsměvem se sklonila nad brčko. Schválně nahlas usrkla.

„Helga i Marjorie Holmanová nám vyprávěly o schůzce personálu, kde jste se o Desovi všechny bavily.“

Sheryl Passantová se ušklíbla. „Kde jsme všechny přiznaly, že jsme s Desem spaly.“

Bettina Sanfeliceová se popadla rukou za ústa.

„Přestaň se tvářit tak puritánský, Tino. Spala jsi s ním, všechny jsme s ním spaly. No a co?“

„Panebože.“ Bettina svěsila hlavu.

Passantová se rozesmála. „Odjakživa jsem na ni měla špatný vliv, proto mě její matka pořád nenávidí. Když dáte takového bejka, jako je Des, dohromady se skupinkou ženských, jak myslíte, že to dopadne?“

„Helga tvrdila, že jí se to nestalo.“

„To proto, že ona není člověk. Přestaň blbnout, Tino, to je biologie.“

„Teď potřebuji na záchod já,“ řekla Bettina Sanfeliceová.

„Za chvilinku, drahoušku,“ řekl Milo.

Neprotestovala.

„U Dese bylo od prvního okamžiku jasné, o co mu jde.“

„Marjorie nám řekla, že na to šel přímo, že prostě přišel a řekl si.“

„Nejprve mi to připadalo vulgární. Napadlo mě, jestli si nedělá legraci. Ale způsob, jakým na to šel, vulgární nebyl.“

„Jak to?“

„Nenaléhal, byl takový… kamarádský. Des z toho všeho udělal opravdu kamarádský vztah.“

Šlápla mi na nohu. Přitlačila tak, aby to skoro bolelo. Uhnul jsem. Usmála se.

„Došlo k tomu jen jednou, nebo…“

„U mě sedmkrát. Šťastná sedmička.“

Bettina Sanfeliceová vyjekla.

„Vím, že jsem ti řekla, že to bylo třikrát, Tino. Nechtěla jsem tě rozčílit, ale bylo to sedmkrát. Teď se možná zeptáte, proč ne osmkrát. Nevím, tak nějak to přestalo. Jako by se stal mým bratrem nebo tak.“

„Byl až moc kamarádský,“ řekl jsem.

„Jo.“

„Brával vás Des na nějaké konkrétní místo?“

„Na kávu,“ řekla. „Někdy na jídlo.“ Znovu mě začala hladit po botě teniskou. „Potom.“

„A pro to předtím jste měli nějaké konkrétní místo?“

Podívala se na mě. „Máte opravdu hodně osobní otázky. Neměli jsme jedno místo. Bral mě na různé parcely.“

„Na staveniště?“

„Říkal jim prostě parcely. Byly to nedostavěné budovy, někde byla jen holá zem, někde části budov. Když tam byla jen zem, měl v autě připravenou deku. Dá se říct, že to rád dělal venku. Ale to spousta lidí.“

„Kde byla ta staveniště?“ zeptal jsem se.

„Adresu neznám, byla tma… Všechna byla ve Valley. Tam ho někdo zabil? Ve Valley?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Tak se mnou byl vždycky ve Valley. Vyzvedl mě před mým bytem a řekl, že má nové místo.“

Bettina Sanfeliceová zamumlala něco nesrozumitelného.

„Teď nám něco pověz o sobě a Desovi ty,“ vybídla ji Sheryl.

„Myslím, že už toho víme dost,“ řekl jsem.

„Tvrdilas, že vy dva jste spolu taky někam jeli. Pamatuješ, co jsem řekla, když jsi mi to prozradila? Jak ve filmu Dva na cestě. Řekla jsi, že tě taky bral na staveniště.“

Bettina něco zamumlala.

Pokusil jsem se ji uklidnit. „Tino, už nepotřebujeme…“

Sheryl se natáhla přes stůl a dotkla se kamarádčiny ruky. „Klídek, Tino, tvojí máti nikdo nic neřekne. O nás se nestarají, zajímá je, kdo zabil Dese“

„Nenapadá vás, kdo to mohl udělat?“

Obě ženy zavrtěly hlavou.

„Marjorie Holmanová nám řekla, že měla s Desem jen jednu noční schůzku. Myslíte, že je to pravda?“

Odpověděla Sheryl. „Může být, je stará a taková celá rozteklá.“

„Jak jste vůbec dospěly ke společné debatě o Desovi?“

„Dost jsme toho vypily, a když pijeme, mluvíme.“

„Nebyla to pracovní porada?“

„Tak to nazvala Madam Nacistka. Moc to nesedělo, protože jsme vůbec neměly co na práci – nebylo to opravdové zaměstnání, víte?“

„Žádné zakázky.“

„Jen jsme každý den přišly a většinou jsme jen tak posedávaly, jen občas si Nacistka vzpomněla a chtěla se bavit o věcech, kterým nikdo nerozuměl. Jednoho dne přišla a prohlásila: Chybí tady koherence, potřebujeme koherenci.“

„Koheze,“ opravila ji Bettina. „Chybí tady koheze.“

„To znamená totéž, Tino. Nicméně Helga prohlásila, že potřebujeme nějakou společenskou akci, abychom vybudovaly soudržnost, a šly jsme se něčeho napít.“

„Pouze ženy,“ řekl jsem.

„Dámská jízda. Vyrazíme na dámskou jízdu. Řekla to tak, jako by to slyšela v nějakém filmu pro ženy, jako by se snažila být opravdovou Američankou, víte? Ale co, platila, tak proč ne? Našla jeden bar kousek od letiště, slyšely jsme odlétat a přistávat letadla, servírovali tam obrovské margarity. Pamatuješ se na ty sklenice, Tino? Byly velké jak vázy.“ Na zdůraznění svých slov mě pohladila po stehně.

„Jak jste změnily téma na Dese Backera?“

„Prostě jsme k tomu došly. Bavily jsme se o různých věcech a vzešla z toho debata o mužských. Pak jsme si povídaly na téma dámská jízda a přitom některá z nás řekla, že by se to Desovi líbilo, být takhle se samými děvčaty.“

„Kdo to řekl?“

„Sheryl,“ řekla Bettina Sanfeliceová.

„Opravdu já?“

„Ano.“

Sheryl se usmála. „Jestli říká, že jsem to řekla, pak jsem to řekla. Byla jsem v dobré náladě. I tak je mi jedno, co si lidi myslí, vždycky řeknu, co mě zrovna napadne.“

„Takže jste začala mluvit o Desovi a…“

„Každá něco přihodila. Jako při hře na pravdu a fanty, akorát bez fantů.“

„Každá něco přihodila, jen Helga ne.“

„Každá, která má srdce v hrudi.“

„Co dělala během toho rozhovoru Helga?“

„Jen seděla a poslouchala. Rozjela jsem se a mluvila jsem o sobě a o Desovi. Tina mi skočila do řeči a řekla: Taky jsem s ním byla. To jsem docela čučela, protože Tina byla vždycky upejpavá a nikdy mi nic neřekla.“ Obrátila se ke své kamarádce. „Stačily čtyři margarity a odvážila ses s pravdou ven, že? Jen tak dál, holka.“

Bettina hleděla do stolu.

„Takže Marjorie Holmanová promluvila jako poslední,“ řekl jsem.

„Skoro mi připadalo, jako by se cítila odstrčená, víte? Chtěla být mladší. Být jako my, mladší, žhavější, a dělat to s Desem.“

„Ale byla to vaše šéfka. To jste byly dost otevřené.“

„Pila víc než my všechny a nebyla to doopravdy šéfka. Šéfkou byla Helga. A způsob, jakým to řekla – myslím Marjorie byl divný. Ne jako by něco prozrazovala, spíš… Bylo to divné.“

„Řekla, že má podobnou zkušenost jako my,“ ozvala se Bettina Sanfeliceová. „Když jsem si to představila, byla jsem v šoku. Paní Holmanová mi vždycky připadala taková zásadová.“

„Zásadová i s roztaženýma nohama,“ řekla Passantová. „A zašla dokonce do detailů.“ Zamrkala. „Řekla, že jí to udělal vestoje za přívěsem. Stál čelem k ní, byl nesmírně kamarádský, jako by si spolu povídali. Ale nepovídali.“

Bettina Sanfeliceová pokračovala: „Vyznělo to, jako by ji překvapilo, že je v ní.“

Všichni tři jsme na ni hleděli.

Propukla v pláč. Zvedl se jí žaludek, přitiskla si dlaň na ústa a hned potom druhou. Milo jí uvolnil cestu a ona se rychle rozběhla na toaletu.

„Vždycky měla slabší žaludek,“ komentovala to Sheryl.

„Totéž řekla ona o vás,“ řekl jsem.

„O mně? To určitě ne. Celý život mám ráda ostrá a kořeněná jídla.“

„Když vám Marjorie pověděla o Desovi, co ještě říkala?“

„Nic. Zmlkla a pila ještě víc. Musely jsme tam sedět pěkně dlouho, než byla schopná řídit. Helga odešla jako první. Tina, paní Holmanová a já jsme tam seděly a hleděly jedna na druhou, jako bychom si už neměly co říct. Běžela tam Kriminálka Miami na velké plazmové obrazovce a my jsme se dívaly a pak jsme všechny jely domů.“

„Co se stalo následující den?“

„Co tím myslíte?“

„Nikdo se o tom rozhovoru nezmínil?“

„Ne.“ Spustila ruku a opět si pohrávala s ubrouskem. Tentokrát jí ruka skončila v mém rozkroku.

Odsunul jsem se. „Jdu se podívat, jestli je Bettina v pořádku.“

„Nedělejte si starost, je v pořádku – dobře, tak jo, ale je opravdu v pořádku.“

Trvalo devět minut, než Bettina vyšla z toalety. Její chůze byla nejistá a měla oteklé oči. Když mě uviděla, vyjekla leknutím.

„Jste v pořádku?“

„Je mi hrozně,“ přiznala. „To bylo hrozné.“

„Omlouvám se. Nechtěl jsem to nechat zajít do takových podrobností.“

„S Sheryl to nemohlo dopadnout jinak. Ráda se předvádí. Má otce opilce, který pořád mlátil její matku. Sheryl se nikdy dobře neučila a matka jí před několika lety zemřela. Má matka ji považuje za couru, ale Sheryl to má těžké.“

Pohlédla k našemu stolu. „Neřeknete to mé matce, že ne?“

8

Sheryl Passantová a Milo si nepovídali. Sheryl se tvářila znuděně.

Když si Bettina Sanfeliceová sedla zpátky vedle Mila, řekl: „Spolu s Desem zemřela jedna žena…“

„Panebože…“

„… a já tady mám její fotografii. Není nechutná ani krvavá, ale byla pořízena posmrtně. Zvládnete se na ni podívat?“

„Právě jsem ji viděla, Tino,“ řekla Sheryl. „Nic na tom není a tu ženu neznáš.“

Bettina se zhluboka nadechla. „Jak to můžeš vědět?“

„Neznala jsem ji, takže není možné, abys ji znala ty.“

„To nedává smysl, Sheryl.“ Obrátila se k Milovi. „Ukažte mi ji.“

Milo vytáhl posmrtný snímek. Bettina Sanfeliceová si ženu chvíli prohlížela. Triumfálně se usmála. „Viděla jsem ji s Desem.“

„To určitě,“ řekla Sheryl.

„Kde a kdy, Bettino?“ zeptal se Milo.

„Jenom jednou. Bylo to po práci. Des a já jsme zůstali v kanceláři poslední. Vytírala jsem podlahu a Des něco kreslil na počítači. Měli jsme auta zaparkovaná na zadním parkovišti a ven jsme vyšli společně.“ Poklepala prstem na fotografii. „Byla tam, stála vedle jeho auta. Čekala na něj a jeho to nijak nepřekvapilo.“

„Byl rád, že ji vidí?“

„Nebyl rád ani nerad. Tak… něco mezi tím.“

„Bylo nebylo…,“ zamumlala Sheryl.

„Určitě jsem ji viděla,“ prohlásila Bettina. „Můžu vám říct i to, co měla na sobě. Těsné džínsy a krátké černé tričko. Měla skutečně hezké tělo. Pamatuji si, jak jsem si říkala, že si Des našel kočku.“

Podívala se na Sheryl. „V porovnání s…“

Sheryl se zatvářila podrážděně a napila se.

„Oslovil ji Des jménem?“ zeptal jsem se.

„Ne, vůbec spolu nemluvili. On na ni jen tak nějak kývl a ona mu odpověděla stejně.“

„Odjeli spolu?“

„To nevím jistě. Odjela jsem první a nedívala jsem se.“

Sheryl Passantová vzala do ruky snímek. „Neřekla bych, že to byla bůhvíjaká kočka.“

„Kdy to bylo, Bettino?“

„Neřeknu vám přesně kdy, ale bylo to nějakou dobu před tím, než GHC skončila; řekla bych tak dva měsíce, možná o něco déle, nejspíš dva a půl.“

„Můžete nám k tomu říct ještě něco, Bettino?“

„Už nic víc nevím.“

„Dobře, děkujeme, opravdu jste nám pomohla. Jestli si ještě na něco vzpomenete, zavolejte, tady máte mou vizitku.“

„Na nic si už nevzpomene, věřte mi,“ řekla Sheryl. „A dejte mi taky jednu.“

Dívali jsme se, jak odcházejí. Bettina šla jako první a Sheryl ji následovala a remcala.

„Slečna blondýna se na tebe docela nestydatě tiskla,“ řekl Milo.

„To si ani nedovedeš představit.“

„Opravdu s tebou flirtovala?“

„Víc než to.“

„Jejda.“

„Pošlu vašemu oddělení fakturu coby volavka na volné noze. Řekla Passantová něco navíc, když jsem vás tu nechal samotné?“

„Ne, ta má v hlavě jen blbosti. Ale zdatně se pod stolem věnovala mým polobotkám. Kdyby jen tušila, co? A co Sanfeliceová u záchodu?“

„‚Neřekněte to na mě mamince?‘ Zdá se, že Des měl docela zaběhané zvyky.“

„Měl na čele napsáno Zabij mě, a to pěkně velkým písmem. Dobrá, tady jsme skončili.“

„Máš zálusk na italskou kuchyni?“

„Máš hlad?“

„Myslel jsem, že ty ano.“

„Jo, něco bych si dal, ale můžeme klidně zůstat tady. Nebo si můžeme zajít na míchané antipasto, tlačenku s jemně uzenou příchutí, artyčoky po římsku, dobrý salátek s jemně strouhaným parmezánem a feferonkami a nakládanými černými olivami, velkou mísu zapékaných těstovin posypaných strouhankou. Jestli se do nás pak ještě něco vejde, dáme si dvojitou telecí kotletu se sicilskou omáčkou, zmrzlinový dezert, trojité espreso, načerpáme trochu kofeinu.“

Vysoukal se zpoza stolu. „Ne že bych se musel bůhvíjak dlouho rozhodovat.“

Na parkovišti jsem mu řekl: „Během výslechu se ti povedla pěkná přihrávka stranou.“

Zakřenil se. „Hezky jsi ji chytil. Napadlo mě, že je potřeba trocha psychologické citlivosti.“

„Jsem polichocen.“

„Nemělo to nic společného s tím, že nespím se ženami.“

„To mě vůbec nenapadlo.“

„Ne?“

„Copak si někdo uvědomuje tvou ostýchavost vůči ženám víc než já?“

„Abych řekl pravdu, kdybych jednal s muži, zeptal bych se jich otevřeně. Protože muži se nemohou dočkat, aby se pochlubili svým sexuálním životem. Říkal jsem si, že ženy jsou jiné, že to pro ně bude jako trhání zubů, ale zase jsem se něco přiučil. Omlouvám se, že ses musel vypořádat s blondýnčiným nedostatkem zábran.“

„Měj se mnou soucit, bylo to traumatizující,“ řekl jsem. „Nevíš o nějaké skupinové terapii?“

Rozesmál se. Pak zvážněl. „Vdaná žena, která by mohla být jeho matkou, jedna sexuálně nespoutaná divoška a plachá, věčně nedospělá naivka. Náš hoch se nedržel jednoho typu.“

„Jedno mě udivuje,“ řekl jsem. „Připadá mi, že ani jedna z nich není příliš otřesená jeho smrtí. Jakmile se otřepaly z prvotního šoku, všechny tři o něm dokázaly mluvit naprosto objektivně. Stejně jako na tom koktejlovém večírku. Zjevně pro ně po emocionální stránce moc neznamená a nejspíš tomu tak bylo i opačně. Co když naše neznámá byla jiný případ?“

„Žena, se kterou to don Juan myslel opravdu vážně. Možná. Když k tomu přidáš adresu, kde skončili, vzal ji na skutečně luxusní rande.“

Když jsme měli za sebou několik vrchovatých talířů italského jídla, zamířil jsem kaňonem Benedict zpátky do města a Milo cestou zatelefonoval soudci, o kterém se vědělo, že si všechno jen pročítá, místo aby studoval detaily. Požádal o povolení k prohlídce bytu Desmonda Backera.

Další telefonát směřoval na policejní oddělení v Santa Monice. Milo se co nejmilejším hlasem vemluvil službu konající poručici ze sekce vražd, slíbil jí, že ani trochu nezdrží její detektivy, a požádal ji, aby mu co nejdříve poslala do Backerova bytu zámečníka.

Do Santa Moniky jsme dorazili na sklonku pěkného dne, který by se dal nejlépe strávit na pláži. Oceán Front Boulevard byl plný turistů a bezdomovců s divokým pohledem. Dům, ve kterém Backer bydlel, byl čtyřpatrový, s bílou štukovou omítkou poškozenou deštěm, balkónky tak malými, že nemohly sloužit svému účelu, a podzemním parkovištěm. Výhled měl na masivní pětipatrový bytový dům.

Tři bloky od pláže platili nájemníci za vůni oceánu, ale pohled na něj měli zakryty.

Interiér budovy byl chladný, šedý a sterilní. Zámečník už na nás čekal u Backerova bytu ve druhém patře a vypadal ospale. Uvítal nás slovy: „Případ vraždy, že jo?“ a otevřel kabelu. Milo mu podal latexové rukavice, jedny si sám nasadil a další pár podal mně. „Tak to musí být něco velkého,“ okomentoval to zámečník a dal se do práce. Západka povolila rychle, Milo podepsal stvrzenku, zámečník odhodil rukavice na koberec v předsíni a odešel.

Počkal jsem, dokud na mě Milo nezavolal, že je vzduch čistý.

Desmond Backer vystudoval stavební design a estetiku, ale bydlel v holém jednopokojovém bytě s koupelnou a nijak se nepokusil vtisknout mu něco osobního.

Hnědá látková pohovka a odpovídající křeslo pro dva, levné bambusové stolky, zarámované koupené fotografie stromů, jezer, lišek, sov a orlů. Prosklená knihovna s knihami o architektuře a stavebnictví i brožovanými materiály většího formátu. Kontrola porodnosti, biodiverzita, obnova lesů v tropických oblastech, obnovitelné zdroje energie.

Horní patro nízké ledničky zabíraly plastové lahve s balenou pramenitou vodou. Dolní přihrádka obsahovala tři lahve piva, neotevřené sáčky se salátem a vakuově baleného organického pstruha. O místo na kuchyňském pultu z imitace žuly, který tvořil velkou část malinké kuchyňky, se dělil kávovar, odšťavňovač, stojan s noži a včerejší noviny, dosud nerozložené, stažené gumičkou.

Žádný nepořádek, žádné stopy po krvi nebo přítomnosti ženy.

Totéž platilo o maličké tmavé ložnici, jejíž podstatnou část tvořila veliká postel s rámem z černého dřeva. Jediné vysoké okno rámovalo pohled na protější modrou budovu. Na krychlovém nočním stolku z březového dřeva stála stolní lampa s ohebným ramenem, krabička s papírovými kapesníky a další dvě knihy o zalesňování. V ložnici nestála žádná skříň, ale část vestavěného šatníku zabíraly poličky. Backer neměl moc oblečení, ale to, které jsme našli, bylo velmi kvalitní. Dva kašmírové svetry, jeden v námořnické a jeden v čokoládové barvě, oba stejného střihu jako černý svetr, který měl na sobě poslední noc svého života. Italské sandály a běžecké boty New Balance.

Milo si prohlédl podrážky sportovních bot. „V rýhách je písek, nejspíš běhal po pláži.“

Kousek prostoru šatníku zabíral nejspíš vlastnoručně sestavený stolek a na něm stál stříbrný iMac a další nastavitelná stolní lampa. V horním šuplíku našel Milo kondomy, celé krabičky kondomů různých značek, tvarů a barev. Pod nimi leželo několik stránek vytištěných z internetu. Normální sex, sportovní pozice, ženy v extázi, ať už předstírané nebo skutečné, nic krutého ani pohoršujícího.

„Praktikoval bezpečný sex, ale nechal sperma na partnerčině stehně a nikde žádný kondom.“

Milo se poškrábal na nose. „Možná, že krabička kondomů byla další dáreček, který si vrah odnesl domů na památku.“

„A její peněženka i s doklady, deka nebo cokoli, co Backer přinesl pro ně na zem, a BMW.“ dodal jsem. „Zajímavý úlovek.“

Milo si klekl a podíval se pod postel.

„Jestli Backera zastihl při rozbalování kondomu, byla to nejvhodnější chvíle, aby něco podnikl.“

„Backer byl myšlenkami jinde, nedával pozor a nestál zrovna nohama pevně na zemi,“ řekl Milo. „Tak ho navštívila smrt.“

„Možné taky je, že si kondom nenasazoval, protože $ touhle neznámou měl jiný vztah.“

Milo se nad tím zamyslel, obrátil se k šatníku, prozkoumal horní polici a pak podlahu pod dlouhými kabáty. Vytáhl odtamtud krabici. Ukrývala kreslicí podložky, tužky, gumy, pera, loňské daňové přiznání, několik výpisů z kreditních karet, účty za telefon, několik fotografií.

Milo si nejprve prohlédl účty. „Minulý měsíc nebyl zrovna aktivní… Mluvil s někým ve státě Washington, čtyřikrát – a tady je zase to dítě.“

Rozložil čtyři snímky v plastových rámečcích.

Tři byly sólo portréty „Samanthy“, na čtvrtém stejná dívenka seděla na klíně hezké, asi třicetileté ženy. Vedle nich stál brýlatý světlovlasý muž s výrazně širokou bradou a trojici doplňoval zlatý retrívr. V pozadí stál ozdobený vánoční stromek. Rodiče a dítě měli svetry se stejným motivem soba.

Milý strýčku Desi, veselé Vánoce. Děkuji za tu dětskou troubu, moc ráda v ní vařím. Mňam mňam. Ráda bych se šla s tebou projít. Samantha.

„Někdo se o něj zajímal,“ řekl Milo a zamířil k Backerovu počítači.

Obrazovka se otevřela přímo na poštovním serveru s přednastaveným heslem v rámečku „Zapamatovat si heslo“. Pošta obsahovala devět nepřečtených e-mailů. Všechno to byly spamy, kromě dopisu z adresy rickimicki08@gmail.com. ahoj, bráško, jak se ti vede? desi, měl bys psát častěji, chybíš nám, hlavně sam, napiš, zazpívej, pošli elektronickou pohlednici, použij poštovního holuba, měj se hezky, s láskou ricki.

Milo si dopis vytiskl a strčil do sáčku na důkazy. Vrátil se k počítači a na nástrojové liště otevřel historii vyhledávání na internetu.

„V posledních dnech nic nevymazal.“ řekl. „Ten chlap se fakt vůbec nebál o své soukromí.“

„To odpovídá jeho přímočarému přístupu.“

Milo projel prstem seznam nedávno navštívených stránek.

Novinky v oblečení, eBay, diskusní stránky o ekologii, online prodej pánského oblečení. Dole pod tím třiatřicet pornostránek.

„To je mi ale překvapení.“ Začal jim listovat.

O pět minut později prohlásil: „Samé normální věci. Tak jo, pojďme zjistit, jestli někomu zkazíme náladu.“

Číslo do státu Washington ho spojilo se záznamníkem. Milo uvedl svou hodnost a odříkal své telefonní číslo.

„Dovolali jste se domů ke Scottovi, Ricki, Samantě a Lionelovi. Zrovna nejsme doma, ale nechte prosím blá blá blá. Mé detektivní instinkty mi napovídají, že Lionel je ten čokl.“

Vrátil se k šatníku a prohledal kapsy Backerova oblečení. Našel čtyři zmačkané účtenky z Trade Joe, půl roku starý paragon za běžecké boty koupené ve Foot Locker, levné plastové pero a několik mincí.

„Tak co ti na tomhle obrázku chybí, doktore?“

„Cokoli, co má něco společného s naší neznámou obětí.“

„Takže – chraň bůh, aby to byla pravda – se možná pleteš a ona nehraje v Desově životě významnou roli a je jen další rychlovka.“

„Holmanovou vzal do Santa Moniky, s Passantovou zůstal ve Valley.“

„Co když tahle bydlí kousek od Holmby? Ale podle šatů nepatří mezi stálé obyvatele – co když byla třeba au pair nebo něco takového? Je čas to tam navštívit. Ale nejdříve se podíváme na parkoviště téhle rajské zahrady.“

Podzemní parkoviště domu bylo zaplněno sotva z jedné třetiny, takže nebylo těžké všimnout si Backerova BMW. Milo si opět nasadil rukavice, nahlédl přes okna dovnitř a zkusil dveře. Jelikož byly zamčené, posvítil si dovnitř baterkou.

„Nezdá se, že by bylo něco v nepořádku, ale uvidíme, co řeknou technici.“

„Backer a ta neznámá se do Borodi dopravili jiným způsobem.“

„Řídila ona? No, proč by ne? Takový uhlazený muž, jako je strýček Des, je nejspíš schopen přimět ženy, aby dělaly různé věci. Kdybych měl sebemenší ponětí, kdo ta žena je, nechal bych její auto hledat.“

„Nechceš znovu navštívit místo činu?“

„Proč?“

„Nic jiného mě nenapadá.“

9

Zamířil jsem do Holmby Hills a Milo mezitím vyťukal číslo Robinina mobilního telefonu. Za chvíli se z reproduktoru na palubní desce ozval její hlas. „Ahoj miláčku. Měl jsi dlouhý den?“

„A ještě neskončil, cukroušku,“ odpověděl jí Milo.

„I ty jeden,“ reagovala se smíchem. „Děláš Alexovi sekretářku?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „To já mu dělám neplaceného řidiče.“

„Nebo já jsem jeho pacient,“ řekl Milo. „Jak se daří, děvče?“

„Já se mám dobře. Ale vy jste podle zvuku někde daleko.“

„To je hands-free,“ řekl jsem. „A tím pádem taky ztráta soukromí. Budu doma asi za hodinu.“

„Soukromí?“ podivil se Milo. „Copak se dá před strýčkem Milem někam schovat?“

„Rozhodně ne,“ řekla Robin. „Ještě jste neskončili s děláním pokroků nebo přesně naopak?“

„Tuplované ne, Robin. Vrátím ti ho co nejdříve.“

„Přijď na večeři, Milo. Něco ugriluji.“

„Slintám, už jen když si to představím, ale doktor Silverman očekává romantickou večeři na nějakém útulném místě.“

„Tak přived i Ricka.“

„Děkuji, zlatíčko, ale on má dnes dlouhou službu. Máme v plánu zhltnout něco přímo v Cedars.“

„To útulné místo je kantýna?“

„Láska bolí, zlatíčko.“

Na staveništi zůstal jeden uniformovaný policista. Opíral se o auto a mluvil do mobilního telefonu. Podél plotu byla natažená žlutá páska. Řetěz na bráně byl dosud natolik volný, aby nám dovolil projít.

Milo se vsedě napřímil a naštvaně vystrčil bradu. „To mě podrž!“ Ukázal prstem na pokutu za špatné parkování, zastrčenou za stěrač jeho neoznačeného policejního vozu.

Než jsem vypnul motor, byl už z auta venku a vytrhl lístek zpod stěrače.

Když hlídající policista viděl, jak k němu Milo rázuje, odložil telefon. „Kde jste byl, když mi dávali pokutu?“ zeptal se Milo.

Ticho.

„Jen tak jste je nechal?“

Uniformovaný policista byl vysoký, svalnatý, s hladkou tváří. A. Ramos-Martinez. „Znáte dopraváky, pane. Mají svoje předpisy a nedá se jim nic vymluvit.“

„Zkusil jste to?“

Ramos-Martinez zaváhal a pak se rozhodl, že lhát nebude. „Ne, pane. Dával jsem pozor na místo činu.“

„Aha. Tak to děkuji, strážníku.“

„Omlouvám se, pane. Myslel jsem si, že to mám za úkol.“

„Pane sem, pane tam. Jak dlouho jste byl mimo službu?“

„Osm měsíců, pane.“

„Za mořem?“

„Anbar, Irák, pane.“

„Dobře, necháme to být, ale příště se postavte na stranu pravdy a spravedlnosti. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

„Stalo se tady něco v době mé nepřítomnosti?“

„Nic moc, pane.“

„Nic moc, nebo nic?“

„Byl tu docela klid, pane,“ řekl Ramos-Martinez. „Jen se sem vrátil ten chlápek z ochranky, tvrdil, že je oficiálně pořád v práci. Řekl jsem mu, že může zůstat venku na ulici, ale že ho dovnitř nepustím. A že si má zaparkovat auto někde jinde, ne tady. On obvykle parkuje tady vedle cesty a chtěl i teď. Řekl jsem mu, že tahle plocha je součástí místa činu. Pak se rozhodl, že odjede.“

„Chraňbůh, abyste ho citoval přesně.“

Ticho.

„Dělal nějaké potíže?“

„Ne, pane.“

„Nezachytil jste v jeho chování nějaký skrytý motiv? Například že by se chtěl vrátit a změnit důkazy?“

„Nehádal se se mnou, pane. Myslím, že hlídat to tu teď by bylo jako přijít s křížkem po funuse.“

Milo se na něj upřeně podíval.

„Tohle vždycky říká můj otec, pane.“

„Předpokládám správně, že vaši kolegové už celý prostor prohledali – dum i parcelu – tak, jak jsem nařídil?“

„Ano, pane. Důkladně. Taky jsem se toho účastnil. Vzadu na pozemku jsme našli plechovky od limonády, pomačkané a rezavé, jako by tam už nějakou dobu ležely. Řádně jsme je označili a poslali do laboratoře. Nenašla se žádná zbraň, narkotika, krev ani něco takového. Forenzní technici taky říkali, že ani nahoře nic zajímavého není.“

Milo se obrátil ke mně. „Kde je nejbližší železářství?“

„Poblíž žádný takový obchod není. Možná v Santa Monice někde u Bundy.“

Otočil se zpátky k Ramosovi-Martinezovi. „Strážníku, chci po vás jednu věc. Zajeďte do železářství v Santa Monice, kousek od Bundy, a kupte nějaký kvalitní visací zámek a co nejkratší řetěz. Přivezte to sem co nejrychleji.“ Vylovil peněženku a podal mladému policistovi několik bankovek.

„Hned teď, pane?“

„Už teď je pozdě, strážníku. Jeďte a předstírejte, že je to urgentní – kód dva. Ani nevolejte na oddělení, abyste nahlásil svou polohu. Jestli vám někdo bude dělat trable, sveďte to na mě.“

„Bez problémů,“ řekl Ramos-Martinez. „Trable mi nevadí.“

„Opravdu?“

„Ano, pane. To už musí být, aby mi něco nahnalo strach.“

Den zůstal teplý a dalo se očekávat, že ve věžičce bude stejně. Místo toho tam bylo chladno a zatuchle vlhko a v nose se mi usadil zápach, i když tam ve skutečnosti nebyl. Stejný zápach jsem pořád cítil po své první návštěvě v márnici na Mission Road. Nějaký dávný shluk čichových mozkových buněk aktivovaný pamětí.

Milo svěsil hlavu a zamyšleně žvýkal nezapálený doutník. „Tak jo, jsme tady. Obdař mě nějakým oslnivým postřehem.“

„Jestli ten vrah Backera a tu neznámou sledoval, zajímalo by mě, proč udeřil až tady. To schodiště je docela dobře ukryté a on by musel proklouznout nahoru ve tmě a přitom dávat pozor, aby nenadělal hluk. Jelikož Backer a ta neznámá leželi kousek od schodů, riskoval, že ho uvidí nebo uslyší, než se dostane nahoru. A vzhledem k tomu, že byli nad ním, měl velkou nevýhodu. Stačilo by jednou do něj šikovně strčit a skutálel by se dolů.“

Milo se nad tím zamyslel. „Takže možná věděl, že sem s ní Backer chodí souložit pravidelně, a předem se tady ukryl. K čertu, jestli to ti dva dělali s plným nasazením a hlasitě u toho dýchali, vůbec ho nemuseli slyšet.“

„Jestli vrah tohle místo znal, možná tu někdy předtím pracoval. Třeba je to nějaký řemeslník. Možná někdo, kdo znal Backera ze stavební branže. Jestli u někoho najdeme záznam o násilném jednání, sledování nebo sexuálním obtěžování, budeme mít něco, s čím se dá pracovat.“

„Žárlivý protějšek neznámé mrtvé je náhodou stavební dělník?“

„Nebo někdo, kdo viděl Dese s jeho milenkou a začal jí být posedlý.“

„Tady se práce zastavila už přede dvěma roky, takže dotyčný dělník se musel přesunout jinam.“

„Možná někam nedaleko.“

Milo se podíval na hodinky. „Jed už domů, já si to tady celé projdu a počkám, dokud se Ramos-Martinez nevrátí se zámkem a řetězem.“

„A nepustíš dovnitř Doyla Bryczinského.“

„Nikoho sakra nepustím dovnitř,“ řekl. „Krom toho, jsem mezi svými králem. Proč bych nemohl předstírat, že vlastním zámek?“

Robin na mě čekala v obývacím pokoji. Ležela stočená na pohovce a poslouchala, jak Stefano Gordona hraje na starých kytarách Bacha. Bílé hedvábné šaty krásně kontrastovaly s její olivovou pletí. Kaštanové vlasy měla rozprostřené na polštáři. Blanche se jí uvelebila u prsou a světlou hrbolatou hlavičku si položila k její levé ruce.

Obě se mi usmály v ústrety. Když se plochá tvář francouzského buldočka zatváří tak lidsky, je to svým způsobem zneklidňující a některé lidi zaskočí, když Blanche uplatní svůj šarm. Jsem už na to zvyklý, ale přesto mě to občas donutí zapochybovat o standardních představách o vývoji druhů.

„Ahoj, děvčata,“ řekl jsem a oběma jsem dal pusu. Robin na rty a Blanche na temeno hlavičky. Na rozdíl od psa, kterého jsme měli předtím, nabručeného strakatého francouzského buldočka jménem Spike, nemá Blanche sklon k žárlivosti. Poškrábal jsem ji za netopýřím ouškem.

„Vypadáš unaveně, zlato.“

„Jsemj v pohodě.“

„Nevadí, když se půjdeme najíst někam ven?“ zeptala se Robin. \

Ještě jsem nestrávil italský oběd, ale řekl jsem: „Vůbec ne.“

Zajeli jsme do jedné restaurace v horní části Glenu, která je známá dobrým jazzem, kvalitním jídlem a štědře zásobeným barem. Když jsme přišli, kapela měla zrovna přestávku a hudební kulisu vytvářel tlumeně hrající saxofon s příměsí brazilských tónů, možná Stan Getz. Objednali jsme si víno a pohodlně se usadili.

„Co máte za případ?“

Pověděl jsem jí to.

„Holmby. To je blízko.“

„Nehrozí žádné nebezpečí, Robin. Tohle bylo osobní.“

Shrnul jsem jí Backerovy sklony, rozhovory s Holmanovou, Sanfeliceovou a Passantovou.

„Připadají mi jako postavy z telenovely.“

„Don Juan a jeho fanklub.“

„Kdyby byl ženská, dostal by nálepku děvka.“

„Nebo kurtizána,“ řekl jsem. „Nebo vyslankyně hlavního spojence. Záleží na platovém zařazení.“

„V Borodi Lane si nikdo na plat nestěžuje, Alexi. Možná tam tu ženu vzal, protože patřila do bohaté společnosti.“

„Její oblečení tomu neodpovídalo. Napadlo mě, že možná někde v té čtvrti pracovala. Každý, kdo se tam nějakou dobu pohyboval, věděl, že stavba toho domu nepokračuje a zabezpečení je dost laxní.“

Přinesli nám jídlo. Na jeviště se vrátila kapela.

Robin mě vzala za ruku. „Myslím, že bych tě měla pochválit.“

„Za co?“

„Za to, že nejsi don Juan.“

„To si zaslouží ocenění? Fajn, jsem vděčný za každý drobeček.“

„No tak,“ řekla a pohladila mě po tváři. „Pohledný švihák s efektním titulem a bez hypotéky? A to se nezmiňuji o tvých jiných… ehm… kvalitách. Mohl bys randit, jako by byl rok 1999.“

„Obuj si platformy.“

„Ty se nosily v sedmdesátých letech, drahoušku.“

„Vidíš,“ řekl jsem. „Jsem úplně mimo, na sňatkovém trhu bych neměl sebemenší šanci.“

„Ale ano, vedl by sis moc dobře, zlatíčko. Kdybys byl impotentní trouba, bylo by tomu jinak, ale já vím své.“

„To jsem celý já,“ řekl jsem s vážným výrazem. „Sexuální Superman s morálkou světce.“

„Jen se směj,“ řekla. „Já se usmívám.“

10

Domů jsme odjeli najedení a příjemně ovínění. Když jsem Robin přidržel dveře, řekla: „Máš to tady hezké, donchuáne.“

Zhasli jsme, svlékli se a svalili se na postel. Chvíli po milování se Robin ozvala: „Bylo to skvělé, ale příště si vezmu platformy.“

Probudil jsem se ve čtvrt na pět a za pár minut jsem už seděl u psacího stolu a mžoural na podsvícenou obrazovku počítače. Když jsem do vyhledavače zadal adresu na Borodi, objevil se čtyři roky starý článeček v L. A. Design Quarterly.

„Firma Masterson a spol, ze Century City bude hlavním architektem mamutího projektu v Holmby Hills, který bude zahájen letos na podzim. Jeho předmětem bude rezidence o celkové ploše 2600 metrů čtverečních, postavená na pozemku o výměře téměř jednoho hektaru. Rezidence bude sloužit jako sezónní sídlo nejmenovaného zahraničního investora.“

Hlavou mi bleskla pohrdavá poznámka, kterou Marjorie Holmanová pronesla o Helze Gemeinové. Že nemusí pracovat, protože tatíček je německý loďařský magnát.

Možná přeháněla, ale člověk musí být na podobné úrovni, aby si mohl dovolit projekt tak velkého rozsahu.

Zkusil jsem další vyhledávání. Zadal jsem zároveň Gemein a Borodi, ale nic jsem nenašel.

O pět hodin později jsem stál v Milově kanceláři a Milo vrtěl hlavou: „Už jsem to zkoušel přes realitky a nic.“

„A co stavební povolení?“

„Je naprosto legitimní – čtyři roky staré. A ta firma ze Century City – Masterson a spol. – to jsou architekti, ale registrovaným vlastníkem nemovitosti je korporace s názvem DSD Incorporated, se sídlem na Massachusetts Avenue, Washington, D. C. Ta adresa posledních devětatřicet měsíců patří nějakému lobbistovi, co dělá do obchodu se sojovým olejem a o DSD nikdy neslyšel. Nejsou ani v žádném obchodním rejstříku. Možná to byl nějaký pochybný hedgeový fond, který mezitím zanikl.“

„Ten článek zmiňoval zahraničního investora,“ řekl jsem.

„V tom případě byla DSD nějaká holdingová společnost ustavená kvůli daňovému úniku. Měl bych mít z toho těžkou hlavu? Vůbec ne, pokud se to netýká těch dvou mrtvol ve věži.“

Otevřel šuplík stolu a opět ho s bouchnutím zavřel. Couvl s kolečkovou židlí o těch deset centimetrů, které mu umožňoval stísněný prostor, a prsty si promasíroval oční víčka. Jeho miniaturní kancelář bez oken čpěla tabákovým kouřem a stokrát překapávanou kávou, jaká se vařila v hlavní kanceláři detektivů. Přinesl ji ve dvou kelímcích, Ten jeho už byl prázdný, můj stál na stole netknutý. Život je beztak příliš krátký.

„Máš už výsledky pitvy?“

„Těla tam mají v chladicích boxech naštosovaná jako dřevo na podpal. Koroner to nebere jako prioritu, protože způsob smrti je celkem jasný. Stěžoval jsem si, ale vlastně mají pravdu. Rentgen Backerovy hlavy ukázal v jeho mozku fragmenty kulky a u té ženy jde o jasné uškrcení. Nenašli žádnou známku sexuálního napadení. Ale abych to neměl moc jednoduché, jediné otisky nalezené v Backerově autě jsou jeho a její, ale protože ona nemá žádný záznam, jsou k ničemu. Ta ženská nemá ani žádnou charakteristickou jizvu, deformitu nebo tetování. Akorát si už někdy dávno nechala dělat plastiku nosu. Hledal jsem v databázi neznámých obětí i ve všech databázích pohřešovaných osob, ale zatím jsem na nic nenarazil, ani když jsem vzal v úvahu větší frňák. A na pevném disku Backerova počítače nebylo nic než porno, ekologie a architektura.“

„Připadá mi to jako film Woodyho Allena,“ řekl jsem.

„Spíš jako tragédie. Už jsem nechal dva vzkazy těm zpovykaným architektům a zatím čekám, až se mi ozvou. Pojď, zajedeme zjistit, co nám můžou říct sousedé.“

Tentokrát řídil on. „Pro případ, že by se znovu objevili ti parkovací nacisti.“

„Obstaral sis parkovací imunitu?“

Vytáhl z kapsy zmuchlaný lístek. Roztrhal ho na kousíčky a hodil do popelníku. „Stal se ze mě nenapravitelný narušitel zákona.“

Nebýt místem činu, byla by Borodi Lane nádherná klidná ulice zalitá sluncem. Milo zastavil u brány a zkontroloval řetěz. Byl v pořádku.

„Pořád nechápu, k čemu je, když tu někdo půl dne hlídá a o víkendu sem ani nepáchne.“

„Lidé, kteří si mohou dovolit nechat si postavit takový dům, se jen zřídka zabývají běžnými každodenními věcmi. Když jsou navíc někde za oceánem, je pro ně těžké vyznat se v situaci. Nějaký poskok pravděpodobně nařídil podřízenému, ať sežene nějakého otroka, co to tu ohlídá, ale co nejlevněji. Kdosi na dolní příčce firemního žebříčku se pokusil získat skrblením body za snaživost. Krom toho, co by se tady dalo ukrást? Shnilé dřevo?“

„Nejmenovaný zahraniční investor. Tak jo, jdeme trochu poznat lidičky z Borodi Lane.“

Postupně zazvonil na šest zvonků na vstupních branách. Ve třech případech se nikdo neozval a v dalších třech nám domácím telefonem odpověděly Španělsky mluvící hospodyně. Milo je přemluvil, aby vyšly ven, a všem jim ukázal fotografii neznámé ženy.

Dočkal se jen zmatených výrazů a vrtění hlavou.

Naší sedmou zastávkou byla neoplocená tudorovská vila, honosná, ale ne monumentální. Na dlážděném plácku před ní stálo několik aut: značky Bentley, Mercedes Benz, Range Rover, Audi. Dveře nám otevřela mladá bruneta v levandulové velurové sportovní soupravě. Pod matovým podkladovým krémem jí na tváři prosvítaly pihy. Dlouhé hedvábně lesklé vlasy měla nedbale stažené gumičkou. „Jdete kvůli té vraždě?“

„Ano, madam.“

„Madam? Je mi pětadvacet.“

Milo se usmál „Jen matně si pamatuji, že mi kdysi taky bylo pětadvacet.“

Natáhla k němu ruku. „Amy Thalová. Tenhle dům patří mým rodičům. Než odjeli, řekli mi, co se stalo. Máma dokonce chtěla, abych tu nezůstávala ani já, ale řekla jsem jí, ať je v klidu. Vždycky se jim starám o kočky, když jedou do Paříže.“

„Kdy vaši odjeli?“

„Dnes brzy ráno.“ Její úsměv se rozšířil. „Nebojte, neprchají před zákonem, ten výlet si naplánovali už před několika měsíci. Ale jestli je budete chtít vyslechnout, dám vám jejich telefonní číslo i adresu jejich bytu. Ernest a Marcia Thalovi, Rue Saint-Honoré. Podle mě je možné, že cestují pod pseudonymem Bonnie a Clyde.“

Zasmála se.

Milo ne.

„Omlouvám se, nechtěla jsem to zlehčovat. Abych byla upřímná, trochu to nahání strach. Ačkoli to podle mě není až tak překvapující.“

„Ta vražda?“

„Že se tam něco hrůzostrašného stalo.“

„Byly tam problémy už dřív?“

„Celý ten barák je problém. Jen tam stojí, bují v něm plíseň, v noci tam nesvítí žádné bezpečnostní osvětlení, řetěz na bráně je tak dlouhý, že kdokoli může vlézt dovnitř. Můj táta chtěl vlastníka žalovat, ať je to kdo je to.“

„A kdo je vlastník?“

„Slyšela jsem, že nějaký Arab,“ řekla. „Nebo možná Peršan. Někdo z Blízkého východu, nevím to jistě. Zdá se, že to nikdo není schopen zjistit. Ne že bychom trpěli nějakými předsudky, to určitě ne. Tamhle ten dům…,“ ukázala přes ulici, „… ten velký, meruňkově oranžový, patří Nazarianovým a to jsou taky Peršané. Jsou to báječní lidé. Já jen nechápu, proč někdo postavil skelet a už celé dva roky se stavbou nepokračuje. Nikdo to nechápe.“

„Nešušká se mezi místními lidmi, proč ta stavba stojí?“

„Jistěže ano. Kvůli penězům. Copak nejde vždycky o peníze? Tak proč to neprodá? Třeba někomu, kdo by místo té hrůzy postavil něco vkusného.“

„Jo, je to trochu přepísknuté,“ souhlasil Milo.

„Trochu?“ vyjekla Amy Thalová. „Je to totální úlet. Nemluvím o velikosti, z té si legraci neděláme, tohle není South Central. Ale ten styl, to nikdo nechápe, to druhé patro se tam hodí asi jako bradavice. Studuji design – módu, ne interiéry –, ale člověk nepotřebuje designérskou školu, aby poznal, že je něco divné, nabubřelé a skrznaskrz ošklivé.“

„Designu rozumím jako koza petrželi,“ řekl Milo, „ale v tomhle případě to poznám i já.“

Amy Thalová se usmála. „Koza petrželi, to je pěkné. Nicméně to je asi vše, co vám můžu říct, poručíku. Jen tady prokazuji svým rodičům laskavost, protože jedné z koček už je téměř devatenáct let a nechci, aby spadla do bazénu.“

„Můžu vám ukázat jednu fotku?“

„Koho?“

„Jedné z obětí.“

„Jich bylo víc?“

„Dvě,“ řekl Milo.

„Och… Nechcete snad tvrdit, že šlo o nějaké psycho v Mansonově stylu, že ne?“

„Nic takového.“ Vytáhl fotografii mrtvé ženy.

Amy Thalová nakrčila nos. „No tedy.“

„Tak co, slečno Thalová?“

„Nejsem si jistá, ale myslím, že jsem ji tady už viděla. Nepravidelně, nebydlí tady.“

„Není možné, že tady u někoho pracuje?“

„To pochybuji, tady víme jeden o druhém všechno. Viděla jsem ji tu jen dvakrát a vypadala, že sem nepatří.“ Podívala se znovu. „Jo, to je určitě ona.“

„Kdy a kde jste ji viděla?“

„Kdy to bylo… Nedávno. Asi před měsícem? To vám opravdu neřeknu. A kde? Přímo tam. Procházela se kousek od té barabizny. Tím přitáhla mou pozornost, protože tady se nikdo neprochází, nejsou tu chodníky.“ Usmála se. „To je účel, udržet lůzu z dosahu. Bůh chraň, aby tu vzniklo normální sousedství. Nevyrostla jsem tady, bydleli jsme v Encinu. Mí bratři a já jsme vyrůstali v místě, kde byly chodníky, na nich stánky s limonádou a my jsme se kolem proháněli na kole. Jakmile jsme vylétli z hnízda, rodiče usoudili, že tisíc tři sta metrů čtverečních pro dva je skvělý nápad.“ Pokrčila rameny. „Jsou to jejich peníze.“ Ještě jednou sklonila zrak k fotografii. „Opravdu si myslím, že je to ta, kterou jsem tam viděla. Pamatuji si, že jsem si říkala, že je hezká, ale její šaty ne.“

„Viděla jste ji dvakrát?“

„Ale v krátkém rozmezí – asi během týdne.“

„Procházela se,“ konstatoval Milo.

„Nebrala to jako cvičení, nebyla na to oblečená, měla podpatky. A kostýmek. Nepříliš kvalitní. Stačilo by, kdyby jí ho nějaká švadlena upravila na tělo.“

„Co si ještě pamatujete?“

„Počkejte, popřemýšlím… Ten kostýmek byl… šedý. Podle toho, jak se látka nepřizpůsobovala jejímu pohybu, bych usuzovala na větší obsah polyesteru.“

„Procházela se, ale ne kvůli kondici.“

„Prošla kolem, zastavila se a šla zpátky. Jako by na někoho čekala. Vůbec netušíte, kdo to je?“

„Bohužel ne.“

„To je zlé. Chybějící identifikace vám dokáže případ zamotat, že? Hodně se dívám na kriminální seriály.“

„Nestálo někde poblíž auto?“

„Nevšimla jsem si. Hmm, to je možná další důvod, proč jsem si ji všimla. Kdo normální nejezdí autem, ale chodí pěšky?“

Přešli jsme ulici a zkusili ještě jednu rezidenci. Nikdo nebyl doma.

Krátké rozhovory s dalšími hospodyněmi, jedním nefalšovaným olivrejovaným komorníkem a dvěma osobními asistentkami, na které se nám podařilo dozvonit v dalším bloku domů, nevedly k ničemu, ani jeden z nich mrtvou ženu nepoznal.

Když jsme seděli zpátky v Milově neoznačeném policejním autě, zkusil se znovu dovolat do firmy Masterson a spol. Tentokrát se mu to podařilo. „U telefonu poručík Sturgis. Volal jsem vám už včera kvůli místu činu na Borodi Lane – místu zločinu. Je to rozestavěný dům a vaše firma je uvedena… Madam, tohle je případ vraždy a já potřebuji – ano, slyšíte správně, případ vraždy – a já potřebuji vědět… Dobře, počkám.“

Uplynula minuta. Dvě, tři, šest. Spojení se přerušilo.

Milo sešlápl naprázdno plyn, pak se rozjel, ohlédl se na rozježděnou hlínu, zvlněnou překližku a žlutou policejní pásku. „Můj dům, můj hrad. Dokud se něco nestane.“

11

Masterson & spol.: architektura, design, výstavba budov. Firma sdílela se dvěma investičními společnostmi šesté patro neosobního věžáku na Century Park East.

Vstupní hala firmy byla ukázkou souhry světlého dřeva a nerezové oceli. Od ostatních prostor ji oddělovala skleněná stěna. Podlaha byla z litého betonu. Sedací souprava ve tvaru písmene C měla čalounění z černého denimu a konstrukci z šedé žuly.

„Opravdu útulné.“ konstatoval Milo sarkasticky. „Norman Rockwell by slintal blahem.“

Okno za skleněnou stěnou skýtalo otevřený pohled na Boyle Heights a dál. Chvíli trvalo, než jsme našli zvonek – malinký nerezový hrbolek, který jako naschvál splýval s okolím.

Milo na něj zatlačil. Neslyšeli jsme žádný zvuk.

Ozval se ženský hlas s lehkým cizím přízvukem. „Masterson a spol.“

„Ještě jednou dobrý den. Poručík Sturgis.“

„Předala jsem váš vzkaz panu Kotsosovi.“

„V tom případě si promluvím s panem Kotsosem.“

„Obávám se…“

„To byste měla. Jestli se sem budu muset vrátit, přijdu s povolením k prohlídce.“ Nahrbil se jako opice a uhodil se pěstí do hrudníku.

„Pane…“

„Budu potřebovat vaše jméno kvůli žádosti.“

Ticho. „Vteřinku.“

Časový údaj uvedla automaticky, ale příliš se nespletla. O dvě vteřiny později vešel do haly malý zavalitý muž a usmál se nám v ústrety.

„Pánové, těší mě, jmenuji se Markos Kotsos.“ Mluvil hlubokým hlasem, který se tvořil někde v trávicím traktu a ven vycházel skoro jako říhnutí. Také mluvil s přízvukem, ale jiným než jeho recepční. Ten jeho byl silnější, pocházel odkudsi ze Středomoří.

Vzhledem k chladnému stylu vstupní haly a předmětu jeho podnikání jsem očekával hubeného vysokého muže, oblečeného v černém, se značkovými brýlemi Porsche a multifunkčními náramkovými hodinkami. Markos Kotsos měl na sobě hodně pomačkaný bílý kaftan a pytlovité kalhoty z hnědého plátna, sandály bez ponožek a kovové rolexky. Byl středního věku a na jeho necelých sto sedmdesát centimetrů připadalo dobrých sto kilogramů živé váhy. Příliš tmavé vlasy měl upravené ondulací a sytý šafránový odstín podél okrajů obličeje napovídal, že přirozenému opálení hodně pomohl samoopalovací krém.

Sedl si na žulovou židli a ruce složil do širokého klína. „Omlouvám se, jestli jste měli nějaké potíže. Co pro vás mohu udělat?“

Milo začal: „Jsme tady kvůli…“

„Elena mi to už řekla, kvůli vraždě na Borodi.“ Kotsos si povzdechl. „Ten projekt pronásleduje od začátku smůla. Věřte mi, litujeme, že jsme to vzali.“

„Kdo je klient?“

„Kdo byl zavražděn?“

„Otázky budu klást raději já, nevadí?“ řekl Milo.

„O ano, samozřejmě,“ souhlasil Kotsos.

Ticho.

„Pane Kotsosi?“

Kotsos smutně zavrtěl hlavou. „Bohužel, s těmito údaji vám nepomohu. Máme smlouvu o utajení.“

„S kým?“

„S klientem. Byla uzavřena po zastavení stavby.“

„Která strana to navrhla?“ zeptal se Milo.

Kotsos si olízl rty. Baculaté prsty vyťukávaly na tlustém stehně nějaký rytmus. „Pro nás je extrémně neobvyklé pracovat na stavbě obytného objektu. Zabýváme se stejně tak vývojem a koncepcemi jako architekturou, takže projekty, které bereme, jsou rozsáhlé, komplexní a většinou mezinárodní.“

„Mezinárodním myslíte Blízký východ?“

Kotsos si přehodil nohu přes nohu a podepřel si ji podpatkem sandálu. „Pročetl jste si naše webové stránky, ano? Takže víte, že hlavním cílovým místem našich projektů je Dubaj, protože to je fascinující lokalita, kde se dost unikátním způsobem protínají finanční možnosti a estetická podnikavost.“

„Dobré nápady a peníze, které je umožňují.“

Kotsos se usmál. „Proto bude hotel AI Masri Majestic unikátní a velkolepý počin stavebního inženýrství vzbuzující úctu a obdiv a bude se honosit aspoň deseti hvězdičkami. Vrtáme v Zálivu čtyři sta metrů hluboko, abychom dostatečně zapustili pylony.“

„To je skutečně obdivuhodné,“ řekl Milo.

Úlisný pochlebovač, když chce dosáhnout svého.

„Bude to průkopnické dílo, poručíku. Doslova i obrazně. Našli jsme zcela nový způsob, jak celou konstrukci podepřít… Ale tohle vás určitě vůbec nezajímá, jste tu kvůli vraždě.“ Podařilo se mu ten výraz vyslovit jako něco naprosto banálního. „Spojené se stavbou, se kterou už roky nemáme nic společného.“

„Desmond Backer,“ řekl Milo.

„Kdo?“ Kotsos ani nemrkl.

„Jedna z obětí.“

„Bylo jich víc?“

„Dvě.“

„To je mi líto. Ne, to jméno neznám.“

„Byl to architekt.“

„Architektů jsou spousty,“ řekl Kotsos.

„Jenomže tenhle zemřel ve vaší stavbě.“

„Bývalé.“

„Stavební povolení zní na firmu DSD s, r. o.“

„Jestli je to v zápisu, pak to bude pravda.“

„Měli bychom snad věřit něčemu jinému?“

Zaváhal. „Ne.“

„Pane Kotsosi?“

„Záznam mluví sám za sebe.“

„Povězte nám o DSD.“

Kotsos zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, pánové, ale s ohledem na dohodu o důvěrnosti informací…“

„Nemůžete nám ani říct, co jsou zač?“

„Je mi líto.“

„Uzavřeli jste obchodní dohodu, jenže teď už jde o kriminální záležitost.“

„Poručíku, rád bych vám pomohl, ale podmínky jsou jednoznačné a v sázce je opravdu hodně.“

„Velké peníze.“

Kotsos neodpověděl.

„Žalovali jste DSD o dost velkou nezaplacenou částku. Souhlasili s vyrovnáním, ale platí ve splátkách a použijí jakoukoli výmluvu, aby mohli splácení zastavit.“

Kotsos si opět povzdechl. „Není to jednoduché.“

„Existuje nějaký důvod, proč podezřívat DSD, nebo kohokoli s nimi spojeného z nějakého zločinného chování?“

Kotsos chvíli přemýšlel, pak se mu náhle rozjasnil obličej a tleskl. „Dobře, něco vám řeknu, protože nechci, abyste si mysleli, že něco důležitého skrývám. Pokud jde o tu vraždu, nemůžu na nikoho jednoznačně ukázat prstem. Absolutně ne. Věřte mi, kdybych mohl, udělal bych to – nikdo nemůže schvalovat vraždu, život je příliš drahý. Ale na druhou stranu, kdybyste vyšetřovali finanční záležitosti…“ Usmál se a položil si prst na ústa. „Už jsem toho řekl dost.“

Milo vytáhl notes. „Jde o vraždu, pane Kotsosi. Finance mě nezajímají. Co kdybyste mi řekl jména některých lidí, kteří pro DSD pracují?“

Kotsos zavrtěl hlavou a vypadalo to nefalšovaně kajícně.

„V tom případě vám řeknu další jméno já, pane Kotsosi: Helga Gemeinová.“

„Kdo je to?“

„Šéfová Desmonda Backera. Její firma se jmenuje Gemeinová, Holmanová a Cohen.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel,“ řekl Kotsos.

„Věnují se ekologické architektuře.“

Kotsos si odfrkl. „To jsou nesmysly.“

„Ekologie je nesmysl?“

„Vyčleňovat ekologickou architekturu jako samostatný koncept, jako by to bylo něco nového, je pozérské a hloupé. Už Řekové a Římané – a Hebrejci a Féničané a Babyloňané, stejně jako každá jiná významnější civilizace – zahrnovali do návrhů staveb přírodní prvky. Od Šalomounova chrámu až po mayské pyramidy. Je to lidská přirozenost. Máme to zakódované v genech.

Musím se zmiňovat o renesanci? Nepřipadají vám snad tříúrovňové kostely v Římě půvabně harmonické a organické, přestože se vzhledem k různým nepředvídatelným událostem vyvíjely postupně?“

„Berete mi slova z úst.“

„Chci tím říct, poručíku, že všechno, co je na projektování dobrého, souvisí s harmonií. Všechno to chvástání ohledně přírodních materiálů je… nesmysl.“ Zamával baculatýma rukama. „Cement je přírodní, pochází z písku. Pískovec je přirozený. Znamená to, že jsou cement a pískovec optimální materiály pro každý účel? Máme na naše pylony v Dubaji použít pískovec?“ Chraptivě se zasmál. „Každý architekt hodný toho jména bere v potaz prostředí a pokouší se do něj stavbu přirozeně začlenit.“ Naklonil se k nám. „Víte, co se z ekologie stalo, poručíku?“

„Co, pane Kotsosi?“

„Kult ignorantů. Používají recyklovaný karton, jako by šlo o platinu. Odkrývají potrubí, sázejí trávu na střechu, nahrazují jemně opracované dřevo surovým. Když někdo regeneruje odpadní vodu, stává se tím automaticky úctyhodným asketou? Kult, poručíku. Směšně sebevědomý a po estetické stránce falešný.“

„Smog vás neznepokojuje?“

„Tím, že o smogu řekneme, že je ošklivý, ho nevyřešíme. Není to nic nového pod sluncem. Jediná smysluplná otázka je, kdo a jakou optikou se na něj zrovna dívá.“

Během plamenného proslovu se posunul až na okraj židle. Pod opálením zbrunátněl.

„Takže jste nikdy neslyšel o Gemeinové, Holmanové a Cohenovi?“

„Nikdy. Kde mají sídlo?“

„Ve Venice.“

„Venice… Benátky. Do těch jezdím, ale do těch italských.“

„Jste velká firma,“ řekl Milo. „Kolik máte partnerů?“

„Nikdy jsem to nepočítal.“

„Na dveřích nejsou uvedena žádná jména.“

„Tohle není hlavní kancelář.“

„A k čemu tedy slouží?“

„Setkáváme se tu s lidmi ze západního světa.“

„Když budu tipovat desítky partnerů po celém světě, je to slušný odhad?“

„Docela slušný.“

„Přihoďte k tomu všechny asistenty a mluvíme o spoustě lidí, pane Kotsosi. Takže i kdyby u vás Desmond Backer žádal o práci, nemusel byste o tom vědět.“

Kotsos propletl prsty. „Kdyby ho najala tato kancelář, věděl bych o tom.“

„Co když jste ho odmítli?“

Kotsos se zatahal za kaftan. „Malý moment.“

Za šest minut byl zpátky. „Nemáme žádný záznam o někom jménem Desmond Backer, kdo by u nás žádal o práci. Ale při vší úctě, takovou možnost nemůžu vyloučit. Nenecháváme si papírové záznamy zamítnutých žadatelů.“ Křivě se usmál. „V zájmu záchrany lesů bychom je měli vyřezávat do překližky. Jestli mě teď…“

„Zahrnují vaše mezinárodní aktivity i Německo, pane Kotsosi?“

„Všechno je na webových stránkách. Opravdu už musím jít. Večer mi odlétá letadlo do Atén a ještě si musím sbalit.“

„Přestavujete Akropolis?“

Kotsos se rozchechtal. „Byla by to zajímavá výzva, ale ne. Jedu si užít maminčiny kuchyně. Zítra má narozeniny a nenávidí restaurace.“

„Takže bude spanakopita, keftédes, skordalia?“

Kotsos přivřel oči. „Jste gurmán, poručíku?“

„Spíš velký jedlík.“

Kotsos se podíval na své objemné břicho. Dva zápasníci sumo tváří v tvář proti sobě. „Souhlasím, poručíku, není nad občasné lukulské hody. Rád jsem si s vámi povídal.“

„Ještě jednu věc.“ Milo vytáhl fotografii mrtvé ženy.

Markos Kotsos přimhouřil oči. Nasadil si na kořen masitého nosu cvikr se zlatými obroučkami. Zamračil se, sáhl do kapsy kalhot a vytáhl bílý dálkový ovladač o velikosti zápalkové krabičky.

Bylo na něm jediné červené tlačítko. Stiskl ho. Skleněné dveře se s cvaknutím otevřely.

„Pojďte raději dovnitř.“

Následovali jsme Kotsose kolébajícího se chodbou, která byla obložena ebenovou dýhou a ověšena velkými nástěnnými fotografiemi firemních projektů. Letoviska, kancelářské komplexy, vládní budovy v Hongkongu, Singapuru, Emirátech a bohatých ropných sultanátech, jako je Brunej a Sranil. Vzdor řečem o harmonii představovaly budovy zlověstně působící sbírku: hrozivé megality, mrakodrapy se střechami připomínajícími žraločí tlamy, monstra s cimbuřím opancéřovaná ocelí a zdobená zlacením, spousta mramoru, žuly, onyxu. V některých případech se design původně inspiroval klasickými prvky, ale rychle se vrátil k chladné, brutální předzvěsti darwinovské budoucnosti.

Kořist pro vítěze. Čím vyšší a širší, tím lepší, troufalost je božská.

Proti tomu všemu byl dům na Borodi Lane i při vší své přeplácanosti palácovými prvky jen hravou imitací klasiky, která se k tomu ostatnímu nehodila. Neseděla ani smlouva o utajení, jejíž cílem údajně bylo získat zpátky peníze, které byly jen kapkou v moři v porovnání s typickými zakázkami firmy.

Kotsos přidal do kroku, fotografii stále držel v ruce a pleskal si s ní o bok. Pospíchali jsme za ním kolem tuctu neoznačených kancelářských dveří. Za všemi bylo ticho. Možná byly zvukotěsné, ale spíše mi připadalo, že za nimi nikdo není. Na konci chodby blokovala přímý vstup do Kotsosovy rohové kanceláře mladá, asi třicetiletá žena se slámově žlutými vlasy. Měla na sobě přiléhavý švestkově modrý kostým a seděla za černým stolem, na kterém ležel otevřený růžový notebook. Když jsme k ní došli, ještě chvíli pokračovala v psaní, než se uráčila vzhlédnout.

„Eleno,“ oslovil ji Kotsos a položil před ni fotografii, „jak se jmenovala tahle žena?“

Elena bez zaváhání odpověděla: „Brigid Ochsová.“

„Máte dobrou paměť,“ řekl Milo.

„To mám,“ odpověděla Elena. Kovově znějící slovanský hlas podbarvený pohrdáním.

„Je mrtvá, Eleno.“ řekl Kotsos.

„To jsem pochopila.“

„Povězte nám o ní něco.“

„Co říct? Byla to pohroma.“

„Jak to?“

„Přijali jsme ji jako pomocnou pracovní sílu. Nemusela dělat nic složitého, jen tu a tam brát telefony a pomáhat, s čím bylo třeba, když jsem cestovala s panem Kotsosem nebo jsem se z jakéhokoli důvodu musela vzdálit od stolu. Její posudek byl působivý. Pracovala jako sekretářka pro eBay, Microsoft a dvě firmy zabývající se rizikovými investicemi v Los Gatos a připadala nám bystrá a horlivá. Později jsme zjistili, že nic z toho není pravda. Tím jsme s tou agenturou skončili.“

„Eleno, to jsem vůbec nevěděl…“

„Nebylo třeba. Chráním vás před takovými věcmi.“

„Která agentura…,“ začal Milo.

„Kersey a Garland. Už jejich služby nevyužíváme.“

„Čím omluvili, že ji neprověřili?“

„Stali se její obětí stejně jako my.“ Odfrkla si. „Kdyby se ale doopravdy snažili, zabránili by spoustě potíží.“

„Co přesně dělala Brigid špatně?“ zeptal se Milo.

Elena se obrátila ke Kotsosovi. „Připravte se na nejhorší: Přistihla jsem ji někde, kde neměla co dělat.“ Poklepala na okraj notebooku.

„To snad ne,“ polekal se Kotsos.

„Nebojte se, k ničemu se nedostala.“

„Slídila v počítačích?“ zeptal se Milo.

„Nebyl důvod, aby otevírala soubory. Jejím úkolem bylo plnit mé požadavky.“

„Jak jste ji přistihla?“

„Díky úžasnému programu, který hlídá údery do klávesnice,“ řekla. „Každý pohyb, který udělala, byl sledován. Dělám to běžně. Abych chránila obchodní tajemství.“ Obrátila se zpátky ke Kotsosovi. „Vidíte? Není důvod se znepokojovat.“

„Ano, ano, děkuji,“ reagoval.

„Slídila ještě někde jinde než ve firemních souborech?“

„Nikde.“ řekla Elena. „A nedostala se dál než k adresám, které si mohla najít kdekoli ve veřejných spisech. Protože já mám každý soubor zaheslovaný. Ale o to nešlo. Neměla tam co strkat nos.“

„Koho jste vzali na její místo?“

„Nikoho. Nechci žádnou pomoc, školit někoho nového nestojí za ten čas a námahu.“

„Co nám o ní můžete ještě říct?“ zeptal se Milo.

„Měla špatný vkus, pokud jde o oblečení,“ řekla Elena. Podívala se na Milovu zmačkanou polyesterovou kravatu, pytlovité kalhoty a usmála se. Kotsosovu zmačkanému oděvu nevěnovala jediný pohled.

„V čem měla špatný vkus?“

„Spatné látky, špatný střih, nedbalé kombinování. Teď, když je tolik obchodů a internet, neexistuje pro špatné oblékání žádná omluva. Mělo mě napadnout, že se ta její nedbalost projeví i v práci.“

„Její chování mi připadá spíš prohnané než nedbalé.“

„Ano, asi máte pravdu.“

„A co Desmond Backer?“

„Kdo?“

„Architekt, který zemřel spolu s ní.“

„Architekt,“ opakovala Elena. „Možná trpěla nějakým druhem fixace.“

Markos Kotsos se ozval: „No samozřejmě. Architekti jsou skvělí chlapíci.“

Elena se uculila. „Váš odvoz limuzínou na letiště a vyzvednutí v Aténách jsou potvrzeny. Pro vaši matku jsem vám objednala kosatce. Modré, doufám, že to bude v pořádku.“

„V nejlepším. Děkuji vám.“

„Mohli bychom dostat adresu té agentury?“ požádal Milo.

„To není třeba,“ řekla Elena. „Sjeďte výtahem do přízemí.“

Zatímco jsme čekali na výtah, prošel kolem muž v proužkovaném obleku a nervózně se popotahoval za vlasy.

„Znáte firmu Masterson a spol.?“ zeptal se Milo.

Finančník se zastavil. Zamračil se. Zamumlal: „Město duchů,“ a pokračoval v chůzi.

Cink. Nastoupili jsme. „Masterson je v podstatě zúčtovací kancelář pro západní pobřeží,“ řekl jsem.

„Jen Kotsos a tahle semetrika. Možná perou peníze pro ropný kartel nebo provozují mezinárodní síť obchodu s lidmi nebo lobbují pro nějakou kanibalskou diktaturu. Otázka je, co tak zajímalo Brigid Ochsovou?“

„DSD mívala sídlo ve Washingtonu. Čím dál víc to zavání mezinárodními intrikami.“

Milo si promnul obličej. „Není nad to mít kamarády, jako jsi ty.“

Firma Kersey a Garland, vyhledávání pracovníků a konzultace v oblasti lidských zdrojů, byla zastrčená v rohu budovy hned za bufetem a kousek od veřejných záchodků.

Starší žena s unaveným obličejem, která seděla za recepčním pultem, se podívala na fotografii, kterou jí Milo ukázal. „Panebože, zase ta. Co provedla tentokrát?“

Cedulka na stole prozrazovala její jméno – Jody Millanová. Vedle stál neuspořádaný shluk zarámovaných fotografií vnoučat oblečených v maškarních kostýmech.

„Zase?“ zeptal se Milo.

„To je prostě Brigid Ochsová. Už jsme se jí zbavili.“

„Někdo se jí zbavil nadobro.“

„Prosím?“

„Někdo ji zabil.“

Jody Millanová zbledla. „Můj bože…, to je… ať už to nazýváte jakkoli… posmrtná fotografie? Neměla jsem brýle.“

„Poznala jste ji i bez nich.“

„Podle toho, co jsem viděla, ale…“ Vytáhla brýle. „Ó můj bože, dělá se mi špatně. Kdo to udělal?“

„Proto jsme tady, abychom to zjistili.“

„Tak to jste na špatném místě. Už dlouho u nás není.“

„Od té doby, co zalhala o svých doporučeních kvůli práci u Mastersona.“

„To ona vás sem poslala,“ řekla recepční. „Ta Ruska. Mohlo mě to napadnout. Vsadím se, že na nás ráda ukázala prstem. Čekala na sebemenší uklouznutí, nemohla se dočkat, až nám dá padáka.“

„Elena?“

„Tu práci jsem ji sehnala já a jí se to sakra vyplatilo, nemyslíte?“

„Co tím myslíte?“

„Začala jako šéfova sekretářka a nakonec ho chytla na udičku.“

„Ten šéf je pan Kotsos? Je tedy paní Kotsosová?“

„Už čtvrtá,“ řekla Millanová. „A je bezpochyby rozhodnutá, že poslední.“ Zlomyslně se usmála. „Zajímáte se o ni? Na Brigid byla naštvaná až k nepříčetnosti.“

„Je něco zajímavého v její minulosti?“

Millanová zvedla tužku. „Popravdě řečeno ne. Byla eso. Pracovala u Kinseyho pro lidi z vedení a odváděla prvotřídní práci. Připouštím, že měla právo být naštvaná. Ale Brigid byla naprosto přesvědčivá. Ani Elena na nic nepřišla.“

„Brigid byla asi výborná herečka.“

„V tomhle městě se s tím setkáváme často, divil byste se, kolik falešných titulů už mi prošlo rukama. Ale Brigid na to nešla takhle, vůbec ne.“

„Nepředváděla se.“

„Právě naopak – byla tichá, chovala se slušně, na nic si nehrála. Byla to moc pěkná dívka, ale příliš toho nevyužívala. Skoro jako by se chtěla vyhnout pozornosti. Vím, že bychom si měli všechny údaje prověřovat, ale Elena byla netrpělivá, chtěla někoho hned.“

„Mohli bychom vidět její žádost?“

„Omlouvám se, ale nenecháváme si dokumentaci lidí, kteří už od nás odešli.“

„Recyklujete?“

„Není třeba si nechávat starou veteš. Mohu vám říct, co o sobě tvrdila, protože jsem vstupní pohovor vedla osobně. Asi bych se tím neměla chlubit. Nehodlám se ale kát. Připadala mi bystrá, klidná, dobře mluvila a dychtila vyhovět. Příliš se nevrtám v osobních údajích, ale ráda dám na vlastní dojem z člověka, dělám si vlastní obrázek. Proto jsem se jí zeptala na pár biografických údajů, minulost, společenský život. Řekla mi, že je sama a je tomu ráda. Napadlo mě, že se možná nedávno rozvedla nebo má za sebou nehezký vztah. Povídala, že vyrostla v severozápadní části pacifického pobřeží. Tvrdila, že pracovala pro vedoucí asistenty Billa Gatese, pak že se přestěhovala do Los Gatos a strávila nějakou dobu u firmy zabývající se rizikovými investicemi do technologií, pak pracovala u eBay, kde organizovala správu webových stránek. Připadalo mi, že její dovednosti přesně vyhovují tomu, co Elena tvrdila, že požaduje.“

„Tvrdila?“

„Věřte mi, tu ženskou nic neuspokojí,“ řekla Millanová. „Pravda je taková, že tam nahoře nechce nikoho jiného než sebe a Kotsose. Ačkoli kdybyste se mě na to zeptali, řeknu vám, že je gay.“

„Zvláštní pár,“ konstatoval Milo.

„Ale no tak,“ usmála se Millanová. „Tohle je přece L. A.“

„Kanceláře té jejich firmy vypadají docela opuštěně,“ řekl jsem.

„Je to tam jak v hrobce,“ řekla Jody Millanová. „Jednou za uherský rok tam někoho uvidíte, ale jedinými konstantami jsou Kotsos a Elena. A jejich jediní klienti jsou bohatí cizinci. Chodí spolu ven na oběd a nestydatě se k sobě mají.“

„Jací bohatí lidé?“ zeptal se Milo.

„Většinou Arabové, někdy jsou oblečeni v těch jejich hábitech a na hlavách mají takové ty šátky. Jako šejkové. Možná to jsou šejkové.“

„Poslala jste Kotsosovi i jiné uchazeče o zaměstnání?“

„Na dočasnou práci,“ odpověděla. „Před Elenou. Děvčata se smyslem pro pracovní etiku. To vám garantuji.“

„Takže Brigid Ochsová byla první po nástupu Eleny.“

„Elena prohlásila, že jí práce narostla do takové míry, že potřebuje pomoc, aby mohla častěji cestovat s Kotsosem.“ Zavrtěla hlavou. „Pyšním se tím, že dokážu lidi dobře přečíst, ale tentokrát jsem opravdu naletěla. Ukázalo se, že všechno, co mi Brigid napovídala, byl podfuk, včetně čísla sociálního pojištění.“ Rozjasnila tvář. „To možná ještě pořád mám. Ale nejspíš vám nijak nepomůže.“

„Proč ne?“

„Když jsem zjistila, že mě podvedla, pustila jsem se do pátrání. Číslo patří jedné ubohé holčičce, která se narodila ve stejném roce jako Brigid. Zemřela v pěti letech. Počkejte.“

Odešla do zadní kanceláře a vrátila se se šanonem. „Tady je to. Sara Gonsalvesová.“

„Zeptala jste se na to Brigid?“

„Chtěla jsem, ale číslo, které mi dala, bylo odpojeno.“

„Jakou uvedla adresu?“

„V Santa Monice. Ukázalo se, že jde o domovní schránku a že tam už dlouho nikdo nebyl.“

„Zemřela spolu s jinou osobou. Mužem jménem Desmond Backer.“

„Toho neznám. Zapletla se Brigid do něčeho nezákonného?“

„O tom nemáme žádný důkaz.“

„No,“ uzavřela Jody Millanová. „Určitě nebyla počestná občanka.“

Sešli jsme po schodech do podzemního parkoviště.

„Brigid Ochsová,“ řekl Milo. „Jaká je šance, že je to její pravé jméno?“

„Ať už byla kdokoli, zjevně se zajímala o projekt na Borodi a o DSD.“

„Mezinárodní intriky… Dobrá, nastal čas zavolat si a požádat o pár laskavostí.“

Prolistoval notes, našel příslušné číslo, vyťukal ho a nechal vzkaz pro někoho jménem Hal.

Když jsme nastoupili do auta, zkusil zavolat Moe Reedovi, dostal se do hlasové stránky, spokojil se se svou další příležitostnou detektivní zálohou Seanem Binchym a požádal ho, aby prošel databáze včetně sociálního zabezpečení, a pokusil se najít Brigid Ochsovou.

Binchy se ozval zpátky za deset minut. „Nikde jsem ji nenašel, poručíku. Existuje nějaká Brigitte Oakeová, která sedí v Sybil Brand a čeká na soud kvůli držení kokainu s úmyslem dalšího prodeje. Má dlouhý seznam trestů za překupnictví a drogy, ale je jí devětačtyřicet. Číslo sociálního zabezpečení bylo k ničemu, řekli mi, že bylo zneplatněno kvůli zneužití. Pokusil jsem se získat informace o té pětileté Sáře Gonsalvesové, ale jako by nikdy neexistovala. Z nějakého důvodu mám pocit, jako by jim někdo řekl, ať nespolupracují, ale možná jsem už paranoidní.“

„Věř svým instinktům, Seane.“

„Učím se to, poručíku.“

12

Asi kilometr před stanicí Milo odbočil z cesty a zajel k restauraci s rychlým mexickým občerstvením na bulváru Santa Monica. Zhltl dvě placky burritos naplněné „ve vánočním stylu“ červenou omáčkou a zelenou salsou verde, zalil je mega-kolou a znovu si nechal dolít. „Všechny ty řeči o ekologii mě nutí šetřit energií. Do budoucna.“

Hal, kterému Milo nechával vzkaz, se neozval. Na stole ležel vzkaz od Seana Binchyho. „Na internetu jsem neměl štěstí.“ Milo přesto spustil Google a zkusil najít něco o Brigid Ochsové, pak udělal totéž s DSD s, r. o.

Bezvýsledně.

„Možná nejde o žádné velké intriky a Brigid jen chtěla seznam firemních kontaktů, aby mohla pomoci Backerovi najít si práci,“ řekl jsem.

„A mezitím si spolu užívali v hromadách práchnivějícího luxusního dřeva?“

„Jakým způsobem většinou zaměstnanci zneužívají firemní počítače?“

„Koukají na pornostránky.“

„Možná je vzrušuje překližka.“

Milo se opřel a začal si kroutit uchem. Přestal, až když bylo úplně nachové. „Zkusíme znovu Backerovu sestru.“

Vytočil číslo a po chvilce zavěsil. „Scott a Ricki a Samantha a haf haf haf.“

Zpětným vyhledáním telefonního čísla si zjistil v adresáři jméno: Scott A. Flatt.

To ho zavedlo na rodinné webové stránky, které obsahovaly stejné fotografie z dovolené, jaké jsme viděli v Backerově bytě, několik dalších snímků malé Samanthy, teď už tříleté, a fotogalerii z cestování po národních parcích, Havaji, Londýně a Amsterdamu.

Scott a Ricki Flattovi byli učitelé na základní škole.

„Školy mají prázdniny a učitelé mají volno,“ podotkl jsem. „Mohou být kdekoli.“

„To pro ně bude báječné uvítání zpět doma.“ Otočil se s židlí a málem narazil do stěny.

„Brigid agentuře řekla, že vyrostla na severozápadním pacifickém pobřeží. Šikovní lháři zakomponují do svých historek i kousek pravdy, takže tahle část je možná skutečná. Mohlo jít o opětovné setkání starých přátel. Chtěla si připomenout staré zlaté časy, kdy ona a Des parkovali pod hvězdami.“

„Pod hvězdami je jedna věc, Alexi. Ale proč sakra na staveništi?“

„Možná byli oba jako děti divocí a rádi porušovali zákazy.“

„Přepadla je nostalgie?“

„Když člověk dosáhne třicítky a v jeho životě se nic vzrušujícího neděje, může mít nostalgie své kouzlo. Jestli Backer znovuprožíval svůj život, mohlo by to vysvětlovat, proč porušil zásadu nevázat se v delších vztazích.“

Zatelefonoval na informace o telefonních číslech a zeptal se na záznamy Backera a Ochsové. Práskl sluchátkem, zavrtěl hlavou, zavolal na policii v Port Angeles a chvíli si povídal s přátelským policistou, který se jmenoval Chris Kammen a mluvil příjemným hlubokým hlasem. Kammen nevěděl nic, co by Milovi pomohlo, ale slíbil, že se poptá.

„Neformální sex kvůli nostalgii?“

„Silná mezilidská chemie může přetrvávat,“ řekl jsem. „Ale jestli měla Brigid poměr s nějakým jiným mužem, mohla se druhá kapitola vztahu zkomplikovat.“

„Údajná Brigid. Kdoví, jaké je její pravé jméno? Myslím, že je čas vyjít s tím na veřejnost. Je nějaký důvod, proč bych neměl?“

Než jsem stihl doříct: „Já žádný nevidím,“ držel opět sluchátko v ruce a volal do Parkerova centra.

Po třech krátkých rozhovorech s níže postavenými zaměstnanci ho přepojili k zástupci šéfa Henrymu Weinbergovi. Z Weinbergova hlasu byla slyšet samolibost získaná prací na nejvyšších postech. „Zdá se, že jste se nikam nedobrali.“

„Je to obtížný případ.“

„Ale takové jste měl přece rád.“

„Odtud potud.“

„Potud, že se dál nedokážete pohnout z místa, že? Možná bych byl ochoten do jisté míry se angažovat, ale žádná stanice neodvysílá posmrtný snímek – pro civilní osoby je až příliš realistický. Nemáte výtvarníka, který by dokázal upravit tu fotografii tak, aby oběť vypadala jako živá?“

„Někoho najdu.“

„Tak udělejte svůj domácí úkol,“ řekl Weinberg, „a pak mi zavolejte.“

Mílovou první volbou byla samozřejmě Petra Connorová, protože než nastoupila k policii, pracovala jako komerční výtvarnice a měla opravdu talent. Jenže když jí zavolal do kanceláře, ke své smůle zjistil, že je na dovolené se svým přítelem Erikem Stahlem. Při dalším hledání narazil na policistu Henryho Gallegose z Pacifické divize, který byl podle známek z univerzity Santa Monica hotový Rembrandt. Gallegos byl se ženou a dvěma batolaty na jednodenním výletu v Disneylandu, ale souhlasil, že před šestou dorazí, pokud ho nezdrží dopravní zácpy.

„Nejde o nic umělecky složitého, že ne?“

„Jen ji upravte tak, aby nikoho nevyděsila.“

„Minulý týden jsem si při fotbalu zlomil prst,“ řekl Gallegos. „Ale i tak mi to jde docela dobře.“

Ten večer jsem si doma pustil pozdně večerní zprávy, které mě zavalily množstvím politických i přírodních katastrof, a vyslechl jsem si děsivý příběh zneužívaného dítěte, který mě přinutil televizi vypnout a doufat, že do toho nebudu zatažen.

Zahrál jsem si na kytaru, přečetl pár časopisů z psychologické branže. Sedl jsem si s Blanche a poslouchal cédéčko s Anat Cohenovou, která střídavě hrála na klarinet a saxofony. Několikrát jsem si přehrál skladbu ‚Cry Me a River‘, protože to je úžasná píseň. S Robin jsme snědli kuře s bramborovou kaší, dopřáli si dlouhou koupel a pak jen tak lenošili. Když začala o půlnoci zívat, šel jsem si lehnout zároveň s ní a podařilo se mi spát až do sedmi hodin ráno.

Našel jsem ji v kuchyni, jedla housku a pila kávu. Televize byla naladěná na nějakou místní ranní show. Mladé ženy s pěknými tvářičkami brebentily o celebritách a receptech a posledních trendech v hudbě, která se dá stáhnout z internetu.

„Zrovna jsi propásl zprávy, ukazovali tam tvář té dívky.“

„Bylo to dobře provedené?“

„Nevím, jak vypadá ve skutečnosti, ale po kreslířské stránce to bylo dobré. Tak trochu ve stylu pouličního malíře.“

Projel jsem různé kanály a na jednom se mi podařilo chytit poslední část vysílaných zpráv. Henry Gallegos asi neodvedl nejlepší práci svého života, ale podobu vystihl dostatečně.

Zkusil jsem zavolat Milovi do kanceláře. Ten už si mezitím nahrál na záznamník vzkaz, ve kterém vhodně zvoleným profesionálním tónem děkoval všem volajícím a sliboval, že jim co nejdříve zavolá zpátky.

A nápor volajících již podle všeho začal.

Dokončil jsem několik zpráv, poslal elektronickou poštou faktury advokátům, zaběhal jsem si a osprchoval se. Milo zavolal, zrovna když jsem se oblékal.

„Už se na tebe sesypal příval zaručených tipů?“

„Za první hodinu volalo čtyřicet osm nápomocných občanů. Včetně dvaadvaceti zjevných psychotiků a pěti okultistů, kteří se tvářili jako nápomocní občané.“

„Ale jdi,“ řekl jsem konejšivě, „politikové na hlasy psychotiků spoléhají.“

Rozesmál se. „Binchy, Reed a já jsme mluvili se spoustou lidí, kteří to mysleli dobře a byli pevně přesvědčeni, že Brigid znají. Bohužel neseděla žádná fakta a všichni se pletli. Jediná slušně vypadající informace je – jak jinak – anonymní tip z telefonní budky. Poslouchej.“

Praskání statické elektřiny vystřídal hukot okolního prostředí. Narůstající hluk dopravy spolkl několik prvních slov:

„… tu dívku. A ten nedostavěný dům.“ Roztřesený mužský hlas. Starý, nebo se pokoušel vypadat staře. Následovala desetivteřinová odmlka. „Byla s Montem.“

„Ta zaváhání vypadají jako strach. Mohla by to být pravda.“ řekl jsem.

„Byl příliš vyděšený na to, aby použil vlastní telefon a nechal mi své jméno. A pro tvou informaci, i můj nejpovolnější soudce mi řekl ne, když jsem po něm chtěl povolení k prohlídce u Holmanú, takže jsem si po snídani chuť moc nespravil.“

„Můžeš mi znovu přehrát ten vzkaz?“

Když nahrávka skončila, řekl jsem: „Toho Monteho zná velmi dobře, když používá jeho jméno, zato ji ne, protože ji nejmenuje. Možná se pletu a mezi těmi dvěma nebyl žádný vztah a ukáže se, že jde o další lidi, co se ocitli ve špatný čas na špatném místě.“

„Raději mlč. Teď půjdu po tom panu Tipařovi, který je příliš podělaný na to, aby mi vyklopil všechno, co ví. Zatracený telefonní automat. Ten chlap může být šťastný, že vůbec našel nějaký, co zrovna fungoval.“

„Kde to je?“

„Venice Boulevard, kousek od Centinely. Všude kolem je spousta bytů.“

„Podle hlasu vypadal starší. Je z generace před mobilními telefony.“

„Brigid viděli na Borodi i samotnou, možná měla s tou stavbou něco společného – pracovala pro některou firmu a byla to ona, kdo inicioval schůzku s Backerem. A možná znala Monteho – nebo on znal ji, třeba proto, že tvůj odhad ohledně řemeslníka byl správný. Jedu do centra a to si piš, že získám všechna potřebná povolení. Kdo ví, možná to k něčemu bude.“

Ve dvě hodiny odpoledne se objevil u mě doma. Nesl svou poškrábanou vinylovou aktovku. Jako obvykle prošmejdil kuchyni a to mu vyneslo včerejší kuře s bramborovou kaší, láhev kečupu a celerové stonky, které asi chtěl místo Viagry. Všechno to spořádal s neuvěřitelnou rychlostí, aniž by se vzdálil od kuchyňského pultu, a zapil krabicí pomerančového džusu. Když nabídl kousek Blanche, odvrátila se.

„Je vybíravá?“

„Nechce tě připravit o jídlo.“

„Je empatická.“

„Letos půjde ke zkouškám na psychologii. Předpovídám jí, že projde.“

Pohladil fenku, sedl si ke stolu a otevřel aktovku. „Hlavní dodavatel byla firma jménem Beaudry se sídlem v La Canada; specializují se na velké projekty, mají jich plné webové stránky. Ale Borodi tam není.“

„Další dohoda o utajení?“

„Přitlačil jsem na viceprezidenta, ale nedostal jsem z něj ani slovo, neprozradil ani subdodavatele. A nezná nikoho jménem Monte. Jako bych čekal něco jiného.“

Aktovka zadrnčela a zaškubala sebou na stole jako žába při ošklivém vědeckém pokusu.

Milo vytáhl mobilní telefon. „Sturgis… Děláte si srandu… Už tam jedu.“ Vstal a otřepal si z košile drobečky z kuřete. „V paláci snů došlo ke konfliktu.“

V mírném větříku povlávaly kusy přetržené žluté pásky. Dva uniformovaní policisté svírali hubené paže Doylea Bryczinského. O kousek výš krotil další pár policistů slušně oblečeného muže s bílými vlasy, kterému se podle úsilí, s jakým se bránil, zjevně nechtělo hnout z místa. Křičel a dupal. Oba policisté se tvářili znuděně.

„Hej, poručíku,“ zavolal Bryczinski, „můžete jim říct, že tohle je můj rajón?“

Milo se obrátil k policistce, která se podle štítku jmenovala Briskmanová. „Co se tady děje?“

„Oběma jim vadí, že tady ten druhý je. A dávají to najevo dost hlasitě, jeden ze sousedů zavolal 911. K nám se to dostalo jako kód 415 – možné napadení. Když jsme přijeli, zrovna se pouštěli do rvačky.“

„Já se v žádném případě neperu,“ ohradil se Bryczinski. „Proč bych se měl prát? Je to starý páprda a tohle je můj rajón.“

Milo mu položil prst vedle úst. „Počkejte, Doyle.“

„Můžou mě pustit? Bolí mě ruce a potřebuji si uvolnit nohu.“

Milo se podíval za něj na velkou věc se zelenými držadly, která ležela hned u plotu. „Nůžky na kov, Doyle?“

„Jen pro všechny případy.“

„Pro jaké případy?“

„Kdyby to bylo naléhavé.“

„Ten řetěz jsem tam dal já, Doyle.“

„Nechtěl jsem nic stříhat. Měl jsem je jen pro případ, že bych musel dovnitř.“

„Kvůli čemu?“

„Jak jsem řekl, v naléhavém případě.“

„Například?“

„Já nevím… Další zločin. Požár.“

„Proč by se tady měl stát další zločin? Nebo vypuknout požár?“

„Nevím. Jen to tak říkám.“

„Co říkáte?“

„Že jsem rád na všechno připraven.“

„Doyle, když prohledám vaše auto, nenajdu tam nějaký nástroj k páchání trestné činnosti – nebo nějakou hořlavinu?“

„To určitě ne.“

„Mám vaše svolení prohledat vám auto?“

Zaváhal.

„Doyle?“

„Jistě, jen do toho.“

„Pusťte ho, ať mi může dát klíče od auta.“

Milo prošmejdil celý taurus a pak se vrátil k Doylovi. „Nic pochybného jsem nenašel, Doyle, ale chci, aby vás tito policisté odvezli ke mně na stanici, abychom si mohli ještě trochu popovídat.“

„Nic jsem neudělal, poručíku. Nemůžu odejít, jsem tu v práci…“

„Jste dočasně suspendován.“

„A co moje auto? Nemůžu ho tady nechat. Dostanu pokutu.“

„Dám vám na sklo nálepku.“

Bryczinskému zvlhly oči. „Jestli nebudu pracovat, firma mě vyhodí.“

„Promluvíme si na stanici, a jestli půjde všechno hladce, budete ještě dnes zpátky tady. Ale nesmíte dělat rozruch před sousedy.“

„To není soused, to je nějaký cvok. Tvrdí, že mu tohle místo patří, a pokusil se mě praštit do hlavy, když jsem mu řekl, aby se klidil.“

„Charles Ellston Rutger.“

Muž si potřetí odkašlal, uhladil si řídké bílé vlasy a vrhl na nás pohrdavý pohled. Jeho pepitový sportovní kabát byl z prvotřídního kašmíru, měl kožené knoflíky, semišové výztuhy na loktech a střih, který napovídal, že je šitý na míru, ale široké klopy prozrazovaly, že byl moderní před několika desítkami let. Krémově hnědé kalhoty s pečlivě sežehlenými puky dokonale překrývaly nárty vyleštěných temně červených mokasínů. Kdysi modrá košile vybledla do levandulové šedého odstínu a podél okraje límce byla už trochu roztřepená. Límec přidržovala zlatá spona ve tvaru zavíracího špendlíku, která zároveň zvedala uzel borovicově zelené vázanky se vzorkem z loveckých trubek a jezevčíků. Také na látce kravaty se už podepsal zub času, stejně jako na kanárkově žlutém kapesníčku v náprsní kapse.

Podle řidičského průkazu bylo Charlesi Rutgerovi šestašedesát let. Podle kůže v obličeji, popraskané, suché a poseté skvrnami, vypadal o dost starší. Lhal o své výšce a váze, přidal si pár centimetrů a ubral více než pět kilogramů, které mu napínaly knoflíky sportovního kabátu. Bílé vlasy, ulíznuté dozadu, navoskované a se zřetelnými brázdami po hřebenu, měly zvláštní žlutavý lesk. Těžká oční víčka pokrývaly malinké bradavičky.

Podle uvedené adresy bydlel v Jižní Pasadeně. Ne v části s luxusními domy, bydlel v bytě. Jediné auto, které měl registrované na své jméno, byl patnáct let starý kaštanově hnědý Lincoln Town Car. Naprosto stejný sedan stál ledabyle zaparkovaný kousek od plotu.

„Z Jižní Pasadeny je to sem dost daleko, pane Rutgere.“

„Tohle je můj domov, dokážu se sem dostat i poslepu.“ Měl docela příjemný hlas se sotva znatelným středoatlantským přízvukem a mluvil výrazně nesouhlasným tónem.

„Chcete říct, že tuhle nemovitost vlastníte?“

„To neříkám já, ale základní spravedlnost. Když jsem slyšel, co se tu stalo, hned jsem sem pospíchal.“

„Jak jste to zjistil?“

„Ze zpráv. Samozřejmě.“ Charles Ellston Rutger si popotáhl klopy a narovnal je.

„Evidovaným vlastníkem je společnost DSD.“

„Arabáči s omotanými hlavami,“ řekl Rutger. „A nestydím se za to, co říkám. Oni nás bombardují a my jim podlézáme? Totální hovadina.“

„Arabové,“ řekl Milo.

„Kdo jiný? Do hry vstoupily naftařské prachy, jinak známé jako krvavé peníze. Za mých mladých let by to bylo jinak.“

„Nedovolili byste jim tu nemovitost koupit?“

„Říkali jsme tomu dohody a dobře, že existovaly.“ Otočil se a opět se podíval na stavbu. „Taková příšernost. Tohle byla hezká čtvrť, úplně zastínila Beverly Hills i ty druhé.“

„Těmi druhými myslíte…“

„Obyvatele Beverly Hills. Hollywood. A teď ty s tou jejich ropou.“

„Můžete nám uvést nějaká jména spojená s DS…“

„Nemůžu vám uvést něco, co jsem nikdy nevěděl,“ ohradil se Rutger. „Celá ta transakce byla zmanipulována těmi uhlazenými židovskými právníky. Člověk by řekl, že se jedni druhým vyhýbají jako moru. Židi a Arabáči. Ale když jde o peníze, najdou společnou notu.“

„Pane Rutgere,“ řekl Milo. „Vyšetřujeme vraždu, takže jestli nám něco můžete…“

„Vím, že vyšetřujete. Zrovna jsem vám řekl, že jsem to slyšel ve zprávách.“

„A hned jste sem pospíchal.“

„Přesně tak.“

„Proč, pane Rutgere?“

„Proč?“

„Ano, proč.“

„Proč ne? Slyšel jsem, že tohle je svobodná země.“

„Pane Rutgere, tohle je závažný případ a já nemám čas…“

„Ani já ne, pane policisto. Proč jsem se sem hnal? Protože jsem byl poškozen. Opět.“

„Opět?“

„Tohle místo bylo moje. Oni mi ho vzali. A teď tu byla prolita krev. Barbaři.“

„Povězte mi, jak vám ho vzali.“

„Povězte?“ vykřikl Rutger. „Mužu vám o tom napsat knihu. Vlastně jsem o tom už přemýšlel. „Oloupení nevinného.“ Mohl by to být bestseller, vzhledem k tomu, co si o nich lidé myslí.“

„Co kdybyste nám to stručně shrnul, pane Rutgere?“

„Proč to chcete vědět?“

„Abych pochopil…“

„Dobře, dobře, tady máte ve stručnosti můj příběh – tragédii, která symbolizuje veškerou vulgaritu, do které se tahle země propadla. Když jsem byl kluk, stál tady krásně decentní obytný dům. Nádherná novogeorgiánská stavba, navržená Paulem Williamsem. Neočekávám, že budete vědět, o koho…“

„Byl to špičkový architekt z období čtyřicátých a padesátých let,“ řekl Milo. „Byl černý, takže nemohl bydlet téměř v žádné čtvrti, pro kterou navrhoval domy.“

Rutger si upravil kravatu. „Ale věděl, jak navrhnout domov. Můj otec mu za to zaplatil penězi z poctivé práce, ne z manipulací, směňování peněz nebo machinací.“

„V čem váš otec podnikal?“

„Byl to poctivý obchodník. Má sestra a já jsme vyrostli v idylickém prostředí. Ne že by jí na tom záleželo… A co udělali oni? Zbourali náš rodný dům a postavili tamto.“ Zachvěla se mu brada. „Vizigóti.“

„Byl jste proti prodeji téhle nemovitosti DSD, kdežto vaše sestra s vámi nesouhlasila?“

Rutger na něj vrhl nazlobený pohled. „Copak jste neposlouchal? Ten dům mi ukradli.“

„Jak?“

Neodpověděl.

„Pane Rutgere?“

„Není třeba o tom mluvit.“

„Přesto bych rád.“

„Máte smůlu, protože já si nepřeji mluvit o osobních záležitostech.“

„Vražda z nich dělá záležitosti veřejné, pane Rutgere.“

„To se mě netýká.“ Opět se mu zachvěla brada. Oči se mu naplnily slzami. Vytrhl si z náprsní kapsy kapesníček a otřel si oči. „Je to jen probouzení starých vzpomínek.“

„Přišel jste sem, protože jste měl pocit, že je pořád dokola špiněna památka vaší rodiny,“ řekl jsem.

Rutger se na mě pozorně zadíval. „Jste Žid, že ano? Můj otec hrával golf s rabínem Magninem. Byl to mazaný lišák, použil rodinné peníze a postavil si ten svůj svatostánek. Velké peníze, ze San Franciska. Jeho bratři byli obchodníci s galanterií, věděli, jak dosáhnout pěkného zisku.“

„Vznášíte nárok na vlastnictví této nemovitosti, pane Rutgere?“

„Udělal bych to, kdybych našel nějakého potulného rytíře, který by byl ochoten za mě bojovat.“

„Právníka, který by vzal váš případ.“

„Jsou to zbabělci,“ řekl Rutger.

„Poslyšte, pane Rutgere, musíte se vyvarovat dalších takových konfrontací – počkejte, nechte mě domluvit. Ano, tohle je svobodná země. Ale svoboda znamená odpovědnost. Jste vzdělaný muž, určitě to víte sám.“

Rutger si pro sebe něco zamumlal a pak dodal: „Podle toho, co jsem slyšel, je tohle stále ještě svobodná země.“

„Pane Rutgere, tohle je místo činu. Žádný nepovolený vstup nebudeme tolerovat.“

„To mi řekl i ten blbec v uniformě. Byl hrubý a neotesaný a byl jsem nucen nějak reagovat.“ Zvedl pěsti. Začal si skládat kapesníček a opakoval to pořád znovu, dokud nedosáhl perfektního tvaru. „Odcházím, pane policisto, ale nebudu akceptovat žádné nařízení, které by mi zakazovalo…“

„Nemám námitky proti tomu, když se budete projíždět kolem, pane Rutgere. Ale, prosím vás, nezastavujte a nezkoušejte se z jakéhokoli důvodu dostat dovnitř. Jestli zahlédnete něco neobvyklého, zavolejte mi. Tady máte mé číslo.“

Rutger se podíval na vizitku, jako by byla nakažená.

„Pane Rutgere?“ řekl Milo.

„Čekáte ode mě tohle?“ Rutger luskl prsty. „Že budu tancovat, jak pískáte?“

„Pane Rutgere, určuji vám limity, abych zabránil dalšímu nedorozumění. Můžete jezdit kolem podle libosti, ale nevstupujte na pozemek.“

Charles Ellston Rutger se celý vypjal. Knoflíky kabátu svedly boj s objemem jeho břicha. „V tuto chvíli nevidím žádný důvod k návratu.“

„To je dobrá volba.“

„Tohle je Amerika. Nepotřebuji, abyste mi ujasňoval mé volby.“

13

Rutgerovo auto odrachotilo, doprovázeno pištěním špatných ložisek a oblakem z výfuku.

Milo si vydechl. „Tak tohle bylo dílo.“

Zvedl telefon a ověřil si Rutgerovy záznamy. Měl v rejstříku několik menších přestupků, nic trestného. „Je to bláznivý starý trouba, ale ani při vší jeho lásce k té hromadě dřevotřísky si nedokážu představit, že by dokázal vyšplhat po těch schodech se zbraní v ruce, získat převahu a spáchat dvojnásobnou vraždu.“

„Souhlasím,“ řekl jsem. „A navzdory věku nemluví stejně jako náš Tipař.“

Vrátili jsme se na stanici, kde se Doyle Bryczinski dusil ve vlastní šťávě v prázdné vyšetřovací místnosti, a prohledali databázi správy daně z nemovitosti, abychom zjistili předchozí vlastníky domu.

Byl pouze jeden – rodinný svěřenecký fond Lanyard A. Rutger, ustavený před dvaceti lety. O čtrnáct let později nemovitost prodal. Transakci provedl Laurence Rifkin z advokátní kanceláře Forward a Levitsky, Beverly Hills. Podle webových stránek to byli daňoví a majetkoví právníci.

„Začneme nahoře,“ řekl Milo, zvedl telefon, vytočil číslo a požádal, aby ho spojili s Rifkinem. Překvapivě rychle mu odpověděl melodický baryton: „U telefonu Larry Rifkin. Policie? Co se děje?“

Milo mu podal stručný přehled.

Rifkin se zachechtal. „Nesměju se té vraždě. Směju se tomu absurdnímu divadlu. Starý dobrý Charlie.“

„Máte s ním už své zkušenosti?“

„Nemůžu uvěřit, že stále tvrdí, že byl podveden. Byl to on, kdo jako první prosazoval ten prodej. Nejenže je šílený, on už asi navíc začíná senilnět.“

„Takže obvinění z podvodu je nepodložené?“

„Nepodložené? Je bláznivé. Bylo to takhle: Lanyard, jejich otec – otec Charlieho a Leony, to je Charlieho sestra – vydělal na výrobě a investicích, ale než umřel, ztratil na trhu docela dost, a když byly zaplaceny pohledávky, moc majetku mu nezůstalo. Znáte bohaté – pro mě poklady, pro jiné brak. Obrazy, o kterých si Charlie myslel, že jsou neocenitelné, se ukázaly jako bezcenné a totéž platilo o údajně vzácných knihách, které nebyly prvním vydáním. Jediným slušným aktivem byly nemovitosti: tři domy, v té době s hodnotou pěti milionů. Největším esem byl dům na Borodi Lane. Lan ho nechal postavit ve čtyřicátých letech, projekt dělal Paul Williams a místo bylo nádherné. Dále to byl víkendový domek ve stylu horské chaty, loděnice na jezeře Arrowheads a více než hektarový pozemek v Palm Springs. Lan zemřel před deseti lety, bylo mu devětadevadesát, ale jeho žena Barbara zemřela o hodně mladší, takže vše připadlo dětem. Leona je lékařka, onkoložka, sympatická paní. Lan byl prozíravý a jmenoval vykonavatelkou ji. Po technické stránce to bylo logické, ale výsledek se dal jasně očekávat.“

„Rodinný spor.“

„Charlieho spor. Pokoušeli jsme se – můj otec tehdy ještě žil a vedli jsme firmu spolu – pokoušeli jsme se Lanovi pověření Leony rozmluvit, navrhli jsme, že bychom to měli dělat my. Nebo že by si Lan mohl najít někoho v jedné ze svých bank. Nechtěl o tom slyšet.“

„A Charlie vybuchl.“

„Jako nukleární bomba. Postavit jednoho sourozence proti druhému je vždycky katastrofa a tihle dva neměli nikdy mnoho společného. Ne že by se Leona nesnažila být s Charliem zadobře. Sotva byste potkal rozumnější lidskou bytost. Ale Charlie, to je něco jiného. Nemusíte být psycholog, abyste viděl, proč Leonu nenávidí. Ona má vše, co jemu chybí: je chytrá, kultivovaná, šťastně vdaná, hotový poklad.“

„Na to se Charlie nikdy nezmohl.“

„Charlie prožil téměř sedmdesát let ve snovém světě.“

„Klamal sám sebe?“

„I tak se to dá nazvat,“ řekl Rifkin. „Můžu vám tohle všechno říkat, protože ho nezastupuji a nic z toho není důvěrná informace.

Ve skutečnosti začal být naším protivníkem, nesčetněkrát vyhrožoval, že nás zažaluje.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomu, že potřebuje peníze a myslí si, že mu je Leona dá, když bude dělat dost velký povyk.“

„Kdo zastupuje jeho?“

„Nikdo. Podává všechny žaloby sám, myslí si, že je chytřejší než všichni ostatní. Není třeba říkat, že ani jednou neuspěje.“

„Rád si namlouvá, že je právník.“

„A burzovní makléř a finanční poradce a investor na volné noze. Než byl dům prodán, pokoušel se podílet na prodeji jednoho ostrova u Belize a přišel o všechno, co do toho vložil. Byl čtyřikrát ženatý, nemá žádné děti, je v podstatě zlomený a žije v jednopokojovém bytě v Jižní Pasadeně. Je to smutné, ale může si za to sám. Leona se pokoušela být férová, navrhla, že pro něj zřídí svěřenecký fond spravovaný profesionály, aby si mohl vybudovat aspoň malé jmění. On ji obvinil, že se ho pokouší ovládat. Ona si jako vykonavatelka nikdy nevzala ani cent, úzkostlivě dbala na to, aby se vše dělilo rovným dílem. To mě přivádí k původnímu bodu: byl to Charlie, kdo inicioval prodej majetku. Proto je to jeho vyvádění kvůli prodeji tak uhozené.“

„Leona to nechtěla prodat?“

„Rozhodně ne. Chtěla všechno zachovat pro budoucí generace. Zřídit zvláštní účet, ze kterého by se platily výdaje.“

„Ale Charlie nemá žádné děti, proto si myslel/ že ho obchází ve prospěch svých potomků.“

„Tuhle jeho námitku chápu,“ řekl Rifkin. „Ale není pravda, že by Charlie z Borodi nic neměl. Pronájem domu nesl dvacet tisíc měsíčně a i po zdanění a zaplacení všech poplatků zbyl šesticiferný čistý zisk.“

„Kdo byli ti nájemníci?“

„Různí lidé z filmové branže, kteří potřebovali přechodné ubytování během natáčení. Ne herecké hvězdy, ale producenti nebo režiséři. Platby šly přímo z filmového rozpočtu a všechno běželo hladce, dokud se tam Charlie nezačal tu a tam stavovat. Dožadoval se vstupu a chtěl vidět, jestli je dům udržován podle jeho pokynů. Netřeba říkat, že to nikdo nehodlal tolerovat, takže sbohem peníze z pronájmu studiu. A Charlie je potřeboval více než Leona. Cokoli měl, nechal si proklouznout mezi prsty.“

„Proto začal trvat na prodeji.“

„Nechtěl prodat jen Borodi, ale všechny tři nemovitosti. Bylo to jedno z jeho rozhodnutí z čistého nebe. Je impulzivní, to je jeho základní problém. Přímý prodej odporoval podstatě a duchu Lánová svěřeneckého fondu a Leona by byla v právu, kdyby Charlieho poslala do háje. Nechtěla ale bojovat, zvolila kompromis. Trvala pevně na svém, pokud šlo o Palm Springs a Arrowhead – ráda tam jezdí o víkendech a její děti také. Tušila také, že hodnota skoro hektarového pozemku v Holmby Hills poroste a že se vyplatí počkat. Ale Charlie nepřestal otravovat, proto ustoupila.“

„Podle záznamů, které jsem dostal, byl ten dům prodán za osm milionů,“ řekl Milo.

„Vím, co si myslíte,“ řekl Lawrence Rifkin. „Čtyři miliony pro každého není zanedbatelná částka, takže možná Charlie jednal chytřeji, hlavně s přihlédnutím k jeho věku. Problém ale je, poručíku, že jakmile byly porušeny podmínky svěřeneckého fondu, přišla ke slovu dědická daň. Přidejte k tomu provizi a jiné poplatky a na Charlieho a Leonu zbylo po jednom a půl milionu.“

„Stále mi to nepřipadá málo,“ řekl Milo.

„Ne, samozřejmě ne,“ řekl Rifkin ne zcela přesvědčivě. „Ale pro člověka, jako je Charlie, to nejsou peníze nadlouho, zvlášť když se pořád považuje za finančního experta. Netrvalo dlouho a skoro všechno utratil a začal kňučet, že jsme to prodali příliš levně. Měl smůlu, protože se účastnil každého kroku prodeje a skoro všechno jsme měli zdokumentované.“

„Co znamená skoro všechno?“

„Všechno až na půl milionu. Pak měl tu drzost a požádal nás, abychom ho zastupovali a vymysleli něco, aby se dal zvýšit daňový odpočet. Mezitím nám stále vyhrožuje žalobou. Stálo mě hodně sebeovládání, abych ho odmítl zdvořile.“

„Takže mu zbylo půl milionu.“

„Jezdí několikrát za rok do Evropy, létá první třídou, bydlí v Crillonu, jí v nejluxusnějších restauracích. Hodně by mě překvapilo, kdyby mu zbývalo aspoň sto tisíc. Nemůžu uvěřit, že dělá pořád rozruch kvůli tomu prodeji. Už nějakou dobu jsem o něm neslyšel a říkal jsem si, že se konečně odstěhoval.“

„Jak dlouho?“

„Řekl bych… dva roky. Počkejte, řeknu vám to přesně… Tady to je, ozval se naposled před dvaceti osmi měsíci. Charlie si stěžoval, že chce nové auto, a Leona mu ho odmítala koupit. Proč by měla? Je příšerný řidič a nemá smysl, aby rozmlátil další. Ale i kdyby mu Leona koupila zbrusu nový rolls-royce, nic by to nezměnilo. Pokaždé, když dostane, co chce, vrátí se a chce ještě víc. Jak už jsem říkal, on žije ve světě snů. A když uslyšel o té vraždě, začal pravděpodobně fantazírovat, že se stane hradním pánem. Nebo si jen nechtěl připadat jako idiot a proto překroutil skutečnost. Protože Leona měla pravdu. Osm milionů byla tehdy férová cena, ale hodnota prudce stoupla. Kdyby to prodali teď, dostali by pětadvacet.“

„Za hezký dům.“

„I bez domu, poručíku. Parcela o takové rozloze je velmi žádaná.“

„Co ti lidé, kterým to prodali, DSD?“ zeptal se Milo. „Povězte mi o nich něco.“

Ticho.

„Pane Rifkine?“

„Mluvím s vámi otevřeně, poručíku, ale zachovám etiku své profese.“

„Charlie je férové téma k diskuzi, ale DSD ne?“

„Existuje jistá dohoda.“

„O mlčenlivosti.“

„Závazná dohoda o mlčenlivosti.“

„Můžete mi říct proč, pane Rifkine?“

„Právě, že ne, poručíku. V tom je ten problém.“

„Zdá se, že všichni, kdo se obchodně stýkají s DSD, přísně zachovávají tajemství.“

Rifkin neodpověděl.

„Pane Rifkine, jde o vysokou politiku?“

Ticho.

„O mezinárodní záležitosti?“

„Je mi líto, poručíku.“

„Vyšetřování zločinu má větší váhu než občanská dohoda.“

„Vystudoval jste práva, poručíku?“

Milo si otřel obličej. „Změňme téma. Nenapadá vás ve spojitosti s Charliem nebo kýmkoli jiným cokoli, co by se mohlo týkat té vraždy?“

„Myslíte, že by Charlie mohl někoho zabít?“

„Byli zavražděni dva lidé.“

„Můžu se zeptat, jak?“

„Zastřelení a uškrcení.“

„Aha,“ řekl Rifkin. „Charlie sice vlastní střelné zbraně, ale ty, o kterých vím, jsou starožitnosti zděděné po Lanovi. Otázka zní, jestli by je použil, kdyby se dost rozzuřil. Podle mě ano. Má zlou povahu a je nervově labilní.“

„A co uškrcení?“

„Nevyžaduje to sílu?“

„Sílu a vytrvalost.“

„V tom případě o tom pochybuji. Charlieho zdraví není zrovna nejlepší. Játra, srdce, prostata, cukrovka, artritida. Leona za něj platí účty u lékaře a ty jsou dost vysoké. Abych byl upřímný, poručíku, je to chvastoun, ale nikdy jsem nezažil, že by něco pořádně dotáhl do konce.“

„Je na tom prodeji DSD něco, co by se případně mohlo týkat vraždy?“

„Dobrý pokus, poručíku,“ řekl Rifkin.

„Kvůli všem těm tajnostem vypadá DSD čím dál podezřeleji,“ řekl Milo.

„To je možné, poručíku. Hodně štěstí při řešení vašich vražd.“

Doyle Bryczinski pil třetí plechovku 7-up.

Milo si přisedl k němu a popojel se židlí co nejblíž. „Tak, Doyle, povídejte.“

„O čem?“

„Proč jste se tam vrátil s nůžkami na kov.“

„Jen tak.“

„Jen tak jste si přinesl nůžky na kov a mluvil o zločinu a požáru.“

„Omlouvám se, pane poručíku.“

Milova velká dlaň přistála Bryczinskému na vychrtlém rameni. „Doyle, jestli mi něco chcete říct, teď je nejlepší čas, pokud si chcete pomoci.“

„V čem potřebuji pomoci?“

„Zkuste o tom přemýšlet, Doyle.“

„Myslím, že žádnou pomoc nepotřebuji.“

„Proč jste se tam vrátil?“

„Je to můj dům.“

„Váš dům?“

„Dům, který hlídám, moje práce. Znám ho lépe než kdokoli jiný.“

„Přesně tak,“ řekl Milo.

„No a?“

„Pořád se totiž nemůžu ubránit dojmu, že spáchat v tom domě vraždu by bylo obtížné pro někoho, kdo to tam dobře nezná.

V noci je tam opravdu tma a to zadní schodiště je ukryté. Člověk by musel vědět, kde ho hledat, a být cestou nahoru extrémně opatrný, aby nebyl slyšet. A vaše boty vypadají docela nehlučně.“

„Jsou tak akorát. Jenomže já jsem nic neudělal. Kromě toho bych byl slyšet i v sebetišších botách.“

„Proč?“

„Mám nohu v háji, tahám ji za sebou.“

„I v těchhle botách?“

„Mají měkké podrážky,“ řekl Bryczinski, „ale nárty jako ze železa a jsou opravdu těžké.“

Milo se podíval na plechovku s limonádou. „Jestli máte žízeň, dejte si.“

„Nemám, díky.“

„Vraťme se k noci, kdy došlo k vraždě. Kde jste byl?“

„Přesně tam, kde jsem vám už řekl.“

„Spal jste a staral jste se o matku.“

„Kupoval jsem pro ni pleny. Tentokrát mám u sebe účtenku.“ Z kapsy košile vytáhl kousek papíru. „V devět čtyřicet osm, jak jsem říkal, jsem byl v lékárně.“

Milo si prohlédl datum a čas. „Hledal jste ten lístek, protože jste chtěl potvrdit své alibi?“

„Minule jste mi taky dával všechny tyhle otázky.“ řekl Bryczinski, „proto jsem vyhledal tu účtenku. Teď ji máte.“

Milo zamával papírkem. „To je v pořádku, že jste ji našel, Doyle, ale příliš to neznamená. Klidně jste se mohl vrátit domů a pak zase odjet.“

„To jsem mohl, ale neudělal jsem to.“ Doylovy oči zůstávaly klidné.

„Monte,“ řekl Milo.

„Cože?“

„Kdo je Monte, Doyle?“

„Není to karetní hra?“

„Je to taky mužské jméno.“

„Nikoho takového neznám.“

„A co ty štípačky?“

„Jak už jsem řekl, pro případ nouze.“

„Je to místo činu, Doyle.“

„Teď je to místo činu, ale nebude to místo činu navždy. Když mi nedáte klíče, musím se dostat dovnitř jinak.“

„V případě nouze,“ řekl Milo. „Například když tam vypukne požár.“

„Řekl jsem jen, že mám ty štípačky pro případ, kdyby tam vypukl požár. Potřebuji tu práci a chci ji dělat pořádně.“

„Přemýšlíte o tom domě jako o svém vlastním.“

„Znám ho lépe než kdokoli jiný. Oni ne.“

„Kdo?“

„Ti dva. Koukněte, co se jim stalo,“ řekl Bryczinski. Sáhl po plechovce se sodovkou a vychutnal si pomalý, dlouhý doušek.

„Je to jejich chyba?“

„To jsem neřekl. Řekl jsem jen, že od nich bylo hloupé chodit tam v noci.“

„Jaká je vaše teorie, pokud jde o ty vraždy?“

„Vylezli tam nahoru, aby si zasouložili, a pak nevím – možná si tam nějaký psychopat chtěl udělat večírek. Můj názor je, že vzhledem k tomu volnému řetězu se tam mohl dostat kdokoli.“

„Takže byste měl být šťastný, že jsem tam dal nový, pevnější.“

„Když mi dáte klíč, poděkuji vám. Teď se tam musím vrátit. Může mě tam někdo odvézt?“

„Rád to zařídím, Doyle. Pokud před odjezdem podstoupíte zkoušku na detektoru.“

Bryczinski vytřeštil oči. „Firma mě prověřila detektorem, když mě najímala. Prošel jsem se ctí, požádejte je o kopii.“

„V tom případě vám nebude vadit, když si to zopakujete ještě jednou.“

Bryczinski se zamyslel. „Nakonec proč ne? Pokud to nebude trvat dlouho.“

Detektiv třetí třídy Delano Hardy měl z policistů, kteří byli ve službě, k obsluze detektoru lži nejblíže. Už přes rok nikoho neprověřoval a nebyl si dokonce ani jistý, kde se přístroj nachází, ale souhlasil, že se po něm podívá.

O devadesát minut později bylo po všem a Hardy vyšel z místnosti, zavrtěl hlavou a řekl: „Je trochu nervózní, ale nevidím žádné známky, že by lhal. Je mi líto.“

Milo si od něj vzal výpis. „Díky za pokus, kámo.“

Milo a Del byli kdysi partneři, dokud Delova zbožná manželka nezačala protestovat proti tomu, že její manžel pracuje s homosexuálem.

Del odpověděl: „V pohodě. Hodně štěstí.“

Jeden uniformovaný policista odvezl Bryczinského zpátky na Borodi. Prohlédl jsem si výsledek testu.

„Vidíš tam něco?“ zeptal se Milo.

„Nic než pravdu,“ řekl jsem. „Hlavně když vezmu v potaz tu průvodní nervozitu. On není chladnokrevný psychopat, který by dokázal detektor zmást.“

„O ten dům se ale stará až moc. On i Charlie Rutger.“

„Nejspíš trpí syndromem náklonnosti k velkolepým stavbám.“

Vrátili jsme se do jeho kanceláře. Milo zvedl ze stolu lístek se vzkazem. „Jo, jo. Profesor Ned Holman si chce s námi popovídat.“

Zvedl sluchátko a vytočil číslo. „Pane profesore? U telefonu poručík Sturgis… Ano, samozřejmě si pamatuji… Tak? Žádný problém, můžu u vás být za… Dobře, ano, vím, kde to je. Za hodinu tam budu.“

Položil sluchátko a řekl: „Když jsme se s ním setkali poprvé, byl naprosto v klidu. Teď je tomu přesně naopak. Určitě mu něco vrtá hlavou. Jsem zvědavý, co má za lubem.“

14

Ned Holman zvolil jako místo setkání veřejné parkoviště v Playa Del Rey, v nejsevernějším cípu okresu, kde městská čtvrť přechází ve vesnici a oceán zasněně omývá břehy.

Bylo to jen několik kilometrů za Ptačí mokřinou, kde byla loni nalezena těla čtyř žen. Všem chyběla pravá ruka a byly pohřbeny tváří k východu. Milo a Moe Reed ten případ uzavřeli a přitom se jim podařilo vyřešit další dvě vraždy.

Když jsme mokřinu míjeli, nezmínil se o tom ani slovem. Podobně jako spousta lidí i on dává přednost životním trablům, s nimiž se zrovna potýká.

Holmanova dodávka zajížděla na parkovací místo pro hendikepované, zrovna když jsme dorazili. Kromě nás nebylo na parkovišti jediné auto. Dveře dodávky se odsunuly a z boku vyjela rampa. Než jsme vystoupili z Milova policejního auta, Holman sjel s invalidním vozíkem na zem a pozoroval vlny.

Měl na sobě šedivou teplákovou soupravu, která zdůrazňovala silnou horní polovinu těla a pokoušela se o totéž u atrofických nohou. Bradku měl úhledně zastřiženou a vlasy hladce přičísnuté k hlavě, aby odolaly větru.

Postavili jsme se mezi jeho vozík a pláž.

„Děkuji, že jste přijeli, pánové. Tohle je místo, kam jezdím relaxovat.“

„Povězte nám, pane profesore, co se vám honí hlavou?“

Holman se zadíval na osamělého hledače, který pomalu kráčel kolem čáry přílivu a propátrával písek detektorem kovu. Zastavil se, prohlédl si nějaký lesklý předmět a zase ho odhodil.

„Pořád je tady pozoruji. Nikdo z nich nikdy nic nenajde.“ Usmál se. „Možná už bylo všechno objeveno.“

„No, to nevím, pane profesore,“ řekl Milo. „Při své práci přicházím stále na něco nového.“

„Tak to se máte.“ Holman si olízl rty. „Je to pro mě velice těžké, ale cítím, že s tím musím ven.“

Silnými prsty zabubnoval o kola vozíku. „Na úvod chci, aby bylo jasno: svou ženu miluji. Dobře se o mě stará.“

Při posledních slovech zpřísněl. „Proč bych si měl stěžovat, když má své potřeby?“ Jeho mohutný hrudník se zvedl. „Podobně jako spousta lidí v naší situaci se navzájem udržujeme v klamu. Ona předstírá, že jí nechybí, co mezi námi bylo, a já předstírám, že nevím, že ona předstírá.“ Nadechl se. „Třicet osm let soužití náš vztah stmelilo.“

„To je pochopitelné.“

„Proto ji neobviňuji,“ řekl Holman. „Netvrdím, že mi to nevadí, ale nemučím se kvůli tomu.“

Hledač zvedl další kousek. Podržel ho na světle. Zahodil ho.

Holman jej sledoval s výrazem uspokojení. Hořce se pousmál. „Kdo mě opravdu namíchl, to byli mí takzvaní kamarádi a i v tom případě vím, že se chovám iracionálně. Konkrétně dva z naší party. Po té nehodě se můj vztah k nim změnil, protože byl založen na tenisu, squashi a podobných aktivitách.“

Kousek od nás směrem na západ kroužila volavka, modrošedý pterodaktyl s takřka dvoumetrovým rozpětím křídel. Kdyby se zájmem sledovala můj rybníček s rybkami koi, bral bych ji jako nepřítele. Tady venku to pro mě bylo nádherné stvoření.

Ned Holman pokračoval: „Vykládám tady o tom, protože chci, abyste Marjii pochopili. Není žádná coura, je to správná ženská.“

Stiskl tlačítko a otočil se s vozíkem zády k nám. Popošli jsme, abychom mu viděli do tváře. Slunce, které se sklánělo k západu, vytvářelo kolem jeho zavalité postavy jasnou stříbřitou auru.

„Občas ji sleduji, když jde ven,“ přiznal. „Ne pokaždé, dokonce ani ne většinou. Nevím, proč to dělám. Možná je to proto, že když odejde, dům tak nějak odporně ztichne. Je najednou jako márnice a já si připadám, jako bych tam o samotě umíral. Marjie mi to ulehčuje, je to žena zvyku, vždycky jede na stejné místo. Místa.“

Milo se na mě podíval.

„Kam jezdí, profesore Holmane?“ zeptal jsem se.

„Vulgárně řečeno do hodinových motelů.“ řekl Holman. „Washington Boulevard, kousek od Mariny, do některého ze čtyř nóbl podniků. Zastavím přes ulici. Vždycky jsem se přesvědčoval, že to dělám kvůli Marjii. Aby byla v bezpečí. Samozřejmě, že je to blbost, dělám to kvůli iluzi, že mám věci pod kontrolou, ačkoli musím přiznat, že mě to unavuje. Možná se Marjie jednoho dne taky unaví.“

„Čtyři motely, ale jednou udělala výjimku,“ řekl jsem.

Holmanovy jasně modré oči se zapíchly do mých. „Chodím okolo jako kocour kolem horké kaše a vy už pointu znáte. Ano, došlo k jedné výjimce. Nejprve jsem se rozhodl, že budu mlčet, ale pak mi to vrtalo hlavou a cítil jsem povinnost vám to říct.“

„Vážíme si toho.“

„To doufám… Už jsem o něm a Marjii věděl. Mám samozřejmě na mysli Backera. Jak jsem to poznal? Protože nejsem nechápavý tupec. Jednou se konal firemní večírek, znáte to, levné víno a ztvrdlé sušenky. Marjie usoudila, že by pro mě bylo dobré, kdybych se dostal někam ven. Zatímco jsem oždiboval sušenky, zachytil jsem, jak si s Backerem vyměnila pohled. Nebylo to nic nápadného, ale naučil jsem se už vnímat nuance a muži, kteří s Marjii spí, mají určitý výraz. Nezní to paranoidně?“

„Je rozdíl mezi paranoidní představou a důvodnou obavou,“ řekl jsem.

„Jo… Já ale nemám obavy. Už ne. Ta hra se stala součástí mé domácí rutiny a zjišťuji, že mě uklidňuje… Má v sobě konejšivost něčeho, co je důvěrně známé. V každém případě poznám významný pohled, když nějaký vidím. Nemůžu říct, že mě to nepřekvapilo, protože Backer byl o dost mladší než Marjiini obvyklí… společníci. Trochu mě to znepokojilo, ale když jsem se nad tím zamyslel, jaký v tom je rozdíl? Nejde o její city ke mně, to nikdy, jde o tělesno, a kdo je v tomhle lepší než mladší muž? Takže když mi pak další týden řekla, že zůstane déle v práci, řekl jsem si ‚aha‘ a opět jsem ji sledoval. A samozřejmě, Backerovo auto stálo vzadu a její parkovalo hned vedle. To parkoviště bylo malé, pochopitelně jsem tam nemohl zůstat. A najít parkování na Main Street není snadné, i když mám značku pro tělesně postižené. Krom toho moje auto není zrovna nenápadné… Mohl bych jednoho z vás obtěžovat a poslat ho do mého auta pro vodu? Je v držáku hned napravo od ruční brzdy.“

Zašel jsem do auta a přinesl mu černou plastikovou láhev. Vnitřek auta byl bez poskvrnky, ale trochu páchl zatuchlinou. Nevšiml jsem si žádných známek přehnaného čištění. Když jsem se vrátil, Holman zrovna říkal: „… proto jsem se rozhodl kroužit kolem. Děkuji vám.“ Pořádně se napil a olízl si rty. „Netrvalo dlouho a objevilo se Backerovo BMW. Zamířilo na sever. Sledoval jsem ho a dával jsem pozor, ať je mezi ním a mnou několik aut – to jsem pochytil z televizních kriminálních seriálů. Je to tak?“

Milo se usmál. „Je to dobrá metoda, profesore Holmane.“

„Jsem emeritní profesor, poručíku. To je latinský výraz pro Vysloužilého. Ale to jen na okraj. Když Backer dojel na Wilshire a pokračoval v jízdě, byl jsem překvapený. Odbočil na východ a pokračoval za Westwood a pak odbočil až v Comstocku a opět zamířil na sever, k Sunsetu. Už asi víte, kam mířím.“

„K Borodi Lane,“ řekl Milo.

„Když jsem dnes ráno viděl zprávy, úplně jsem zkameněl. Chvíli jsem uvažoval a pak jsem usoudil, že vám musím zavolat. Jakožto správný občan a tak podobně.“

„Opravdu si toho vážíme, pane Holmane.“

„A dostanu extra body za ponížení? Něco jako Purpurové srdce za psychiku?“

Ani jeden z nás mu neodpověděl.

„Teď zpátky k Borodi Lane,“ řekl Holman. „Určitě budete chtít vědět, kdy přesně se to stalo, správně?“

„Ano, pane Holmane.“

„A já vám to můžu říct naprosto přesně. Druhého dubna. Hned po aprílu. V devět dvacet večer. Vedu si o Marjiiných dobrodružstvích deník. Ale ukázalo se, že nejde o Marjiino dobrodružství. Mělo mě to napadnout, ona je opravdu žena zvyku a nemá důvod měnit zaběhanou rutinu.“

Už ji změnila, za přívěsem na staveništi v Santa Monice. Nebylo ale třeba ještě víc pošlapat důstojnost jejího manžela.

„Backer tam byl s jinou ženou?“ zeptal se Milo.

„S tou ženou.“ zdůraznil Holman. „S tou, jejíž tvář byla ve zprávách. A ano, jsem si jisty, protože se pak s Backerem jeli najíst a já jsem si ji dobře prohlédl.“

„Nebyla to vaše žena, a přesto jste je sledoval?“

„Protože zpočátku jsem si byl celkem jistý, ale ne úplně. Když odcházeli, byla tma a pospíchali do Backerova auta. Ta žena vypadala menší než Marjie, měla jiné vlasy a jinou chůzi, ale nebyl jsem dost blízko, abych si mohl být jistý, proto jsem je dál sledoval.“

„Kam jeli na večeři?“

„Do Beverly Hills. Kate Mantilini, na Doheny a Wilshire. Naštěstí si sedli k oknu, takže jsem mohl projet kolem a pocítit tu úžasnou úlevu. Pak jsem si uvědomil, že Marjie je pořád pryč, a najednou jsem potřeboval vědět, kde je. Proto jsem ji zavolal na pevnou linku do kanceláře a ona to zvedla a řekla, že pořád pracuje na nějakém návrhu, který stejně nikam nepovede, protože Helga nikdy nic nedotáhne do konce.“

Milo řekl: „Backerovo auto stálo u kanceláře, ale tu ženu jste tam neviděl.“

„Musela být někde poblíž, protože v kanceláři s Marjii a Backerem nebyla.“

„Jak to víte?“

„Když jsme se dnes ráno dívali na ty zprávy a ukázali tvář té ženy, Marjie nereagovala ani v nejmenším. Znám svou ženu, pane poručíku. Kdyby se s ní setkala, něco by řekla. A řekla by to i vám, když jste s ní mluvili. Podle mého názoru ta žena buď čekala venku před kanceláří, ale ne na parkovišti ani nikde kolem, anebo už byla na Borodi, když tam Backer přijel.“

„Parkovalo tam poblíž nějaké další auto?“

„Jestli tam nějaké bylo, nevšiml jsem si ho,“ řekl Holman. „Ale autům jsem nevěnoval pozornost.“

Otočil se a sledoval zmenšující se postavu plážového hledače.

„Co nám ještě můžete říct o chování Backera a té ženy?“ zeptal se Milo.

„Nic.“

„Jste si jistý, že to byla ta žena, kterou jste viděl v televizi?“

„Jsem si tím naprosto jistý. Ten obrázek v televizi byla sice perokresba, ale podobu vystihla dobře. Ta žena je… byla velmi hezká. Mladá – třicet, pětatřicet let, tedy pro mě mladá. Měla dobrou postavu. Skvělou postavu. Působila smyslným i upjatým dojmem zároveň, jako by se o to schválně snažila. Nebyla nijak zvlášť vysoká, řekl bych tak sto šedesát pět centimetrů. Do Marjiiných sto pětasedmdesáti jí chybělo hodně.“

„Když jste je viděl přes okno v restauraci, jak se chovali?“

„Nepřipadali mi nijak zvlášť fascinováni jeden druhým. Dva lidé, kteří si čtou jídelní lístky. Nijak zvlášť zajímaví.“

„Viděl jste tu ženu ještě někdy?“

„Nikdy.“

„A co Backera?“

„Toho jsem viděl několikrát,“ řekl Holman. „V kanceláři, přišel a zase odešel.“ Zamrkal. „Musím říct, že mě překvapilo, že s ním Marjie něco měla. Nepřipadal mi jako její typ.“

„Jak to?“

„Byl příliš povrchní.“

„Jak to?“

Holman zatnul zuby, až se mu naježila bradka. „Můj názor je bezpochyby zkreslen faktem, že spal s mou ženou. Rád si ale myslím, že dokážu docela dobře posoudit charakter. Nechci mluvit špatně o mrtvém, ale abych byl upřímný, připadal mi jako povrchní hlupáček. Typ, který stráví příliš mnoho času před zrcadlem.“

„Neměl jste ho rád,“ řekl Milo.

„Neznal jsem ho dost dobře na to, abych ho neměl rád.“

Milo si ho prohlížel.

Holman zvedl obočí. „Děláte si legraci?“

„Proč, pane profesore?“

„Skutečně přemýšlíte o tom, jestli jsem to mohl udělat? Tak to mi lichotí, pánové – jestli si myslíte, že jsem toho schopen. Ale proč bych se tím měl zabývat? Pět let spí s mou ženou různí sympatičtí muži. Jaký bych měl důvod mstít se na jednom konkrétním nadrženém hlupáčkovi?“

Holman sevřel rty. „Ne, o Backera jsem se nestaral. Nic neznamenal. Nestarám se o většinu lidí. A ať už jsem si o něm myslel cokoli, nikdy to nedosáhlo bodu, kdy bych sáhl po násilí.“

Milo odpověděl: „Pane profesore, opravdu si vážíme vašeho vstřícného přístupu, protože většina lidí by zvolila tu nejsnazší cestu a mlčela by. Chtěl byste nám říct ještě něco?“

„Ne, poručíku,“ řekl Holman. „Vy teď běžte a já zůstanu a budu pozorovat oceán.“

Když Milo míjel mokřinu, přidal plyn a pokračoval východním směrem po Culverově bulváru. „Čeho jsme právě byli svědky? Je to nápomocný občan, který se ponížil, nebo vychytralý chlap, který si s námi hraje?“

„Možná ani jedno,“ řekl jsem.

„A co tedy?“

„Profesor Holman si našel způsob, jak ze sebe setřepat spoustu potlačovaného zoufalství a přitom se chvilku cítit jako hrdina.“

„Terapie zdarma? Kdo mu pošle fakturu? Ty, nebo já?“

„Můžeš si ho nechat,“ řekl jsem.

„Chudák. Právě ale připustil, že je chronický šmírák, což zapadá do našeho scénáře o žárlivosti. Banda seladonů středního věku souložící s jeho ženou, to byla jedna věc. Jenže Backerovo mládí a vitalita způsobily, že pohár jeho trpělivosti přetekl. Pořád o tom uvažoval, stále dokola, a vztek ho neopouštěl, proto si najal zabijáka. A tomu mohl dát tip, že Backer má své šukací místo na Borodi.“

„Ale proč nám pak zavolal a navrhl setkání, při kterém víceméně přiznal, že měl motiv, a připustil, že Backera nenáviděl?“

„Je to intelektuál, Alexi, a myslí si, že je chytřejší než my. Je to lingvista – a co lingvisté dělají? Manipulují jazykem. Ale možná přechytračil sám sebe, když mi poskytl důvod pro žádost o povolení k prohlídce jeho financí.“

Zavolal Johnu Nguyenovi, zástupci okresního návladního, a zeptal se ho, co si o tom myslí. Nguyen mu na to řekl: „Je to trochu pochybné, ale můžeš to zkusit. Napadá tě někdo?“

„Soudce Ferencz mě odmítl. Máš nějaký jiný návrh?“

„Ani ne.“

„A co soudce Hawkins?“

„Hawkins minulý měsíc zemřel.“

„Sakra.“

Nguyen řekl: „Tvůj hluboký soucit s milujícími pozůstalými bere dech. Jestli chceš, poptám se.“

„Díky, Johne.“

„Jen zavolám na pár míst, nemáš za co děkovat.“

Jakmile jsme vjeli na Lincoln, Milo naladil policejní rádio. Bylo ještě příliš brzy na vlnu násilí, která přichází po setmění, zato o menší přestupky, které udržují uniformované policisty v pohotovosti, nebyla nouze.

„I když Holman není vrah,“ řekl jsem, „přesto ti poskytl něco užitečného: Backer a Brigid byli na Borodi už před dvěma měsíci, a to znamená, že šlo opravdu o dlouhodobý vztah a že to pro ně bylo obvyklé místo. Možná, že ona nepoužívala falešnou identitu kvůli zakrývání něčeho nezákonného, ale kvůli sebeobraně. Třeba utíkala před vzteklým a žárlivým exmanželem.“

„Což znamená, že ji nemám pouštět ze zřetele jako hlavní oběť. Dobrá, opět nastal čas zavolat Halovi.“

„Kdo to je?“

„Dělá na ministerstvu vnitřní bezpečnosti a dluží mi nejednu laskavost.“ Vyťukal číslo a ozval se záznamník. Milův druhý vzkaz byl podrobnější. „Holman ze sebe úplně nesetřásl podezření, ale pořád ještě je tu fakt, že Brigid slídila v souborech firmy Masterson, a možná, že Borodi objevila ona sama.“

„Nepolapitelná firma DSD,“ řekl jsem.

„O níž si všichni myslí, že jsou to Arabové, a to mě zneklidňuje. To poslední, co potřebuji, je mít jako hlavního podezřekého nějakého žárlivého emíra“

O další dvě světelné křižovatky později dodal: „Ostatně mám tu na krku fůru obyčejných místních věcí, jako třeba zjistit, jestli na praštěného Charlieho Rutgera není registrována nějaká funkční dvaadvacítka, jestli se v seznamu přezdívek nevyskytuje nějaký zvlášť odporný grázl zvaný Monte, nějak získat seznamy subdodavatelů, kteří pracovali na Borodi, a ověřit, jestli některý z nich nemá v záznamech nějaký násilný zločin.“

„Třeba nadbytek bohatství,“ řekl jsem.

„Raději bych hotovost.“

15

Reed a Binchy poslouchali Milovy pokyny venku na chodbě, protože čtyři lidé se do Milovy kanceláře nevešli.

„Seane, potřebuji od tebe, abys osobně navštívil jednu firmu v centru, s názvem Beaudry Construction. Cílem je získat jejich seznam zaměstnanců za pět posledních let. Chci jméno každého jednotlivého tvora, který pro ně kdy pracoval, a to nejen na staveništi v Borodi Lane. V ideálním případě narazíte na hocha jménem Monte. Lidé z firmy se budou cukat, protože všichni, kdo na té zakázce dělali, podepsali dohodu o utajení, ale Nguyen říká, že při vyšetřování zločinu takové dohody nic neznamenají.“

„Takže je můžeme dát předvolat?“ zeptal se Binchy.

„Jakmile budeme mít případ, můžeme. Problém je, že nejdřív potřebujeme ten seznam zaměstnanců. Ale pohroz jim, čím tě zrovna napadne, a jestli s nimi nehne ani to, řekni, že tu zakázku necháš zpětně prověřit z daňového hlediska. Zvládneš to všechno?“

Někdo jiný by se možná urazil.

Sean srazil podpatky svých mohutných martensek. „To se vsaďte, poručíku.“

„Můžeš odejít, Seane.“

„Už jsem na cestě, poručíku.“

Reed sledoval jejich slovní výměnu bez jakéhokoli výrazu. Blonďatý vojenský sestřih měl čerstvě upravený a jako obvykle byl oblečený v modrém saku, khaki kalhotách a bílé košili doplněné formální kravatou.

Milo se k němu otočil. „Mosesi, nenapadá tě, jak bychom mohli prorazit tu nesmyslnou bariéru důvěrnosti informací a zjistit, kdo sakra jsou ti halamové z DSD? Panuje obecný názor, že jsou to nějací Arabové, ale nikdo nedokáže říct proč. Už jsem zkusil internet. Nic.“

„Mohl bych zkusit obvolat konzuláty zemí Blízkého východu a chtít mluvit s někým, kdo je ve spojení s DSD. Uvidíme, jestli někdo zareaguje. Jestli tohle nevyjde, zkusím ambasády ve Washingtonu.“

„Proč rovnou nezačneš Washingtonem, aby nějaký týpek z konzulátu nespustil alarm? Zkus, jestli se ti nepodaří získat adresáře z doby, kdy tam DSD byla, a možná taky výpisy čísel.“

„Udělám to, poručíku. Co se týká vašeho hledání na internetu, zkusil jste ropné společnosti?“

„Ne, ale udělám to. Jak jsi na tom s prací?“

„Mám spoustu času,“ řekl Reed. „Dělám jen na jednom případu, na té hloupé střílečce na Pico bulváru.“

„Ti dva pitomci v baru? Myslel jsem, že už jsi to uzavřel.“

„To jsem si myslel taky, poručíku. Ukázalo se ale, že je to komplikovanější, protože prověřili dráhu střely a úhly jim přesně nesedí. Nejsem fanda té metody, ale vypadá vědecky a to mají soudci rádi, že ano? Mám přiznání, všechno potvrzené, jde o jasné úmyslné zabití, ale okresní návladní nebude pokračovat, dokud nebude všechno souhlasit do puntíku. Čekám na pitvu, aby potvrdila původní zjištění. Můj mrtvý měl přijít na řadu minulý týden, ale zatím odpočívá v lednici. Stavil jsem se tam dnes ráno a myslel jsem, že si odvezu pitevní zprávu. Jediné, co jsem si odnášel, byly omluvy.“

„Návladní si z tebe dělá poslíčka?“

Reed pokrčil rameny. „Pokud to pomůže urychlit případ…“

„V márnici musí mít zatraceně rušno,“ řekl Milo. „I já mám problém je přinutit, aby konečně udělali pitvu mé oběti.“

„Mají toho hodně a teď na tom budou ještě hůř, poručíku. Jednoho z jejich vyšetřovatelů včera v noci někdo zabil, jen o pár ulic dál, zrovna když jsem u nich byl.“

„Znám pár tamních lidí. O koho jde?“

„Někdo s křestním jménem Bobby,“ řekl Reed.

„Bob Norchow?“

„Ne, bylo to nějaké hispánské příjmení.“

Milo zavrtěl hlavou. „Co se stalo?“

„Podle toho, co jsem slyšel, šlo nejspíš o nezdařené loupežné přepadení. Je to divoká čtvrť a nikdo není imunní… Nicméně čas mám, poručíku. Chcete ještě něco?“

„Vlastně ano. Pokouším se vysledovat jeden tip, který přišel z telefonního automatu na bulváru Venice, z tvého starého rajónu. Komu z Pacifické bych mohl zavolat?“

„Nejlepší bude seržant Sunshine.“

„Sunshine,“ opakoval Milo. „Doufám, že mi vnese trochu světla do chmurného dne.“

Seržant Patrick Sunshine Milovi doporučil, aby si promluvil s posádkou auta, která má příslušnou část Venice na starosti.

Telefon zvedl policista, který se představil jako Thorpe. „Je to jeden z posledních automatů na mince, který ještě funguje, většinou ho používají příležitostní narkomani. A občas taky šlapky, když se jim nechce šlapat.“

„Ten tipař byl muž. Byl starší nebo se aspoň snažil, aby to tak znělo. Mluvil o někom, kdo se jmenuje Monte.“

„Monte,“ opakoval Thorpe. „Ne, to mi nic neříká. V kolik hodin ten člověk volal?“

Milo prolistoval pár stránek v dosud tenkém spisu o vraždě. „Chvíli po šesté večer.“

„To mohl být kdokoli. Mám se poptat?“

„To by bylo skvělé, díky.“

„Telefonní budka,“ řekl Thorpe. „Ta zatracená věc se už sotva drží na nohou, vsadím se, že ji telefonní společnost brzy zlikviduje, stejně jako všechny předtím.“

16

Ve čtyři hodiny ráno mě probudil nápad. O pár minut později jsem už seděl u počítače.

Pět hodin nato jsem mířil do Milovy kanceláře.

Za stolem jsem ho nenašel. Vedle spisu o vraždě ležela zpráva z laboratoře o otiscích prstů. Sotva znatelné otisky prstů Desmonda Backera byly nalezeny na stěně ve věži, napravo od horního schodu a také vedle rámu okenního otvoru. Brigid Ochsová, která byla dosud vedena jako neznámá mrtvá, zanechala otisky dlaní na podlaze.

Vysvětlení Backerových otisků bylo nasnadě – nejspíš se opřel o stěnu, když stoupal po rozviklaných schodech, a pak o rám, aby si vychutnal výhled z okna.

Jediné vysvětlení, které jsem měl pro ženiny otisky na podlar ze, byla nějaká sexuální poloha.

Milo unaveně vkráčel dovnitř. V ruce držel kelímek s kávou.

„Dobré ráno.“

„I tobě.“ Sedl si a napil se. „Nikdo se mi neobtěžuje říct, kdo jsou ti zatracení DSD, a nemůžu najít soudce, kterému by to vadilo. Hal se neozývá, což není jeho obvyklý styl, a na Charlese Rutgera nejsou registrovány jiné zbraně než křesadlové pušky a muškety klasifikované jako starožitnosti. Možná to je starý otrava, ale nikdy neměl potíže se zákonem. Laboratoř mi poslala otisky z místa činu, ale jsou nám skoro na pendrek.“

„Zrovna jsem četl zprávu.“ Nabídl jsem mu svou interpretaci výsledků.

„Tak to nejspíš bylo.“ Zazvonil mu telefon. Přepnul ho na hlasitý odposlech. „Sturgis.“

Ozval se ženský hlas: „U telefonu doktorka Jerniganová, reaguji na váš telefonát.“

„Děkuji, že jste se ozvala, doktorko. Chtěl jsem jen vědět, jestli jste se už dostala k pitvě mých obětí.“

„Myslíte tu dvojnásobnou vraždu v Holmby?“ ujistila se. „Muž byl zastřelen, žena uškrcena.“

„To bylo krátké a výstižné, děkuji.“

„Žádnou pitvu jsme neprováděli,“ řekla Jerniganová. „Není třeba. U té vaší ženy jsme udělali test na znásilnění. K sexuálnímu napadení nedošlo.“

„Takže to sperma na její noze…“

„Jaké sperma?“

„Na noze měla skvrnu. Viděl jsem ji na místě činu.“

„Když jsem prohlížela tělo, nic tam nebylo. Jak víte, že to bylo sperma?“

„Nejsem sice expert…“

„No právě.“

„Bylo to něco jiného, doktorko?“

Ticho. „Nebyla tam žádná skvrna, poručíku. Promiňte, že jsem tak úsečná, ale musím už běžet.“

„Takže podle vás pitva není třeba,“ konstatoval Milo.

„Už tuhle práci děláte nějakou dobu, takže víte, že oběti nerozřezáváme, pokud to není opravdu nezbytné. Oba jsme je rentgenovali. Muž má v hlavě kulku a tu vytáhneme, hned jak budeme moci. V ženě jsme žádný kov nenašli a měla zranění na odpovídajících místech. I přes všechny řeči o poklesu zločinnosti jsme zaplaveni prací, protože ti nahoře odmítají přijmout další lidi, a těla přicházejí rychleji, než je stíháme zpracovat. Před dvaceti minutami jsem dostala čtyři malé děti z požáru domu ve Willowbrooku a ty musím otevřít, abych u nich ověřila saze v plicích. Věřte mi, bereme váš případ vážně a tu kulku vytáhneme.“

„V pořádku, omlouvám se. Je mi líto Bobbyho.“

„Vy jste ho znal?“

„Jediný Bobby, kterého znám, je Bobby Norchow.“

„Norchow odešel loni do důchodu, tohle je Bobby Escobar. Chytrý kluk, byl u nás několik let a pak odešel studovat biologii na Kalifornské státní.“

„Slyšel jsem, že ho zastřelili kousek od vás.“

„Stalo se to pár bloků odtud, na prázdném pozemku, který patří okresu,“ řekla Jerniganová. „Pracoval tady, poskytli jsme mu trochu místa, aby měl klid. Nechal po sobě tři malé děti, včetně jednoho miminka.“

„Panebože.“

„Ano, panebože. Tři roky prohledával mrtvým kapsy a teď je mrtvý on.“

„Jak pokračuje vyšetřování?“

„Šerif k tomu přidělil tři zelenáče a ti došli k závěru, že šlo o loupežné přepadení, které se zvrhlo… Hele, co takhle službu za službu? Vy vyřešíte případ Bobbyho a my vám dalších pět let budeme dělat pitvy na požádání, i když to mrtvoly nebudou vyžadovat.“ Ztišila hlas. „Kéž bych nemusela žertovat. Nashle, poručíku.“

Milo zavěsil a protáhl se, až mu zapraskalo v kloubech. „Vítej v mém světě.“

„Možná tě potěším,“ řekl jsem. „Sranil.“

„Co to je?“

„Ostrov kousek od Indonésie, který zbohatl na ropě.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. A ten ostrov…?“

„Jeho vláda patří ke klientům firmy Masterson – jde o velké lékařské centrum, které je stále ve stadiu projektu. Když jsem vzal v potaz ty ustrašené reakce, dohody o mlčenlivosti a fámy, že DSD pochází z Blízkého východu, dal jsem se do hledání petrolejářských magnátů, kteří v posledních deseti letech žili v L. A. a byli nějak zmíněni v souvislosti s Mastersony. Na žádné Araby jsem nenarazil, ale na asijskou smetánku ano: princ Tárik ze Sranilu, alias Teddy. Podle hodnocení Forbesu má jeho bratr sultán jmění dosahující dvanácti miliard. Země je muslimská, proto možná došlo ke zkreslení informací. Podle informací z blogů sem Teddy přijel před pěti lety, studoval práva a pak ho rodná země zavolala zpátky. To přesně odpovídá plánu stavby na Borodi.“

„Proč ho odtud odvolali?“

„Převažují informace, že tady hodně flámoval a příliš utrácel bratrovy peníze. A teď dobře poslouchej: Ten sultán se jmenuje Daúd – je šestým ze sedmi Daúdů v královské linii a oficiální název jeho paláce zní Dar Salaam Daúd.“

„DSD… Máš taky oficiální jméno Teddyho?“

Vytáhl jsem své poznámky. „Tárik Bandar Asman Ku’amah Majur.“

Milo se otočil a připojil se do policejní databáze. „Jako by mi něco říkalo, že by tady mohl být – a hleďme! Je tady. Pořád je veden v evidenci neplatičů. Dvacet šest nezaplacených pokut za parkování a tři za rychlost. Většina je ze Stripu… Tady je jeden z Beverly Hills, North Beverly Drive… Rodeo… Dayton… nákupní zóna… pět různých aut… ferrari, lamborghini, rolls… Nechápu, proč se z toho nevykroutil na základě diplomatické imunity.“

„Možná se tím nehodlal zabývat. Nebo ufrnkl včas domů, než si ho dopravní policie našla.“

„Měl až moc hraček, že? Sultán mu hlídal finance?“

„Zdá se, nebo taky mohlo dojít k osobnímu konfliktu. Ten sultán je zbožný, chová se na někoho tak bohatého velice zdrženlivě.“

„Má jen dvanáct rolls-royců?“

„Má tři, podle královských webových stránek,“ řekl jsem. „Dva jsou klasické modely, zděděné po dědečkovi. Nevede ale obyčejný jednoduchý život. Královský palác vypadá jako z pohádkové knihy – představ si steroidovou verzi Tádž Mahalu.“

„To znamená i věžičku?“

„Spoustu věžiček. Na královských webových stránkách se taky píše, že se palác několikrát ročně otevírá pro veřejnost. Stejně tak jeho jachta – používají ji pro charitativní akce. Velkou část zisků z ropy znovu investují do infrastruktury a nemocnic. Nedokážu posoudit pravdivost ani jedné z těch informací, protože se svobodou tisku to tam není valné. Ale sultán by mohl mít dobrý důvod, proč se dělit o své bohatství. V džungli číhají další dvě konkurenční rebelské tlupy, celé žhavé skočit po jeho fosilním palivu. Jedna si myslí, že není dostatečně zbožný, a ti druzí jsou maoisté. Zatím tráví většinu času tím, že si stínají hlavy navzájem, ale opatrnost je na místě.“

„Panem et circenses,“ definoval Milo. „Musí získat veřejnost na svou stranu a prostopášný život jeho bratra mu příliš dobrou vizitku nedělá.“

„Proto ty dohody o mlčenlivosti. Je jasné, že je v nejlepším zájmu Mastersonů, aby sultán zůstal spokojen. Ten sranilský projekt je jedna z jejich největších akcí: obrovský zdravotnický komplex, lékařská fakulta, nejmodernější výzkumné laboratoře, luxusní obytné věžáky pro prominentní lékaře a sestry. Doslova celé město založené na péči o lidské zdraví. První fáze je onkologické středisko. Zavolal jsem svému bývalému šéfovi, primáři na Západní dětské klinice. Už ho k tomu projektu přizvali jako konzultanta. Ten ostrov popsal jako velmi zvláštní místo – mrakodrapy vyrůstající z písku, všechno je až strašidelně čisté a organizované, zatímco uprostřed džungle stále žijí relativně primitivní kmeny. Prozradil mi taky, že sultán je ke stavbě toho onkologického centra osobně motivován: jednomu z jeho dětí diagnostikovali v kojeneckém věku neuroblastom. Poslal ho na léčení do Anglie, ale zemřelo. Není důvod věřit, že onemocní ještě některé z jeho dalších dětí, ale sultán je opatrný.“

„Pomoz svým lidem, přitom získej přízeň světa a divochy drž dál od svého prahu,“ řekl Milo. „A copak dělá princ Teddy dnes?“

„Od chvíle, co se vrátil, úplně zmizel z radaru.“

„Nenašel jsi někde zmínku o tom, proč tu nemovitost na Borodi neprodali?“

„Možná se k tomu sultán nedostal.“

„Dvanáct miliard,“ uvažoval Milo. „Co proti tomu znamená pouhých dvacet milionů?“ Spustil nohy ze stolu. „Je to zajímavé, Alexi. Díky, cením si tvé pomoci. Otázka je…“

„Jestli to nějak souvisí s těmi vraždami.“

Vyrušilo nás zaklepání na dveřní futro. Oba jsme se otočili.

Ve dveřích stál Moe Reed. „Možná jsem našel něco o DSD.“

„Dar Salaam Daúd,“ řekl Milo.

Reed vykulil oči. „Takže už o té vraždě víte.“

„O jaké vraždě?“

„Ten člověk, který vlastnil tu nemovitost na Borodi.“ Prolistoval notes. „Tárik Asman údajně někoho zabil. Pokud je můj zdroj důvěryhodný.“

Milo si ho změřil pohledem. „Pozval bych tě dál, ale příliš ses tužil s činkami a ty tvé bicepsy se sem nevejdou.“

Všichni tři jsme se přesunuli do prázdné výslechové místnosti, ve které se stále vznášel odér ponížení. Milo se ujistil, že je nahrávání vypnuto, dostrkal stůl doprostřed místnosti a stáhl přes zrcadlové okno žaluzie.

„Poslouchám, Mosesi,“ řekl.

„Zatelefonoval jsem na různá velvyslanectví ve Washingtonu, ale nic jsem se nedověděl, až na izraelské ambasádě, kde na mě nějaký chlápek vyštěkl: ‚DSD? To nejsou Arabové, jsou ze Sranilu.‘ Když jsem se ho zeptal, co je Sranil, zavěsil. Sedl jsem k internetu a přečetl jsem si články o Sranilu. Dozvěděl jsem se i to, že ho ostatní Indonésané nemají rádi, obávají se, že by se jednou mohl stát základnou vzbouřenců. Řekl jsem si, že toho bych mohl využít, a šel jsem navštívit indonéský konzulát. Je to jedno apartmá v kancelářské budově uprostřed bulváru Wilshire, zvenku bys to vůbec nepoznal. Recepce byla plná hezkých přátelských děvčat. Usmívaly se na mě, předháněly se v pozornosti, ale jedna přes druhou tvrdily, že o Sranilu v životě neslyšely. Tak jsem se sbalil a šel pryč, a když jsem sedl do auta, jedna z nich za mnou vyběhla a povídá: ‚Něco vám o tom místě povím, ale ne v kanceláři.‘ Byla fakt nervózní, dokonce si sundala vizitku. Ale ujistila mě, že nemá Sranilce ráda, že než se z nich stali muslimové, byli to pohanští barbaři. Že prý se sultán tváří, bůhvíjak není spravedlivý, nábožensky založený člověk, a přitom kryje svého bratra Tárika, který je pořádný gauner. Zeptala se mě, jestli jsem přišel kvůli němu. To mě překvapilo, ale ujistil jsem ji, že jo. Pak se rozpovídala. Řekla, že se povídá, že Tárik zabil nějakou cizinku, která pracovala jako společnice na večírcích v L. A. Že ten případ ututlali a Tárik se vypařil. Pokusil jsem se z ní dostat více podrobností, ale řekla jen, že to nemá z první ruky, že mi říká jen to, co slyšela.“

„Kde to slyšela?“

„Tak různě.“ Reed pokrčil rameny. „Tak mi to řekla.“

„A nemá ráda Sranil.“

„Takže je možné, že je jen pomlouvá, já vím. Na webu jsem o nějaké vraždě nic nenašel.“

„Cizinkou myslela, že nebyla Asiatka?“ zeptal se Milo.

„Podle ní to byla Evropanka, možná Švédka, ale nevěděla to přesně. Myslíte, poručíku, že to je důležité?“

Milo mu pověděl, co jsem našel já.

„To je zajímavé,“ řekl Reed. „Nevidím ale žádné přímé spojení s vraždami v Borodi.“

„Ani já ne, Mosesi, ale pro začátek můžeme vyjít z toho, že naše neznámá oběť slídila Mastersonům v dokumentaci a že firma Masterson úzce spolupracuje se sranilskou vládou. Pojďme v prvé řadě zjistit, co je pravdy na těch povídačkách o princi Tárikovi. Projdi nevyřešené případy z doby, kdy žil v L. A. Rozhod sítě doširoka, ale zaměř se na cizokrajné oběti.“

„I ta naše oběť byla hezká. Možná, že taky pracovala jako slečna na pobavení.“

„Kamarádka oběti,“ řekl Reed. „Možná je taky cizinka, a proto zfalšovala svou totožnost – kvůli imigračnímu.“

„To, že měla na sobě levné oblečení, může znamenat, že už bylo po večírku,“ řekl Milo. „Nebo možná mířila vysoko. Evidentně ji zajímal dům na Borodi. Krom toho, že tam chodila s Backerem, ji náhodný svědek viděl, jak se kolem potlouká sama.“

„Co když to bylo místo činu už dřív, poručíku? Tárik vzal nějakou dívku tam nahoru a možná se stala nějaká nehoda – spadla ze schodů nebo z okna. Nebo je Tárik skutečně parchant. Tak nebo tak, je pryč, ale Brigid ví, co se stalo, a rozhodne se, že z toho něcó vytěží.“

„Pokud věděla, co se stalo, proč čenichala ve firemní dokumentaci?“

„Možná se jen doslechla o tom domě, ale potřebovala podrobnosti,“ řekl Reed. „Nebo hledala další nemovitosti, které Tárik vlastnil, protože si myslela, že se možná vrátí a že se mu bude moci dostat na kobylku.“

Pokrčil jsem rameny. „Možná šlo o vydírání, ale taky v tom mohl být osobní zájem. Pomsta za kamarádku. To by vysvětlovalo, proč vzala Backera tam nahoru, aby se s ním vyspala.“

„Táhni do háje, Táriku,“ řekl Milo. „Tak říkajíc. Ale někdo si jich všiml. Když má někdo dvanáct miliard, je pro něj snadné najmout si špičkového zabijáka. Sultán už svého bratříčka vysekal z jedné vraždy, co je proti tomu nějaký páreček vzdálený víc než patnáct tisíc kilometrů?“

„Navíc je to diktátor, zvyklý, že je po jeho.“

„Diktátor, který otevírá svůj palác venkovanům, protože ví, že stojí na pohyblivém písku. Rozruch kolem brášky, který zabil nějakou dívku a vyvázl z toho, by mohl tím pískem nepříjemně pohnout.“

Milo vstal a začal přecházet. „Je to skvělá historka a doufám, že není pravdivá, protože jak bychom se k někomu takovému dostali? Napadá mě ještě jedna podstatná věc: Jestliže byl ten dům na Borodi Lane místem činu, proč se ho sultán nezbavil? A proč tam nechal zaměstnat na zkrácený úvazek kulhavého neozbrojeného hlídače?“

„Co když je tam pohřbeno tělo?“ řekl Reed.

„Tím spíš, Mosesi. Vykopat ho, někde pohodit a přesunout se jinam. Proč zůstávat na tom místě?“

Na to Reed nenašel odpověď a já taky ne.

Vytáhl jsem mobilní telefon. Když jsem ho po chvíli vypnul, měl jsem za sebou ledově odměřený rozhovor s Elenou Kotsosovou. „Ví naprosto jistě, že Brigid nebyla Evropanka. Byla to ‚čistá Američanka‘. Což Elena očividně používá jako urážku.“

Milo si opět sedl. „Mosesi, rozšiř pátrání na celý stát. A dík, že jsi s tím přišel. Udělal jsi dobře.“

„Je to má práce, poručíku.“

„Hochu, hochu, vzpomeň si, co ti pořád říkám.“

„Připiš si všechny zásluhy, nepřipouštěj žádnou…“

„To je lepší než Prozac, chlapče. A teď už utíkej.“

17

Milo se dal do hledání fotografií sultána a prince Tárika.

Oba byli menší postavy, podobní jeden druhému, měli dětskou tvář, důlek v bradě a tenký, precizně zastřižený knír. Oba byli na snímcích se všemi odznaky královské moci a usmívali se.

V sultánových očích se zračila rozhodnost. Z výrazu jeho bratra i přes perfektní bělostný úsměv vyzařoval neklid.

Milo si fotografie vytiskl a pokračoval v hledání. Oběť vraždy, skandinávského původu.

Mladá, už tři roky pohřešovaná žena pocházející z Goteborgu vypadala slibně. Inge Samuelssonová pracovala jako bardáma v různých evropských a asijských městech, pak zkusila Las Vegas a zmizela. Ale poslední zápis přinesl dobrou zprávu: Vynořila se na Novém Zélandu, žije tam na farmě a stará se o ovce.

„Tak to má štěstí,“ řekl Milo. „Jižní Pacifik a k tomu všechen ten lanolin.“

Zazvonil telefon. Ze sluchátka se ozval hlas Seana Binchyho: „Zdravím, poručíku, nakonec jsem z Beaudry získal evidenci zaměstnanců. Odmítali mi ji dát, dokud jsem jim nepohrozil, že oslovím tisk.“

„Tomu říkám tvořivý přístup, Seane.“

„Vlastně jsem si dělal legraci, ale skočili na to. Pár kravaťáků se zavřelo do kanceláře a asi telefonovali právníkovi, protože když zase vyšli ven, oznámili, že dohoda o mlčenlivosti subdodavatele nezavazuje a že by mi ta jména dali, kdyby je našli, ale že by to chvíli trvalo, protože nemají žádný centrální seznam. Řekl jsem jim: ‚Vy, mládenci, děláte na vládních zakázkách a já mám přátele na imigračním, kteří se dost zajímají o ilegální pracovníky na staveništích.‘ Změnili rozhodnutí a najednou seznam měli. Problém je, že všechny záznamy včetně tohohle mají uložené v Costa Mesa. Zrovna tam jedu, ale je dost hustá doprava, takže mi to bude chvíli trvat.“

„Je čas na trochu punku, Seane.“

„Prosím?“

„Pusť si cédéčko, vrať se ke svým kořenům. Zpříjemní ti to cestu.“

„Mám tu spoustu stažených nahrávek. Third Day, Mercy Me, Switch-foot. Všechny jsou o víře.“

„Trocha víry by se mi teď šikla, Seane.“

Milo se vrátil k obrazovce, rozšířil pátrání na podobné případy po celé Evropě a pak si zachmuřeně prohlížel seznam, který mu žádné užitečné informace neposkytl. Do dveří strčil hlavu Delano Hardy a podal mu lístek se vzkazem.

„Díky, Dele.“

„Nechápu, proč mi chodí tvé věci, když ani nejsme za sebou v abecedě.“

„Už se to někdy stalo?“

„Minulý týden,“ řekl Hardy. „Několik žádostí od těch fiktivních charitativních spolků, které předstírají, že sbírají peníze pro policisty a hasiče. Ty jsem vyhodil.“

„Ještě jednou dík, Dele.“

„Přece bys pro mě udělal totéž.“

Hardy odešel a Milo si přečetl vzkaz. Napřímil se a s vítězným gestem pronesl: „Vítej do lepších časů. Backerova sestra Ricki se vrátila z Yosemitského parku a chce se mnou mluvit.“

„Období recese je za námi,“ řekl jsem.

Hlas Ricki Flattové prozrazoval, že očekávala špatnou zprávu, ale ne tak špatnou.

Milo se snažil být co nejlaskavější, ale neexistuje šetrný způsob, jak sdělit takovou věc, a žena na opačném konci linky dlouho neutišitelně vzlykala. Milo se natáhl k telefonu a chtěl ztlumit hlasitý odposlech na co nejnižší hlasitost, ale zjistil, že už ztlumený je.

„Ach bože, Desi je mrtvý. Nerozumím tomu. Co to bylo za napadení? Náhodná věc?“

Dobře jsem slyšel, jak zdůraznila slovo „náhodná“.

Milo to slyšel taky, jeho reakcí bylo zvednuté obočí.

„Pořád se tu věc snažíme vyřešit, paní Flattová, proto nám může pomoci cokoli, co nám řeknete.“

„Jste v L. A. Co vám můžu říct?“

„Neměl váš bratr nějaké nepřátele?“

„Samozřejmě že ne.“

Tentokrát bylo důraznější „ne“.

„Paní Flattová, váš bratr nezemřel sám. Byla s ním jedna žena a tu se dosud pokoušíme identifikovat. Kdybychom věděli, o koho jde, posunuli bychom se ve vyšetřování dopředu. Vím, že je to pro vás těžké, ale pomohlo by mi, kdybych vám mohl poslat e-mailem její naskenovanou fotografii.“

„Samozřejmě, udělejte to,“ řekla Ricki Flattová. „Sedím tu a nemám sílu někam jít. Dokonce ani vybalovat.“

O deset minut později: „Panebože, to je Doreen!“

„Doreen a jak dál?“

„Jaké jen měla příjmení… Doreen… Freddová. Se dvěma d, aspoň myslím. I když ani nevím, proč si na to vůbec vzpomínám. Znali se s Desim na střední škole, když jsme bydleli v Seattlu, kde jsme já i Desi vyrůstali. Má jiný nos – menší –, ale je to určitě ona.“

„Měli spolu milostný vztah?“

„Byli spíš kamarádi, ale stoprocentně vám to nedokážu říct. Jsem o tři roky starší než Desi a nepletla jsem se do jeho osobních věcí.“

„Doreen Freddová.“ Milo zadal jméno do databáze. „Co nám o ní ještě můžete říct?“

„Chodili spolu na výlety. Nejen oni – bylo jich víc, jezdili ven do přírody. Jednou, to už jsem byla na vysoké škole a zrovna jsem přijela po skončení semestru domů, přišel Desi s celou tou jejich partou. Doreen měla alergickou reakci na škumpu jedovatou nebo něco podobného. Náš otec ji ošetřil, byl hasič a měl kurz první pomoci – ale to vás určitě nezajímá. Říkáte, že se s ní Desi scházel v L. A.?“

„Zdá se, že šlo o milostný vztah.“

„Doreen,“ řekla. „A ta je taky… Panebože.“

„Paní Flattová, chcete nám říct ještě něco?“

„Už opravdu nic.“ Potřetí jsme slyšeli ten důraz v hlase.

„Opravdu nic, paní Flattová?“

Ticho.

„Paní Flattová?“

„Mělo to, co se stalo Desimu, nějaký politický podtext?“

Milo se napřímil. „Jak politický?“

„Zapomeňte na to, zbytečně to komplikuji. Mám přijet identifikovat tělo?“

„Není třeba, víme, že jde o vašeho bratra, a ověření je možno provést podle fotografií, ale rád bych s vámi ještě mluvil…“

„Přijedu,“ řekla rozhodně. „Postarám se o… nezbytné záležitosti. Už jsem to dělala. Pro své rodiče. Ani ve snu bych nepomyslela, že to budu muset dělat pro svého brášku. Jak jste si Dese spojili se mnou?“

„Podle telefonátů.“

„Aha. To bylo určitě tehdy, když Desi volal Sam – mé dceři. Jestli stihnu letadlo, přiletím dnes večer, poručíku… Musím se ujistit, že to Scottovi nevadí… Panebože, budu to muset vysvětlit Sam. To je strašné.“

„Paní Flattová, můžete mi prosím objasnit tu poznámku o politické souvislosti?“

Ticho.

„Paní Flattová?“

„Promluvíme si o tom osobně, poručíku. Musím udělat spoustu věcí.“

V národní databázi informací nebylo o Doreen Freddové nic. Ani v databázi rejstříku motorových vozidel, sociálního zabezpečení, nikde v celém kybernetickém světě.

„Pořád je jako přízrak.“ Milo se odhlásil. „A sestra Ricki dělá tajnosti kolem ‚něčeho politického‘. Alexi, začíná mi to nepěkně páchnout.“

Otočil se k telefonu a vyťukal čísla s takovou razancí, že ubohý přístroj několikrát poskočil. „Hale, tady je Milo. Potřetí. Může za to můj dech, nebo si užíváš na nějakém prodlouženém luxusním mejdanu a neobtěžuješ se pomáhat těm dole? Naše neznámá už má jméno a není to díky tobě. Doreen Freddová.“ Její jméno uvedl s přehnaně důraznou výslovností. „A představ si, Hale, že i přesto zůstává přízrakem, není ani v systému sociálního zabezpečení. Mám teď dojem, že to, že nevoláš zpátky, není z nedbalosti. Je to úmyslný fígl. Děláš pěknou hovadinu, Hale. Pořád mi hodně dlužíš za ten případ s Aeromexikem a chci, aby ses mi ozval. A to vše ve jménu Boha, vlasti a mého snadného přístupu k šéfovi. Ten rozhodně nebude šťastný, až se dozví, že dobrý skutek byl zase jednou po zásluze potrestán.“

Bouchl sluchátkem. Vyskočil na nohy. „Asi zas pohořím.“

„Snadný přístup k šéfovi?“ zeptal jsem se.

„Federální vláda na takové věci slyší. Účel světí prostředky. Politika… Jasnou spojitost s politikou má Teddy, ale co má ksakru čerstvě promovaný architekt společného se Sranilem?“

„Možná to souvisí s jeho minulostí.“

„Jako že byl super špión?“

„Třeba měl něco společného s politikou,“ řekl jsem. „Anebo když vezmeš v úvahu jeho neukojitelné libido, možná se scházel s údajnou Teddyho obětí, se kterou se seznámil prostřednictvím Doreen. Oba pak ukuli plán vydírání, šli na to moc tvrdě a taky za to tvrdě zaplatili.“

„Bylo by dost hloupé si myslet, že mohou jít proti někomu tak mocnému.“

„Kolik tvé práce se točí kolem chytrých lidí, Milo? A Backerova účast v tom všem možná vysvětluje, jak se Brig…, tedy vlastně Doreen ocitla u Mastersonů. Teddyho jméno nefiguruje v žádných papírech týkajících se Borodi, ale ten architektonický časopis zmiňoval účast firmy na stavbě sídla pro nějakého zahraničního vlastníka. Backer byl architekt a určitě ten časopis četl.“

„Shání obecné informace, zatímco Doreen se nenápadně propracovává k detailům. Oba pak nějak posílají vyděračský vzkaz Tárikovi nebo sultánovi, z nich pak jeden zvedne telefon a najme si místního profíka.“

„Možná sem někdo kvůli té práci přiletěl.“

„Pitomci,“ řekl. „Mysleli si, že můžou kopat ve stejné extralize jako ten bohatý zmetek. Dokonce si troufli jít si tam nahoru užít zábavu pod hvězdami. A přitom píchli do vosího hnízda. Freud má pro to určitě nějaké pojmenování, ne?“

„Der Revanšung.“

Jeho semknuté rty se trošinku pootevřely a zformovaly se do něčeho, co vzdáleně připomínalo pousmání. Pak Milo stiskl psychickou klávesu „vymazat“ a opět zvážněl. „Desi a Doreen, objímači stromů. Spoluspiklenci.“

18

Dvacet minut po šesté, zrovna když jsme odcházeli na večeři, přišel za Milem John Nguyen.

Zástupce státního návladního byl oblečený jako k jednání u soudu – v tmavomodrém obleku s jemným proužkem, bílé košili a modré kravatě. V klopě saka měl americkou vlaječku. Táhl vozík na zavazadla naložený čtyřmi krabicemi s důkazním materiálem. Držel se zpříma jako vždy, ale měl viditelně unavené oči.

„Johne, co se děje?“

Nguyen otevřel horní krabici, vytáhl tlustý svazek potištěných papírů a pustil jej na Milův stůl. „Tohle jsou finance pána a paní Holmanových. Dlužíš mi hodně.“

Milo přelétl pohledem první stránku. „Jak se ti to povedlo?“

„Poslední tři předlouhé dny jsem strávil u soudu se zlodějským gangem a zcela novou soudkyní, která vůči nám byla nesmyslně předpojatá, a tak mě napadlo, že by se jí mohla líbit tvá scestná logika.“

Nguyen si olízl prst a namaloval jím do vzduchu pomyslnou čárku. „Bod pro mě. A dál: Jeden z mých nových dychtivých stážistů zatlačil na banky. Což, jak bych rád upozornil, je tvoje práce, ne moje, nemluvě o tom, že je hluboko pod mým platovým zařazením. Ale postrčil jsi ten případ vraždy v mokřině, takže to považuj za předčasný dárek k Vánocům.“

Milo prolistoval stránky. „Dárečky do tvé punčochy jsou už na cestě, Johne… Nevidím tam ale nic zajímavého.“

„To proto, že tam nic není,“ řekl Nguyen. „On je profesor v důchodu a ona neznámá architektka, jejich příjem, výdaje, penzijní připojištění a tak dále, to vše odpovídá opatrnému, zralému životnímu stylu. Což znamená, že si pravděpodobně udrží svůj dům a zdravotní pojištění, pokud nezačnou být opravdu hodně nemocní nebo nezačnou příliš často jíst v restauraci.“

„Určitě to je všechno, Johne?“

„Hledáš snad nějaký tajný bankovní účet, ze kterého by si mohli najmout zabijáka? Dodržují svůj rozpočet pečlivěji než má bývalá žena… No nic.“ Nguyen vykročil ke dveřím. „Můžu sice přimět soudkyni, aby ti dala povolení k prohlídce, ale smrdět průšvihem to bude dál.“

Přesunuli jsme se o několik bloků dál do Café Moghul, indické restaurace, která Milovi slouží jako druhá kancelář. Dává jim tam velké spropitné, vždycky toho spoustu sní a majitelé jsou přesvědčeni, že je ten nabručený detektiv s apetýtem i vzhledem mastifa ochrání před nebezpečím. Brýlatá žena, která obsluhuje hosty, se vždy rozzáří, když Milo vejde do dveří, a začne před něj vršit hromady jídla, ještě než se pod ním zahřeje židle.

Dnes večer to bylo jehněčí, hovězí i krůtí maso, langusta, tři druhy indického chleba a obrovský talíř zeleniny.

Milo se do toho všeho s vervou pustil jako do obrovské kulinářské skládanky.

„Ať žije sultán ze Západního L. A..“ řekl jsem.

Milo si otřel ze rtů omáčku. „Drž se správné zeměpisné polohy, indonéský princi. Aspoň na chvíli, kvůli Popelce.“

„A pak se objeví kočár?“

„Pak se dostaneš k Nedotknutelnému.“

Zrovna když se Milo věnoval čtvrté misce rýžového pudingu, vešel dovnitř rázným krokem Sean Binchy. Jako vždy měl jasný pohled a veselou náladu.

„Nejdříve chci slyšet nějaké dobré zprávy, chlapče, a pak se můžeš najíst.“

„Ne, děkuji, poručíku, Bečky dnes večer vaří a na to se vždycky moc těším. Mám dobré zprávy i špatné zprávy. Našel jsem spoustu jmen stavebních dělníků, ale není mezi nimi ani jeden Monte nebo někdo podobný.“

„A dobré zprávy?“

„Chystám se to ještě jednou důkladně prověřit.“

Pronesl to s absolutní jistotou.

„To je skvělé, Seane.“

„Nejprve začnu jmény, která začínají na M, a když to k ničemu nepovede, ověřím každé jméno v trestním rejstříku. Jak vždycky říkáte, želva občas porazí zajíce.“

A odešel.

„Želvu občas převálcuje uprostřed dálnice osmnáctikolový náklaďák, ale zachovej si svou víru, chlapče,“ utrousil Milo.

Zatelefonoval mi následující den v osm ráno. „Rickiho sestra bude za hodinu u mě v kanceláři.“

„Budu tam.“

„Možná bys taky rád věděl, že Doreen Freddová je opravdu skutečná. Včera večer jsem zapátral v genealogiích na webu a našel jsem její vzdálenou sestřenici, která žije v Nebrasce. Poslal jsem jí e-mailem fotografii. Rodina neviděla Doreen už celá léta, ale potvrdila, že ji v době jejího dospívání poslali do Seattlu. Byly s ní problémy a skončila v polepšovně.“

„Proč zrovna do Seattlu?“

„Její rodina původně žila v Tahomě, kde Doreenin otec pracoval u benzinové pumpy a matka jako úřednice v obchodě s potravinami. Podle té sestřenice to byli hodní lidé, ale dost pili a jejich rodičovský dohled byl nulový. Doreen začala utíkat z domu už v útlém věku. Nakonec ji soud prohlásil za nenapravitelnou. Polepšovna chvíli fungovala, ale pak Doreen utekla i z ní. Úplně se vytratila ze světa a nikdo o ní celou dobu neslyšel. Byla jedináček a rodiče už zemřeli.“

„Existuje ještě ten ústav pro mládež?“

„Ano, ale vlastník se několikrát změnil a nezůstal tam nikdo z personálu, kdo by Doreen pamatoval. Všechny staré záznamy byly zničeny. To, že se dala dohromady s Desem Backerem, dává ale smysl: vypátral jsem, kde bydleli jeho rodiče. V jižním Seattlu, jen pár bloků od toho ústavu. Hezká holka, hezký kluk, chemie a bum.“

„Chemické reakce se rozběhly až po letech,“ řekl jsem. „Spatným směrem a příliš prudce.“

Na schůzku s Ricki Flattovou jsem se dostavil včas. Našel jsem ji na chodbě, zabranou do rozhovoru s Milem.

Sestra Dese Backera byla ztrhaná smutkem a únavou. Dlouhé kudrnaté vlasy měla ledabyle sepnuté. Oblékla si vytahaný šedivý svetr, naprosto nevhodný do momentálního počasí, široké džínsy a bílé tenisky. Z pravého ramene jí visela veliká plátěná kabelka v barvě smogu. Menší cestovní taška stejné barvy stála vedle ní na podlaze.

Milo tašku zvedl a doprovodil Ricki Flattovou do stejné místnosti, kde jsme předtím mluvili s Moem Reedem. Nabídl jí kávu a něco k jídlu.

Položila si ruku na žaludek. „Nedokážu nic sníst. Prosím řekněte mi, co se mému bratrovi stalo.“

„Pan Backer a Doreen Freddová byli zavražděni v nedostavěném domě ve čtvrti, která se jmenuje Holmby Hills. Slyšela jste o ní někdy?“

„Nikdy. Kde to je?“

„Je to velmi luxusní místo, kousek na západ od Beverly Hills. Vše nasvědčuje tomu, že váš bratr a slečna Freddová tam byli už dřív.“

„Nedostavěný dúm?“

„Stavební projekt.“

„Něco, na čem Des pracoval?“

Milo místo odpovědi řekl: „Takže váš bratr a slečna Freddová se na střední škole kamarádili?“

Přikývla. „V letadle jsem si vzpomněla ještě na něco. Jednou, když byla u nás, otec poznamenal něco v tom smyslu, že je problémová a že je dobré, když dělá něco prospěšného. Neřekl jste mi, jestli to byl Desův projekt.“

„Nic tomu nenasvědčuje, paní Flattová. Nejspíš byste to nazvala okázale extravagantní vilou.“

„V tom případě to určitě není Desova práce.“

„Takové stavby nedělal?“

„Připadalo by mu to směšné. Ale jestli na tom nepracoval, co tam dělal?“

„To se právě pokoušíme zjistit, paní Flattová. Zmínila jste skupinu mladých lidí, se kterou Desi a Doreen chodili na výlety. Kolik lidí to bylo?“

„Jen pár dětí, nevěnovala jsem jim velkou pozornost.“

„Podle vás nebylo mezi Desim a Doreen nic milostného.“

„Přemýšlela jsem o tom,“ řekl Ricki Flattová. „Možná ano, opravdu nevím. O Dese se zajímala spousta dívek. Pořád mu volaly. Táta si z něj dělal legraci, říkal mu, že by potřeboval sekretářku.“

„Nevíte něco o jeho dalších přítelkyních z poslední doby?“

Zavrtěla hlavou. „Je mi líto. Nepletla jsem se do Desiho osobního života už tehdy a nezměnilo se to ani potom, co jsme vyrostli.“

„Věděla jste, že Doreen žije v domově mládeže, který stál jen kousek od vašeho domu?“

„Ne, ale určitě máte na mysli Dům nadějí. O tom místě se v naší čtvrti hodně mluvilo. Kamarádi si z něj dělali legraci, Dům randění, protože ty dívky prý byly pěkné divošky. Netvrdím, že opravdu byly, ale znáte dětské povídačky. Proto o ní možná otec říkal, že je problémová.“

„Neměl strach, že by mohla mít na Dese špatný vliv?“

Ricki Flattová se usmála. „Mí rodiče si dali hodně záležet na tom, aby ve mně a Desovi vybudovali smysl pro to, co je dobré a co je špatné. Ale i kdyby se pokoušeli přitáhnout Desovi uzdu, k ničemu by to nebylo. Můj bratr si vždycky dělal, co chtěl.“

„Dovedla někdy Dese jeho sveřepá povaha k nějakému – musím se na to zeptat – pochybnému jednání?“ zeptal se Milo.

„Co tím myslíte?“

„Něco, co by se vymykalo normálu.“

„Pokud považujete odchod z domova po skončení střední školy a deset let potulování za nenormální, pak ano.“

„Deset let,“ opakoval Milo.

„Deset ztracených let,“ přikývla Ricki Flattová. „Desi v podstatě zmizel. Tu a tam jsme od něj dostávali pohlednice.“

„Odkud?“

„Z celé země. Z národních parků a podobných míst.“

„Ze zahraničí ne?“

„Ne.“

„Čím se Des živil?“

„Psal, že příležitostnými pracemi, přechodným zaměstnáním, které mu umožňuje objevovat přírodu a pochopit život.“

„Pohlednice,“ řekl Milo. „Nejezdil domů?“

„Jednou dvakrát za rok se ukázal – na Vánoce, na Den díkůvzdání, na narozeniny. Vypadal skvěle, opravdu šťastně, a to mé rodiče přesvědčilo. Oživil šedesátá léta – měl dlouhé vlasy, vousy, sisalové sandály. Vždycky byl ale čistý a dobře upravený. Otec říkával, že vypadá jako hollywoodská představa Ježíše.“

„Zmínila jste se, že jste vyřizovala záležitosti kolem rodičů, takže předpokládám, že…“

„Zemřeli, poručíku. Před čtyřmi lety. Trávili dovolenou kousek od Mount Olympia, rozhodli se objevovat krajinu a vjeli na prašnou obslužnou silnici, která vedla oblastí, kde se těžilo dřevo. Z korby nějakého nákladáku se uvolnily těžké borovicové kmeny a rozdrtily jejich auto. Chtěli jsme podat žalobu – Scott, já a Des –, ale právníci nás upozorňovali, že máme slabé argumenty, protože silnice byla uzavřená řetězem a všude kolem byly varovné značky. Přesto otec řetěz nadzvedl a jeli dál. Nakonec jsme dostali sto tisíc. Čtyřicet procent spolkli právníci a my s Desem jsme si rozdělili zbytek. Des změnil svůj životní styl a začal studovat architekturu. Prohlásil, že mu ty peníze pomohou platit školné a výdaje na živobytí. Nejhorší ironie na tom byla, že pocházíme ze staré dřevařské rodiny, už čtyři generace. Děda byl mistr na pile a otec těžil dřevo, než se stal hasičem.“

„To je mi líto, paní Flattová.“

„Stalo se to dřív, než se narodila Sam, a to mě bolí nejvíc. Maminka a táta by Sam milovali.“ Rozplakala se. „Sam zbožňovala Desiho a ten je teď mrtvý.“

„Jak Desi reagoval na ztrátu rodičů?“

„Hrozně,“ řekla Ricki. „Měl prázdný výraz v očích a celé týdny se pohyboval jako v transu. Scott ho popsal jako živoucí ránu. Nikdy jsem svého bratra nezažila v takovém stavu, normálně je otevřený, milý a přístupný.“

„Uzavřel se do sebe.“

„Vzpomínám si, jak jsem si říkala, že to není zdravé, že s tím musí něco dělat, že bude muset začít doopravdy a otevřeně truchlit, jinak že se z toho zhroutí. Byla jsem si jistá, že odejde ze školy, ale on to neudělal, zůstal a promoval s vyznamenáním.“

Milo poklepal perem o roh stolu. „Paní Flattová, včera jste se do telefonu o něčem zmínila, o něčem spojeném s politikou. Pořád bychom to rádi věděli.“

Ricki Flattová zatékala očima po místnosti. „Zapomeňte na to, byla to hloupost. Neměla jsem nic takového zmiňovat.“

„Ale zmínila jste.“

Rozpustila si vlasy, zatřepala hlavou, aby je uvolnila, a pak si je sepnula pevněji.

„Ricki, nezajímá nás nic jiného než vyřešení vraždy vašeho bratra.“

Prudce si opřela lokty o stůl a přitiskla si dlaně k tvářím. Konečky prstů si zakryla uši, jako by chtěla odblokovat jakýkoli zvuk. Nic nevidím, nic neslyším.

„Jediná věc týkající se vašeho bratra, která má vzdáleně něco společného s politikou, je ekologická architektura a ochrana životního prostředí.“

Ricki Flattové zaškubalo v obličeji.

Milo si k ní o kousek přisedl. „Začal jednat radikálně? Dělal těch deset let něco, co by mohlo být považováno za nelegální?“

„Nevím, co ty roky dělal.“

„Ale máte obavy.“

„Desi… občas o něčem povídal.“

„O čem?“

„O podpáleném domě,“ řekla. „Byl to i název písničky, kterou měl rád. Když přijel na návštěvu, občas se rozpovídal. O kráse nedotčené divočiny. O nenasytných lidech, kteří ničí krajinu a staví monstrózní budovy k obrazu svého ega. Říkal, že potřebují lekci.“

„Monstrózní budovy,“ opakoval Milo. „Jako je ta, ve které zemřel. A vy se teď bojíte, že se svým jednáním přivedl do maléru.“

Ricki Flattová vzhlédla. „Bože můj, měla jsem vědět, že se stane něco zlého, když mi dal ty peníze. Desimu peníze nikdy nevydržely, nikdy se o peníze nestaral.“

Milo na ni nepotřeboval naléhat. Podal jí kapesník a počkal, až si osušila oči.

„Tak dobře,“ řekla. „Stalo se tohle: Před šesti měsíci se Des objevil a měl padesát tisíc dolarů v hotovosti. Dva plné velké kufříky. Řekl mi, ať mu je nechám u sebe. Dala jsem mu náhradní klíč.“

„Mluvíme o loňském lednu?“ upřesňoval si Milo.

„O novoročním víkendu. Scott a já jsme se chystali odjet na výlet do Nového Mexika a Des se ukázal, aniž by nám dal předem vědět.“

„Řekl, odkud ty peníze má?“

„Vím, že jsem se měla zeptat. Scott kvůli tomu zuřil, říkal, že to můžou být peníze z drog nebo něčeho podobně nelegálního a že jsem nás dostala do průšvihu. Ujišťovala jsem ho, že je to nesmysl. Des nikdy nebral drogy, ani nepil alkohol, pečoval o své tělo. Scott mi na to řekl, že jsem naivní. Desi se deset let někde toulal a neměli jsme ani ponětí, co dělá. Pohádali jsme se a Scott naléhal, abych Dese zavolala zpátky a trvala na tom, aby si ty kufříky odnesl.“ Pronikavě se zasmála. „Bylo to dost dramatické. Nakonec jsem samozřejmě souhlasila.“

„Takže jste svému bratrovi zavolala.“

Ricki Flattová svěsila hlavu. „Lhala jsem Scottovi – poprvé a taky naposled. Proč? Kéž bych vám to byla schopna říct. Na mém bratrovi je něco, co vás nutí na všechno mu kývnout. Je tak milý a upřímný – na střední škole ho zvolili nejoblíbenějším studentem. Milovaly ho nejen dívky, všichni ho měli rádi.“

„Měl charisma,“ řekl jsem.

„Ano, ale pro mě to bylo něco víc. Když rodiče zemřeli, nezůstal mi nikdo další. Nejspíš jsem doufala, že se dáme znovu dohromady, že budeme jako rodina. Zdálo se, že Sam bude dobrým prostředníkem.“ Zabořila hlavu do dlaní a něco zamumlala.

„Pořád ty peníze máte,“ řekl Milo. „A máte strach, že jde o nějakou politickou špínu.“

Ricki Flattová k němu vzhlédla. „Když je Desi ke mně přinesl, vypadal nervózně a chtěl po mně, abych mu slíbila, že se nebudu ptát. Pořád si myslím, že dostal zaplaceno za něco špatného.“

„Za podpálení nějakého domu.“

„Možná ne doslova,“ řekla. „Ale něco… Proč by jinak ty peníze ukrýval? Slibuji, že vám je pošlu, hned jak se vrátím domů, ale prosím, neříkejte Scottovi, že jsem si je nechala.“

„Kde je máte?“

„Ve skladu. Scott a já jsme si ho pronajali, když máma a táta zemřeli. Uložili jsme tam jejich věci, nedokázala jsem se ničeho zbavit. Strčila jsem ty kufry úplně dozadu, za maminčino piano. Scott tam nikdy nechodí.“

„Říkala jste, že Desi měl od toho skladu klíč.“

„Jeden jsem mu dala. Byli to i jeho rodiče.“

„Kdy jste ty peníze viděla naposledy?“

„Naposledy…,“ zamyslela se, „naposledy to muselo být pár týdnů potom, co jsem je tam uložila, takže asi před pěti měsíci. Zašla jsem tam a spočítala jsem je. To jsem na začátku neudělala. Proč? To taky nevím.“

„Padesát tisíc.“

„V padesátidolarových bankovkách, v úhledných svazcích. Myslíte si, že mají něco společného s tím, co se Desimu stalo?“

„Peníze bývají nejčastější motiv, Ricki.“

„Panebože! Říkala jsem Scottovi, že je paranoidní, ale teď je mi zle při pomyšlení, že měl pravdu.“ Popadla Mila za zápěstí. „Je má rodina v nebezpečí?“

„Rád bych řekl, že ne,“ řekl Milo. „Ale musíme ty peníze schovat na bezpečném místě.“

„Slibuji, že je pošlu přímo vám. Chtěla jsem zůstat pár dnů a tady zařídit přepravu Desiho těla k nám, ale odjedu už dnes a první věc, kterou ráno udělám, bude, že vám pošlu ty kufříky.“

„Nedotýkejte se jich, prosím,“ řekl Milo. „Musíme je nejprve prohlédnout.“

„Prohlédnout?“

„Kvůli otiskům prstů a tak. Všechno zařídím, musíte jen podepsat nějaké formuláře, které nám umožní prohlídku obsahu toho vašeho úložného prostoru. Je tam ještě něco, co patřilo Desimu?“

„Ne,“ řekla Ricki Flattová. „Vyplním všechno, co budete potřebovat, a nakreslím vám plánek, kde ty kufříky jsou. Jen je, prosím, co nejrychleji odneste.“

„Zařídím to, Ricki.“

„Jsou Scott a Sam v nebezpečí? Prosím, chci pravdivou odpověď.“

„Nic nenasvědčuje tomu, že by byla vaše rodina v nebezpečí.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Díkybohu.“ Zvedla oči ke stropu. „Desi, do čeho jsi mě to dostal?“

19

Ricki Flattová vyplnila povolení k prohlídce.

Milo se jí zeptal, kde se ubytovala.

„Přijela jsem přímo z letiště.“

„Půjčila jste si auto?“

„Jela jsem autobusem do Westwoodu a pak taxíkem sem.“

„Zařídím vám ubytování. Máme fond pro odškodnění obětí, ale bude to vyžadovat vyplnění dalších formulářů a proplacení chvíli trvá.“

„To je mi jedno.“ Nervózně zamávala rukama.

Milo si zavolal Seana Binchyho. Ten ještě pořád procházel seznamy stavebních dělníků a neměl žádné nové zprávy.

„Najdi paní Flattové čisté a bezpečné místo, kde se může ubytovat.“

Binchy zvedl její tašku. „Star Inn na Sawtelle má tři hvězdičky, kabelovku, bezdrátový internet a hned vedle je restaurace.“

„Třeba,“ pokrčila Ricki rameny.

Když oba odešli, řekl jsem: „Politika v tom smyslu, že její bratr byl možná ekoterorista. Bylo zapotřebí víc než jen řečí, aby si dělala takovéhle starosti.“

„Jo, ví toho víc,“ řekl Milo. „Nepřipadá mi ale moudré na ni hned teď tlačit. Sean na ni dohlédne a já se postarám, aby tu nějakou dobu zůstala.“

„Backerova ztracená dekáda smrti jeho rodičů předcházela, ale to, že je rozdrtilo vytěžené dřevo, mohlo podnítit jeho motivaci.“

„Padesát táců, aby něco vyhodil do vzduchu. Například nějaký velký dům, ale on to nikdy neudělal. Na druhou stranu ale mohou ty peníze pocházet z prodeje drog nebo z vydírání. Nebo vyhrál balík peněz v kasinu a dal ho Ricki, aby se vyhnul berňáku.“

Vrátili jsme se k němu do kanceláře. Milo zatelefonoval Chrisu Kammenovi, policistovi z Port Angeles. Ten mu přislíbil, že budou Flattův dům hlídat, „jak jen budou moci“, a že zařídí prohledání úložného prostoru, jakmile dorazí papíry. „Dva kufříky? Jakou mají barvu?“

„Najdete je za klavírem, jsou napěchované penězi.“

„Padesát táců.“ Ze sluchátka se ozvalo obdivné hvízdnutí. „Chápu to správně, že manžel o ničem neví?“

„Flatt neví, že jeho žena ty peníze schovala. Ta se k nám chová vstřícně a já s ní chci zůstat zadobře.“

„Problémy u domácího krbu,“ řekl Kammen. „S těmi je psina.“

Při čtvrtém pokusu dovolat se federálnímu agentovi Halovi Milo zrudl vzteky. „Číslo bylo odpojeno? Začínám si to brát osobně.“

„Chápu tě,“ řekl jsem. „Ale možná nejde o tebe. Jde o Doreen Freddovou.“

„Do čeho se ta holka ksakru namočila?“

„Znala Backera už dřív. Jestli se zamotal do něčeho nezákonného, byla by dobrý zdroj informací.“

„Z problémového dítěte tajným federálním informátorem?“

„Možná díky svým potížím zašla tak daleko, že potřebovala mít možnost nabídnout protislužbu. Prověřil bych větší případy ekovandalismu na pacifickém severozápadě v době, kdy byl Backer na cestách.“

„Že by na Backera donášela a zároveň s ním spala? Tím dostává funkce tajného informátora novou dimenzi.“

„I tak v tom mohla hrát roli chemie,“ řekl jsem. „A z její strany to byla dobrá metoda, když uvážíš, jaké měl Backer sklony.“

„Nejprve vyhazoval domy do povětří a pak se stal architektem, aby se je naučil stavět. Netvrď mi, že pro tohle neměl Freud slovo.“

Do dveří strčil hlavu Moe Reed. „Někdo vás přišel navštívit, poručíku.“

„Doufám, že je to někdo důležitý.“

„Je člověk z FBI důležitý?“

„Záleží na tom, co mi přišel říct,“ řekl Milo. Ale v mžiku se zvedl ze židle.

Chvilku nato se dostavila drobná, ale pevně stavěná tmavovlasá žena. „Poručíku? Jmenuji se Gayle Lindstromová. Poslal mě za vámi jeden náš společný přítel.“

Měla na sobě šedý kalhotový kostým a černé boty na nízkém podpatku. Vyslovovala pomalu, ale s trochu ostrým akcentem. Pocházela možná z Kentučky nebo z jižní Missouri. Měla světlou pleť, jasné modré oči a výraznou, hranatou bradu.

„Rád vás poznávám, zvláštní agentko Lindstromová.“

Lindstromová se zakřenila. „Matka mi pořád říkala, že jsem zvláštní. Myslela to ovšem trošičku jinak.“ Měla stejně velkou tašku jako Ricki Flattová. Z černé kůže, zdobenou řemínky a sponami.

„Společný přítel,“ řekl Milo. „Kdo by to tak mohl být?“

„Včera se mu říkalo Hal. Ale dnes?“ pokrčila rameny.

„Tohle vy přímo zbožňujete, že?“

„Co?“

„Přísně tajné opičárny.“

„Jen když to pomůže práci.“ Pozorně si mě prohlédla. „Musíme si promluvit soukromě, poručíku.“

„Tohle je doktor Delaware, náš psychologický poradce.“

„Už máte vlastního profilistu?“

„Něco lepšího,“ řekl Milo. „Máme někoho, kdo ví, co dělá.“

„Zdá se, že jsem vás zastihla ve špatný den,“ řekla Lindstromová.

„To není tak obtížné.“

Nabídla mi k pozdravu chladnou pevnou ruku. „Ráda vás poznávám, doktore. Bez urážky, ale potřebuji mluvit s poručíkem Sturgisem v soukromí.“

„Tak to máte smůlu,“ řekl Milo.

Následoval dlouhý telefonát šeptem a dostal jsem svolení, abych se rozhovoru zúčastnil.

Gayle Lindstromová nakoukla do Milovy kanceláře. „Pro tři je to tu docela útulné.“

„Najdu nám nějaké místo,“ řekl Milo.

„Mám ráda indická jídla, poručíku.“

Udiveně se na ni zahleděl.

„Promiňte, neodolala jsem.“

„Nemám hlad,“ odsekl a vypochodoval na chodbu.

„No dobře,“ řekla Linstromová a vydala se za ním.

Opět jsme seděli ve výslechové místnosti. Napadlo mě, jestli ji vůbec někdy někdo použil k výslechu podezřelých.

Gayle Lindstromová nakrčila nos a začenichala.

„Čerstvější vzduch tu už nebude,“ řekl Milo. „Mám hodně práce. Mluvte.“

„Možná bychom mohli zanechat těch zdvořilostních frází, pánové. Nemusíte být ke mně tak milí jen proto, že jsem žena.“

Její slova vyvolala u Mila úsměv. Zakryl ho hřbetem dlaně. Zívl.

„Dobře, dobře,“ řekla. „Co víte o ekoterorismu?“

Milo opáčil: „Nepovedeme žádné teoretické rozpravy. Jestli chcete vědět, co víme, zaplňte nám bílá místa. Těch deset procestovaných let Desmonda Backera mi dost smrdí. Doreen Freddová byla nezvedená dívka, která skončila buď jako spoluviník, nebo jako váš informátor. Pokračujte.“

Lindstromová strčila nohou do své tašky. „Jsem tady, protože si FBI myslí, že je jen otázkou času, než vám aspoň trochu dojde, co se děje.“

„Aspoň trochu? Nepřeceňujte mě.“

„Kdybyste věděl všechno, nepokoušel byste se kontaktovat Hala. Ten by vám, jen tak mimochodem, ani nemohl pomoci. Pracuje u vnitřní bezpečnosti, takže se zaměřuje na občany s tmavší pletí a legračními jmény. Stejně tak ostatně celá FBI, což je část problému. Před 11. září jsme byli připraveni věnovat velké množství času i peněz na pátrání po šílencích, kteří zde vyrostli a kteří, podle mého skromného názoru, představují pro bezpečnost veřejnosti stejné nebezpečí jako kdokoli jménem Ahmed.“

„Všechno se zastavilo a všichni pátrají po Ahmedovi.“

„Jsme na tom stejně jako vy, poručíku. Trpíme chronickým nedostatkem finančních prostředků a posluhujeme politikům, kteří mají předvídavost zfetovaného komára. Zaměřují se jen na žhavé téma a ostatní odloží do dolního šuplíku. Ekoteroristé spáchali spoustu násilných činů se spoustou smrtelných obětí. Mluvíme o parchantech, kteří věří, že lidstvo je mor, a nedělá jim problém použít stromy, aby mrzačili lesní dělníky. Jsou to fanatici, kteří pálí domy jiným lidem, protože nesouhlasí s jejich velikostí. Zatím se nestalo nic velikého a mají tajné sympatie některých hlavních zelených organizací, které sice odsuzují násilí, ale zároveň nad ním přimhuřují od a přikyvují. Podle mého názoru je ale jen otázka času, kdy země začne litovat, že se tím problémem nezabývala.“

„Desmond Backer patřil k nebezpečným ekoteroristům?“

Lindstromová opět strčila špičkou boty do tašky. „Je to delikátní situace. Ne pro mě osobně. Jde o události, které se staly ještě před mým nástupem do funkce.“

Rozepnula tašku, vytáhla balzám na rty, vyšpulila nesouhlasně rty a lehce si je namazala. Klasická zdržovací taktika. Jako psycholog jsem jich při své práci poznal víc než dost.

„Ztratil jsem scénář, jaký je můj další řádek?“ zeptal se Milo.

„Shrnutí, které vám teď poskytnu, vychází ze shrnutí spisů mých předchůdců, kteří byli odveleni jinam.“

„K Ahmedovi. Vy se ale staráte o naše domácí grázly, kteří nikoho nezajímají.“

Pousmání Gayle Lindstromové by určitě okouzlilo da Vinciho.

„Nezapadáte do party, tak vás odsunuli na vedlejší kolej.“

Rozesmála se. „Řekněme, že mě poslali vyšetřovat ekoteroristické zločiny za celá léta zpátky a sepisovat zprávy, které nikdo nebude číst. Mám pokyn soustředit se na pacifický severozápad, protože jeho prostředí ekoteroristy inspiruje. To mě dovedlo k vašim obětem. Desmond Backer a Doreen Freddová se setkali v Seattlu. On tam vyrůstal a ji tam poslali do domova pro problémové mladistvé. Využívala legálních propustek i útěků, aby to mohla táhnout s Backerem a jeho kamarády.“

„Lezla ven oknem,“ řekl Milo.

„Nebo jednoduše vyklouzla zadními dveřmi, ty děti tam neměly nijak extra omezený pohyb. Zdá se, že podobně jako mnoho jiných teenagerů i Backer a Freddová trávili volný čas experimentováním s rostlinnými halucinogeny, bavili se alternativní hudbou a videohrami. Taky ale aktivitami prospěšnými zdraví – chodili na túry, kempovali, čistili přírodu, jako dobrovolníci pomáhali při záchraně divočiny. Bohužel ale některé tyhle aktivity mohly být jen zástěrkou pro žhářství a jiný vandalismus.“

„Byli někdy zatčeni?“

„Nenašlo se proti nim dost důkazu,“ řekla Lindstromová. „Ale to, že se pohybovali v blízkosti některých zničených domů, vypovídá hodně.“

„Co na ně přesně máte?“

„Všechno, co sehnala místní policie, bylo jen ‚jedna babka povídala‘. A pak je tu ten mrtvý chlapec.“

„Oni někoho zabili?“

„Přímo ne, bylo to spíš morální zavinění.“

Milo vytáhl notes. „Jméno oběti?“

„Vincent Edward Burghout, známý jako Van. Bylo mu sedmnáct, když uhořel uvnitř nedostavěné vily v Bellevue ve Washingtonu. O Bellevue jste už nejspíš slyšeli, je to místo, kde si nejbohatší z bohatých, kteří zbohatli na nejmodernějších technologiích, stavějí zámky. Tehdy s tím zrovna začali a bylo to v podstatě hezké předměstí Seattlu s nízkou kriminalitou. Jeden z prvních technologických monarchů, který objevil obrovské výhody bydlení na břehu jezera, koupil asi čtyři hektary pozemku a začal na něm stavět monstróznost o rozloze dva tisíce metrů čtverečních. Stavba pokračovala až do jedné noci, kdy se dovnitř vkradl Van Burghout a založil několik požárů. Zničil velkou část stavby, ale sám se stal zápalnou obětí. Mně – mým předchůdcům – připadala jeho metoda obzvlášť zajímavá. Slyšeli jste někdy o veganském želé?“

„Zní mi to nechutně zdravě.“

„Ne, pokud jste ze dřeva,“ řekla Lindstromová. „Nebo z masa a kostí. Je to v podstatě podomácku vyrobený napalm – mýdlo a petrolej, zapálené nějakým zpožďovacím zařízením. Kterýkoli idiot si může stáhnout recept z internetu nebo ho získat v nějakém tom zrádně podrobném článku, jaké vydává paranoidní tisk. Naštěstí se najde jen málo cvoků, kteří zajdou tak daleko, že ten návod prakticky použijí, ale za ta léta jsme měli několik nehod. Úmrtnost je při nich vysoká a obvykle to odnesou pachatelé. Jedná se o vysoce zápalný koktejl, a když vám předčasně sepne časovač, je z vás topinka. Nebo, jako v případě Vana Burghouta, spálená strouhanka. Z toho děcka nic nezbylo, identifikovali ho jen díky tomu, že si při basketbalu vyrazil zuby a část horní čelisti ten výbuch přečkala.“

Pohrávala si s tubičkou balzámu na rty. „Pan High-Tech shrábl pojistku, věnoval pozemek městu, ať tam vybuduje park, přestěhoval se do Oregonu a postavil si tam ještě monstróznější dům na čtyřicetihektarovém pozemku.“

„A všichni spokojeně odešli,“ řekl Milo. „Kromě rodičů Vana Burghouta.“

„A ti ukázali prstem na Vanovy kamarády. Možná nedokázali spolknout, že by jejich syn byl sólový pyromaniak. Ale to neznamená, že neměli pravdu.“

„Van byl obětí špatného vlivu?“ nadhodil jsem.

„Přesně tak, ale jak už jsem řekla, byla v tom logika. Van ve škole sotva prolézal a místní představitelé zákona ho otipovali jako snadno ovlivnitelného. Ale nedostali se nikam a povolali na pomoc FBI. A tak se náš úřad seznámil s Desmondem Backerem, Doreen Freddovou a jejich kamarády.“

„Kolika kamarády?“

„Burghoutovi dali místním policistům čtyři jména: Backer, Freddová, hoch jménem Dwayne Parris a Kathy Vanderveldtová. Pokusili jsme se s nimi promluvit, stejně tak s jejich učiteli a kamarády.“

„Pokusili?“

„Byly to děti ze střední společenské vrstvy, stáli za nimi rodiče i místní komunita, takže jsme k nim neměli přímý přístup. Všechno šlo přes právníky. Je tu řeč o lidech s dobrým postavením, respektovaných, co o svých dětech tvrdili, že jsou to andílci.“

„Doreenini rodiče se za ni postavili taky?“ zeptal jsem se.

„Ne, ona byla výjimka. Byli to opilci, žili mimo území státu a zdálo se, že vlastně vůbec nevědí, co Doreen dělá. Navíc než se začalo vyšetřovat, Doreen utekla.“

„Další, kdo vzal roha,“ řekl Milo.

Lindstromová řekla: „Samozřejmě jsme kvůli načasování měli podezření, ale útěky u ní byly normální a všichni, s kým jsme mluvili, nám řekli, že si nedokážou představit Doreen zataženou do něčeho násilného. Právě naopak: byla pasivní, jemná, zajímala ji poezie, modrá obloha, zelené stromy, zvířátka. Ani lidé z Domu naděje o ní neřekli špatného slova. Chudinka Doreen byla obětí nefungující rodiny, nebyla to žádná divoška.“

„Nezměnili mínění, když zjistili, že tajně odcházela, aby se mohla setkávat s kamarády?“

„Ne, aspoň podle toho, co jsem četla, doktore. Můj předchůdce popsal lidi, kteří ten domov provozovali, jako idealisty. Což je termín, který používáme pro hloupé naivní lidumily. Snadno jsme získali povolení k prohlídce Doreenina pokoje, protože velká část financování toho ústavu šla z federálních fondů. Bohužel se tam nic zajímavého nenašlo. A to jsme použili psy i techniku.“

„Na ostatní se povolení k prohlídce nevztahovalo?“

„Ani náhodou. Pokoušeli jsme se najít soudce, který by nám byl nakloněn, ale i ten, kterého jsme si vytipovali, prohlásil, že nevydá povolení k ‚honu na čarodějnice‘. Vyhlásili jsme celonárodní pátrání po Doreen a ty její kamarády jsme nechali několik měsíců hlídat. K ničemu to nevedlo, v Bellevue už nedošlo k žádným požárům, ani nikde jinde v oblasti většího Seattlu. Přesunuli jsme se jinam.“

„Ale časem jste Doreen objevili a podařilo se vám na ni něco najít a přimět ji ke spolupráci.“

Lindstromová se štípla do horního rtu. Pak podržela balzám ňa rty mezi oběma ukazováčky. „Měla bych teď obdivné vychrlit něco v tom smyslu, že jste hotový Sherlock, a upřít na vás užaslý pohled?“

„Proč byste tady jinak byla, Gayle?“ řekl Milo.

Lindstromová si sundala šedé sako. Pod ním měla červené tričko bez rukávů, které odhalilo hranatá ramena a silné, ale pevné paže. „Je tu trochu sucho, nezdá se vám? To je určitě tou vaší klimatizací. Mohu vás obtěžovat a poprosit o trochu kávy?“

20

Káva z automatu, který stojí v kanceláři detektivů, má svěží příchuť střešního dehtu a dokáže drásat nervy líp než metamfetamin.

Zvláštní agentka Lindstromová vypila černý obsah kelímku do půlky, aniž si postěžovala. Protřela si oči, protáhla se, zívla a opět se protáhla. Milo předvádí něco podobného, když předstírá neformálnost. Lindstromová potřebovala delší praxi.

Usrkla další doušek kávy a konečně se jí tvář zkřivila do očekávané grimasy. Odsunula kelímek stranou.

„Ano, Doreen se nakonec objevila. Neměla jsem s tím nic společného, ale přesto.“ Sáhla po kelímku, chvíli zvažovala další lok, ale rozhodla se neriskovat. „Nebyla to zásluha FBI, že se našla. Přihrála nám ji její vlastní hloupost.“

„Něco provedla a nechala se chytit,“ řekl Milo.

„Zatkli ji za prostituci a drogy. Před pěti lety. Chcete zkusit hádat kde?“

„V Seattlu.“

„Přímo v srdci města, v centru. Nepřekvapilo by mě, kdyby odtamtud nikdy neodešla. Přesto nám naservírovala spoustu historek o tom, jak jezdila stopem po celé zemi, žila mimo, ale podrobnosti do sebe nezapadaly a z jejího spisu jsem získala dojem, že je rozená notorická lhářka.“

„Des Backer byl deset let na cestách. Netvrdila, že byla s ním?“

„Vlastně ano, doktore. Nebyla s ním pořád, jen tu a tam. Naservírovala nám podivné historky o přebývání v lesích, pojídání kořínků a výhonků, hledání hub a podobně. Ale jak už jsem řekla, když došlo na přesnější detaily, například data, města, státy, její historka se rozpadla jako domeček z karet. Podle našich psychologů trpí histriónskou poruchou osobnosti.“

„Vyšetřovali ji?“ zeptal jsem se.

„Žádnou lékařskou zprávu jsem neviděla.“

„To znamená, že k diagnóze patrně dospěli na základě spisu.“

„Nesouhlasíte s ní, doktore?“

„Nevím toho dost na to, abych mohl souhlasit nebo nesouhlasit.“

Lindstromová se zamračila. „Bez urážky, ale o psychologii vůbec nejde, že? Ani o její líčení, jak žila přírodním životem. Možná to byla z části pravda, možná to byl blaf na druhou, na třetí. Důležité je, že se s ní nedal spojit žádný ekoteroristický zločin z té doby, takže buď byla tak dobrá a zakryla všechny stopy, nebo ona ani ty další děti ze Seattlu vůbec nic neprovedly.“

Ozval jsem se: „Před pěti lety studoval Backer na fakultě architektury. Jestli se v té době stala z Doreen prostitutka, znamená to, že se dost dlouho předtím rozešli.“

„A?“

„Jen se pokouším upřesnit časový sled.“

„Proti vaší logice se nedá nic namítnout.“

„Byla tedy zatčena za prostituci. Jak ji to dovedlo k tomu, že začala donášet federálům?“

„Neřekla jsem ani slovo o tom, že pro nás dělala.“

„Nechte toho. Její totožnost jste úplně vymazali ze světa.“

Lindstromová si pohrávala s ramínkem trička. „Ano, získali jsme ji, ale ne díky prostituci. Dostala strach kvůli drogám. Byly v tom kilogramy trávy, pilulek v malých pěkných sáčcích a taky pořádné dávky koksu. Dost na to, aby skončila za mřížemi na pěkně dlouhou dobu.“

„Byla dealerkou ve velkém měřítku?“

„Drogy našli ve sklepě penzionu, kam si obvykle brávala klienty. V centru Seattlu, kousek od tržiště Pike.“

„Jen tak tam s tím žila?“

„Seděla na tom jak kvočna na vejcích,“ řekla Lindstromová. „Doslova. Padací dveře byly přímo pod matrací, na které si vydělávala. Do neštěstí ji přivedly pilulky, které do sebe hodila přímo před klientem, ze kterého se vyklubal policista z mravnostního oddělení v Seattlu pracující v utajení. Tvrdila, že šlo o Advil, a to se taky později potvrdilo. Jenomže mezitím obrátili její pokoj vzhůru nohama. Město zrovna vyrazilo na krátkodobou křížovou výpravu ve jménu morálky – turisté si stěžovali na časté obtěžování různou spodinou, takže povolení k prohlídce bylo otázkou chvilky. Doreen nejdřív tvrdila, že o existenci těch padacích dveří neměla ani ponětí, že se pod postel nikdy nedívala. Možná to dokonce byla pravda. Ten pokoj využívala spousta děvčat a celý dům vlastnili Kambodžané podezřelí z přechovávání různého nezákonného zboží. Než byla na místo povolána FBI, ztratili se kdesi v Phnompenhu. Měli jsme v plánu podle zákona zkonfiskovat celou nemovitost, ale policejní oddělení v Seattlu ji prohlásilo za svou kořist. Teď je tam pěkné malé nákupní centrum. Kavárnička, suši bar, italská cukrárna se skvělými zákusky a posilovna. A taky tetovací salon, který se v tom upršeném městě může vážně hodit.“

„Nedávno jste se tam zajela podívat.“

„Byla jsem tam včera. Snažila jsem se o Doreen dovědět co nejvíc. Když jsme zjistili, co se jí tady stalo.“

„Co jste se dověděla?“

„Vůbec nic.“ Usmála se. „Dala jsem si dobré panini v italské restauraci.“

„Jak je to dlouho, co jste Doreen naposledy kontaktovala?“

„Nikdy jsem se s ní osobně nezkontaktovala,“ řekla Lindstromová. „Zdědila jsem ji. A několik dalších jí podobných. Jestli vám to zní defenzivně, je to tak.“

„Banda donašečů, kteří žijí z peněz daňových poplatníků a nakonec svým chlebodárcům zapálí střechu nad hlavou. Obvyklá policejní práce, Gayle.“

Pokožka nad okrajem jejího límce zrudla. „Děláte, jako by se vám to nikdy nestalo. Já si náhodou moc dobře pamatuji případ, který se tady stal před šesti lety. Jedna z vašich nejlepších policistek z mravnostního byla nasazena jako kuplířka do jednoho bytu v Hollywoodu. Nejen naoko, losangeleská policie tam poslala skutečnou policistku, detektiva druhé třídy, aby najímala a vedla opravdové prostitutky z ulice. Řídila všechno jako zkušená obchodnice, vedla účetnictví, zapisovala příjem. To vše jen proto, abyste dostali její významné klienty, protože jedna feministka v městské radě vykřikovala tak dlouho, až vás donutila jednat. A co se stalo s vaším báječným plánem? Šlapky, kterým měla ta policistka velet, ji nacpaly rohypnolem, svlékly donaha a vyfotily, jak si s ní užívá banda jejich kamarádů, ostrých hochů z ulice. Fotky pak daly na internet a s penězi zmizely v Mexiku. Ukázková policejní práce.“

Z Milova výrazu bylo zřejmé, že o tom případu nikdy neslyšel.

„Je to pro vás novinka, že?“ řekla Lindstromová. „Poděkujte losangeleskému komandu, které to zatušovalo. Můj názor je, Milo, že někdy vyhrajeme a někdy zase prohrajeme. A všichni si navzájem kryjeme záda. Ano, FBI si myslela, že by Doreen mohla být užitečná, protože v době, kterou údajně trávila s Backerem v přírodě, se vyskytly opravdu ošklivé případy ekoteroristických akcí. Mám na mysli například dvě malé děti genetického inženýra, které skončily a popáleninami třetího stupně, když tlupa pomatených osvoboditelů pokusných zvířat zapálila jejich rodinný dům. Dvě malá nevinná batolata. Mluvím o skupině dřevařů z washingtonsko-kanadské hranice, kteří přišli o oči nebo končetiny kvůli pitomcům, co natloukli do stromů hřebíky. O azylovém domě Ronalda McDonalda, postříkaném výhružnými graffiti a zamořeném živými krysami, přestože tam bydlely rodiny s dětmi. S dětmi nemocnými rakovinou, proboha. Jen proto, že někdo nemá rád hamburgery. Tihle lidé jsou šílení a zlí. Několik rozestavěných domů spálili na popel. Tak mi řekněte důvod, proč bychom neměli Doreen využít? Všichni věděli, že ty drogy nejsou její, ale co na tom záleželo?“

„Proč jste si mysleli, že vám má Doreen co nabídnout?“ zeptal jsem se.

„Mým předchůdcům řekla, že má. Začala mluvit, hned jak ji strčili do vazby. Tvrdila, že má zasvěcené informace o nejradikálnější odnoži hnutí. O lidech, se kterými se setkala během let strávených na cestách. Důvěryhodnost jí dodávala žádost, abychom ji trestně nestíhali za věci, o kterých bude mluvit. Naznačovala, že byla víc než pouhý pozorovatel.“

„Ale…,“ nakousl Milo.

Lindstromová se k němu otočila. „Vidím, že si to až moc vychutnáváte, ale budiž. Klidně se říznu do živého: Chránili jsme ji a ona nás vodila za nos. Už jste spokojený, pane zpovědníku? Kolik kajícných modlitbiček mám ještě odříkat?“

Milo neodpověděl.

„Když se dnes ohlédnu zpátky, je jasné, oč jí šlo, ale tehdy?“

„A oč jí šlo?“

„Jakmile byla zbavena obvinění z přechovávání drog, spustila, že je k smrti vyděšená, že potřebuje novou identitu, bezpečný dům v jiném městě a nějakou apanáž. To zabralo několik měsíců. Jakmile jsme jí to zařídili, začala předstírat deprese, tvrdila, že nemá sílu žít, mluvila o sebevraždě. Úřad jí přidělil lékaře, který ji kompletně prohlédl a nechal ji posoudit cvokařem.“

„Ale takovým, který ji neoznačil za histriónku,“ řekl jsem.

„Ne, doktorem, který si myslel, že je sociopatka. Ale museli jsme to překousnout, nevyrukovat proti ní. Čekali jsme několik dalších měsíců. Pak přišla s novým zdravotním problémem…“

„S plastickou chirurgií,“ řekl Milo.

Lindstromová na něj udiveně pohlédla. „Nehrajte si se mnou jako kočka s myší. Copak už to všechno víte?“

„Přišlo se na to při prohlídce těla v márnici. Proč chtěla Doreen najednou změnit nos?“

„Proč myslíte? Mám hrozný strach, potřebuji změnit vzhled.“

„Sestra Dese Backera ji poznala i se změněným nosem.“

„Proč nechtěla něco opravdu účinného? Po bitvě je každý generálem. Teď je mi už jasné, že se jen chtěla udělat hezčí za peníze daňových poplatníků.“

„Operace, pak rekonvalescence. Dalších pár měsíců odkladu,“ řekl jsem.

„Než začala mluvit, uplynul víc než rok. Začalo to slibně, vychrlila na nás spoustu strašných věcí. Včetně nesmyslů o spojení mezi domácími ekošílenci a zahraničními teroristy, o spiknutí, které povede k hotové apokalypse. Ale jak už jsem řekla, všechny informace končily ve slepých uličkách.“

„Řekla taky něco, co se zakládalo na pravdě?“ zeptal jsem se.

„Podobně jako většina lhářů i ona ty své nesmysly okořenila drobky reality. Byly to zanedbatelné věci, uváděla je jen proto, abychom jí nepřestávali věřit.“

„Například co?“

„Falešné zprávy o tom, že někde byly zpozorovány ohrožené druhy, aby bylo možné zastavit veřejné projekty – například podvržené stopy DNA na stromech a podobně. Naoko nenásilní milovníci ryb, kteří vyplouvali v kanoích a prořezávali rybářské sítě, zelení přivázaní u starých stromů, aby zabránili jejich skácení a použití na stavbu nákupních center. Jen tak mimo záznam, takové věci mi vůbec nevadí. Když se ty obří sekvoje dožily tak úctyhodného stáří, proč je proboha nenechat v klidu růst dál? A když projíždím kilometry holin, kde kdysi stával les, nemám zrovna vlastenecké pocity. V každém případě nám ale Doreen prozradila jen drobnosti, které nikam nevedly, ale chvíli nám trvalo, než jsme je prověřili, a skončili jsme zpátky tam, kde jsme byli předtím.“

„Zašli jste i do minulosti a zeptali se jí na toho mrtvého chlapce v Bellevue?“

„To si pište, že zeptali,“ řekla Lindstromová. „Nikdy se neodchýlila od své původní verze: Tu noc, kdy se to stalo, klidně spala ve své posteli v Domě naděje. A byla si jistá, že v tom neměl prsty nikdo z jejích kamarádů, že prý nikdy nic takového nedělali.“

„Zmínila se ale, že Backer byl její společník na cestách,“ připomněl jsem.

„Nic na něj neprozradila, doktore. Právě naopak – kdykoli jsme zmínili jeho jméno, byl to v jejím podání hotový Jan Jadérko, žádný maniakální žhář. Přesto jsme ho prověřili, a přesně jak jste řekl, studoval architekturu a své ekologické cítění projevoval společensky přijatelným způsobem.“

„Jak dlouho po tom, co jste ji ukryli, utekla?“

„Zmizela nám z obzoru na třicet měsíců, dva týdny a tři dny,“ řekla Lindstromová. „Chcete i hodiny a minuty? Vrátím se do své federální kancelářičky a vytáhnu kalkulačku. Její případ – spolu s případy jiných – mi byl přidělen před rokem a něco. Hleděla jsem na její fotku a nevěděla, kam dál. A najednou se objevila ve večerních zprávách a já ze sebe málem vyhodila svou nízkotučnou večeři. Váš výtvarník odvedl hodně dobrou práci.“

„Na obrazovce se objevilo i mé jméno, Gayle. A vy, místo abyste zvedla telefon, a zavolala mi, jste Halovi řekla, aby o tom mlčel.“

„Neměla jsem na výběr, příkaz přišel shora.“

Když Milo neodpověděl, ohradila se: „Jako by to u vás chodilo jinak.“

„Myslím, že to je téma na delší debatu, Gayle. Každý se brání, jak umí.“

„Co ode mě chcete?“ zeptala se Lindstromová. „Vzpomeňte si na tu svou policistku, nadopovanou prášky a s roztaženýma nohama. Na celém webu už jediný z těch snímků nenajdete. Nikde neexistuje písemný zápis o téhle operaci. Shora přichází k nám pěšákům všechno přefiltrované. A chce se po nás, abychom zametli zbylé svinstvo pod stůl.“

„Fajn,“ řekl Milo. „Kafka je Bůh a my všichni jsme švábi. Ale i hmyz se umí chovat společensky. Proč mi vaši šéfové chtějí házet klacky pod nohy?“

„Chtěli mít jistotu, že budu mít čas dát vše do pořádku, než se sejdeme.“

„Například odstranit z Doreenina spisového materiálu všechno užitečné, aby nevypadali hloupě?“

„Například abych si uspořádala fakta. Například pomocí včerejší jízdy do Seattlu dálkovým autobusem, ve kterém jsem celou cestu seděla vedle tlustého chrápajícího chlapa.“

„Kdybych Hala nepošťouchl, seděli bychom teď tady? Co vy na to, Gayle?“

„Na teoretické otázky neodpovídám,“ řekla Lindstromová. „Hlavní je, že jsem tady a říkám vám, co o Doreen vím. Jestli vám to pomůže všechno kolem ní vyřešit, budu slavit s vámi. Protože mým úkolem je konečně ji smést ze stolu.“

„A napsat nějakou nesmyslnou zprávu. Pomáhám švábům přežít.“

„Nejprve mi pomozte v něčem jiném. Například mi řekněte vše, co víte o tom, jak byla zavražděna.“

„Doreen a Backer si užívali sexuální styk v jednom velkém domě a někdo je překvapil in flagranti.“

„Au,“ ujelo Lindstromové. „A způsob vraždy?“

„On měl střelnou ránu v hlavě, pravděpodobně z dvaadvacítky, a ona byla uškrcena.“

„Forenzní výsledky?“

„Jeho i její otisky na předpokládaných místech, žádné jiné, v Backerových útrobách nic. O Doreeniných útrobách nic nevíme, protože se jeden nejmenovaný vládní úřad postaral, aby ji nikdo nepitval, a umožnil jí tak zůstat v ilegalitě, i když ho předtím vodila za nos. Když jste si uvědomili, že vás podvádí, proč jste ji nepustili k vodě?“

„Tak se to nedělá.“

„Byla to pro vás ostuda a nechtěli jste na ni zbytečně upozorňovat, než zase nakráčíte s prosíkem do Kongresu.“

„Nechte toho,“ řekla Lindstromová. „Opravdu bych byla ráda, kdybyste s těmi jedovatostmi přestal, protože já za nic z toho nemůžu. Potřebuji jen dost údajů, abych jí mohla napsat epitaf. Co ještě máte?“

„Nic.“

Špičkou boty si přisunula tašku. „Trochu jsem se rozhlédla. Vlastník té reality by mohl být zajímavý.“

„Opravdu?“ řekl Milo. Usmál se a sevřel ruce v pěst tak, že vypadaly jako velké a těžké masité rukavice, růžové, lesklé. Jako dva silné plátky šunky oživené nějakým šíleným vědcem.

Gayle Lindstromová na ně fascinovaně hleděla.

Milo vstal. „Myslím, že jsme skončili, zvláštní agentko Lindstromová.“

„Propánakrále,“ vyjekla. „Co vás to najednou popadlo?“

„Nejprve jste řekla, že mi všechno povíte, a pak mi tady servírujete drobečky, kterými kořeníte kupu žvástů. Na rozdíl od vás v FBI nemám celé roky na to, abych provozoval různé hrátky.“

Lindstromová zaťala zuby a vystrčila bradu. „Ani jednou jsem nepoužila slovo všechno.“

„No, tak tím se to vysvětluje,“ řekl Milo a zamířil ke dveřím.

Gayle Lindstromová ho zarazila: „Nezahrávám si s vámi. Na začátku jsem o tom vlastníkovi mlčela, protože jsem předpokládala, že o něm víte. Když jste se o něm nezmínil, napadlo mě, že nevíte, a proto jsem vám to řekla, chápete?“

Ticho.

„Netušila jsem, že vám musím po lžičkách podávat základní…“

„Kdo vlastní tu nemovitost, Gayle?“

„Opravdu to nevíte?“

Milo se usmál.

„Ale jděte,“ povzdechla si Lindstromová. „I já jsem stejně jako vy placený zaměstnanec, daleko od vrcholu potravinového řetězce. Jestli se do mě chcete pořád navážet, nemůžu vám v tom bránit, ale takový přístup vám případ dvojnásobné vraždy nevyřeší. Chcete, ať vyložím karty jako první? Dobře. Princ Tárik ze Sranilu, alias Teddy.“

„Nedáte si ještě kávu, Gayle? Ať jsme jací jsme, pohostinnost nám neschází.“

Lindstromová na něj chvíli mlčky hleděla. „Ne že by na tom záleželo, ale dověděla jsem se o něm těsně předtím, než jsem za vámi přijela. Předpokládám, že ho nepovažujete za podezřelého. Rozhodně ne za přímého podezřelého. Je zpátky ve Sranilu.“

„Údajně zabil jinou dívku.“

Lindstromová se napřímila. „Koho, kde, kdy?“

„Nevím. Asi před dvěma lety. Zatím to beru spíš jako dohady. Prý šlo o nějakou cizinku. Hotelová slečna, možná Švédka.“

„Kdo je váš zdroj?“

„Někdo, komu se to doneslo.“

„Kdo?“

Milo zavrtěl hlavou. „I my tajíme své zdroje. Podle mě je tahle informace nafouknutá, ale načasování sedí – mělo se to stát v době, kdy se zastavily práce na Teddyho domečku. A sám Teddy hned potom odkvapil zpátky domů.“

„Pak se tam objevila Doreen.“ Lindstromová zavrtěla hlavou. „Nevidím v tom žádnou spojitost.“

„Objevila se v Doreeniných povídačkách někdy nějaká souvislost se Sranilem?“

„Ne. Tím jsem si jistá, protože jakmile jsem zjistila, že Teddy vlastní tu nemovitost, přečetla jsem si celý její spis znovu, slovo od slova.“

„Mluvila ale o zahraničních ekoteroristech, kteří se spolčují s místními zelenými nadšenci.“

„To nikdy nikam nevedlo a navíc se nikdy nezmínila o Asijcích, Švédech, Ugandanech nebo Litevcích.“

„Jen o Ahmedovi.“

„Jejími slovy: Takoví ti z al-Kajdy.“

„Sranil je muslimská země, Gayle. A proti sultánovi stojí dvě skupiny extremistů, které se přímo třesou, až mu setnou hlavu a získají kontrolu nad jeho ropou. Jedni z nich jsou fundamentalisté.“

„To je zajímavé,“ řekla Lindstromová. „Opravdu si myslíte, že ten případ má politický podtext?“

„Doufám, že ne, proboha. Cestovala někdy Doreen do zahraničí?“

„Nikdy neměla ani pas.“

„Znovu pokládám stejnou otázku, Gayle.“

„Zrovna jsem vám na ni odpověděla. Ne, poručíku. V rámci možností daných mým statusem si nejsem vědoma, že by jí FBI nebo někdo jiný pořizoval falešné cestovní doklady.“

„Takže někdo výše postavený mohl,“ řekl Milo.

„To jistě, ale proč by jí FBI pomáhala pryč odtud, když jsme jí platili za informace a žádné jsme nedostávali? Jestli odcestovala, pak jedině v mezidobí mezi tím, kdy nám zmizela, a tím současným případem.“

„Přesně tak,“ řekl Milo.

Lindstromová se zamyslela. „Dobře, zkusím pár telefonátů a slibuji, že vám předám pravdivou informaci. Stačí?“

Přikývl. „Když vás Doreen požádala, abyste ji přestěhovali pryč ze Seattlu, kde jste jí našli bezpečný domov?“

„Omlouvám se, ale nemám oprávnění něco takového prozradit. Ale věřte mi, nebylo to nikde mimo kontinentální Státy.“ Usmála se. „Představte si kilometry široširých plání a žádné hory v dohledu.“

„Nebylo to tady v L. A.“

„Ani nikde poblíž.“

„Když jste právě slovo od slova pročetla celý spisový materiál, nenašla jste něco o nějaké kamarádce, která vycestovala do zahraničí? Nebo přijela ze zahraničí?“

„Myslíte tu společensky založenou Švédku? Opět musím říct ne,“ řekla Lindstromová. „V tom mi budete muset věřit. Ten spis spojuje Doreen Freddovou se širokou squatterskou komunitou, ale ne s mezinárodní. A vy nemáte jediný spolehlivý důkaz, že princ Teddy někoho zabil. Ale i kdyby ano, jak to dva roky poté spojíte s Doreen a Backerem? Ráda věřím, že podpálili nějaký velký dům. Pravděpodobně měli prsty i v tom požáru v Bellevue a v bůhvíkolika dalších. Ze by se ale zaměřili konkrétně na Teddyho? To už mi zní jako nějaký hodně praštěný případ agenta 007. Nezdá se mi to.“

„Co když se Doreen a Backer nějak dověděli o té údajné vraždě a pokusili se na tom něco vyrejžovat?“ nadhodil Milo. „Nedávalo by to smysl vzhledem k tomu, co o ní víte?“

„Vydírání…, jistě, proč ne? Doreen neměla zrovna vysokou morálku.“ Předklonila se. „Ona a Backer se dali z nostalgie po starých dobrých časech znovu dohromady a rozhodli se, že tentokrát budou dělat víc, než jen jíst pampelišky? Možné je všechno, obávám se ale, že v tomhle vám příliš nápomocná nebudu.“

„Objevilo se ve spisovém materiálu jméno Monte?“

„Ne. Kdo je to?“

„Možná nikdo.“

„Ale vy si zjevně myslíte, že to někdo je.“

„Co se stalo s těmi dvěma teenagery, se kterými se Doreen a Backer tehdy v Seattlu kamarádili?“

„Dwayne Parris a Kathy Vanderveldtová? Oba odešli studovat a začali žít slušně a spořádaně. Ona vystudovala medicínu, on práva. Povězte mi o tom Montem.“

„Je to jen jméno, které padlo v jednom telefonátu s údajným tipařem.“

„A?“

…

„Možná znal Doreen.“

„Možná? Znamená to, že ten tip nepovažujete za důvěryhodný?“

Milo jí uvedl podrobnosti.

„Divný patron bez mobilního telefonu,“ řekla. „Monte. Ne, nic mi to neříká. Ale až se vrátím k sobě do kanceláře, přečtu si znovu spis pro případ, že by mi to uniklo. To znamená víc než sedm set stran.“

„Doreen byla jen malá rybka, a přesto si zasloužila celou encyklopedii?“

„Jedna věc, ve které jsme opravdu dobří, je spotřeba papíru.“ Lindstromová se usmála. „Chudáci stromy.“

21

Stáli jsme před stanicí a dívali se za Lindstromovou, jak odjíždí ve vládou přiděleném chevroletu.

„Kolik z toho byla pravda?“ zeptal se Milo.

„Kdo ví?“

Z parkoviště pro zaměstnance vyšla nějaká žena, přešla ulici a prošla těsně kolem nás, doprovázená závanem Chanelu číslo pět. Byla drobná, s drobným obličejem a stylovým účesem z ohnivě rusých vlasů, se kterými ostře kontrastoval tmavozelený kostým a žlutý šál s chřestýším vzorkem. Nesla ještě větší tašku, než měla Lindstromová. Rázně došla ke dveřím stanice, otevřela je a stejně sebevědomě vpochodovala dovnitř.

„Je v nejlepším zájmu Lindstromové, aby s tebou spolupracovala,“ řekl jsem. „Jestli vyřešíš případ Doreen, udělá i ona pokrok v tom svém, který dostala div ne za trest.“

Dveře stanice se otevřely a rusovláska rázně zamířila k nám. Při chůzi pohupovala taškou a vlasy jí poskakovaly do rytmu. „Poručík Sturgis? Jsem Clarice Jerniganová, z úřadu koronera.“

„Dobrý den, doktorko.“

„Svědčila jsem tady za rohem a napadlo mě, že si s vámi promluvím osobně. Recepční mi řekl, že jsem kolem vás zrovna prošla.“ Upřela své khaki oči na mě.

„To je doktor Delaware, náš konzultant v oboru psychologie.“

„Občas by se nám hodila pomoc u sebevražd. Vadilo by vám, kdybych si s poručíkem promluvila o samotě?“

„Všechno, co vím já, se dozví i doktor Delaware,“ řekl Milo.

„Na tom, co vám chci říct, není nic psychologického, poručíku.“

„Omlouvám se, bez něj nepracuji.“

Doktorka Clarice Jerniganová nechala sklouznout tašku na zem. „Jistě, proč ne. Otevřela jsem hlavu pana Backera a vytáhla úlomky střely. S naprostou určitostí jde o dvaadvacítku. Laboratoř se pokouší dát je dohromady, takže jestli máte zbraň, můžeme provést porovnání.“

„Děkuji…“

„Nakonec jsem se přece jen rozhodla provést pitvu té neznámé ženy. Jak jsem předpokládala, pokud jde o příčinu smrti, žádné velké překvapení se nekonalo. Manuální strangulace, známky po prstech jsou dobře viditelné, ale nejsou tam žádné otisky ani DNA, takže váš pachatel nejspíš měl rukavice. Byla to zdravá mladá žena, která zemřela nepříjemným způsobem a doslova cizí rukou.“

„Už pro ni máme jméno, doktorko. Doreen Freddová. Se dvěma dé.“

Jerniganová vytáhla elektronický diář a informaci si zapsala. „Pošlu vám zprávu. Chci říct, až se k tomu dostanu.“

„Tohle jste mi chtěla říct o samotě, doktorko?“ zeptal se Milo.

Jerniganová trhla rameny. „Chtěla jsem vám říct, že jsem udělala chybu, a nechtěla jsem to řešit po telefonu.“ Podívala se na mě. Zadíval jsem se na parkoviště a tvářil se, že tam vůbec nejsem.

Milo vyčkával.

„Nevidím to jakou velkou chybu, ale měl byste o tom vědět pro případ, že to ovlivní další směr vyšetřování. Už jsem vám řekla, že se nenašly známky znásilnění, takže jsem nejprve dospěla k závěru, že nešlo o sexuální napadení. Ale když jsem ji otevřela, našla jsem odřeninu na výstelce vagíny, víc než dvanáct centimetrů uvnitř těla.“

Přehodila si hadí šálu přes rameno. „Chcete vědět, proč jsem si toho nejprve nevšimla? Protože se ta odřenina nachází v horní části vaginální klenby a je tak trochu schovaná. Je to docela malá, ale ošklivá ranka, která odpovídá vsunutí tvrdého předmětu – prosím, žerty stranou. Bylo to něco se špičatým výstupkem na horním konci. Můj odhad potvrzený odborníkem je hlaveň zbraně s ostrou muškou. Nejprve jsem předpokládala, že šlo o dvaadvacítku, protože tou byl zabit Backer. Když jsem ale ověřila délku hlavně, zjistila jsem, že žádná dvaadvacítka by se nemohla dostat tak hluboko, aniž by vážně poškodila zevní ústrojí. Proto se přikláníme k revolveru většího kalibru s dlouhou hlavní a výraznou muškou, jako je například Charter Arms Bulldog. Jeden takový jsme vyzkoušeli a dost dobře odpovídá místu poranění.“

„Dvě zbraně.“ uvažoval Milo. „Malá na zastřelení, velká ke znásilnění.“

„Mně se to jeví jako zastrašování, zuřivý vztek nebo možná prostý sadismus. A teď samozřejmě musíte uvažovat o dvou pachatelích. Souhlasíte se mnou, doktore Delaware?“

„Dává to smysl.“

„Pak jsme naladěni na stejnou frekvenci.“ Jerniganová se podívala na hodinky. „Netřeba doufám říkat, že se má původní domněnka ve zprávě neobjeví, a ocenila bych totéž z vaší strany.“

„Samozřejmě, doktorko.“

„Jen pro jistotu jsem znovu prohlédla i pana Backera. Zkontrolovala jsem jeho anus a ústa kvůli nějakým známkám násilného vniknutí zbraní nebo něčím jiným. Vůbec nic jsem nenašla, takže se zdá, že pokud šlo o nějaké psychopatologické jednání, bylo namířeno výhradně proti slečně Freddové se dvěma dé. Přeji vám hezký den, pánové.“

„Jak pokračuje vyšetřování vraždy Bobbyho Escobara?“

„Zatím nijak, poručíku.“ Zamračeně se usmála. „Nabízíte své služby? Dohoda stále trvá.“

„Pochybuji, že by šerif ocenil mé vměšování.“

„O tom není pochyb,“ řekla Jerniganová. „Ale nedaří se nám, hodila by se pomoc.“

Když odešla, Milo řekl: „Když připustila, že se spletla, čekal jsem, že to bude mít souvislost s tou zmizelou skvrnou od spermatu.“

„Možná to bylo maximum, co dokáže přiznat,“ řekl jsem.

„Znásilnění pomocí zbraně.“ uvažoval Milo. „Dva pachatelé, nebo jeden expert na bleskovou akci, který dokázal Backera i Doreen zvládnout sám.“

„Nějaký pracháč si klidně může dovolit najmout tým.“

„Teddy, popřípadě jeho bratr sultán vyslali údernou jednotku.“ Sepjal ruce a vzhlédl k obloze. „Čím jsem vás jen urazil, pane Kafko?“

V Milově kanceláři se ukázal Sean Binchy. Mával seznamem delikventů vypsaných z dokumentace subdodavatele stavební firmy Beaudry Construction.

Seznam uváděl devět jmen, ale ani jednoho Monteho, Montese nebo někoho podobného. Binchy už prověřil sedm ničemů a vyloučil je. Zrovna se chystal do Lancasteru zkontrolovat poslední dva – dvojici bratrů, kteří pracovali jako cementáři a byli v předchozím zaměstnání zatčeni za kradení nářadí.

„Jak se vede Ricki Flattové?“ zeptal se Milo.

„Ubytoval jsem ji ve Star Inn a zaplatil za kabelovku a všechny filmové kanály.“

„To je skvělé, Seane.“

„Jedno mi vrtá hlavou, poručíku: Než můj otec odešel do armády, byl stavební podnikatel. Vždycky v létě jsem pro něj pracoval. Nebyly to žádné honosné budovy, jen přestavby nebo přístavby. Ale pokud ty prostory nikdo neobýval, otec celé místo vždy pečlivě uzavřel a já jsem měl za úkol každý večer všechno zkontrolovat. Ale tahle stavba? Kdokoli tam mohl vlézt, přímo si to koledovalo o nějaký průšvih. Není tam sice co ukrást, ale přesto.“

„Souhlasím s tebou, chlapče.“

„Jako by vlastníka úplně přestalo zajímat, co s domem bude,“ pokračoval Binchy. „Proč ho ale v tom případě neprodal a nezískal za něj peníze? Možná je dost bohatý a pár milionů ho nezajímá, ale já přesto nevidím důvod, proč by ho nechával ležet ladem. Ale určitě vám neříkám žádnou novinu. Půjdu prověřit ty dva zloděje.“

Po jeho odchodu Milo řekl: „Jako bychom nad tím taky nepřemýšleli. Ale i když je něco jasné, nemusí to být hned irelevantní.“

Přikývl jsem. „Možná je tam zakopáno nějaké tělo a nějak to souvisí se sranilskou kulturou.“

„Například?“

„Například že nechají přírodu, ať se postará sama, něco v zenovém duchu.“

„Jsou to muslimové, Alexi.“

„V islámu je možná něco podobného.“

„Nechají tělo zetlít do takového stupně, že se nedá identifikovat? Cena té nemovitosti se blíží osmimístnému číslu. I pro miliardáře je to dost.“

„Sultán je věřící muž,“ řekl jsem. „Náboženské zásady sahají daleko.“

Milo se otočil k počítači a začal ťukat do klávesnice.

Po několika dalších úderech jsme se pustili do čtení eseje, kterou napsal jeden profesor z Yale o „nově vzniklých a odlišných kulturních směrech“. Jmenoval se Keir MacElway a jako příklad uváděl sranilský sultanát.

… postmoderní společnost, kde relativně osvícená islámská morálka a zákony, včetně liberálního a flexibilního výkladu práva šaría, nahradily prastaré kmenové animistické náboženství opírající se o přírodu. Avšak prvky dávné víry a rituálů přetrvávají a tu a tam se mísí s moderním muslimským přístupem. Patří mezi ně rituály k uctění slunce a vody, uctívání určitých stromů a keřů a rybářské kalendáře založené na astrologických konstelacích, které se dochovaly jako nostalgická ozvěna lidových pohádek, ale přesto požívají úcty. V některých případech, jako je například sutma – což je zkratkové slovo z animistického sutta anka enma, doslova smytí smrtelného hříchu –, prastaré zvyky ve sranilské společnosti přetrvávají.

Původ sutmy zůstává nejasný. McGuire a Marrow (1964) se domnívají, že pasivní přístup k „zasloužené smrti“ se objevil jako reakce na kanibalismus, zejména jako prostředek, jak zabránit konzumaci těla nepřítele po bitvě, protože po kanibalských oslavách vítězství byl pozorován výskyt nemocí.

Ribbenthal (1969) se pokouší spojit sutmu s vlivem buddhismu, ačkoli důkazy o jakémkoli významnějším spojení mezi sranilským animismem a buddhismem zůstávají mlhavé. Wildebrand (1978) připisuje ono náboženství obecné idealizaci přírody a jako důkaz uvádí povznesení Salisthry, strážného ducha lesa, na vrchol animistického pantheonu.

Ať už jsou kořeny sutmy jakékoli, prokázala svou odolnost dokonce i v době, kdy ostatní animistické prvky ustoupily monoteistickým náboženstvím. Oproti západním normám, které doporučují co nejrychlejší pohřbení těla, a hinduistické víře v očištění prostřednictvím zvířecích obětí, trvá sutma na tom, aby jakýkoli organický materiál, u nějž se dá předpokládat spojení se zlovolností, šalbou či hříchem, byl vystaven působení živlů, a tak byl hříšníkovi umožněn vstup do posmrtného života. Ačkoli není sutma praktikována sranilskými kmeny v tak rozsáhlé míře jako dříve, kdy sebemenší obvinění z nemorálnosti mohlo vést k dlouhému, často ponižujícímu vystavení mrtvého těla na veřejnosti, dosud se občas v souvislosti s násilným činem objeví. Nejčastěji se to děje v odlehlých vesnicích, jejichž obyvatelé hledají útěchu v maranandi muru, ve Starých způsobech.

Milo si článek uložil. Zívl. „Teddy v tom domě zabil nějakou holku, takže sultán považuje tu zatracenou hromadu dřeva za hříšný organický materiál.“

„Stará se o to, aby jeho bratr dosáhl posmrtného života.“

„Teddy musel čelit nějakému rodinnému soudu?“

„Soud na tomto světě, soucit na onom.“

Milo si vyhledal telefonní číslo profesora MacElwaye a stručně a přátelsky si popovídal s udiveným vědcem o nově vzniklých a odlišných kulturách.

MacElway to potvrdil: V některých animistických kulturách se obydlí hříšníků nechávají „zchátrat“.

„Předpokládejme, že je sultán tradicionalista,“ řekl Milo. „Kde asi Backer a Doreen sebrali, že to má hodnotu padesát tisíc?“

„Co když jim někdo zaplatil, aby ten dům spálili a ohrozili tak Teddyho nebeskou cestu? Nemohli se k němu dostat přímo, protože je buď mrtvý, nebo pod královskou ochranou zpátky ve Sranilu. Ale znalost sutmy nabízí částečnou odvetu.“

„Zabránit tomu darebákovi v cestě do nebe. Že by to byl někdo, kdo věří ve staré způsoby?“

„Nebo nevěří, ale ví, že královská rodina ano. Když není možno pomstít se přímo fyzicky, jeví se možnost vykázat Teddyho do věčného pobytu v předpeklí jako psychologicky účinná náhražka. Vysvětlovalo by to, proč se Doreen snažila u Mastersonů dostat do počítače.“

„Zlikvidovat Teddyho nemovitost, aby se navždy vznášel nad jámou pekelnou. To je ono, určitě museli něco vědět o sranilské kultuře.“

„Tobě taky netrvalo dlouho, abys zjistil základní fakta.“

„Informační éra… Tak jo, prozatím dejme tomu, že je to tak: Někdo zaplatil Backerovi a Doreen padesát tisíc, aby to tam podpálili veganským želé, tím podomácky udělaným napalmem. Tak proč to prostě neudělali? Proč tam pořád lezli a používali to jako hnízdečko lásky?“

„Možná si tam nejdřív plánovali, jak to provedou,“ řekl jsem. „Rozmýšleli si, kam umístí výbušniny, a počítali, kolik budou mít času na útěk. Ale když už tam byli, rozhodli se spojit práci s potěšením. Protože co bylo Backerovým zvykem? Milovat se pod hvězdami ve společnosti překližky, sádrokartonu a prachu. To může sahat zpátky do doby jeho dospívání. Jestli začal v útlém věku jako mladistvý pyroman, mohly výbuchy a sex tvořit zajímavou kombinaci.“

„Párek bývalých delikventů, kteří rozpalují gril pomocí trochy lidského tepla.“

„Delikventi, kterým prošlo něco velkého,“ řekl jsem. „To je obrovský zážitek a lidé, kteří v mládí zažijí něco náramně vzrušujícího, si často na takové zážitky vytvoří silnou vazbu.“

„Feromony a urychlovač,“ řekl Milo. „Pak deset let bůhvíčeho. Co říkáš tomu, že se Backer změnil v navenek bezúhonného muže, zatímco Doreen prodávala své tělo?“

„Možná ho méně tížila vina a ji trápilo svědomí natolik, že se chtěla potrestat. Nebo byl chytřejší a vzdělanější, pocházel z nenarušeného rodinného prostředí a dělal moudřejší rozhodnutí. Ať už je rozdělilo cokoli, tady v L. A. se opět spojili.“

„Chemie.“ Usmál se. „Organická chemie.“

„Pokud víme, Backer na cestě za akademickým titulem nikdy neopustil svou vedlejší činnost a někdo, kdo chtěl pomstít Teddyho oběť, s ním uzavřel dohodu. Naneštěstí pro něj a Doreen se to sultán dověděl. Jejich těla ponechaná ve věžičce jsou možná varováním pro všechny, kdo chtějí zasahovat do sutmy.“

Vstal, zvedl ruce a dotkl se nízkého stropu. „Desi a Doreen si hráli s velkými kluky a zaplatili za to kulkou a uškrcením.

Navíc si někdo udělal čas na to, aby použil nějakou velkou pistoli k účelu, pro který není určena. Co to má do činění se starými způsoby?“

„Bylo to zastrašování, přesně jak naznačovala Jerniganová. Prostředek k ovládnutí situace. Nebo k získání informací, co Backer a Doreen vědí a kdo další je do toho zapletený. Důležitou součástí útoku byl moment překvapení: Ta skvrna po spermatu na Doreenině stehně naznačuje, že z ní Backera někdo odtáhl v momentě, kdy u něj došlo k vyvrcholení. Oba byli přemoženi, jeho vyslýchal a zastřelil a potom přišla na řadu zastrašená, vyděšená Doreen. A pro případ, že by na ni neudělal dostatečný dojem, použil tu velkou zbraň.“

„To jsi celý ty,“ řekl Milo. „Malovat škaredé obrázky.“

To sedělo. Důkazem byly tisíce bezesných nocí. Usmál jsem se.

Milo zvedl telefon. „Mosesi? Máš hodně práce? To je dobře. Začni pracovat na svém charismatu.“

22

„Jistě,“ řekl Moe Reed.

Úkol, že má znovu navštívit indonéský konzulát, přijal bez jakýchkoli emocí.

Když mířil ke dveřím, zastavil ho Milův hlas: „Nechceš vědět proč?“

„Hádám, že se něco vynořilo na základě povídaček o té mrtvé dívce a vy chcete, abych ze svého zdroje vymáčkl další informace.“

„Nic se nevynořilo, Mosesi. Proto chci, abys z ní něco vymáčkl.“

„Konzulát se zavírá ve čtyři. Dostanu se tam nejpozději ve tři. Jestli vyjde ven sama, pokusím se ji na chvilku zastavit. Jestli ne, budu ji sledovat a počkám na vhodnou příležitost.“

„Má ten tvůj zdroj nějaké jméno?“

„Neprozradila mi ho, poručíku, a já jsem na ni netlačil. Říkal jsem si, že je důležitější, aby mí vůbec něco řekla.“

„Dobře, Mosesi. Jak už jsem řekl, chce to charisma. Jestli jí budeš muset koupit pár drinků, platím. Jestli skončíte v nějakém tlumeně osvětleném útulném baru, slibuji, že to neřeknu doktorce Wilkinsonové.“

Objektem Reedovy lásky byla antropoložka, která pracovala v laboratoři zabývající se zkoumáním kostí. „Liz je v pohodě. A to děvče je nejspíš muslimka. Muslimové nepijí.“

„Dobrá poznámka,“ řekl Milo. „Tak ji zkus utáhnout třeba na karamelky.“

„Mám na ni jít zlehka, nebo mám přitlačit?“ zeptal se Reed.

„Chci, abys udělal cokoli, co ti z ní pomůže dostat jakoukoli informaci o princi Teddym a té švédské holce.“

„Myslím, že na ni nejprve půjdu pomalu a nebudu ji strašit. Pokud budu mít pocit, že mě chce oblafnout, tvrdě na ni zatlačím.“

„Toho se drž, Mosesi.“

„Čeho?“

„Přemýšlení,“ řekl Milo. „Buď jedincem, který se vymyká z davu.“

Vyjel jsem od stanice ve své seville. Milo seděl vedle mě na sedadle spolujezdce. Pořád se vrtěl, protíral si obličej, brblal nad dopravní situací v L. A., nadával na všechny ty blbce, kteří pořád telefonují. „Dívej, jak ten idiot kličkuje, koukni na toho vypatlaného kreténa, vždyť zastavil na zelenou, co se děje, blbečku, nelíbí se ti naše barva?“

Motel Star Inn byl součástí šedivého bloku v Sawtelle mezi Santa Monikou a Olympikem. Ricki Flattová nám hned otevřela. Měla na sobě pořád tytéž džínsy s vysokým pasem a příliš velké černé tričko s nápisem Carslbad Caverns. Vlasy měla rozpuštěné a nakadeřené a ústa sevřená. Postel ustlala s vojenskou důkladností. Na televizi, která měla obrazovku menší než můj počítačový monitor, se míhaly barevné obrázky.

„Dobrý den, poručíku.“

„Můžeme dál?“

„Samozřejmě.“

Pokoj byl cítit lyzolem a pizzou. Televize měla vypnutý zvuk. Běžel v ní nějaký pořad o vaření. Žena s fluoreskujícíma očima, tak hubená, že na ní viselo oblečení, poskakovala kolem pánve, v níž smažila a míchala nějakou směs – mrkev, celer a kus něčeho, co vypadalo jako modelína.

Jedno z Milových pravidel pro přežití zní: Nikdy nevěř hubenému kuchaři. Občas ho rozšíří i na detektivy nebo náhodné na jakoukoli profesi, podle toho, jaký má den.

Jednou jsem neodolal a zeptal se ho na osobní trenéry.

„Mluvím o skutečné práci, ne o sadistech,“ odpověděl.

Jeho nálada se během cesty neustále zhoršovala, ale podle toho, jak se choval k Ricki Flattové, by to nikdo nepoznal. Přisunul si židli blíž k ní, mě nechal, abych se usadil na rohu postele, a nasadil svůj nejpříjemnější úsměv – ten, který používá na malé děti a staré dámy. A na Blanche, když si myslí, že se nikdo nedívá.

„Spala jste, Ricki?“

„Moc ne.“

„Jestli něco potřebujete, řekněte mi.“

„Ne, děkuji, poručíku. Dostali jste se do toho skladiště?“

„Policejní oddělení v Port Angeles se mi dosud neozvalo.“

„Jen doufám, že Scott nepřišel na to, že jsem tam ty peníze nechala.“

„Vysvětlil jsem jim, co mají dělat.“

„Ty peníze mě znervózňují – to, že je mám.“

„Už vám brzy zmizí ze života.“

„Jsou to drogové peníze, poručíku?“

„O tom nemáme žádný důkaz.“

„Ani já si to nemyslím. Desi neměl s drogami nikdy nic společného.“

Milo se přisunul o kousek blíž. „Ricki, ze všech sil se snažíme zjistit, kdo Desiho zabil, ale upřímně řečeno, zatím jsme se nikam nedostali. Zvládnete, když vám položím otázky, které pro vás mohou být nepříjemné?“

„Jaké?“

„O Desiho dospívání, když mu bylo sedmnáct.“

„Tak dávno?“

„Ano.“

Ricki uhnula pohledem. „Chcete se zeptat na ten požár v Bellevue?“

Milo zamžikal, ale podařilo se mu ten reflex potlačit. Přisunul se k posteli o další kousek. „Potřebujeme si o tom požáru v Bellevue promluvit, Ricki.“

„Jak jste se o něm dověděli?“

„Dělali jsme domácí úkoly.“

„Když je někdo zavražděn, vrtáte se vždycky v jeho dětství?“

„Vracíme se v jeho věku tam, kam potřebujeme.“

Ricki Flattová si začala nevědomky pohrávat s přehozem.

„Ten požár vám nešel z hlavy,“ řekl Milo. „To byla ta politická věc, kterou jste měla na mysli.“

„Ne tak docela,“ řekla. Objala se kolem ramen a začala se pomalu kolébat. „Omlouvám se, poručíku. Nechci se chovat vyhýbavě, ale nechci se také smířit s myšlenkou, že můj bratr byl něco jako placený žhář. Jenže padesát tisíc… Proto jsem minulou noc nespala. Ten dům v Bellevue byl obrovský, stejně jako ten, kde byl Desi… Nedokážu to doříct. Kde se to stalo.“

„Dva obrovské domy,“ řekl Milo.

„Včera večer jsem jela okolo v taxíku. Kolem toho domu.

I když je to zatím jen nehotová konstrukce, dá se poznat, že je obrovský. Pořád si říkám, že to nic neznamená. Jak by to mohlo souviset?“

„Povězte mi, co víte o tom požáru v Bellevue.“

„Ten chlapec – Vince. Nebyl zavražděn, zapálil se sám, byla to v podstatě nehoda.“

„Van Burghout.“

„Van,“ opakovala po něm.

„Neznala jste ho?“

„Nejspíš jsem ho viděla, jestli někdy přišel za Desem domů, ale Desi byl oblíbený, chodilo za ním hodně dětí. Když došlo k tomu požáru, byla jsem na vysoké škole.“

„Mimo město?“

„Ne, na Washingtonské univerzitě. Zeměpisně to nebylo daleko, ale měla jsem svůj vlastní život.“

„Spisový materiál o požáru uvádí Vana jako jednoho z kamarádů, se kterými chodil Desi na túry.“

„Pak je to asi pravda.“

„Bavili jste se doma o požáru?“

„Nejspíš jsme o tom mluvili, byla to velká místní událost. Jak už jsem ale řekla, příliš jsem doma nebyla.“

Ricki Flattová vtáhla rty. Potlačovala slzy. Milo položil své dlaně na její. Přestala bojovat a propukla v pláč.

Milo jí nepodal kapesníček, ale rovnou jí jemně otřel oči.

Ricki Flattová ze sebe mezi vzlyky vypravila: „A teď jsem navíc zradila.“

„Koho jste zradila, Ricki?“

„Svou rodinu. Před chvíli jsem vám lhala. O tom požáru jsme nemluvili. Nemělo se o něm mluvit. Nikdy.“

„To řekli vaši rodiče?“

„Bylo to nepsané pravidlo, poručíku. Prostě jsem věděla, že tohle je téma, o kterém se nemluví. To u našich nebylo obvyklé.

Proto jsem měla od začátku podezření, že do toho byl Desi zapletený.“

„Každá rodina má svá tajemství,“ řekl Milo. „Ale upřímnost z vás nedělá zrádce. A teď už vůbec ne.“

Ticho.

„Chcete pro Desiho spravedlnost, Ricki. Myslíte, že by to vašim rodičům nějak vadilo?“

Neodpověděla.

„Vadilo, Ricki?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Řekněte mi, co víte.“

„Nevím nic,“ odpověděla rázně. „Jen mám takový pocit. Odjakživa jsem ho měla.“

„Kromě toho, že o tom vaši rodiče zarytě mlčeli, co ten váš pocit vyvolávalo?“

„Tak za prvé Desiho knihy. Měl ve svém pokoji různé buřičské knihy. Jak si podomácku vyrobit zbraně, jak zmizet a skrýt svou identitu, způsoby odvety. Anarchistickou kuchařku. Měl jich celou polici nad počítačem.“

„Vašim to nevadilo?“

„Co vám říkám, je pravda. Máma a táta zastávali názor, že si každý musí vypěstovat vlastní smysl pro morálku. Ale jednou jsem slyšela, jak otec utrousil nějakou poznámku, protože přece jen byl hasič a měl v sobě smysl pro zákon a pořádek. Zaslechla jsem ho, jak Desimu říká, že v některých společnostech by takové knihy byly považovány za protistátní, a Desi odpověděl, že takové společnosti by měly vymizet, protože bez svobody slova nemá nic cenu. Otec mu oponoval, že svoboda slova je důležitá, ale že končí tam, kde dojde na pěsti. A Desi jejich spor uzavřel svým obvyklým způsobem. Nasadil okouzlující úsměv a smířlivý tón: „Máš naprostou pravdu, tati.“ Táta se rozesmál a tohle téma už spolu nikdy nerozváděli. To byl můj bratr, samý cukr a med, žádný ocet. Na rozdíl ode mě nikdy neplýtval energií na hádky s mámou a tátou. Byl naprosto bezproblémové dítě.“

„Nebouřil se navenek,“ řekl Milo, „takže se musel uchýlit ke svým anarchistickým knihám.“

„A plakátům z časopisů. Hustler a tak. Bez ohledu na to, jak moc toho odhalovaly a jak moc se máma považovala za feministku. Taky měl plakát Che Guevary a podobně. Jsem si jistá, že si máma s tátou nikdy nepředstavovali, že by s těmi knihami dělal něco víc, než že je četl.“

„Až do toho požáru.“

„Týden po požáru jsem přijela na víkend domů. Přivezla jsem prádlo, já slečna Nezávislá. Naši byli v práci, ale Desi byl doma, tak jsem mu zaklepala na dveře. Trvalo hodně dlouho, než otevřel, a zdálo se, že není zrovna nadšený, že mě vidí. Zádně srdečné uvítání, což bylo divné, protože obvykle jsme se s radostí objali. Tentokrát se ale tvářil nervózně, jako bych ho z něčeho vyrušila. Nejprve jsem si myslela, že to bylo něco, co dospívající kluci dělají – víte, co myslím.“

„Mezi těmi plakáty z Hustleru.“

„Bylo mu sedmnáct.“ Začervenala se. „Pak jsem si všimla, že má úplně přestavěný pokoj, dokonce i postel stála jinde. Desi dbal vždycky na pořádek, ale tohle mi už připadalo přehnané. Měl tam mnohem méně věcí, dokonce i knih bylo méně. Všechno bylo pryč. Na zeď, kde předtím visel Che Guevara, pověsil fotografii losa v lese. Okomentovala jsem ty změny nějakým vtípkem, něčím v tom smyslu, že změnil sexuální orientaci nebo tak něco. Místo aby se rozesmál, jak by to normálně udělal, tam jen stál a hleděl. Pak mě vystrkal ze dveří. Ne tak, že by do mě strčil, ale posunoval se dopředu tak, že jsem musela couvat, jinak by do mě narazil. Pak za sebou zavřel dveře a šli jsme do kuchyně a on se změnil zpátky v Desiho, jakého jsem znala, usměvavého a veselého.“

„Odvedl pozornost od svého pokoje k vám,“ řekl jsem.

„V tom byl Desi skvělý. Dokázal, abyste se cítili jako střed vesmíru. A pak vás o něco požádal a vy jste bez váhání řekli ano.“

„Zmínila jste se někdy o tom požáru?“

„Před Desim ne, jen před mámou. Zatvářila se divně a změnila téma. Celý ten víkend byl divný.“

„Všichni tři byli nervózní.“

„Cítila jsem se tam jako cizí člověk. Ale zpočátku jsem si to nespojovala s tím požárem. Až když jsem zjistila, že Desiho a některé jeho kamarády vyslýchala policie. Pak mi to do sebe začalo zapadat.“

„Vás vyslýchali taky?“ zeptal se Milo.

„Ne a ani bych jim nic neřekla. Neměla jsem co.“ Zmuchlala kapesníček a pak povolila prsty a pozorovala, jak se pomalu rozbaluje, podobný bílému kvetu.

„Měl Desi ve svém pokoji kromě knih i další podezřelé věci?“ zeptal jsem se.

„Jestli ano, nezjistila bych to. Jeho dveře měly zámek a on je zamykal.“

„Chránil si své soukromí.“

„Ano, ale který teenager to nedělá? Napadlo mě, že je to i kvůli všem těm dívkám, které si tam brával. Ptáte se, jestli byla Doreen jedna z nich? Pravděpodobně ano, ale jedna z mnoha, byl by tam potřeboval otáčivé dveře. A ano, mí rodiče nikdy neprotestovali. Desi pouštěl hudbu, aby zamaskoval zvuky, ale někdy bylo slyšet, jak postel naráží na zeď. Naši se jen dál dívali na televizi nebo si četli a předstírali, že neslyší.“

„Takže vaši rodiče byli zvyklí odvracet zrak.“

„Chcete tím říct, že pro ně bylo tím snazší Desiho krýt, když provedl něco opravdu špatného?“ Dlouze vydechla. „Možná.“

„Začala jste být zvědavá, když Desiho vyslýchala FBI,“ řekl Milo.

„FBI? Slyšela jsem jen o policii. Do našeho domu přišli doopravdy lidé z FBI?“

„Opravdu, Ricki. Mluvili s vašimi rodiči i s Desim.“

„To je neuvěřitelné… O tom, že je do toho zatažená policie, jsem se dověděla jedině díky tomu, že jsem četla Daily… univerzitní noviny. Bylo tam něco v tom smyslu, že policie zatím nijak nepokročila, ale že vyslýchá místní mládež, a byla tam zmínka o Desovi. Jestli jsem něco řekla? Ne.“

„Co víte o Desových deseti letech na cestách?“

„Jen to, co jsem vám řekla včera.“

„Choval se jako hippie.“

„Jako retro-hippie,“ řekla Ricki Flattová. „Originální hippies – to je generace mých rodičů. Pak si najednou oholil vousy, ostříhal vlasy, koupil si pěkné oblečení a přihlásil se na fakultu architektury. Pamatuji si, že mě napadlo: Tak teď chce stavět, a ne ničit.“

„Ten požár vám nešel z hlavy.“

„Nejsem dost morálně uvědomělá, aby mě to pronásledovalo, ale občas to ve mně zahlodalo. Protože tam zemřel ten chlapec a policie podezřívala mého bratra natolik, že ho vyslýchala, a protože se naši chovali divně.“

„Nemáte ponětí, jak se dal Desi znovu dohromady s Doreen?“

„Ani v nejmenším.“

„Nikdy se o ní nezmínil?“

„Nikdy se nezmínil o žádné ženě, poručíku. Jen jsem si říkala, že zůstává pořád stejný.“

„To znamená?“

„Běhal za holkami a nebral je vážně.“

„Zmínil se o nějaké ženě z doby, kdy byl na cestách?“

„Ani o jedné. Co těch padesát tisíc? Jste přesvědčeni, že jsou spojené s něčím hodně nelegálním?“

„Je to spousta peněz, Ricki.“

Zmlkla.

Milo se vrátil k tématu: „Po požáru byla u výslechu taky dvojice teenagerů, která patřila do té skupiny Desových kamarádů – Dwayne Parris a Kathy Vanderveldtová. Nevzpomenete si na něco, co se jich týká?“

„Nepoznala bych je, ani kdybyste mi ukázali fotografie. Pro mě to byla parta hloupých děcek.“

„Zmínila jste se, že předtím Desi hodně dbal na zdrávi. Zmínil se někdy o veganském želé?“

„Samozřejmě.“

„Opravdu?“

„Proč?“ zeptala se Ricki udiveně. „Co s tím má společného jídlo?“

„Veganské želé je po domácku vyrobený napalm, Ricki. Možná bylo použito při požáru v Bellevue.“

Zbledla. „Můj bože.“

„Co o tom veganském želé říkal Desi?“

„Já… já nevím, jen se o tom zmínil. Opravdu je to tak?“

„Ano, Ricki.“

„Opravdu jsem si myslela, že je to jídlo, nějaká bláznivá organická potravina.“

„Mluvil o tom před tím požárem v Bellevue, nebo po něm?“

„Počkejte, popřemýšlím… Jediné, co se mi vybavuje, je Desi a někteří jeho kamarádi u nás v kuchyni, svačí před… možná před nějakým výletem… Myslím, že si balili jídlo na cestu, láhve s vodou a pak někdo, možná i Desi, to si opravdu nevzpomínám, řekl něco jako ‚proč si nesbalíme veganské želé‘. A všichni se tomu začali smát.“

„Byla tam i Doreen?“

„Jestli tam byla… Asi ano. Nevím to jistě, možná ne, nevím.“ Trhla sebou. „Veganské želé… Teď se na svého bratra musím dívat úplně jinýma očima.“

23

Milo zavřel dveře motelového pokoje, ve kterém ležela na posteli Ricki Flattová, stočená do klubíčka. „Sladké sny? To sotva.“

Když už jsme seděli v autě, řekl: „Její rodiče určitě věděli, že byl jejich syn do podpálení toho domu nějak zapleten.“

„Otec byl hasič, asi mu dělalo velké problémy se s tím vypořádat.“

„Backer v sobě deset let dusil bůhvíco a pak se rozhodl být architektem? Co to má sakra znamenat? Zničím, postavím…, copak si hrál na Boha?“

„Nebo to mělo být vykoupení?“

„Těch padesát tisíc je důkazem, že necítil žádnou vinu. Zajímalo by mě, jestli někde v San Luis došlo k požáru způsobeném veganským želé v době, kdy Backer chodil na Kalifornskou polytechniku.“

„To je Robinino rodné město, zeptám se jí.“

Použil jsem volbu „volej drahouškovi“.

„Nikdy jsem o něčem takovém neslyšela, ale zeptám se matky,“ řekla.

Robinin vztah s matkou je, slušně řečeno, komplikovaný. Řekl jsem: „Považuj to za nezištnou službu veřejnosti.“

Rozesmála se. „Jestli ji omezíme na závažné zločiny, budu ráda.“

„Jsem tvým dlužníkem, děvče,“ řekl Milo.

„Až k nám příště přijdeš na večeři, přines víno.“

„Co jsem ti dal minule?“

„Orchidej. To je taky milé, ale nechceš raději něco, co si můžeš dát se mnou?“

„Najdi mi žhářský útok na nějaký větší dům v San Luis v rozmezí dva až šest let zpátky a já ti přinesu celou bednu toho nejlepšího rulandského, jaké se mi podaří sehnat.“

„Připomenu ti to, drobečku.“

Za tři minuty volala zpátky: „Matka nikdy o ničem takovém neslyšela. Ani má kamarádka Rosa, která tam bydlí celý život a ví všechno. Jestli chceš, podívám se do starších novinových článků.“

„Přidám tě na naši výplatní listinu, děvče.“

„Tak jako tím pořád vyhrožuješ Alexovi?“

„Dobrá poznámka,“ řekl. „Nebude to ale nutné. Dokážu to zařídit i jinak.“

„Kdy se můj modroočko vrátí domů?“

„Hned teď, jestli ho chceš.“

„Chci ho pořád, ale nechci vám bránit ve vyšetřování.“

„Kéž by nějaké bylo.“

„Je to tak zlé?“

„Ale co,“ odvětil Milo. „Chodíme, mluvíme, dýcháme. Jsem vděčný aspoň za tohle.“

„Nemám ráda, když takhle mluvíš,“ řekla Robin.

„Nemám filozofovat?“

„Ne, když jsem u toho.“

Pak Milo znovu upadl to zamračeného mlčení. Zpátky v kanceláři si hodil sako přes skříňku se spisovým materiálem, sedl si k počítači a pustil se do vyhledávání žhářských útoků na vily a větší sídla, ke kterým došlo po celém státě. Zaměřil se také na jakékoli žhářství s ekologickým podtextem.

Dostal dlouhý seznam. „Do toho časového rámce zapadá hezkých pár velkých domů – tady je například celý luxusní komplex rozestavěných domů v Coloradu…, laboratoř provádějící výzkum na zvířatech – tu měli na svědomí studenti, které brzy chytili.“ Odvrátil se od obrazovky. „Je to po celé zemi, Alexi, ale pokud v tom mám hledat nějaký vzorec, nevidím ho. Kdyby byl Backer profík, myslím, že bychom v jeho bytě objevili věci, které by alespoň vzdáleně připomínaly žhářské propriety. Ale psi vycvičení na hledání výbušnin nenašli vůbec nic. To znamená, že za a) byl jen architekt a nic víc, za b) si rád hrál s ohněm, ale kupoval si věci těsně před akcí, anebo za c) měl někde pronajatou úschovnu, která je plná hořlavých dobrůtek. A nic z toho mi prosím později nepřipomínej.“

Zazvonil telefon. Volal Sean Binchy, který byl zrovna v Lancasteru. „Nazdar, poručíku, ti dva bratři zlodějíčkové mají neprůstřelné alibi, pokud jde o Borodi. Ale jinak asi stále nevedou příliš spořádaný život. Před jejich domem stojí neoznačený náklaďák a očividně nechtěli, abych se na něj koukl zblízka. Co dál?“

„Jed domu.“

„To mám ten náklaďák nechat být?“

„Dej vědět místním poldům a odpískej to. Pozdravuj ženu.“

„Provedu,“ řekl Binchy. „Jsem si jistý, že vás nechá pozdravovat taky.“

Milo se zamračil. „Nemůžu přece jít za šéfem a předložit mu tohle: Pomsta provedená tak, aby došlo k přerušení sutmy. Asi byla zavražděna nějaká mladá Švédka. Asi na ní někomu záleželo tolik, že se rozhodl podpálit dům. Backer a Freddová do toho byli asi zapleteni, miliskovali se na místě, které měli podpálit, a někdo je přerušil, než v tom mohli pokračovat.“

„Jestli ta mladá Švédka opravdu existovala a někdo ji chtěl pomstít, mohl kontaktovat švédský konzulát a oznámit její zmizení.“

Milo si vyhledal číslo místní pobočky a chvíli vedl kultivovaný rozhovor s mužem, který se jmenoval Lars Gustafson a osobně nevěděl o žádném švédském státním příslušníku, který by byl před dvěma až třemi lety v ohrožení. Slíbil ale, že to prověří.

Milo zatelefonoval Moe Reedovi. „Našel jsi tu Indonésanku?“

„Zrovna jsem vám chtěl volat, poručíku. Byl jsem tam, když končili, ale ona dnes vůbec nebyla v práci. Doufám, že ji rozhovor se mnou nevystrašil, protože nemám její jméno ani adresu. To je hloupé, že? Snažil jsem se ji neznervóznit.“

„Rozhodl ses podle momentální situace, Moe, nedělej si z toho vrásky.“

„Budu tam zítra ráno, než otevřou. Potřebujete ještě něco?“

„Běž domů.“

„Jistě, ale není třeba ještě něco udělat?“

„Hezky se vyspi a měj pokud možno krásné sny, Mosesi.“

Zavěsil a vzdychl si.

„Takový hodný taťka,“ řekl jsem.

Milo něco zavrčel, spustil internetové Zlaté stránky a vyhledal si veřejné úschovny v okrese L. A. Pár lidí na opačném konci drátu mu odmítlo poskytnout informace o klientech, ale většina až překvapivě ochotně spolupracovala.

S každou další zápornou odpovědí se vsedě na židli sesouval níž a níž. Celkový výsledek: žádná úložná schránka ani místnost registrovaná na Desmonda Backera. Milo zavřel oči. Jeho dech se zklidnil, hrudník se mu začal pomalu a pravidelně zvedat, hlava mu spadla dozadu a ruce podél těla.

Když chrápání dosáhlo intenzity nukleárního výbuchu, odešel jsem a zavřel za sebou dveře.

Robin seděla na pohovce v obývacím pokoji a pracovala na notebooku. Blanche podřimovala na podnožce a při pohledu na její pravidelně oddychující soudkovitý hrudník se mi vybavil Milo. Nedosahovala sice Milových kvalit, ale její funění a pochrupávání vytvářelo živou zvukovou kulisu.

Otevřela jedno oko, usmála se a znovu se ponořila do sladkého psího snění.

Obrazovka byla plná výsledků z vyhledávání. Klíčová slova: žhářství, vila, sídlo.

Sedl jsem si. Robin mi dala pusu a pokračovala v brouzdání po internetu. „Hraju si na Nancy Drewovou. Nenapadlo mě, co uvařit. Dáme si zbytky, nebo si někam zajdeme?“

„To druhé zní líp.“

„Jsi spřízněná duše. V San Luis jsem nic nenašla, zato spoustu ohňostrojů v jiných městech ano. Někdo si postaví svůj sen a jiný mu ho zničí. To není hezké.“

Před léty nám jeden psychopat spálil náš první dům na popel. Postavili jsme si nový, shodli se na tom, že v konečném výsledku jsme na tom lépe, a ani jeden z nás už o tom nemluví. Ale jedna hasičská stanice je v Mullholandu kousek směrem na sever a další sídlí jižně od nás kousek od Beverly Glen a Sunsetu, takže noční klid dost často prořezávají zvuky sirén.

Jejich kvílení většinou trvá jen krátce. Krátkým dotekem se vzájemně ujistíme, že je všechno v pořádku, a znovu usneme.

Občas se Robin posadí, zachvěje se a já ji vezmu do náruče a držím ji až do rána.

Zavřela notebook, vstala a pohladila Blanche. „Tak jo, jdu se obléknout.“

„Čínská, italská, thajská, nebo indická kuchyně?“

„Co takhle chorvatská?“

„Co se vaří v Chorvatsku?“

„Zaletíme si do Záhřebu a zjistíme to,“ řekla. „Stačí italská, miláčku. Stačí jakákoli, jen když se dostanu ven. Počkej chvíli, upravím se.“

Skončili jsme u ryby a hranolek v jednom stánku u Pacifické dálnice v Malibu. Pozorovali jsme oblohu, která měnila barvy od korálové červené po fialovou, a když se slunce definitivně rozhodlo ukončit směnu, zvolila konečnou indigovou.

Po návratu domů jsem napustil vanu. Svými rozměry sice není určena pro dva, ale když si člověk dá pozor, aby se hlavou neudeřil o vodovodní kohoutek, dá se to v ní zvládnout i ve dvojici. Taková semknutost má někdy pokračování, ale tentokrát neměla. Chvíli jsme si četli, dívali se na televizi a šli spát něco málo před půlnocí.

Do spánku se mi vkradly opakované zvuky. Myslel jsem si, že to byl jen sen, a probudil jsem se s očekáváním, že ten hluk přestane.

Ale plné vědomí ho ještě zesílilo. „Tohle už je pátá. Jedou na jih,“ řekla Robin.

Bylo sedmnáct minut po třetí hodině.

Zakvílela šestá siréna.

„Někomu se změní život, Alexi.“

Zalezli jsme pod přikrývku, dotkli se nohama.

O chvíli později jsem zapnul televizi. Procházel jsem jednotlivé kanály a hledal nejnovější zprávy mezi spoustou komerčních reklam a pořadů, které v hlavním vysílacím čase nikdo nesleduje. Pokud se ve Westside dělo něco neobvyklého, žádný televizní štáb to dosud nezjistil.

Internet ano. Blog, který informoval o aktuálním dění v L. A., pracoval v reálném čase. Nějaký noční pták trpící nespavostí se naladil na pohotovostní frekvenci.

Velký požár v Holmby Hills. Nedokončená stavba.

Borodi Lane.

Robin se zajíkla. Přitiskl jsem ji k sobě, natáhl se pro telefon a vyťukal jsem Milovo číslo. Odpověděl hned. „Už tam jedu, zavolám ti, až tě budu potřebovat.“

Až, ne jestli. Oblékl jsem se, uvařil jsem kávu a řekl jsem Robin, ať se ještě pokusí spát.

„No jistě,“ řekla a chytla se mě.

Oba jsme s hrnkem v ruce prošli domem a vyšli ven na přední terasu. Byla ještě tma. Na tak časnou ranní hodinu bylo docela teplo, ale otřásli jsme se. Jižní obloha nad hranicí stromů byla zbarvená došeda. Kvílení sirén se dálkou zmírnilo v myší pištění. Ve vzduchu byl cítit kouř.

„Špatné zprávy se šíří rychle,“ řekla Robin.

24

Ulici Borodi Lane blokovala policejní auta a hasičská auto s výsuvným žebříkem. Když jsem zastavil u obrubníku, jen malý kousek od Sunsetu, uniformovaný policista se na mě zamračil.

Pochybovačně zavolal Milovi a pak váhavě přikývl. „Ale auto musíte nechat tady a dál jít pěšky, pane.“

Pokračoval jsem k ohnivé kulise. Vdechoval jsem horko, vůni hořícího dřeva, chemikálie, které se snažily zvítězit nad ohněm, a zápach uhlovodíků, který vyvolával představu největší benzinové pumpy na světě. Asfalt se leskl vodou. Všude byla hasicí auta se stříkačkami a spousta hasičů v helmách. Ještě několikrát jsem musel vysvětlovat, kam jdu, než mě pustili na pozemek.

Ze snu prince Teddyho zůstaly jen černé ohořelé zbytky. Tam, kde zem nepokrýval popel, byla blátivá kaše. U otevřené brány stála bílá dodávka z oddělení soudního lékařství. Řetěz, kterým Milo bránu zajistil, ležel na zemi, hladce přeštípnutý na dvě poloviny a označený plastovou cedulkou s číslem jedna.

Mezi hasiči, kteří neustále proudili dovnitř a ven, se objevili dva zřízenci z márnice. Vezli nosítka a na nich něco malého, beztvarého a zabaleného v igelitu. Rozhlédl jsem se po Milovi. Stál vedle sanitky losangeleského požárního útvaru, oblečený ve zplihlém černém pršiplášti, džínsech a zablácených keckách, a hleděl na ohořelé zbytky. Vpravo od něj ležela na zemi černá plachta a na ní několik předmětů.

Když jsem k němu došel, rozsvítil baterku a paprsek světla namířil na zem. Na plachtě ležela částečně roztavená skleněná láhev. Podle tvaru a opáleného drátku kolem hrdla byla nejspíš od sektu. Ohněm takřka nedotčený pohár na víno. Nůž na máslo, s rukojetí roztavenou do beztvaré hrudky. Plechovka se zdobeným štítkem.

Sehnul jsem se a pokusil se přečíst nápis. Husí játra. Dovezeno z Francie.

Milo přesunul paprsek světla na revolver s dlouhou hlavní, očividně starožitný, s ohořelou pažbou, na níž prosvítaly kovové rytiny.

Vedle zbraně ležely nůžky na kov, rovněž dost poškozené ohněm.

„Někdo si tu udělal večírek,“ řekl jsem.

„Pravděpodobně pan Charles Ellston Rutger,“ řekl.

„Pravděpodobně?“

„Tělo je neidentifikovatelné, ale Rutgerův lincoln stojí zaparkovaný za rohem a v popelu jsme našli zlatou telefonní kartu s jeho jménem. Krom toho se některé zubní můstky upekly jen zpola, stejně jako zlatý špendlík do límce a platinové manžetové knoflíčky s jeho iniciálami.“ Zaklel. „Byl oblečený jako na nějakou slavnostní příležitost. Ten idiot přestřihl řetěz a vylezl nahoru do věžičky i se svými bublinkami, husími jatýrky a bůhvíjakými dalšími dobrotami, které se vypařily.“

„Piknik pod hvězdami,“ řekl jsem.

Milo skopl hrudku bláta ze špičky tenisky. „Nejspíš sám sebe přesvědčil, že to tu opět vlastní. Kdo ví, kolikrát tam nahoru vylezl, dokud jsem sem nedal ten řetěz. Varoval jsem ho, ale on mě neposlechl, protože já jsem jen hloupý služebník veřejnosti, kdežto on je podělaný aristokretén. Nevybral si správný čas, Charlie se třemi jmény.“

„Příběh jednoho života,“ řekl jsem. „Nedivil bych se, kdyby se to seběhlo tak, že žhář spatřil přeštípnutý řetěz a využil toho. Jak ten požár začal?“

„Policejní expert mi zatím jen řekl, že někdo napěchoval nálože nějakým vysoce hořlavým materiálem, možná na bázi petroleje či minerálního oleje, přinejmenším do osmi míst, metodicky rozmístěných po celém přízemí. „Velmi promyšlené,“ prohlásil.“

„Na bázi minerálního oleje…, něco jako želé?“

„Aspiruje na chuťovku měsíce. Sousedé slyšeli jen jeden výbuch a celý dům se vzňal jako hranice. Vypadá to na jeden časovač. Mohlo dojít k pořádné katastrofě, kdyby vál silný vítr a plameny přeskočily na stromy. Pomohlo, že to byla v podstatě holá hrubá stavba.“

„Oheň byl založen dole a plameny vyšlehly vzhůru otevřeným prostorem, krmené dostatkem kyslíku. Schody shořely a Rutger zůstal uvězněný nahoře.“

„I kdyby neshořely, nebyl by v tom velký rozdíl, Alexi. Stala se z něj zápalná oběť, ten oheň byl náhlý a prudký. Neměl žádnou šanci utéct. Popíjel šampaňské, cpal se játry a nikdo na něj neměl, byl ten nejvyšší. A teď je z něj topinka. Z velikána zbyly seškrábané drobečky.“

Blížil se k nám podsaditý šedovlasý muž ve žluté helmě, modré větrovce losangeleského policejního oddělení a džínsech. Otíral si obličej pokrytý sazemi a potem.

„Ještě tu chvíli zůstaneme, Milo. Můžeš jít, pokud tu nechceš zůstat taky.“

„Raději tu zůstaňte vy,“ řekl Milo. „Tohle je doktor Delaware, náš psychologický poradce. Doktore, kapitán Boxmeister z protipožární jednotky.“

„Don,“ řekl Boxmeister. „Podal bych vám ruku, ale není zrovna nejčistší. Tohle byl panečku požár. Připomnělo mi to jistou džungli, ty víš jakou, Milo, že? Veganské želé, už jsem o něm nějakou dobu neslyšel. Jo, funguje stejně jako napalm. Nebude ti vadit, když se budeš dál zabývat tou vraždou, abychom se my mohli soustředit na žhářství? Tím nechci říct, že nebudeme spolupracovat.“

„To se mi zamlouvá,“ řekl Milo. „Ta ženská od federálů, o které jsem ti povídal, říkala, že tohle je oblíbený prostředek ekoteroristů.“

„Býval, Milo, ale ve Westside se s takovými bláznivinami velkého formátu nesetkáváme, když nepočítáš občasné výhrůžky vědcům provádějícím pokusy se zvířaty. Vloni jsme měli jen malý amatérský požár založený v jedné laboratoři na lékařské fakultě. Toho pitomce jsme chytili. Pracoval tam, umýval podlahy a nebyl ve spojení s žádnou skupinou. Jeden z těch, se kterými se běžně setkáváte, doktore. Ten hlupák si myslel, že osvobodí všechny ty malé myšky a myšáky, ale skončilo to flambovanými hlodavci a popáleninami třetího stupně na obou pažích. Myslím, že tady je klid, protože od domů v Holmby, Beverly Hills nebo Bel Air nikdo nečeká nic jiného, než že budou velké. Kdyby ses na Zlatém pobřeží pustil do likvidace okázalosti, vznikla by tu poušť Gobi.“

„Že tě huba nebolí, Done.“

Boxmeister se zakřenil a vytáhl notes a pero. „Zopakuj mi, kterému petrolejovému princi patřilo tohle barbecue.“

„Ten princ se jmenuje Tárik a je ze Sranilu. Není to na Blízkém východě, ale je to kousek od Indonésie…“

„Najdu si to,“ řekl Boxmeister. „Takže podle tebe měly ty první oběti taky v plánu to tady podpálit, ale někdo je vyrušil. Měli komplice a ten za ně práci dokončil a ještě přitom upekl pana Rutgera.“

„Dobré shrnutí faktů, Done.“

„Politika. To smrdí. Jestli proti tomu nic nemáš, budu tuhle část držet pod pokličkou. Nemá smysl, aby si sousedé mysleli, že jim za tenisovými kurty číhá al-Kajda.“

„Skvělý nápad,“ řekl Milo. „Hlavně proto, že vše, co mám, jsou jen dohady.“

„Jak to tělo leželo?“ zeptal jsem se.

„Žádné tělo nebylo, doktore. Jen kosti a popel a zubní plomby.“

„Mohl je ten požár nějak posunout?“

Boxmeister se zamyslel. „Tam nahoře? Asi ne.“

„Na jakém místě ve věžičce ležely?“

„Přímo uprostřed.“

„Ne poblíž schodů?“

„Jinými slovy, jestli se nepokoušel utéct? Nevypadalo to tak.“

„Tichý zabiják,“ řekl jsem. „Rutger nic netušil.“

„Nebo ano, ale nemohl nic dělat. Nenašli jsme žádné zbytky mobilního telefonu.“

„Telefon by ten oheň přežil?“ zeptal se Milo.

„Nějaký kousek určitě,“ řekl Boxmeister. „Řeknu vám jednu věc. Chci se podívat na složení té plechovky od jater. Schovávám si všechno, co dokáže přežít takové peklo.“

Uslyšeli jsme ženský hlas, rozkazovačný a svárlivý. Všichni tři jsme se otočili.

Stála tam mladá bruneta, pokoušela se vymanit z pevného stisku policistky a ukazovala na Mila. Byla to ta štíhlá dlouhovlasá dívka, která hlídala rodičům dům a přitom si všimla Doreen.

Amy… Thalová. Měla na sobě pyžamo, červený hedvábný župan a chlupaté růžové pantofle. Protestovala, zatímco ji policistka odtahovala pryč.

Milo k nim doklusal, policistce se omluvil a vrátil se s Amy Thalovou. Ostré světlo změnilo její pihy v Braillovo písmo.

„Done, tohle je slečna Thalová, vstřícná sousedka. Amy, představuji vám kapitána Boxmeistera z protipožární jednotky.“

Boxmeister řekl: „Podal bych vám ruku, ale není zrovna nejčistší.“

Amy Thalová ruku, kterou k ní natáhl, aspoň pohladila. „Pokoušela jsem se jí vysvětlit, že vás znám a že vám musím něco říct. Nejsem žádný čumil, já tady přece bydlím.“

„Omluvte ji, dělá svou práci,“ řekl Milo. „Co se děje, Amy?“

„Viděla jsem tu nějakou další ženu, kterou neznám. Včera, proběhla kolem tohohle pozemku aspoň třikrát.“ Začichala spáleninu, která visela ve vzduchu. „Tohle je šílené, co se to tu děje, poručíku.“

„Povězte mi o té ženě.“

„Měla dlouhé blond vlasy a přiléhavé oblečení. Myslela jsem, že tady běhá, a nejprve jsem z toho nic nevyvozovala, ale teď mi to leží v hlavě. Protože ona běhala pořád tam a zpátky a to bylo divné, jelikož existuje tolik jiných a zajímavějších běžeckých tras. Například přejdete přes ulici kolem Playboy Mansion, bývalého sídla Spellingů, dolů do Comstocku a běháte kolem parku. Proč pořád tam a zpátky? To je trochu podezřelé, ne?“

„Třikrát,“ zopakoval Milo.

„Třikrát, co jsem ji viděla, poručíku. Možná to bylo víckrát. Byla jsem v obýváku, ležela jsem na gauči a četla si. Většinou je tu ticho a klid, takže když se něco pohne, všimnu si toho. Včera jsem viděla obrovského kojota, pomalu kráčel po ulici a tvářil se, jako by mu to tu všechno patřilo.“

„Bylo na ní ještě něco zvláštního?“

„Tvářila se odhodlaně a napjatě, ale tak se běžci tváří. Nejspíš bych tomu dál nevěnovala pozornost. Jenže teď… Co si o tom myslíte, pánové?“

„Oceňujeme vaši snahu nás informovat.“

Boxmeister přikývl. „Můžete tu ženu ještě nějak popsat, slečno?“

„Měla černé elasťáky, ploché břicho, sportovní podprsenku. Příjemný obličej, alespoň na dálku tak vypadal. Možná měla svá přirozená prsa, ale kvůli té sportovní podprsence to nemůžu říct jistě.“

„Jaká blondýna?“ zeptal se Milo.

„Ultra,“ řekla Amy.

„Platinová?“

Přikývla. „Dlouhé hedvábné vlasy – žádný culík, jak běžkyně obvykle mívají. Nechala je volně povlávat. Jako by říkala foukněte na mě, mám je taaak hedvábné. Připomněla mi ty legrační reklamy, které jednu dobu běžely v televizi. Otec se na ně moc rád díval a matka byla vždycky naštvaná, protože si myslela, že se na ně dívá z jiného důvodu, ne proto, že jsou legrační. Modelkám, co v nich vystupovaly, se říkalo Švédský bikini tým, pamatujete? Mám dojem, že propagovaly pivo nebo něco takového.“

„Old Milwaukee,“ řekl Don Boxmeister.

„Je to už dávno, byla jsem ještě malá,“ řekla Amy Thalová. „Otec je zbožňoval. Tahle jim byla podobná. Víte, měla bych už jít. Měla bych zavolat našim, uklidnit je a říct jim, ať si užívají Paříž.“

Milo jí poděkoval. S náhlou intenzitou mu stiskla ruku, otočila se a odešla.

„Pěkná prdelka,“ řekl Boxmeister. „Rád bych jí osobně spočítal ty pihy. Škoda jen, že ty její informace nejsou k ničemu. Nějaká pěkná ženská z Holmby Hills si šla zaběhat. Nic překvapujícího.“

„Done, ta dívka, která je údajnou princovou obětí, prý byla Švédka.“

„Aha…“ Boxmeister se opatrně usmál. „Přetáčím pásku zpátky a mažu. Náš žhář je tedy nějaká žena, kterou žene osobní pomsta? Tak jak do toho zapadají vaše první dvě oběti?“

„Sám jsi říkal, že mohli být ve spojení. Nebo je ta žena příbuzná té mrtvé Švédky, najala si je, ale někdo je zabil a ona se rozhodla, že práci dokončí sama.“

„Myslíš, že je zabili kvůli ní? To je dost chabá teorie.“

Milo neodpověděl.

Boxmeister ho plácl po zádech. „Podívej se na to ze světlé stránky. Bylo by fajn mít pro změnu jako podezřelou nějakou pěknou kočku. Čistě jen pro případ, že s tím Blondýna nemá nic společného, půjdu na to pěkně postaru. Pročešu seznamy profíků, které zajímá oheň a kteří byli nedávno propuštěni z basy na podmínku nebo definitivně. Dám ti vědět, jestli na něco narazím, a ty mi na oplátku hned zavoláš, jestli zjistíš něco o té Anitě Ekbergové.“

Dívali jsme se, jak odchází.

„Co myslíš, jak časně chodí diplomati do práce?“ zeptal se Milo.

25

Švédský konzulát má pronajaté prostory v sedmém patře jednoho věžáku ve Wilshire, kousek od Westwoodu. Zástupce konzula byl o půl deváté v práci a na Milův telefonát reagoval sice udiveně, ale souhlasil, že se za hodinu sejdou.

„Venku před budovou, prosím.“ Mluvil plynně, se sotva patrným přízvukem.

„Je nějaký důvod, proč nemůžeme nahoru?“

„Raději si užijme pěkné počasí. Budu tam hned.“

„Jak vás poznám?“

„Udělám všechno pro to, abych vypadal švédsky.“

Milo zavěsil. „Starou belu. Má strach, že mu okouknu nábytek. Vsadím se, že nebude z IKEA.“

Na místo jsme dorazili pětadvacet minut po deváté. Dívali jsme se, jak otáčivé dveře vpouštějí dovnitř lidi oblečené k obchodnímu jednání.

Čtyři minuty po našem příjezdu vyšla ven větší skupina lidí a rozptýlila se do různých směrů. Muž, který zůstal stát před vchodem, byl asi třicetiletý, měl vysokou atletickou postavu a na sobě dobře vypasovaný hnědý oblek, žlutou košili a žlutohnědé polobotky.

Byl blonďatý a měl modré oči, ale jeho vlasy byly kudrnaté, pleť svým odstínem připomínala mléčnou čokoládu a svými rysy se podobal masajskému bojovníkovi.

„Pan Gustafson?“

„Lars.“ Energicky nám potřásl rukou a přitom blýskl úsměvem, nacvičeným pro tiskové konference a obědy se staršími uhlazenými dámami. „Pátral jsem ohledně toho vašeho dotazu, poručíku. Žádný švédský občan u nás doma ani tady nepodal oznámení týkající se pohřešované osoby nebo vraždy. Našel jsem jen případ, který se týkal jedné Dánky. Myslelo se, že zmizela v San Diegu. Nakonec se však objevila a případ byl vyřešen. Šlo o milostný trojúhelník, nebyla do něj zatažena žádná královská rodina, muslimové ani nikdo podobný, díkybohu.“

„Muslimská otázka vás znepokojuje?“ zeptal se Milo.

Gustafson se usmál. „Nic nás neznepokojuje, jsme neutrální. Na druhou stranu ale Dánové… Pamatujete si ty Mohamedovy karikatury?“

„Tak proč jste nás nechtěl u sebe v kanceláři?“

„Ne, to ne – chraňbůh, pánové, prosím odpusťte, jestli jsem na vás působil odmítavě, ale generální konzul byl toho názoru, že by přítomnost policie působila rušivě.“

„Rušila by vás od pravidelného razítkování víz?“

Gustafson se dál usmíval, ale jeho úsměv mu visel na obličeji jako profesionální maska. „Snažíme se být užiteční, poručíku. Příští týden pořádáme večeři pro skoro třicet laureátů Nobelovy ceny. Ale v každém případě vám nemám co říct. Hodně štěstí.“

Milo vytáhl notes. „Co takhle nějaké podrobnosti o případu té Dánky?“

„Palma Mogensenová pracovala jako au-pair pro jednu rodinu v La Jolla v Oceanside a tam se seznámila s jedním mariňákem. Naneštěstí už byla vdaná za jistého Dána, a když mu přestala odpovídat na e-maily, přijel za ní.“

„A situace se vyostřila?“

„Vůbec ne,“ řekl Gustafson. „Společně si o tom popovídali a manželský pár se vrátil do Kodaně.“

„Civilizované řešení,“ řekl Milo.

„Snažíme se být dobrým příkladem, poručíku.“

„Vy a Dánové.“

„Všichni, kdo musíme bojovat s nekonečnou bílou nocí. Ta nás učí trpělivosti.“

Gustafson zamířil zpátky k otáčivým dveřím. Vklouzl dovnitř, aniž by se přerušil jejich pohyb.

„Švédi, Dánové – je čas dát si sušenky,“ řekl Milo.

Našli jsme pěknou kavárnu ve Village. Milo si dal dvě mandlové kynuté tlapky a banánek plněný krémem, já jsem se spokojil s kávou. O něco později jsme opět stáli na parkovišti u policejní stanice.

„Běhání,“ řekl Milo zamračeně. „Sportovní podprsenka. Tohle bude další den k ničemu.“

Neměl pravdu.

Na jeho počítači ležel útržek papíru se vzkazem. Text byl skoro nečitelný. Milo přimhouřil oči a nasadil si čtecí brýle. Zamračil se. „Teď se chce se mnou setkat pro změnu paní Holmanová.“ Vyťukal číslo. „Dobrý den, paní Holmanová, tady je poručík Sturgis. Dostal jsem váš vzkaz – o tom? Opravdu? Proč mi neřeknete rovnou, co máte… Jistě, můžeme se sejít, ale kdybyste mi zatím aspoň mohla říct… Připadáte mi rozrušená… Ano, oceníme každé vodítko, budu u vás za třicet, čtyřicet minut, může být?… Dobrá tedy. Určitě mi nic nechcete? Dobře, paní Holmanová. Už jedu.“

Položil sluchátko tak opatrně, jako by bylo z křišťálu. „Volala jedna velmi podrážděná architektka a podle hlasu bych řekl, že si trochu pomáhá ginem.“

„Ví něco o tom požáru?“

„Tvrdí to, ale neřekla co. Myslím, že bych měl zavolat Boxmeisterovi. A myslím, že to raději neudělám.“

Další hezký den u kanálů.

Marjorie Holmanová čekala venku na verandě. Měla na sobě černý svetr a kalhoty a vypadala jako reklama na luxusní domov důchodců.

Vedle ní stál vysoký bělovlasý, asi sedmdesátiletý muž s bradkou. Jeho vyzáblá postava vypadala jak drátěný věšák, na kterém visí černý oblek a bílý rolák.

„Vypadají, jako by šli na pohřeb,“ zamumlal Milo.

Profesora Holmana jsme nikde neviděli.

Jeho žena na nás netrpělivě zamávala. Muž v černém obleku se nehnul, ani když jsme stáli metr od něj. Měl modré, životem unavené oči. Hůlkovitými končetinami, dlouhým krkem a zobákovitým nosem připomínal volavku. Zkroušeného ptáka, který ne a ne chytit rybu.

„Tohle je Judah Cohen,“ řekla Holmanová. „Můj bývalý kolega.“ Mluvila chraplavým hlasem a trochu komolila slova, přesně jak Milo zaregistroval po telefonu.

„Dobrý den, pane Cohene.“

„Dobrý den, poručíku.“ Cohen upřeně pozoroval podlahová prkna.

„Co máte na srdci, paní Holmanová?“

Ukázala palcem. „Uvnitř.“

Ani v přízemí domu nebylo nikde ani stopy po jejím manželovi či jeho invalidním vozíku. „Je profesor Holman v pořádku?“ zeptal se Milo.

„Ned? Je u lékaře, na pravidelné kontrole. Objednávám pro něj speciální transportní službu, protože nikdy nevím, jak dlouho to bude trvat.“ Ráznými kroky došla k baru, nalila si do sklenice gin a přihodila kostky ledu. „Připojí se ke mně někdo? Judahu, co ty? Dáš si Glenlivet?“

„Ne, dnes ne, děkuji,“ řekl Cohen. Sedl si na kraj pohovky s naducanými polštáři. Poposedl a položil si ruce na kolena. Pohled v jeho očích říkal, že mu nebude pohodlná žádná poloha.

Holmanová se vrátila s nápojem a usadila se vedle Cohena. „Judah a já máme vážné podezření, že Helga má s tím požárem něco společného.“

Cohen sebou trhl.

Holmanová si toho nevšimla. „Nechceš to vzít za mě, Judahu?“

„Nene, ty to zvládneš lépe, Marjie.“

„Ale jsme v tom zajedno.“

„Ano, jsme.“

„Dobrá, tak dál. Jak už jsem vám řekla minule, Helga předstírala, že pro nás má práci – nechala nás, ať opustíme velmi dobrá místa, pod záminkou, že vytvoříme naprosto průkopnickou firmu zabývající se ekologickou architekturou. Tvrdila, že její otec je velmi bohatý průmyslník, že vlastní přepravní společnost, peníze že nebudou problém. Ale ukázalo se, že peníze jsou velký problém. Když jsme firmu rozjeli, Helga nedělala nic jiného, než mluvila, a financování se nehýbalo z místa. V té době jsme z toho byli vedle. Teď je nám to jasné: Helga to s firmou nikdy nemyslela vážně. Judah a já jsme sloužili jen jako krytí.“

„Jaké?“ zeptal se Milo.

„Hned se k tomu dostanu.“ Holmanová usrkla gin. „Musím na to jít popořádku, poručíku…, kde jsem to skončila? Ten její trik… Jednoho dne Helga oznámila, že financování zkrachovalo, že rozpouští firmu a vrací se do Německa, a popřála nám hezký den.“ Otočila se ke Cohenovi.

„Byl to pro nás tak trochu šok.“

„Ty jsi měl vždycky sklon zmírňovat skutečnost, drahoušku. Helga z nás v podstatě udělala hlupáky. Ani nemusela. Hlupáci jsme byli, když jsme jí naletěli.“

„Nemá smysl propadat sebemrskačství,“ řekl Cohen. „Helga měla platná doporučení a dobré technické znalosti.“

„Byla to inženýrka, Judahu, bez sebemenší jiskřičky kreativity.“

„Ať tak nebo tak,“ řekl Cohen, „to, jak popsala první projekt, bylo v pořádku jak po koncepční, tak po stavební stránce.“

„Galerie Kreaker,“ řekl Milo.

Oba architekti se na něj udiveně podívali.

„Jak o tom víte?“ zeptala se Holmanová.

„Helga nám to řekla.“

„Opravdu? Pak vodila za nos i vás. Ano, šlo o skutečný projekt, a to projekt velkého rozsahu. Ale Helga nikdy nepodala nabídku. A oni o ní nikdy neslyšeli.“

„Kdy jste to zjistili?“

„Před pár dny, poručíku, když nám opravdu docvaklo, že Helga nikdy neměla v úmyslu odškodnit nás za náš čas a ztrátu předchozího zaměstnání.“

„Nemůžeme ji najít,“ řekl Cohen. „Lépe řečeno, náš právník ji nemůže najít.“

Holmanová pokračovala: „Neptejte se, proč jsme si ji neproklepli důkladněji. Partnerství ve firmě je stejně jako manželství založeno na důvěře.“

Milo ani nezamrkal. Vsadil bych se, že v duchu vede rozhovor. Motely na bulváru Washington.

„Zatímco o dosaženém vzdělání a doporučeních mluvila pravdu, v ostatních věcech jen lhala.“

„Například?“

„Za prvé není Němka, ale Rakušanka. A její otec není přepravní magnát, je to bankéř.“

„Je Gemeinová její skutečné jméno?“

Holmanová váhavě přikývla. „Mělo nás to trknout hned, když jsme zjistili, jak bere ekologii: nenáviděla lidstvo, místo aby se snažila zachránit planetu. Ta ženská je naprostý misantrop a postupem času se stále víc odvažovala hustit do nás své názory. Jak proces evoluce selhal, když vyprodukoval lidské bytosti. Jak homo sapiens narušil kritickou rovnováhu. Ze jediné, co svět opravdu potřebuje, je starý dobrý mor nebo světová válka. Když k tomu přidáte, že pochází z germánského národa, je to dost zarážející.“

Otočila se ke Cohenovi.

„A zavání to politikou,“ dodal.

„Můžeme si promluvit o tom požáru?“ navrhl Milo.

„Už k tomu dojdu,“ řekla Holmanová. „Musím popořadě, ať to má logiku, abyste pochopili, že my dva nejsme jen párek zhrzených nespokojenců. Kde jsem to… Helga lže. Soukromá adresa, kterou nám uvedla, byla falešná, jak jsme zjistili, když jsme jí chtěli doručit předvolání.“

„Žalujete ji?“

„To si pište, že ano. Újma na kariéře, porušení smlouvy, všechno, co našeho právníka napadlo.“

„Kde byla ta falešná adresa?“

„V Brentwoodu. Pokud vás zajímá, proč nám nepřišlo divné, že nás Helga k sobě nikdy nepozvala, věřili jsme, že chce udržovat jen pracovní vztahy, a akceptovali jsme to. Žili jsme jen motivací, že vytvoříme něco velkého, něco důležitého. Je to tak?“

Cohen přikývl.

Dopila, vrátila se do kuchyně a nalila si další skleničku. Cohen ji smutně pozoroval a pak se obrátil k nám. „Možná vám k něčemu bude informace, že Helga najala Dese Backera, aniž by o tom s námi mluvila. Představila ho jako vycházející hvězdu, prý ho potkala, když hledala mladé architekty s ekologickým vzděláním.

I jeho papíry jsme viděli. Byl jeden z nejlepších v ročníku, profesoři na něj pěli samou chválu. Když je ale náš právník kontaktoval, nikdo z nich o Helze nikdy neslyšel a Des je nikdy nepožádal o doporučení. Takže si ho našla nějak jinak.“

Odmlčel se a doplnil: „Když se teď z odstupu ohlédneme, je jasné, že Desova produktivita práce byla nulová.“ Usmál se. „Pokud jde o architekturu.“

A hned to upřesnil: „Naši právníci nechali jednoho člověka projít firemní počítače. Des hodně koukal na pornografické stránky a taky surfoval po stránkách, které měly poněkud znepokojivý obsah. A tím se dostáváme k požáru.“

„Stránky o žhářství?“ zeptal se Milo.

„Ekoteroristické stránky. Gratulační fotky záměrně zničených luxusních obydlí a laboratoří s pokusnými zvířaty, chatovací stránky lidí, kteří věří, že účel světí prostředky.“

„Ty počítače budeme potřebovat.“

„Omlouvám se, ale ty potřebujeme my,“ řekla Marjorie Holmanová. „Právník nám řekl, abychom nábytek i veškeré vybavení uložili do úschovny, abychom mohli dokázat, že Helga prokazatelně kancelář opustila.“

Trestní právo je důležitější než občanské, ale Milo nenaléhal. „Ty webové stránky…“

„Poslali jsme je Helze. Neměli jsme ani ponětí, že ti dva spolu něco měli i mimo firmu. Spíš naopak – Helga dokonce tvrdila, že Dese nemá ráda.“

„Přestože ho sama najala?“

Cohen řekl: „Helga byla dobrá ve škatulkování věcí i lidí.“

„Byl přijatelný profesně,“ řekl Milo. „Nepřijatelný osobně.“

„Nebylo žádné osobně,“ řekla Holmanová. „Ta ženská je studený čumák. Stejně jako její pojetí ekologie.“

„Bohužel je pravda, že v ekologické komunitě existuje silný misantropický proud,“ řekl Cohen. „Je to sice jen menšinový náhled, ale zdálo se, že ho Helga dotáhla do extrému.“

„Mor a války.“

Holmanová přikývla: „Des jí posílal obrázky spálených budov a ona jemu rozchechtané smajlíky. Pěla chválu na ‚výběrovou pyrotechniku‘ jako prostředek ‚biologického čištění‘.“

Milo ji to nechal zopakovat a její slova si zapsal do notesu.

Cohen ji doplnil. „Překvapivé bylo, jak se na Desovi odrážel její názor. Když přišel, připadal nám společenský a lidský. Mluvil o své neteři, chtěl pro ni vybudovat lepší svět.“

„Helga je všeho schopná.“ řekla Holmanová. „Pravděpodobně Dese zabila jen proto, že ji to prostě napadlo. Nebo měl podpálit ten dům, zbaběle z toho vycouval a ona ho popravila za zradu vlasti, co já vím.“

„Kdo je váš právník?“ zeptal se Milo.

„Manny – Emmanuel Forbush.“ řekla Holmanová.

„Forbush, Ziskin a Shapiro.“ doplnil Cohen. „Tady máte jejich číslo.“

„Děkuji, pane Cohene. Co dál?“

„To vám nestačí?“ podivila se Holmanová.

„Je to dobrý začátek, paní Holmanová…“

„Tak se podle toho zařidte. Vypátrejte ji, chyťte a prokažte tak světu laskavost.“ Jazyk se jí už pletl o něco víc. Napila se. Trocha ginu jí ukápla do klína. Cohen jí podal kapesníček. Ignorovala ho a opět se napila.

„Máte tušení, kde Helga je?“ zeptal se Milo.

„Co já vím, tak zpátky ve Švýcarsku.“

„Proč ve Švýcarsku?“

„Protože odtamtud je.“

„Myslel jsem, že je Rakušanka.“

„Narodila se v Rakousku, ale její rodina se přestěhovala do Švá… Švýcarska, její otec tam vlastní banku. Manny to snadno zjistil.“

„Znáte jméno té banky?“

„Proč bych měla?“

„GGI-Alter Privatbank, Curych.“ řekl Judah Cohen. „Adresa je jen postfach – poštovní schránka.“

Holmanová upírala oči na Mila. „Měli byste ji stí-stíhat.“ vykoktala.

„Je to banka bez kanceláře?“ zeptal se Milo.

„Určitě někde kancelář mají.“ řekl Cohen, „ale možná se věnují investování a nemají přepážky a tak. Podle Emmanuela Forbushe to v Curychu zjevně není neobvyklé. Poslal jim několik úředních dopisů, ale dosud nedostal žádnou odpověď. Je toho názoru, že občanská žaloba se potáhne léta a že musíme být trpěliví. Pokud se rozhodneme na ní trvat.“

„A to my budeme,“ řekla Holmanová.

Cohen neodpověděl.

„Potáhne se to léta, pokud ovšem nebude mít Helga prsty v nějakém kriminálním případu.“

„Je to kriminálnice,“ řekla Holmanová naštvaně. „Chytněte tu děvku, než si zaplete copy, navleče si kožené kalhoty s kšandami a zmizí v zemi kukaček a čokolády.“

Milo vstal.

Marjorie Holmanová řekla: „Jak říkám. Je čas se pohnout vpřed.“

„Hodně štěstí,“ řekl Judah Cohen.

26

Z reproduktorů v autě zahřměl baryton Emmanuela Forbushe.

„Váš telefonát jsem čekal. Hádám, že budete chtít ty počítače.“

„Docela by nám to pomohlo.“

„Žádný problém, poručíku, klidně si je odneste. Samozřejmě si necháme kopie každičkého slova. Nemyslím, že by vám to vadilo, protože kdybychom se vám neozvali, tápali byste ve tmě.“

„Zadržování důkazů v trestním případu by vám mohlo způsobit problémy, pane Forbushi.“

„Kdybyste na to někdy přišli.“

„Díky za důvěru.“

„Ne, ne, já… Chci jen zajistit ochranu našeho občanskoprávního případu.“

„Opravdu si myslíte, že občanskoprávní žaloba stojí za tu námahu?“

„Proč by neměla?“

„Jen mi připadá, že vzhledem k těm problémům nejsou šance příliš velké.“

„Myslím, že to bych měl posoudit já.“

„To si myslím taky.“

„Poručíku,“ řekl Forbush. „Nechci, aby mezi námi byly od začátku neshody. Omlouvám se za příliš silná slova.“

„V pořádku, pane Forbushi. Ještě dnes k vám pošlu pro ty počítače jednoho našeho detektiva.“

„Výborně. Jak si vede Marjie?“

„Zrovna jsem viděl, jak si dává k snídani dva pořádně silné drinky, a hádám, že to dnes ráno nebyly poslední.“

„Tss tss,“ ozvalo se z reproduktoru. „To byl vždycky Marjiin problém, chudák holka.“

„Jste přátelé?“

„Ned a já se známe už dlouho, hrávali jsme spolu squash. Býval to skvělý sportovec. Je to zatracená tragédie. Na Marjii toho bylo hodně, vítězství ve sporu by jí prospělo. Proto jsem ten případ vzal.“

„Přítel v nouzi,“ řekl Milo.

„Jen takový k něčemu je,“ řekl Forbush.

Milo zavěsil. Rozesmál se. „Jeden z Nedových bývalých kamarádů ze squashe. Měl jsem se ho zeptat, jakou teď mají výzdobu v motelech na Washingtonově bulváru. Vzal ten případ, aby si udržel zahřátou postýlku a jako garde k tomu přibrali Cohena. Jestli z Helgy vyrazí vyrovnání, budou pro něj ty peníze dar z nebes. A my máme dvě slepé uličky. Jedna končí ve Sranilu, druhá v Curychu.“

„Možná budeš mít štěstí a Helga je ještě v L. A. Nebo byla, dnes ráno.“

„Co tím chceš říct?“

„Je hezká, má dobrou postavu a věk kolem třiceti let a má nordické rysy. Zkus zakrýt tu její oholenou hlavu platinovou parukou – s vlasy, které poletují ve větru – a na co se soustředí případný svědek? Na vlasy, vlasy, blond vlasy.“

„Běžkyně Amy Thalové,“ řekl Milo. „Jo, má v sobě něco z Valkýry.“

„Není Švédka,“ řekl jsem. „Je Svýcarka. Co když byl ten Reedův zdroj celkem blízko?“

„Jedna Evropanka jako druhá. Včetně dívky, kterou údajně zabil Teddy.“ Protřel si obličej. „Jeho obětí se stala Helžina sestra nebo blízká kamarádka. Helga se přijela do L. A. pomstít. Jako zástěrku rozjela architektonickou firmu a začala se rozhlížet po Teddym. Pokusila se najít jeho místní adresu s pomocí Doreen, kterou objevila prostřednictvím Backera nebo možná na nějakém anarchistickém chatu. Pak ji poslala slídit k Mastersonům.“

„Helžiným hlavním cílem bylo zabít Teddyho, ale zjistila, že Sranil je mimo její dosah a že se Teddy buď ukrývá v paláci, nebo je mrtvý. Proto zařídila podpálení jeho domu. Backerovi a Freddové za tu práci zaplatila padesát tisíc.“

„Málo muziky za tolik peněz, Alexi.“

„Jestli vsadila na to, že je Teddy mrtvý, mohla jí zlákat možnost pohrát si se siitmou. Sultán je nábožensky založený člověk a představa, že se jeho bratr potuluje po věčném očistci, by mu nedopřála klid.“

„Ty jsi zničil mou rodinu, já zničím tvou? Když Backer a Freddová zmizeli ze scény, Helga si obhlédla dum a rozhodla se tu věc provést sama?“

„Možná ráno přijela s vlastními nůžkami na kov, našla bránu otevřenou a šla přímo dovnitř.“

„Rutger si mezitím užíval bublinky a játra, aby ze sebe udělal snadno hořlavou pochodeň… Ale kdo zabil Backera a Doreen? Sultánova úderná jednotka, nebo sama Helga, protože se během známosti s nimi naučila, jak se podpalují domy, a usoudila, že jsou postradatelní?“

„Jestli je do toho zapletená Helga, nepřipadá mi možné, že by to udělala sama. Přemoci dva lidi, i když s pomocí dvou zbraní, by bylo pro ženu hodně těžké, i kdyby byla jakkoli silná. A nesedí mi ani to použití pistole ke znásilnění Doreen.“

„Všichni o ní tvrdí, že nenávidí lidi, Alexi.“

„I přesto,“ řekl jsem. „Za takovým jednáním cítím muže.“

„Myslíš, že je Helga družnější, než tvrdí, a má nějakého kamaráda? Nebo je celá tahle zatracená teorie jen domeček z karet?“

Milo zatelefonoval kapitánu Donu Boxmeisterovi z protipožární jednotky a nechal mu vzkaz. Pak vytočil číslo zvláštní agentky Gayle Lindstromové. Dovolal se, podal jí stručnou rekapitulaci a požádal ji, aby zjistila něco o Helze Gemeinové.

„Má švýcarské, nebo rakouské občanství? Z taktického hlediska je v tom rozdíl.“

„Obě tyhle země vydávají hledané osoby, Gayle.“

„To ano, ale se Švýcary je to mnohem složitější. Vypátrání švýcarského občana bývá peklo.“

„Nevím, jaký má pas.“

„Tak nebo tak,“ řekla Lindstromová, „může už být za horami.“

„Nebo sedí v terminálu mezinárodního letiště. Co takhle vyslat do akce pár vašich hochů s černými brýlemi a vysílačkami?“

„Hned jak zavěsím, nechám letiště prohledat. Včetně soukromých letů, když má taťka tolik peněz. Řekněte mi jméno té banky.“

Milo zalistoval v notesu. „GGI-Alter Privatbank.“

„To zní luxusně.“ řekla Lindstromová. „Doufám, že jakmile se vám podaří získat ty počítače, zajistíte pro mě kopie všech harddisků.“

„Dejte a bude vám dáno, Gayle. Jakmile budete mít informaci o jejím pasu nebo čemkoli, co se jí týká, hned se mi ozvěte.“

„Dejte a bude vám dáno. Budu od vás Hala pozdravovat.“

„Vám zvedá telefony?“

„Nejspíš za tím bude ženské kouzlo.“

Milo poslal Seana Binchyho pro počítače.

Moe Reed mu po zavolání na pager odpověděl. Jeho hlas zněl ostražitě a soustředěně. „Stojím naproti přes ulici. Můj zdroj přišel dnes ráno do práce. Byla ale ve společnosti několika dalších děvčat a nemohl jsem ji od nich oddělit. Brzy by měla jít na oběd.“

„Neztrácej čas jemnými postupy, Mosesi, prostě ji odtáhni stranou. Potřebuji vědět, jestli si je tou Švédkou jistá. A když řekne, že ano, zeptej se jí, zda to nemohla být Švýcarka.“

Vysvětlil mu důvod.

„Blond je blond, že?“ řekl Reed. „Odchytnu ji hned, jak ji uvidím, poručíku.“

Do vyhledávače jsem zadal klíčová slova ggi alter privatbank curych geméin helga a rodina a vyplatilo se to.

Mezi obchodními stránkami v němčině, francouzštině a italštině jsem našel jednu fotku datovanou šest let zpátky. Spolu s mnoha dalšími fotografiemi dokumentovala akci na podporu výstavy neznámých umělců, pořádanou Kraekerovou galerií. Samí dobře živení, dobře oblečení lidé v černých kravatách a večerních róbách.

Milo vybral jeden malý snímek vpravo na obrazovce a zvětšil ho na obrázek o velikosti pět krát pět centimetrů: bankéř George Gemein, jeho manželka lise a dcery Helga a Dahlia.

Oba rodiče měli brýle a stáli vzpřímeně, jako by spolkli pravítko. Helga zaujala stejnou pózu. Poslušné dítě. Dokonce i s medově zlatým dívčím účesem a v nebesky modrých šatech lemovaných krajkou působila odměřeně a chmurně.

Dahlia Gemeinová vypadala o několik let mladší než její sestra. Byla menší a zaoblenější než Helga, nápadně opálená, její obličej lemovala záplava popelavě světlých vln a na rtech jí pohrával přidrzlý úsměv. Odmítla zaujmout vzpřímenou pózu svých rodičů. Stála s vystrčeným bokem a předkloněná, takže hrozilo, že její kyprá ňadra každou chvíli vyklouznou z výstřihu krvavě červené těsné blůzy. V prstech zdobených prsteny držela stopku sklenice s kobaltově modrým koktejlem.

Jediná členka Gemeinovy rodiny zachycená s alkoholem v ruce. Držela se stranou i doslova, mezi ní a ostatními členy rodiny byla mezera.

Klan. A mutace.

Milo přepnul do centrální databáze informací o zločinech a zadal jméno dahlia gemein. Nenašel nic ani tam, ani v databázi neznámých obětí, pohřešovaných nebo osob se záznamem v trestním rejstříku. Internet na nás ale vyplivl další fotografii, datovanou stejného roku, kdy se konal galavečírek Kraekerovy galerie. Byla pořízena na večírku u příležitosti vydání nové desky rappera ReePela. Večírek se konal na Broad Beach v Malibu, v domě, který sloužil výhradně k pořádání divokých společenských akcí. Slyšel jsem o něm. Zavřeli ho, poté co neustával příval stížností od sousedů.

Dahlia Gemeinová byla na fotografii oblečená v růžových bikinách a stála mezi dvěma muži v květovaných plaveckých šortkách. Jeden z nich byl čestný host, obézní mladík s vlasy upravenými do spletených řádků, a druhý byl svalnatý Asiat s dětskou tváří, uvedený jako Teddy K-M.

Milova sevřená pěst vystřelila do vzduchu. Prolistoval notes, hlasitě zajásal a znovu uhodil pěstí do vzduchu. „Máme to, Alexi: K-M znamená Tárik Ku’amah Majur. Konečně něco pořádného.“

Prohlížel si snímek. „Takovéhle holky se nedá jen tak zbavit, někdo by určitě nahlásil její zmizení. Tak proč není v databázi?“

„Možná ji tam někdo zapomněl vložit.“

„Lidská chyba? To snad ne.“

Zavolal na oddělení pohřešovaných osob a dověděl se, že nikdy nikdo nenahlásil zmizení Dahlie Gemeinové. Pokračoval v dalších databázích, ale výsledek byl tentýž.

Jeho rozjaření trochu opadlo. „Podle všeho to vypadá, že pohřešovaná není. Ona a Teddy se do sebe zamilovali, vrátila se s ním na Sranil a teď žije životem princezny. A Helžin motiv je fuč.“

Zavolal Mosesi Reedovi. „Už se ukázal tvůj zdroj?“

„Je venku a tady se mnou, poručíku. Do dvaceti minut jsme u vás.“

27

Ati Menengová byla drobná, hezká a vystrašená.

Vypadala o deset let mladší, než uváděl její řidičský průkaz, a zabírala tak málo místa, že ji Milo bez obav vzal do své malinké kanceláře.

Měla standardní kalifornský průkaz bez jakýchkoli výhod pracovníka konzulátu. Jako pracovnice v administrativě opisovala a vyplňovala dokumenty.

Měla na sobě skořicově hnědý kalhotový kostým, který zakrýval vše kromě rukou a obličeje. V kanceláři bylo teplo, ale ona se nepřestávala třást. Naklonila hlavu a závoj modročerných vlasů jí zakryl obličej. „Pořád nechápu, proč jsem zde.“

„Jen z důvodu, který jsem vám uvedl, Ati,“ řekl Milo. „Pomáháte nám a my si toho velice vážíme.“

„Není nic, s čím bych vám mohla pomoci.“

Milo se s židlí přisunul o kousek blíž. „Nemusíte být kvůli tomu nervózní, Ati.“

Seděl jsem přímo v otevřených dveřích. Moe Reed stál za mnou. Měl v oblibě vodu po holení Aqua Velva. Vybavil se mi můj otec, který si ji opatrně plácal prsty na obličej a nadával, když ho pálila v říznutích zaviněných kocovinou.

Jestli Reed dýchal, neslyšel jsem ho.

„Nevadí, když vás oslovuji Ati?“

Za černou záclonou se ozvalo nezřetelné zamumlání.

„To znamenalo ano, nebo ne?“

„Říkejte mi, jak chcete.“

„Děkuji, Ati. Za prvé vám chci říct, že se omlouváme za vyrušení z práce uprostřed dne, ale tohle je vyšetřování vraždy. Jestli budete mít potíže se šéfem, promluvím s ním.“

„Ne, nebudu. O vraždě nic nevím.“ Měla křišťálově jasný hlas bez jakéhokoli přízvuku.

„Jak dlouho už žijete v L. A.?“

Vlasy hladce sklouzly stranou a odhalily bezchybný oválný obličej, plné vyšpulené rty a obrovské černé oči. „Celý život.“

„Kde jste vyrůstala?“

„V Downey.“

„Jak jste se dostala k práci na indonéském konzulátu?“

„Dali inzerát do indonéských novin. Potřebovali někoho, kdo umí dánský, a u nás doma se dánský mluví.“

„Jak dlouho tam pracujete?“

„Asi devět měsíců.“

„A předtím?“

„Tak různě.“

„Například?“

„Proč je to důležité?“

„Jen se vás snažím poznat, Ati.“

„Proč?“

Milo se kousek poodsunul. „Mohu vám nabídnout něco k pití?“

„Ne, děkuji.“

„Povězte mi něco o svých předchozích zaměstnáních.“

„Šlo většinou o přechodná místa.“

„Nechtěla jste se dlouhodobě vázat?“

„Když jsem chodila na konkurzy, mohla jsem mít jen přechodnou práci.“

„Jste herečka?“

„Myslela jsem si, že ano.“

„Neměla jste štěstí?“

Zavrtěla hlavou a rozhoupala černý závoj. „Dělala jsem jen nějaké reklamy pro asijskou kabelovku. Myslela jsem si, že bych mohla dělat modelku pro mladé, ale řekli mi, že jsem moc malá i na to.“

„Chodit na konkurzy, to člověka umoří,“ řekl Milo.

„Každá hloupá holka si myslí, že to zvládne.“

„Platí to i o Dahlii?“

Našpulené rty se rozdělily a ukázaly bílé zuby vlhké od slin. Snědé ruce, které svou velikostí odpovídaly desetiletému dítěti, se pevně sevřely.

„Našli jste ji?“ zeptala se Ati Menengová.

„Překvapuje vás to?“

„Jen jsem si nemyslela, že se to někdy stane.“

„Jak to?“

„Těmhle lidem projdou různě věci,“ řekla Ati.

„Kterým lidem?“

Ticho.

„Lidem jako je princ Teddy?“ nadhodil Milo.

Pomalu, dlouze přikývla. „Nevěděla jsem, kdo to je. Zjistila jsem to až později.“

„Kde se s ním Dahlia seznámila?“

„Nevím.“

„Dahlia byla vaše kamarádka, a přesto to nevíte?“

„Nevím to přesně. To je taky hlavní důvod, proč jsem s vámi – s ním – mluvila. Protože mi na ni záleží, byla to má kamarádka.“

„Povězte mi, co víte, Ati.“

„Mí rodiče se to nesmí dozvědět,“ řekla. „Myslí si, že všechna má přechodná zaměstnání byla práce v kanceláři.“

„Nedozvědí se to, slibuji.“

Ticho.

„Dělala jste i něco jiného než sekretářku,“ nadhodil Milo.

„Práci sekretářky jsem nemohla sehnat, proto jsem se zaregistrovala na webových stránkách, stačí? Asijské panenky. Není to tak, jak to vypadá, zprostředkovávali spojení obchodníků, kteří tu byli na návštěvě, s reprezentativními slečnami, které by pánové mohli vzít na společenské akce.“

Znělo to jako přesná citace.

„Pomáhaly jim cítit se tu jako doma,“ řekl Milo.

„Většinou to byli Japonci,“ pokračovala Ati Menengová. „Když byly k dispozici japonské slečny, dostaly tu práci ony, ale když ne, otevřela se možnost i pro další dívky. Většinou byli milí. Ti pánové, chci říct. Starší.“

„Většinou.“

„Nikdy jsem neměla jediný problém, byla to pro mě pozitivní zkušenost. Šlo o slušný podnik. Žena, která ho provozovala, Mae Fakudová, před několika lety zemřela a její děti v tom nechtěly pokračovat. Některé tyhle firmy mají pochybné praktiky. Proto jsem skončila na konzulátu, i když je to velká nuda.“

„Asijské panenky,“ řekl Milo. „K těm nejspíš Dahlia nepatřila.“

„Dahlia nemusela pracovat, měla spoustu peněz.“ Ati se podívala na podlahu. „No dobře. Pamatuji se, jak jsme se poznaly. Na večírku. Pak jsme se začaly kamarádit. Brávala mě na různá skvělá místa.“

„Na jaká skvělá místa?“

„Do VIP prostor v různých klubech, na soukromé večírky – například v Playboy Mansion, byly jsme tam na třech různých večírcích, bylo to neuvěřitelné. Hef tam nebyl, nechal je, aby jeho dům využili k charitativní akci. Chodily jsme plavat do Grotta.“

„Kde jste se seznámila s Dahlii?“

„V jednom klubu v Čínské čtvrti.“

„Ve kterém?“

„V klubu madame Chiangové.“

„To je na Hill Street, v nákupním centru, že?“ řekl Milo. „Dole je velká restaurace a nahoře banketní sál.“

„Ano.“

„Točily se tam ohromné peníze nejasného původu a klub se před několika lety zavřel.“

„Když to říkáte.“

„Jak jste se tam ocitla vy, Ati?“

„Byl to obchodní večírek, nějací klenotníci. Šla jsem tam s jedním podnikatelem z Kambodže. Dal mi zlatý řetízek. Většinu času se bavil s jinými klenotníky a já jsem si mohla dělat, co jsem chtěla.“

„Kdo další byl na tom večírku?“

„Lidé z branže. Arméni, Izraelci, Číňané, Peršané. Několik bělochů. Moderátor byl běloch. Z kanceláře starosty nebo tak nějak, měl za úkol uvítat v L. A. zástupce obchodu s klenoty.“

„S kým tam přišla Dahlia?“

„Byla tam s jedním z těch bělochů. Prodával hodinky.“

„Pamatujete si jeho jméno?“

„Nikdy jsem se ho nedozvěděla,“ řekla Ati. „Byl starší, bělovlasý, obtloustlý. Švéd, stejně jako ona.“

„Dahlia vám řekla, že je Švédka?“

„No ano.“

„Ve skutečnosti byla Švýcarka.“

Velké černé oči se údivem rozšířily jako u postavy z kresleného filmu. „No ano, takhle to bylo! Teď si nejspíš myslíte, že jsem hloupá.“

„To se dá lehce splést,“ řekl Milo.

„Dahlia o tom nerada mluvila. O tom, že je Švýcarka.“

„Proč?“

„Řekla, že to byla nuda žít tam a že proto někdy říká, že pochází odjinud.“

„Například?“

„Nepamatuji si. Možná ze Švédska – možná proto jsem si to zafixovala do paměti. Že je Švýcarka, mi prozradila, až když jsme spolu nějakou dobu kamarádily. Řekla, že muže, se kterým ten večer přišla, zná z domova, že to je velký obchodník s hodinkami a zná jejího otce, protože její otec hodinky sbírá, má jich stovky a pořád je natahuje. Šla s ním na ten večírek, aby mu prokázala laskavost. Tomu klenotníkovi.“

„Jako jeho atraktivní partnerka.“

„Dělaly jsme to všechny. Ti muži se opravdu zajímali jen o svou práci a my holky jsme většinou trčely stranou a spousta nás skončila u baru. Tam jsem taky poznala Dahlii. Obě jsme si dávaly drink a ten její byl hodně zvláštní, jasně modrý. Řekla jsem něco v tom smyslu, že to vypadá jako prostředek do myčky na nádobí, a ona se rozesmála. Daly jsme se do rozhovoru, a než odešla, řekla: Byla s tebou legrace, pojďme si občas někam zajít. A dala mi své telefonní číslo.“

„Dobře jste si rozuměly,“ řekl Milo.

„S Dahlii to šlo snadno,“ řekla Ati Menengová. „Měla srdečnou povahu. I když byla bohatá, nijak to nedávala najevo. Vůbec jsem to nevěděla, dokud jsme se už nějakou dobu nekamarádily.“

„Jak jste na to přišla?“

„Měla jsem tak trochu podezření, protože neměla zaměstnání a řídila vůz Porsche Boxster, takové roztomilé červené autíčko. S jistotou jsem se to ale dozvěděla, až když mě vzala k sobě domů. Její byt byl opravdu pěkný a dobře vybavený. Prohlásila, že jí ho rodiče koupili, protože ji nenávidí.“

„Zajímavý způsob, jak projevit svou nenávist,“ řekl Milo.

„Vím jistě, že nenávist není ten správný výraz, chtěla tím jen říct, že potřebují být dál od sebe.“

„Měla s nimi problémy.“

„Nerada o tom mluvila, řekla jen, že jsou příliš pobožní a upjatí. Posílali ji do katolických škol a ona pořád utíkala, jezdila vlakem do Německa a do Francie a přiváděla je k šílenství. Ráda lyžovala a plavala, cestovala vlakem a potulovala se. Když jim řekla, že se chce podívat do Hollywoodu, byli šťastní a koupili jí tady dům. Podle ní to jasně znamenalo Zůstaň pryč, jak dlouho budeš chtít.“

„Jaký z toho měla pocit?“

„Smála se tomu. To byla celá Dahlia. Říkávala, že dospělost se hrozně přeceňuje.“

„Jak dlouho jste se kamarádily?“

„Půl roku? Možná o něco déle. Vlastně jsme nemohly pořád něco podnikat, protože jsem musela pracovat. Občas Dahlia zavolala, ale většinou čekala, až se ozvu já, a když měla volno, někam jsme vyrazily. Měla platinové karty a byla opravdu štědrá, ale já jsem toho nezneužívala. Když jsem byla s ní, měla jsem příležitost pěkně se obléknout. Udělat ze sebe to nejlepší, chápete?“ Zvlhly jí oči.

„Co vám ještě pověděla o své rodině?“

„To je všechno.“

„Řekla vám, co dělá její otec, že má tolik peněz?“

„Ale ovšem. Vlastnil banku. Jako jeho rodina po celé generace.“

„Kolik měla sourozenců?“

„Jen jednu sestru. Dahlia byla mladší. Řekla mi, že její sestra je chytřejší a serióznější. Vystudovala architekturu nebo něco takového.“

„Vycházely spolu?“

„Nikdy se nezmínila, že by nevycházely. O své sestře příliš nemluvila.“

„Takže jí rodiče koupili dům a ona to vzala jako jejich přání, že se má držet stranou.“

„Pořád jsem jí říkala, ať jim zavolá, ať se s nimi pokusí spojit. Protože já jsem totéž udělala se svým otcem. Je ze staré školy, chtěl, abych se provdala za nějakého Indonésana, seděla doma a vychovávala děti. Když jsem točila ty reklamy, odmítl se na ně dívat. Ale teď už spolu vycházíme dobře.“

„Vzala si Dahlia vaši radu k srdci?“

„Pokud ano, nikdy mi to neřekla.“

„Jak se seznámila s princem Teddym?“

„Zpočátku vůbec netušila, že to je princ.“

„Zjistila to, až když se spolu scházeli?“

„Ano. Myslím, že ho měla ráda pro to, jaký je.“

„Jak se poznali?“

„V Le Beverly – to je hotel v Beverly Hills, takový malý, zvenku byste ani nepoznali, že je to hotel, vypadá jako bytový dům. Dahlia měla propustku do soukromého baru ve třetím patře. Měla jsem jít na nějaký večírek, ale můj partner to odvolal. Byla jsem otrávená a nudila jsem se, a tak jsem zavolala Dahlii a ona navrhla: ‚Pojďme do jednoho baru v Beverly Hills, užijeme si trochu legrace/ Už tam předtím byla. Poznala jsem to, protože barman znal její koktejl – Modrá laguna, míchá se to z nějakého pomerančového likéru, který má modrou barvu. Dahlia tvrdila, že má ráda jeho chuť, ale většinou ho používala jako doplněk.“

„Módní doplněk?“

„Měla neuvěřitelně modré oči, ráda nosila barvy, které jim daly vyniknout, většinou červenou nebo žlutou. Ale taky trochu modré, tu a tam. Třeba šperky, víte? Říkala, že Modrá laguna funguje jako šperk a pomáhá lidem upřít pozornost k jejím očím. Byla taková. Umělecky založená. Její dům byl plný obrazů. Všechny byly domodra, s motivy vln. Jako oceán, víte?“

„Takže jste se ocitly v tom klubu v Beverly Hills,“ připomněl Milo.

„Pila jsem mojito a Dahlia tu svou Modrou lagunu a jediní další přítomní byli nějací Asiaté, kteří seděli u stolu na opačném konci místnosti a hráli vrhcáby. Dahlia zavtipkovala o tom, že jsou Asiaté. „Vezmu tě na tohle úžasné místo, abys vypadla z práce, a nakonec to vypadá, jako bys byla v práci i tady.“ Smála jsem se a ona se smála taky a pak k nám jeden z nich přišel a já jsem si na chvíli myslela, že nás slyšeli a že se jich to dotklo. Ale on se usmíval a řekl: Ženy jsou krásné, když jsou šťastné. Budeme moc šťastní, když se k nám připojíte. Řekl to nějak takhle, trochu neobratně. Mluvil s přízvukem, ale dalo se mu rozumět. Považovaly jsme ho za asistenta, protože z nich byl nejmenší, nejméně hezký a nejhůř oblečený. Ti druzí dva byli mladší, vyšší, pohlední, v oblecích od Zegny. Později jsem zjistila, že to jsou bodyguardi a on je šéf.“

„Princ Teddy.“

„Představil se jako Teď. Nikdo by neřekl, že je to nějaký důležitý člověk, byl oblečený ve svetru a v džínsech. I on vypadal hodně mladý. Byl menší než Dahlia, ale ona řekla Jistě‘, vstaly jsme a přidaly se k nim. Ani se mě nezeptala, ale to mi nijak nevadilo, rozhodovala většinou ona. Vždyť pouze díky ní jsem se tam dostala.“

„Takže jste se připojily k Teddymu a jeho bodyguardům.“

„Nevěděly jsme, že to jsou bodyguardi, braly jsme je jako tři kamarády. Objednali nějaké barové jídlo, pití a schovali kostky. Ani jeden se nechoval dotěrně nebo hrubě, byli milí a zdvořilí. I ti bodyguardi. Nikdy by mě nenapadlo, co jsou zač.“

„Nechovali se tvrdě a nepřístupně.“

„Chovali se jako jeho kamarádi. Jako hoši, co si vyšli za zábavou.“

„Bohatí hoši.“

Zamrkala. „Ano, asi ano, vždyť byli v soukromém baru. Ale to nebyl důvod, proč se k nim Dahlia připojila, peníze na ni nedělaly dojem, sama jich měla dost. Později mi řekla, že jí připadal milý, zábavný a chytrý. Myslím, že byl chytrý, dokázal mluvit o všem možném.“

„Například?“

„O přírodě, o cestování. Příliš jsem neposlouchala.“

„Dahlia vám to řekla později,“ odtušil Milo.

„Druhý den ráno,“ řekla Ati Menengová a začervenala se. „Ano, dobře, odešla s ním domů. Ale nebylo to tak, že by se na mě vykašlala. Když jsme byly na toaletě, řekla mi, že se rozhodla s ním jít, ale jen jestli mi to nevadí. Zdálo se jí, že je s ním zábava, a ona měla zábavu ráda. Trvala na tom, že mi zaplatí taxi. Nevadilo mi to, beztak jsem měla brzy ráno konkurz.“

„Bylo to pro Dahlii typické? Odejít s mužem, kterého zrovna poznala?“

V černých očích se zajiskřilo. „Nebyla žádná děvka.“

„To určitě ne,“ ujistil ji Milo. „Jen mě zajímá, jestli normálně dělala taková okamžitá rozhodnutí.“

„Ne,“ řekla Ati. „Tančila s muži, líbala je na parketu, někdy dokonce… odešla do soukromého salonku pro VIP. Ale nikdy jsem ji neviděla odcházet s někým na celý večer. Nikdy.“

„Teddy se jí asi hodně líbil.“

„Jakmile spolu začali chodit, skoro jsem ji neviděla. Nevadilo mi to, každý má svůj život.“

„Nakonec vám prozradila, kdo to je.“

„Bylo to asi… několik týdnů po tom prvním setkání, nepamatuji se. Dlouho jsme se neviděly a ona zničehonic zavolala a řekla, že se sejdeme. Že on je mimo město, a navrhla Spago. Dělala si z toho legraci.“

„Z čeho?“

„Jak jsme si myslely, že je asistent, a přitom se ukázalo, že pochází z jedné z nejbohatších rodin na světě. Vůbec se podle toho neoblékal. Někdy si půjčil levné auto, zajel si do McDonaldu a nakoupil cheeseburgery. Následující den už zase seděl v gulfstreamu, to je jeho letadlo, a letěl, kam se mu zlíbilo. Létala s ním, vyprávěla mi, jak to letadlo vypadá, že je vnitřek z černého dřeva, všechno je tam černé.“

„Kam s Dahlií létal?“

„Většinou do Vegas, ale jednou i na Havaj. Rád hrál. Jediné, čeho se Dahlia musela zříct, když byla s ním, byly ty její koktejly. Nepila, protože on byl muslim.“

„Tu noc v baru v Le Beverly nepil alkohol?“

„Kolu bez cukru,“ řekla. „Pil jen dietní kolu. Ale nechoval se kvůli tomu jako cvok, víte? Myslím kvůli svému náboženství. Dahlia ho vlastně brala jako úžasného kluka, malého kluka. Tak ho i nazývala. Můj úžasný malý kluk.“

„Mluvila někdy o problémech v jejich vztahu?“

„Občas prý byl podrážděný, měl špatnou náladu, ale ne tak, že by se ho musela bát, byl už členem…“ Začervenala se a schovala obličej za vlasy.

„Členem čeho?“

„To byl jen vtip.“

„Jaký vtip?“

Neodpověděla.

„V jakém klubu byl Teddy členem?“

Vlasy sklouzly dozadu. „To není žádný skutečný klub, byl to jen vtip. Klub Tři Z. Říkala, že to je jediná cesta k mužskému srdci. Tři Z – zasyť je, zalichoť jim a zašoustej si s nimi. Tohle si nepište, nechci, aby to viděli mí rodiče.“

„Vidíte někde papír a tužku, Ati?“

„Jen to připomínám.“

„Takže si Dahlia nikdy nestěžovala na to, že by se k ní Teddy choval agresivně nebo násilnicky?“

„Nikdy.“

„Jen míval podrážděnou, špatnou náladu.“

„Nic nenormálního, jako každý chlap.“

„Detektivu Reedovi jste ale řekla, že jí ublížil.“

„Protože si myslím, že to udělal.“

„Myslíte?“

„Nemůžu to dokázat, ale…“

„Máte podezření.“

Přikývla.

„Proč, Ati? Tohle je důležité.“

„Ublížil jí?“

„To my nevíme, Ati. Pomozte nám.“

Nadechla se. Pomalu vydechla. „Když jsem o ní slyšela naposledy, chystala se s ním cestovat. Řekla, že bude za pár dnů zpátky a že si někam vyrazíme. Ale už nikdy nezavolala, nikdy se neozvala, a když jsem jí volala, bylo číslo odpojené. Zašla jsem k ní domů, ale nikdo tam nebyl.“

„Kam měla s Teddym odcestovat?“

„Domů,“ řekla. „K němu domů.“

„Na Sranil.“

Zamračila se. „Rodiče mi o Sranilu vyprávěli. Je to divné místo. Žije tam plno staromódních venkovanů. Indonésie je moderní. Sranil je jen ostrov, který se nikdy nestal její součástí. Ani Teddy to tam neměl rád, jel si tam jen pro své peníze a chtěl se vrátit a žít s Dahlii tady. Už tu stavěl dům. Chtěl být moderní a žít s ženou, jakou chce on, přestože je bílá. Nechtěl být pod palcem svého bratra.“

„Tohle vám povídala Dahlia?“

„Ano.“

„Možná odjela s Teddym a rozhodla se tam zůstat.“

„V žádném případě,“ řekla Ati Menengová. „Proto jsem věděla, že se jí něco stalo. Zcela jistě měla v plánu přijet zpátky. Slíbila, že spolu někam zajdeme, až se vrátí. Ale už se nikdy nevrátila.“

„Ohlásila jste její zmizení?“

„Nezmizela, odjela s ním.“

„Měla jste podezření, že jí nějak ublížil.“

„Zpočátku jsem si to nemyslela. Jen jsem… Já nevím, možná to udělal jeho bratr, ale měla jsem strach to říct. On je sultán, kdo by mi věřil?“ Podívala se na Reeda. „Myslela jsem si, že byste ničemu z toho neuvěřili. Už jsem to skoro pustila z hlavy, ale pak jste se ukázali a bylo to, jako by se mi najednou rozsvítilo, chápete?“

„Pověděla jste detektivu Reedovi o nějaké švédské dívce, ale neřekla jste Dahliino jméno.“

„Neřekla – protože jsem si nebyla dost jistá. Nebylo to tak, že bych o tom pořád přemýšlela. Nejprve ano. Pak jsem přestala. Pak se objevil on… Neměla jsem nic říkat.“

„Ne, ne, udělala jste moc dobře, Ati. Moc si toho ceníme. Řekněte nám všechno, co víte.“

„To je všechno.“

„Dahlia měla určitě v plánu vrátit se do L. A?“

„Plánovaly jsme spolu,“ řekla Ati Menengová. „Naplánovaly jsme si celý den, hned jak se vrátí. Nejprve jsme chtěly jít na výprodej do Barney’s a pák si dát oběd v té kavárně na letišti v Santa Monice – tam je taky ten výprodej. Dále jsme měly v plánu jít na večeři do Ivy – ne na pláž, ale na Robertsonovu. Pak jsme chtěly jít tancovat. Ale ona se už nevrátila. A auto nechala u domu, a když jsem nahlédla dovnitř oknem, viděla jsem, že tam má pořád své věci.“

„Zašla jste tam, protože jste měla obavy.“

Slzy změnily černé oči v zahradní jezírka. „Pořád jsem jí volala. Její telefon byl odpojený, přes internet nereagovala, v jejím domě byla tma. Začala jsem přemýšlet. Chci říct, že když jsem se s ním párkrát setkala, líbil se mi, ale ve skutečnosti jsem ho vůbec neznala. A začalo mě znepokojovat to, co mi řekli rodiče.“

„O lidech ze Sranilu.“

„Pověrčiví venkované. Kanibalové, rituály. Chápete?“

„Jde z toho strach,“ řekl Milo.

„Opravdový strach, takže jsem o tom přestala přemýšlet. Zavolala bych jejím rodičům, ale nevěděla jsem, jak je zkontaktovat. Říkala jsem si, že jestli se jim dlouho neozve, něco s tím sami udělají.“

„I když ji chtěli mít z domu.“

„To tvrdila ona,“ namítla Ati Menengová. „Nejspíš to nebyla pravda. V rodinách se mají lidi rádi. A její sestra… Dahlia říkala, že jsou každá jiná, ale že se přesto mají hodně rády.“

„Seriózní sestra.“

„Dahlia povídala, že její sestra dokonce uvažovala o tom, že bude jeptiškou, než se stala architektkou. A teď prý staví domy.“

„Když mluvíme o domech,“ řekl Milo. „Pamatujete si, kde stál ten Dahliin?“

„Adresu jsem nikdy nevěděla. Dahlia mě tam vždycky dovezla a pak mě vzala domů. Ráda jezdila hodně rychle, povídala, že v Německu jsou dálnice bez rychlostních omezení, běžně jezdila stošedesátkou.“

„V jaké čtvrti stojí její dům?“

„V Brentwoodu.“

„Budete ho umět najít?“

„Určitě.“

Milo vstal. „Tak jdeme na to.“

„Hned teď?“

„Vhodnější chvíli si nedovedu představit, Ati.“

28

Dům, který vyvolal Atino „To je on!“ byla miniaturní napodobenina koloniálního sídla vklíněná mezi dva mnohem větší domy kopírující architekturu evropského Středomoří. Stál asi dvacet minut autem od stanice v pěkně části Brentwoodu, kousek pěšky od Country Martu.

Domek měl pouze jedno podlaží, symetrické a obložené bílými prkny. Za okny s tabulemi z olovnatého skla prosvítaly záclony a po stranách je lemovaly černé okenice. Nad červenými předními dveřmi byl světlík. Kolem domu rostl hustý, pravidelný a dobře udržovaný trávník. Prázdná příjezdová cesta byla bez poskvrnky.

O dva bloky dál se nacházela prázdná parcela, kterou Helga Gemeinová uvedla obchodním partnerům jako své neexistující sídlo.

„Jste si jistá, Ati?“ zeptal se Milo.

„Naprosto. Pamatuji si ty dveře. Řekla jsem Dahlii, že červená barva je v Asii symbolem štěstí. Dahlia se smála a řekla mi: Já nepotřebuji štěstí, zasloužím si být zbožňovaná.“

„V pořádku, děkujeme za vaši pomoc. Detektiv Reed vás odveze zpátky.“

Ati se obrátila k Reedovi. „Stačí, když mě vezmete zpátky k mému autu. Nebo si můžeme dát oběd, zavolám do práce, že mi není dobře.“

„Záleží na vás,“ řekl Reed nevzrušeně.

Ati Menengová prohlásila: „Myslím, že mám hlad. Stejně na mě budou v práci ječet.“

Milo zadal adresu do systému. Daně platila investiční firma Oasis Finance Associates se sídlem v Provo v Utahu. Milo tam hned zatelefonoval. Od účetního se mu dostalo opatrné odpovědi, že vlastníci nejsou občany Spojených států a že si přejí zachovat soukromí.

„Švýcaři, nebo Asiaté?“ zeptal se Milo.

„Prosím?“

„Švýcaři, nebo Asiaté, kdo z nich?“

„Je to důležité?“

„Jde o vyšetřování vraždy, pane Babcocku. Obětí je žena jménem Dahlia Gemeinová.“

„Gemeinová,“ opakoval účetní. „V tom případě to už víte.“

„Tipoval bych Švýcary.“

„Ode mě jste to neslyšel.“

Milo zavěsil.

Podíval jsem se na něj. „Taťka Gemein si nechává domek i dva roky po Dahliině zmizení. Možná ho mají jako rodinné útočiště na západním pobřeží a bydlí tam i její sestra.“

„Na Helgu je to příliš hezounké a tradiční, ale účty platí taťka, takže se přizpůsobila.“ Navlékl si rukavice, proklusal příjezdovou cestou, nahlédl okny do domku, pokračoval ke garáži a zkusil její dveře. Byly zamčené, ale podařilo se mu je nadzvednout asi tři centimetry od podlahy a nahlédnout škvírou dovnitř.

Vstal a oprášil si kalhoty. „Malý červený Boxster, červený motocykl, co vypadá jako Kawasaki. Zajímalo by mě, jestli bylo jedno nebo druhé vozítko spatřeno poblíž Borodi.“

Zavolal Donu Boxmeisterovi a informoval ho.

Bylo to skvěle načasované; členové protipožární jednotky právě obcházeli okolí a zjišťovali informace. Červený motocykl tam byl spatřen den před požárem. Tři bloky západně od Borodi, zaparkovaný proti předpisům v temnější části ulice. Soused, který ho viděl, se neobtěžoval zavolat a nahlásit ho. Další Boxmeisterova skvělá informace byla forenzního charakteru: Předběžná analýza stop z místa činu odpovídala veganskému želé a ohořelé dráty ukazovaly na elektrický časovač.

Milo přetlumočil Boxmeisterovi, co mu řekla Ati Menengová, pak zavěsil a podíval se na vnitřní stranu obálky notesu, kde měl zapsaný seznam, který nechtěl ukládat ve svém počítači: telefonní čísla spolupracujících soudců. Vždy, když začal psát do nového bloku, si celý seznam přepečlivě přepsal. Projížděl prstem sloupec napsaný drobným, dozadu skloněným písmem, až se zastavil a řekl: „Dnes je váš šťastný den, pane soudče LaVignei.“

Soudce LaVignee zastihl v kanceláři a použil na něj těžký přesvědčovací kalibr: z blonďatě běžkyně udělal víc, než dokládala fakta, a červené Kawasaki označil za ‚nezvratný fyzický důkaz‘. Zdůraznil jedovatou nenávist k lidstvu, kterou otevřeně projevovala Helga Gemeinová, i její vyhýbavé chování, když jí kladl otázky, a přidal spekulaci o propojení na mezinárodní teroristy a dokonce i možné spojení s neonacisty.

„Přesně tak, Vaše Ctihodnosti, stejně jako Baader-Meinhofová, zase znovu. Myslím, že ten dům – zrovna před ním stojím – by mohl ukrývat zbraně, výbušniny, časové spínače, všechno, co mohlo být použito při tom žhářství i té vícenásobné vraždě. Podezřelá už navíc možná utekla, takže opravdu potřebujeme to povolení hned teď.“

Sehrál prvotřídní představení a během několika vteřin už lišácky pomrkával a palcem ukazoval vítězné gesto. „Miluji toho chlapa. Povolení napíše osobně, musím ho jen nechat vyzvednout a zaevidovat.“

Zavolal Seanu Binchymu a požádal ho, aby si udělal výlet do budovy trestního soudu. Binchy byl dosud v advokátní kanceláři Mannyho Forbushe a slíbil, že jakmile získá kopie pevných disků z počítačů GHC, rozjede se do centra.

Počkali jsme na zámečníka, pyrotechnickou jednotku a psy cvičené na výbušniny. Milovi se vybila baterie v mobilu, ale sedl si k mému autotelefonu a vyzvedl si vzkazy. Mezi spoustou byrokratických zbytečností si vyslechl jeden, který za něco stál. Byl od Chrise Kammena, policejního důstojníka z Port Angeles ve Washingtonu.

Kabinou auta zaburácel Kammenův basbaryton. „Ahoj, jak se vede? Ve čtyři ráno jsme se dostali do toho skladu. Majitelé jsou nejspíš posedlí pořádkem, tak organizovaně uloženou hromadu krámů jsem ještě neviděl. Proto ti mohu s jistotou říct, že tam nejsou žádné kufříky s penězi. Ani za piánem, ani nikde jinde.“

„Děláš si srandu?“

„Kéž by,“ řekl Kammen. „Naštěstí pro vás má to skladiště kamerový systém, který dokonce funguje. Naneštěstí pro vás vám toho příliš neukazuje. Ve 23:43 přišel nějaký běloch v kapuci.

Použil klíč, vešel dovnitř a za deset minut vyšel a nesl dvě nadité brašny. Zrovna mi pro vás dělají kopii té pásky, pošlu ti ji, ale věř mi, nic to nedokazuje.“

„Jak víš, že to byl běloch?“

„Měl bílé ruce.“

„Neobtěžoval se s rukavicemi,“ konstatoval Milo.

„Zjevně ne.“

„Možná proto, že jeho otisky zanechané uvnitř nebudou podezřelé. Paní Flattová byla hodně nervózní, že to, co tam nechala, najde pan Flatt. Možná to našel.“

Kammen zavrtěl hlavou. „Napadlo mě totéž, takže první věc, kterou jsem udělal, bylo, že jsem navštívil pana Flatta. Věř mi, to není on. Flatt je hodně vysoký, má dobrý metr devadesát pět, hrával závodně basketbal. Vysoký pivotman, dobře střílel zdálky. Teď už si na něj vzpomínám. Použili jsme vstupní dveře jako měřítko výšky toho muže s kapucí. Má asi sto pětasedmdesát centimetrů.“

„Je to určitě muž?“

„Proč? Máš v zaměřovači nějakou ženskou?“

„Přímo v nitkovém kříži. Podle všeho zapálila ten dům dnes ráno ona.“

„Tentýž dům?“ zeptal se Kammen. „Ten, kde se našli ti mrtví?“

„Jo.“

„No ne, trochu se vám to tam dole v L. A. komplikuje. V kolik ten dům shořel?“

„Ve tři ráno.“

„V tom případě není ten Kapucín vaším žhářem, protože není možné, aby byl chvíli před půlnocí tady a stačil se vrátit zpátky. Odtud tak pozdě nelétají přímé lety, a i kdyby to vzal přes Seattle, kolik času by mu zabrala cesta autem, čas na letišti a let dolů? Pošlu vám tu pásku a můžete posoudit sami, ale tohle je určitě muž. Pokud vaše pachatelka nemá široká ramena, tlapy jako medvěd a nechodí jako chlap.“ Trochu uštěpačně se zasmál. „Ale u vás v L. A. je možné všechno.“

Milo ho taktně usadil: „Určitě máš pravdu, ale to naše děvče má teoreticky přístup k soukromému tryskáči.“

„Aha,“ zvážněl Kammen. „Jo, vy opravdu nezapřete L. A. Ale přesto by to bylo nadoraz. Ale víš co, zavolám na řízení letového provozu a zjistím, kdo v té době přiletěl a odletěl.“

„Děkuji.“

„Je to zatracená smůla, že nás s tím skladem někdo předběhl. Nechtěli jsme tam jít v normální denní dobu, aby se tam náhodou neukázal ten manžel. Tentokrát se na nás štěstí neusmívalo. Nashle.“

V autě zavládlo ticho.

Přerušil jsem ho: „Dva lidé provedli vraždu, dva lidé založili požár a zároveň vyzvedli peníze. Možná není Helga tak nespolečenská, jak tvrdí.“

„Jeníček a Mařenka, vraždící duo?“

„Původně to byl možná kvartet. Helga zaplatila Backerovi a Doreen, aby zapálili Teddyho nemovitost. Dala jim zálohu v hotovosti, celková částka měla být možná vyšší.“

„Šestimístná suma, to je dostatečná motivace,“ řekl Milo. „Helga je najala, ale mezitím se toho o žhářství naučila dost, aby je přestala potřebovat, takže se jich zbavila. Pak poslala svého kamaráda, aby prašulky přivezl zpátky. Jak mohla vědět, kam je Backer schoval?“

„Takovou informaci jí mohl prozradit, když smlouval o život. Nebo když viděl, jak je jeho holka znásilňovaná pistolí. Stejně tak se mohla dostat ke klíči od skladu. A jestli ho měl Backer u sebe, bylo to ještě snazší.“

„To je spousta dřiny kvůli tomu, aby zbytečná hromada dřeva lehla popelem.“ Sáhl na zadní sedadlo pro kufřík a vytáhl z něj fotografii rodiny Gemeinů.

Řekl jsem: „Helga všem lhala, že podala žádost do výběrového řízení na projekt rozšíření Kraekerovy galerie. To místo pro ni něco znamená, možná proto, že ten večírek byla poslední příležitost, kdy byla celá rodina pohromadě. I když je studená jak psí čumák, svou sestru miluje. Dahlia byla možná jediný člověk, kterého kdy milovala. Když o ni přišla, její hněv dostal jasný směr a ničí, co může.“

„Sutma. Pokud víme, skrývá v sobě Helga část osobnosti, která inklinuje k náboženství, a ta jí sugeruje, že Teddy nikdy nesmí přijít do nebe.“ Pozorně se zadíval na obrázek. „Koukni, jak všichni stojí: Dahlia kousek stranou od ostatních.“

„Ale pořád blíž k Helze než k matce.“

„Možná proto, že jejich matka zřejmě oplývá šarmem a srdečností mraženého halibuta. Zato otec je učiněná… treska. A Helga je žralok.“ Ušklíbl se. „Co takhle trochu šestákové psychoanalýzy? Rád bych věděl, jestli tu pomstu vymyslela Helga, nebo jestli šlo o rodinnou záležitost.“

„Účast mamky a taťky nemůžeme vyloučit tak nebo tak. Helžin životní styl financují rodinné peníze. Dahliin taky, včetně tohohle domu, který je tak bezvadně udržovaný. Zajímalo by mě, jestli si někdo ze sousedů pamatuje, že by tu pobýval někdo z Gemeinovy rodiny.“

„Začneme s nimi hned, jak pročešeme dům.“ Vrhl další pohled na tu zdrobnělinu koloniální stavby. „Chybí tu jedině laťkový plot.“

Podíval se na hodinky a zavolal pyrotechnické jednotce. Dověděl se, že jsou jen pár minut od nás a jedou k nám se svými vysoce moderními hračkami a třemi nejlepšími psy.

Z několika minut bylo patnáct. Pak pětadvacet. Milo poposedával, kouřil, pak opět zavolal. Jedno z pyrotechnických aut se porouchalo. Milo si sprostě ulevil, vyskočil z auta a začal klepat na dveře v okolí. Přidal jsem se k němu.

Během deseti minut tři sousedé potvrdili, že v domě bydlela Helga Gemeinová, ale o žádných jiných obyvatelích nic nevěděli.

Jedna ne zrovna pohledná žena nám mezi potahováním z dlouhého růžového doutníčku řekla: „Pořád mění vzhled. Jeden den je blond, druhý den bruneta, pak zase zrzka. Říkala jsem si, že je asi herečka nebo se herečkou pokouší stát.“

Když jsme seděli zpátky v autě, Milo řekl: „Má celou sbírku paruk. Ale základní otázka zní, proč si vlastně oholila hlavu?“

„Možná je to nějaký obřad sebeobětování,“ řekl jsem.

„Vzdala se vlasů po dobu půstu?“

„Nebo do té doby, než dokončí svůj úkol.“

Pyrotechnici konečně dorazili. Vytyčili okruh kolem domu a vrátili se k přednímu vchodu. Odemkli červené dveře a otevřeli je dlouhou tyčí. Všichni se drželi zpátky.

Výbuch se nekonal.

Poručík strčil hlavu dovnitř, pak si troufl vejít. Vyšel ven a gestem ukázal, že je vše v pořádku.

Psi se pomalu odloudali dovnitř.

Pak začali se zájmem větřit.

29

Dahlia Gemeinová byla pryč, ale atmosféra po ní v domě zůstala.

Krajkové ložní prádlo, stěny v pastelových barvách, přívětivá selská kuchyně, která vypadala, jako by ji nikdo nikdy nepoužíval. Proutěné stolečky byly plné roztomilých skleněných figurek; jasně převažovaly opičky a delfíni. Na stěnách viselo několik amatérsky neumělých bledě modrých abstraktních maleb s Dahliiným podpisem. Tečku nad i nahrazovalo malinké zlaté sluníčko.

Šuplíky a skříně byly plné drahého oblečení převážně německých nebo francouzských značek. Nikde nebyly rodinné fotografie, pouze dvě dírky ve zdi v předsíni naznačovaly, že tam někdy něco viselo.

Dům i přes dívčí výzdobu působil dojmem prázdnoty a dočasného bydlení.

Psi se zarazili téměř v každé místnosti, takže prohlídka trvala pět hodin, ale v zařízených pokojích se nic nenašlo. Až hromádka prachu vyluxovaná v prázdné ložnici vynesla kořist v podobě měděných částeček. Kousíčky kovu, sotva viditelné lidským okem, byly vysáty ze štěrbiny mezi podlahou a obvodovou lištou. Podle odhadu pyrotechnika šlo o zbytkový odpad z nastříhaných drátů, a když přivedení psi projevili živý zájem o sousední koupelnu, přivolala policie forenzního specialistu na instalace.

Netrvalo dlouho a našel zbytky rosolovité látky na bázi ropy – lepkavé kousíčky, které se usadily uvnitř odtokové trubky umyvadla.

„Jako by si tu někdo umyl zašpiněné ruce.“ usoudil jeden z pyrotechniků. „Jako v té hře – lady Macbeth.“

„To zní, jako by se naše děvenka cítila provinile. Spíš se jen myla po těžké a špinavé práci.“

„Myslíte si, že tady měla chemickou laboratoř?“ řekl pyrotechnik pochybovačně.

„Vy ne?“

„Čekal bych více stop, bez ohledu na to, jak pečlivě se umyla.“

„Psům se tady líbí.“

„Tihle psi dokážou vyčmuchat i milióntinu atomu, natož když jim naservíruje molekuly. Spíš mi to připadá jako místo, kam se z nějaké chemické laboratoře vracela. Na vašem místě bych pokračoval v hledání. Dejte její fotku do vysílání v šest a možná ji někdo pozná.“

Milo zatelefonoval na tiskové oddělení. Poručík ve službě namítl: „Tohle musím nechat schválit šéfům.“

„Proč?“

„Cizinka? Prachatá? A vy se ptáte?“

Laboratorní technici snímali otisky prstů a prováděli stěry DNA až do večera. Na všech očekávaných místech se nacházela spousta otisků. Bylo jich přinejmenším šest druhů a dva převažovaly. Jestli se Dahlia a Helga někdy najdou, porovnání potvrdí už známá fakta.

Poznávací značky auta i motocyklu odpovídaly vozidlům, která Dahlia Gemeinová přihlásila před třemi lety. Oběma už vypršela technická kontrola. Úřad pro evidenci motorových vozidel poslal několik upomínek a pak záležitost odložil do černé díry státních záznamů.

V neskutečně čisté garáži byly jen skvrny od oleje. Psi nonšalantně prošli celý prostor a neprojevili sebemenší zájem.

Pyrotechnik řekl: „Kdyby si chtěla založit obchod, bylo by tohle perfektní místo. Já bych se určitě poohlédl někde jinde.“

Milo ze zdvořilosti zatelefonoval Gayle Lindstromové a potěšilo ho, když mu odpověděl záznamník. Pak zkusil Reeda. „Už jsi s Menengovou skončil?“

„Už dávno a jsem zpátky na stanici.“

„Jak proběhl oběd?“

„Navrhl jsem kavárnu, ale prosadila si Pacific Dining Car na Šesté ulici a dotáhla to až na osmdesátidolarový účet. Hlavní jídlo plus obloha a příloha, ale žádné nové informace.“

„Velká chuť k jídlu na takovou drobotinku.“

„Nechala si skoro všechno zabalit, celou dobu mluvila o tom, že chce být herečka.“ řekl Reed. „Myslím, že vám vyklopila všechno.“

Milo řekl: „Dobrá zpráva je, že tak jako tak dostaneš ten účet proplacený. Spatná zpráva je, že ‚jako tak‘ znamená, že peníze vyplázne strýček Milo.“

„Ne, v žádném případě, poručíku. Bylo to mé rozhodnutí.“

„To si piš, že je dostaneš, Mosesi. Strýček Milo se o své vojáky stará. Další dobrá zpráva je, že neřeknu doktorce Wilkinsonové ani slovo o tom, že jsi baštil steak s orientální kočkou.“

„Měl jsem jen sodovku,“ ohradil se Reed. „Těch osmdesát dolarů má na svědomí ona. Z toho, co si odnesla v pytlíku, se bude nejspíš živit celý týden. Co mám dělat teď?“

„Spusť průzkum nemovitostí, které vlastní ten sranilský sultán. Už víme, že podle evidence Teddymu nepatří nic.“

„Mám hledat tady, nebo po celých Státech?“

„Začni místní evidencí a pak pokračuj dál. Jsem si naprosto jistý, že Jeho Excelence je chráněna více vrstvami než šerpa v zimě, ale musíme to zkusit. Začni u Mastersonů, řekni té semetrice, co ti vezme telefon, že někdo jde po jejich hvězdném klientovi, ale neříkej kdo. Řekni taky Seanovi, aby se párkrát projel po Borodi Lane a okolních ulicích, jen pro případ, že by se objevila naše paní Holohlavá.“

„Myslíte, že ji žhářství sexuálně vzrušuje?“

„Tohle bylo osobní, Mosesi, a z toho kouká vzrušení nejrůznějšího druhu.“

Milo vystoupil a šel se podívat, jak si vedou technici z forenzní laboratoře. Uplynula další hodina. Právě když se vrátil do auta, zavolal Chris Kammen.

Včera v noci nepřiletěla z jižní Kalifornie do letecké oblasti letiště v Port Angeles žádná letadla. Kammen zašel ještě dál a totéž ověřil na seattleském letišti SeaTac: ani jeden let do L. A., Burbanku nebo Ontaria neodletěl natolik pozdě, aby ho zloděj kufříků stihl po svém skoro půlnočním odchodu ze skladiště, nemluvě o jízdě do Seattlu.

„V tom případě máte určitě co do činění se dvěma různými podezřelými a Kapucín mohl k nám do města dorazit kdykoli. Nejsme L. A., ale stejně nemáme dost lidí, abychom prohledali kdejakou špeluňku. Notabene když nemáme to, čemu městská rada říká přesvědčivý důvod.“

„No dobře,“ řekl Milo. „Jakmile budu mít nějakého podezřelého, můžeme si je vzájemně dohodit.“

„To chce optimismus,“ řekl Kammen. „Už jsem o něm četl, že existuje.“

Milův druhý telefonát do tiskového oddělení se setkal s úsečnou odpovědí sekretářky: „Na vaší žádosti se už pracuje.“

„Jak pracuje?“

„Dáme vám včas vědět, poručíku.“

Milo tlačítkem ukončil hovor a zabručel: „To chce skok o tyči do vyšších sfér,“ a zatelefonoval zástupci šéfa Weinbergovi. Chtěl na něj zatlačit, aby dostal fotografii Helgy Gemeinové do zpráv. Trochu zmírnil argumenty, které uvedl soudci LaVigneovi a podařilo se mu říct celou jednu větu, než ho Weinberg přerušil.

„Z tiskového mi už volali. Nezkoušejte to na mě.“

„Nikdo mi ale nic neřekl.“

„Nejspíš není co,“ odpověděl Weinberg.

„Takže odpověď zní ne?“

„To nemůžete myslet vážně, Sturgisi.“

„Vzhledem k tomu, co jsme našli v tom domě, mi to připadá jako logický krok.“

„Cizí státní příslušnice? Z prominentní rodiny? Chcete po mně, ať vytvořím mezinárodní teroristickou hrozbu z trochy měděného prachu?“

„Je to víc než jen hrozba, pane. Moje podezřelá už zabila tři lidi.“

„Neslyšel jsem o jediném důkazu, který by ji spojoval s jakoukoli vraždou. Ani s tím žhářstvím. Žena, která si během udržuje kondici? Promiňte, že mě nejímá hrůza. A i kdyby ten požár založila, jaký je výsledek? Spálila hromadu dřeva, která byla trnem v oku celému okolí, a spíš tím všechny potěšila. Kousíčky drátů a nějaká pitomost v potrubí? Nejspíš zbytky nějakého pojivá, třeba ráda slepovala modely letadel.“

„Psi na to reagovali, pane.“

„Psy mám moc rád,“ řekl Weinberg. „Ale nejsou neomylní. Co když rozlila benzín, když se pokoušela umýt od asfaltu z pláže? Věřte mi, to psy posadí na zadek.“

„Ale v tomhle případě…“

„Vážně nemůžete čekat, že pustím obličej té ženy do večerních zpráv jen na základě informací, které jste mi poskytl. Nemáte proti ní jediný konkrétní důkaz.“

„Dobře, zapomeňte na terorismus, dokonce i na vraždy, a uvedte ji jen jako podezřelou ze žhářství.“

„Nemáte dost důkazů. Sturgisi. Kromě toho, jestli je ten požár něco velkého, potřebuji spíš mluvit s protipožární jednotkou.“

„Řeknu kapitánu Boxmeisterovi, ať vám…“

„Jestli mi položí stejnou otázku, dostane stejnou odpověď. Několik bublinek v potrubí a kovové hobliny jsou jen další nesmysl. Přineste mi otisky prstů, tělesné tekutiny, něco seriózního, než na sebe poštvu ambasády.“

„Podle FBI a ministerstva vnitřní bezpečnosti je to natolik vážné, aby stálo za to po ní pátrat.“

„Oni jsou do toho zataženi?“

„Federálové se nám ozvali sami.“

„Jen tak? Ti pitomci jen tak přišli?“

„Zavolal jsem kvůli informacím na ministerstvo a oni zavolali federálům…“

„A vás ani nenapadlo, že byste mi mohl dát vědět.“

„Pane, chtěl jsem počkat, dokud nebudu mít v ruce něco podstatného.“

„Tak proč se o tom bavíme teď?“

„Celkový souhrn už mi připadá dost závažný,“ řekl Milo.

„V tom případě trochu couvněte a zkuste se na něj podívat z nadhledu.“

Milo zatnul zuby a zvedl prostředník. „Dobře, pane. Budu pokračovat ve shánění důkazů.“

„Vím, že jakmile zavěsíte, začnete mě pomlouvat. Šéf je vždycky ten největší nepřítel,“ řekl Weinberg. „Ale zkuste – vím, že je to těžké, ale přesto to zkuste – podívat se na to z odstupu a vnímat celek. Podle toho, co jste sám uvedl, pochází tahle žena z prostředí velkých peněz a nemá žádný trestní záznam. Jediné, co máte, je šuškanda z druhé ruky. Přinejlepším.“

„Její sestra…“

„Může být stejně dobře naživu. Jaký máte důkaz, že byl na její sestře spáchán nějaký zločin? Navíc nějakým ropným šejkem. Z toho by nás mohla šeredně bolet hlava, Sturgisi. Přibrzděte fantazii a vraťte se k faktům. Je čas zase trochu ošoupat podrážky.“

Milo sklouzl pohledem k botám, které měl ten den na sobě. Byly to hnědé plátěné polobotky s tenkou podrážkou, které už potřebovaly delší dobu podrazit. „Rozkaz, šéfe.“

„Přestaňte se chovat povýšeně, Sturgisi.“

„To by mě ani nenapadlo, pane. Mohu vám zavolat, když se objeví nějaký podstatný důkaz?“

„Copak jsem někdy nereagoval vstřícně na vaše potřeby, detektive?“

„Ne, pane. Začnu si ošoupávat podrážky a budu doufat, že mezitím nic nevyletí do vzduchu.“

Ticho.

„Pane?“

„Pojďme si něco vyjasnit,“ řekl Weinberg. „Vaše žádost nemá hlavu ani patu, ale ze stavovské solidarity si promluvím o tom zveřejnění ve zprávách se šéfem. Čistě pro všechny případy.“

„Jaké?“

„Že na západní obloze budou spatřeni létající růžoví sloni.“

„Děkuji vám, pane.“

„Nic si od toho neslibujte“ řekl Weinberg, „protože z toho nic nebude.“

V deset ráno následující den se Milo dosud neozval. Říkal jsem si, že asi v noci moc dobře nespal.

„Máme steaky, můžeme ho nakrmit,“ navrhla Robin.

Vyzkoušel jsem všechna jeho čísla, ale neodpovídal. Ozval se až v šest večer. Byl úsečný a skleslý. Mluvil jen o práci, ale neměl nic povzbudivého.

Gayle Lindstromová pokračovala v hledání, ale výsledek byl negativní: Helga Gemeinová se neobjevila na žádném letišti, ani veřejném ani soukromém, ani se nenacházela na žádném seznamu cestujících.

Na Reedovy telefonáty do firmy Masterson nikdo neodpovídal, proto se rozhodl k osobní návštěvě. Dveře firmy byly zamčené. Pokud tam Elena Kotsosová nebo její manžel byli, zapírali svou přítomnost.

Průzkum vlastnictví nemovitostí po celé Kalifornii taky nevedl k ničemu. Reed pokračoval v Nevadě, ale s blížícím se večerem úřady postupně zavíraly a možnosti se ztenčovaly.

Štěstí jim nekvetlo ani v luxusních ulicích Holmby Hills, kde slídil Sean Binchy převlečený za bruslaře. Nejprve objel jeden okruh v soukromém autě, Chevroletu Camaro z osmdesátého čtvrtého roku, který zdědil po otci, pak přidal další dva okruhy na kolečkových bruslích.

Také jsem tamtudy jednou projel, cestou na stanici. Obrovské domy, vysoké stromy a nikde ani živáčka. Jako by se naplnil sen Helgy Gemeinové o světě bez lidí.

Milovo chození od dveří ke dveřím se scvrklo na ujišťování, že sousedé jsou v bezpečí. Pár dalších obyvatel vidělo Helgu vcházet do bílého domku nebo z něj vycházet, ale nikdo z nich neprohodil ani slovo s tou blondýnou/brunetou/rusovláskou, kterou vesměs popisovali jako „tak trochu chladnou“, „ledovou“, „odměřenou“ či „uzavřenou ve vlastním světě“.

Jeden muž si byl jistý, že Helga jezdí ve středně velkém americkém sedanu. Značku si nepamatoval a auto prý bylo černé, tmavomodré nebo tmavošedé, opravdu si nepamatuji.

V blízkosti domu nikdo nikdy nespatřil Dese Backera ani Doreen Freddovou, natožpak prince Teddyho. Fotografie Dahlie Gemeinové vyvolala nejasné vzpomínky na hezkou veselou blondýnku. Jedna sousedka si vzpomněla, že ráda jezdila na červené motorce.

To jsou sestry? Nejsou si moc podobné.

Pak Milo dodal: „Jeden záblesk naděje, aspoň teoreticky: Počítačová laboratoř posílá přepisy pevných disků z GHC. Je to stoh tištěných stránek, možná by se mi hodila tvá pomoc, až je budu louskat. Říkal jsem si, že bychom si mohli dát večeři v Moghulu, vrátit se do mé kanceláře a podívat se na to. Pokud nemáš jiné plány.“

„Bavili jsme se s Robin o barbecue, volal jsem ti, chtěl jsem tě pozvat.“

„Jejda, nečetl jsem vzkazy. Děkuju, ale musím pracovat.“

„Udělej si přestávku na kousek masa,“ řekl jsem. „Nebo na dva kousky.“

„Tvé nabídky si cením, ale nejsem ve své kůži a musím si hlídat cholesterol.“

„Co tak najednou?“

„Radši pozdě než nikdy.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Moghul je pro vegetariány dobrá varianta.“

„Představoval jsem si jehně tandoori, špenát se sýrem, možná nějakou tu langustu.“

„Někdo vypěstoval nízkocholesterolové ovce a korýše?“

„No tak jsem lhal. Povečeř se svou pravou láskou.“

Zavěsil jsem a přetlumočil Robin, co jsem se dověděl.

„Copak mám na výběr?“ řekla. „Gril je beztak ještě studený. Jdi.“

V šest čtyřicet jsem už seděl vedle Mila a společně jsme procházeli seznam otevíraných souborů a každý e-mail, který se vyskytl v krátkém životě architektonické firmy.

Bettina Sanfeliceová a Sheryl Passantová strávily většinu svého času u počítače prohlížením internetových obchodů, hledáním výprodejů a pročítáním blogů. Obě milovaly Johnnyho Deppa.

Judah Cohen se nepřihlásil ani jednou.

Marjorie Holmanová používala klávesnici jen zřídka. Většinou studovala stránky s ekologickou architekturou, četla zprávy, kontrolovala si své finance, se kterými zacházela konzervativně a skromně, jak povídal John Nguyen.

Pod jiným přihlašovacím jménem si zařizovala pravidelné schůzky s šesti různými muži, mezi nimiž byl i „mannyforbush“ z webové stránky forbushziskin-shapiro.net.

Helga Gemeinová a Desmond Backer si vyměňovali občasné, ale výmluvné e-maily. V pracovní době si kyberneticky povídali, zatímco seděli v jedné společné kanceláři.

Jejich korespondence byla úzce zaměřená: chladnokrevně si psali o výbušninách, zápalných zařízeních, cílech a metodách ekoterorismu, nostalgicky vzpomínali na dávné ošklivé dny.

Když si Milo vymýšlel historku pro soudce LaVigne, zmínil se o skupině Baader-Meinhofová, ale jeho poznámka byla přímo jasnovidná: Týden před vraždou se Desmond Backer, Doreen Freddová a Helga Gemeinová o té vražedné bandě bavili osmkrát. Popisovali ji bez sebemenší známky ironie jako „sympaticky nihilistickou a výkonnou“.

Helga: zázračné roky, pozdě litovat.

Backer: pro mě to byl závan nového větru, kéž by, co?

Helga: vědět tak, jakým směrem fouká.

Backer: byli jako bonnie a clyde ale dnes po nich ani pes neštěkne.

Helga: nevyhnutelné, krev řídne.

Backer: staré zlaté časy, krev byla hustá a horká, foukal silný a horký vítr, zatímco já foukám… lol

Helga: už zas? vždycky to skončí u smyslných narážek.

Backer: mám něco lepšího lol, škoda že ne s tebou.

Helga: podle toho, co vidím, máš plné ruce.

Backer: ruce i jiné části těla lol

Helga: a dost těch lol, hloupostem se nesměju.

Backer: chtěl jsem o tom s tebou mluvit.

Helga: o čem?

Backer: o tvém duševním stavu.

Helga: můj stav je v pořádku.

Backer: vůbec ne lol

Helga: čemu se směješ?

Backer: hmmm… co takhle velké bum?

Helga: tamto? jeden malý krůček.

Backer: ke zničení lidstva?

Helga: kéž bych věřila v boha.

Backer: proč?

Helga: mohla bych mluvit o boží vůli.

Milo odsunul hromádku papírů stranou a zarovnal přečnívající rohy. „Jde z toho strach.“

„Je v tom náznak flirtování.“ řekl jsem. „Inicioval ho Backer, ale Helga se přidala.“

„Ten chlap to nikdy nepřestával zkoušet. Míra jeho úspěšnosti ukazuje, že je to dobrá strategie.“

„Až na Helgu.“

„Jediná, která mu odolala,“ souhlasil. „Ta je studená jak led.“

„Zvažovala, že se stane jeptiškou. Možná patří k ženám s nízkým libidem. Nebo se rozhodla své touhy potlačit.“

„Nebo to dělá s někým jiným a rozhodla se pro věrnost.“

„Helga a Kapucín?“ uvažoval jsem. „Je to možné, ale vsadil bych se, že sex pro ni není priorita.“

Milo se usmál. „O jeptiškách bych ti mohl vyprávět.“

„Radosti církevní školy?“

„Některé byly učinění andělé, nejbáječnější ženy, jaké jsem kdy poznal. Ale několik jich bylo hrozných, srdečnosti a přítulnosti nepobraly o nic víc než Helga. Dokážeš si ji představit s pravítkem s kovovou hranou? Možná si našla vlastní náboženství. První přikázání: zbav se vlasů.“

„Je spousta kultur, ve kterých jsou vlasy symbolem smyslnosti. Fundamentalisté zakrývají ženám vlasy a své udržují krátké. Buddhističtí mniši si holí hlavy. Cílem je očista od marnivosti a směřování k nirváně.“

„Cílem sestry Holohlavé je nirvána bez lidí. Našla společnou notu s panem Proutníkem. Ten chudák si neuvědomil, že ho využívá.“

Prstem cvrnkl do papírů. „Už si ho umím představit s Doreen na Borodi. Nikdy příliš nerozlišoval mezi prací a potěšením, protože pro Dese byla všechno zábava.“ Zavrtěl hlavou. „In flagrante destructo.“

Zamkl, sešli jsme po schodech a prošli kolem recepčního.

V okamžiku, kdy jsme vycházeli ze dveří, nás zastavilo jeho zavolání.

Stál a mával telefonem. „Poručíku Sturgisi, máte hovor!“

„Kdo volá?“

Recepční zakryl rukou sluchátko. Odpověď téměř zašeptal: „Bůh přinášející přikázání z hory Sinaj.“

„Ta přinesl Mojžíš.“

„To je jedno, vezměte si to.“

Milo si od něj vzal sluchátko. „Sturgis – dobrý večer, pane… Ano, udělal… Ano, udělal to… Aha… Děkuji, pane… Taky doufám, pane.“

Zavěsil. Recepční se opatrně zeptal: „Nepřeskočilo mu? Vyváděl jako blázen, když jsem mu řekl, že nejste v kanceláři.“

„Je v pohodě.“

„Dobře, to jsem rád. Zaslechl jsem nějaké řeči o snižování rozpočtu. Jsem nový a tuhle práci opravdu potřebuji.“

„Ztratím za vás dobré slovo.“

Recepční rozjasnil tvář. „Mohl byste?“

„Jestli na to přijde řeč.“

Nechali jsme ho napospas luštění toho náznaku a vyšli jsme ze stanice. Ovanul nás teplý noční vzduch. Na policejním parkovišti bylo rušno, policejní auta vyjížděla ven a jiná se zase vracela. Kousek od plotu postával uniformovaný policista, kouřil, držel iPhone a něco na něm psal. Z kanceláře, kde se skládaly kauce, vyšel nějaký muž v ošumělém oblečení a se svěšenou hlavou se loudal směrem k Santa Monice. Nějaká žena, která věnčila svého psa, při pohledu na něj přešla na druhou stranu ulice. Když si všimla odznaku, který měl Milo připnutý ke kapse, uklidnila se.

Hukot dopravy vytvářel neodbytnou zvukovou kulisu. Vzduch páchl horkým asfaltem.

Milo se zhluboka nadechl a rozpřáhl ruce. „Jsem blahem bez sebe, že se konečně začnou dít věci.“

„Weinberg změnil názor?“

„Kašlu na Weinberga, tohle nebyl šéfík s malým š.“

„Jeho Svatost?“

„V celé své slávě. Zdá se, že ukázat Helgu v televizi je podle něj skvělý nápad. „Pokud to k něčemu povede a neskončí to tak, že budu kvůli vám vypadat jako hysterický šašek, paranoik, co za vším vidí spiknutí, a vůbec cvok.“

„Gratuluji,“ řekl jsem. „Teď už jen musíš sehnat tu fotografii z pasu.“

„Už ji mají v televizi,“ řekl.

„Palácoví strážci umí hodit kostrou.“

„To si piš,“ řekl a zapálil si doutník. „Slečna Holohlavá debutuje v deset. Po ní bude následovat sport a počasí.“

30

Robin a já jsme sledovali zprávy z postele. Blanche se vklínila mezi nás, pospávala a střídavě pochrupovala a potichu pískala a poškubávala levým netopýřím uchem.

Fotografie byla zařazena jako poslední část zpráv, které byly toho dne nezajímavé. Kdo o ní nevěděl a nečekal na ni, mohl ji snadno zmeškat.

Výzva trvala celkem dvanáct minut, z toho polovina času patřila nejasné pasové fotografii sotva rozeznatelné Helgy Gemeinové s tupým střihem černých vlasů. Nedoprovázela ji žádná zmínka o národnosti, terorismu, vraždě. Údajně šlo o osobu, hledanou kvůli poskytnutí důležitých informací v případě žhářství. Každý, kdo něco ví, se má obrátit na poručíka Millera Sturgise z…

Vypnul jsem televizi.

„Miller Sturgis?“ zeptala se Robin.

„Dokonce i šéf má mezery ve vědomostech.“

Zazvonil telefon.

„Vypadala jako Betty Pageová,“ řekl jsem do mluvítka.

„Jak jsi věděl, že jsem to já?“ vyjevil se Milo.

„Vyzváněcí tón byl celý ubrečený a sluchátko vypadalo sklesle.“

„Duch Salvatora Dalího. Jo, pravděpodobně to nikam nepovede.“

Ale tentokrát se pletl.

Do deseti hodin následujícího dne zavolalo padesát lidí se zaručenými či méně zaručenými tipy. Pouze jeden za něco stál, ale kdo se stará o kvantitu, když dostane kvalitu?

Hiram Kwok provozoval obchod s komisním nábytkem na Western Avenue mezi bulváry Olympic a Pico. Renesance touhy po starých kvalitních věcech, která oživila obchody se zlevněným nábytkem na La Brea, se Western Avenue vyhnula. Polovina z řady výkladů byla prázdná, neosvětlená, zatažená žaluziemi nebo venkovními kovovými roletami.

Kwokův obchod byl potkaní ráj přeplněný dřevěným, tu a tam pozlaceným nábytkem se sametovým čalouněním, otlučeným keramickým nádobím, vybledlými stínidly, nevzhlednými kožešinami a padělaným sklem á la Tiffany, které se originálům podobalo jen velmi vzdáleně. Mezi hromadami starožitných pokladů, které se vršily až ke stropu, vedla sotva znatelná ulička.

Kwokovi bylo kolem padesáti, byl hubený a měl hladce oholený obličej, řídké šedé vlasy a zuby žluté od nikotinu. Nad umakartovým skládacím stolkem, který používal jako pult, visela fotografie pohledného asijského mladíka oblečeného v uniformě námořní pěchoty.

„Váš syn?“ zeptal se Milo.

„Teď je v Iráku,“ řekl Kwok. „Příští měsíc by se měl vrátit domů a pak pojede do Dubaje. Nejspíš musíme Araby pořád chránit.“

„Určitě jste na něj hrdý.“

„Má mozek obchodníka a umí to s počítači. Chtěl jsem, ať to tu převezme, abych mohl jít do penze, ale on mi řekl, že z toho na něj padá deprese.“

„Z obchodu?“

„Z tolika harampádí kolem. Takže vy jste přišli kvůli ní? Taková megera, vůbec se nedivím, že něco provedla. Pojďte, ukážu vám její podnik.“

Provedl nás obchodem, narazil do bočnice rozložené kolébky, odsunul ji stranou a pokračoval k zadním dveřím.

Vyšli jsme do zadní uličky, která poskytovala výhled na zdi okolních domů. Jedno ze tří parkovacích míst přidělených Kwokově firmě zabírala Toyota Camry. Na poznávací značce měla nápis HIRAM. Boční okénka byla polepená štítky, které upozorňovaly na přítomnost autoalarmu. Volant byl zamčený masivní pákou.

Auto mělo několikanásobně lepší zabezpečení než vila na Borodi Lane.

Kwok pokračoval v chůzi a zastavil se u zadních dveří vedlejšího obchodu.

Zde nestálo ani jedno auto a na zemi nebyla vyznačena parkovací místa. Mezi dlaždicemi chodníku prorůstal plevel. Většinu zadní zdi zakrývala garážová vrata z vlnitého plechu. Stahovala se ručně za kovové držadlo a u země je přidržoval robustní kombinační zámek.

Hiram Kwok řekl: „Nemá pravidelnou pracovní dobu, ale pořád sem jezdí. Vždycky vím, kdy je tady, protože se chová jako bezohledná mrcha, parkuje své auto tak, že zasahuje na můj pozemek. Jen se podívejte, sama má spoustu parkovacího místa, tak proč musí zasahovat do toho mého? Když tu s ní byli její obchodní partneři, bylo to ještě horší. Nejprve jsem ji slušně požádal. Podívala se na mě, jako bych byl retardovaný, ale nakonec s autem popojela. Ale příště udělala totéž. Znovu a znovu, jako by se mě schválně pokoušela naštvat.“

„Jakým autem jezdila?“

„Buick LeSabre model 2002 a poznávací značku znám zpaměti.“ Kwok ze sebe vysypal číslice. Milo si je zapsal.

„Znám ji nazpaměť, protože jsem už kvůli tomu volal vašim kolegům, určitě nejmíň dvacetkrát. Víte, co mi řekli? Ze si spory mezi soukromými vlastníky pozemků máme vyřídit mezi sebou. A ona teď něco podpálila. Měli byste změnit postupy, hoši.“

Milo přikývl. „Povězte nám něco o těch jejích obchodních partnerech.“

„Byli dva, takoví ti mladí ambiciózní podnikatelé. Pan Hezoun a slečna Krásná. Přijeli v BMW. Dodnes si nedovedu představit, co tam s ní dělali, napadlo mě dokonce, jestli nefotí pro pornočasopisy nebo něco podobného.“

„Proč?“

„Protože je to takové zastrčené místo, chodí se tam jen zezadu. A ti dva vypadali jako herci.“

„Byli hezcí?“

„Až moc hezcí,“ řekl Kwok. „Jako by trávili spoustu času před zrcadlem. Obzvlášť on. A ani jeden se k ní nehodil. Ona jako by si potrpěla na styl gothic, víte, jak to myslím?“

„Celá v černém, na hlavě paruku,“ řekl Milo.

„Ta paruka ve stylu Bettie Pageové, kterou jste ukázali v televizi, byla její oblíbená. Víte, kdo byla Bettie, že ano? Nejvíc sexy holka z plakátů, kterou kdy svět znal. Tu a tam se mi dostanou do ruky nějaké památky na ni, – jdou na dračku. Pokud jde o gotické hnutí, má dcera si tím prošla, bylo to obtížné období, takže o tom vím své. Ale ta Němka na to byla moc stará.“

„Na rozdíl od těch dvou.“

„Ti dva vypadali jako ze soukromé přípravky na univerzitu – Ken a Barbie, víte? Zkrátka mi k ní neseděli. Proto mě napadlo porno. Ukázalo se, že to bylo ještě horší, že?“

Kdyby měl Milo zvolit optimální postup, vytáhl by klasickou sadu fotografií a požádal Kwoka, aby si je všechny prohlédl. Měl ale u sebe pouze snímky Dese Backera a Doreen Freddové, ten její dokonce posmrtný.

Kwok přikývl. „Ano, to jsou oni. Takže v tom jedou společně?“

„Právě se snažíme jejich vztah zjistit.“

„Usadila se vedle mě banda žhářů, kteří plánují bůhvíco. To je skvělé,“ zamračil se Kwok. „Když jste přijeli, určitě jste si všimli, že si nechala všechna přední okna a výklady začernit, takže při pohledu z ulice vypadá firma zavřená. Spousta zdejších nájemníků používá pouze zadní vchod. O pět domů dál jsou nějací hudebníci, zkoušejí tam. Pak je tu jedna slečna – povídá se, že její bratr je slavná filmová hvězda, jeho jméno jsem zapomněl – a ta ten svůj prostor používá jako fotolaboratoř. Ale nikdo z nich nedělá žádné problémy. Snažil jsem se těm dopravním policistům vysvětlit, že na té vaší ženské je něco divného, ale oni se o to vůbec nezajímali.“

„V jakém smyslu divného?“

„To, jak chodí, mluví, a když jsem zkoušel si s ní promluvit o tom parkování, hleděla skrz mě. Jako bych neexistoval. Jako bych pro ni nic neznamenal.“

„Kdy jste ji tady viděl naposledy?“

„Už nějakou tu chvíli ne, řekl bych asi… měsíc. Co přesně podpálila?“

„Pořád ještě na tom pracujeme,“ řekl Milo.

„Chcete tím říct, že se nemám starat? Fajn, nebudu, pokud se sem nevrátí a nepodpálí mi střechu nad hlavou.“

„Jestli ji tu opět uvidíte, dejte mi vědět. Tady je má vizitka, pane Kwoku.“

„Nebudete ji hlídat? Nebudete to tu mít pod dohledem?“

„Uděláme vše, abychom ji chytili, pane.“

Kwok si vizitku nevzal. Milo ji stále držel v natažené ruce.

„Budete mě brát vážněji než ti dopraváci?“

„To už dělám. Velice si cením vaší pomoci.“

Kwok si strčil vizitku do kapsy.

„Až budete příště mluvit se synem, povězte mu, že jeho otec je taky hrdina,“ řekl Milo.

Kwok sebou trhl. „Ani mi nepřipadá, jen vyvozuji logické závěry. Jo, zavolám vám. Kdo by k čertu chtěl, aby se vrátila a všechno to tu podpálila?“

Helga Gemeinová se neukázala. Do příštího dne se počet telefonických tipů snížil na hrstku neužitečných informací.

Milo vysledoval vlastnictví pronajatého prostoru až k jednomu postaršímu páru, jmenovali se Hawesovi a bydleli v Rancho Mirage. Pronájem byl dohodnut prostřednictvím realitní kanceláře a dotyčná agentka se právě odstěhovala do New Jersey.

„Na tom stěhování není nic divného,“ prohlásil Milo. „Vdala se a jejího manžela přeložili do Trentonu. Možná i proto pracovala trochu nedbale. Helga sice použila své pravé jméno, ale ostatní údaje, které poskytla, byly smyšlené a nikdo je nekontroloval. K usnadnění celého procesu byl nájem zaplacen na rok dopředu. Od Hawesových jsem dostal svolení k prohlídce. Jsou to milí lidé, radikální asi jako Norman Rockwell, a celí vystrašení, že jejich nemovitost byla použita k přípravě požáru.“

„Potvrdilo se to?“

„Pyrotechnická jednotka našla složky výbušniny, návody podobné tomu, jaký objevila Ricki Flattová v Desově pokoji, články z německých a švýcarských novin popisující ekosabotáže, počítačem vyhledané informace o Sranilu, měděný drát, dálkově ovládané časové spínače, nářadí a pracovní plochy potřebné ke smontování náloží. A také sbírku ženských paruk, zabalených v trojitém igelitu. Naštěstí tam nebyly žádné pasti, takže jsme nechali všechno na místě pro případ, že by se Helga vrátila. Dům i uličku budeme čtyřiadvacet hodin denně hlídat, ve třech směnách. Sean, Moses, já, Del Hardy, protože dřív dělal u zvláštních jednotek a na teroristy má zvlášť spadeno, a k tomu osm dalších policistů v civilu.“

„Milova armáda, díky dobrodiní Jeho Velkorysosti.“

„Je rád, když má pravdu. V uličce není kde rozumně zaparkovat, ale Hawesovi vlastní ještě několik dalších nemovitostí na obou koncích bloku a některé jsou prázdné, takže doupě Helgy Gemeinové strážíme z obou stran. Jakmile se ukáže, máme ji. Možná někde cestuje ve svém buicku, po tom už taky pátráme. Espézetka, kterou si Kwok zapamatoval, patří ukradenému náklaďáku. Patřil jednomu majiteli myčky, ukradli mu ho před jedenácti měsíci, hádej kde – v Holmby Hills.“

„Slídila tam pěkně dlouho,“ řekl jsem. „Ona a ten Kapucín. Od začátku měla v plánu aktivně se té věci účastnit, nejen ji financovat. Backer a Freddová to měli spočítané od samého začátku.“

„Jo, ona je skutečné zlatíčko. V sedm budu v uličce, teď právě mířím do motelu za Ricki Flattovou, protože už vyplnila papíry ohledně Desova těla a povezu ji na letiště.“

„Nad rámec svých povinností,“ řekl jsem. „Přitom se pokusíš zjistit, co ti ještě neřekla.“

„Jsi nevyléčitelný skeptik,“ řekl naoko pobouřeně. „A proto jsme kámoši. Nechceš jet taky? Dost pravděpodobně to bude psychologická záležitost.“

31

Ricki Flattová čekala před svým pokojem. Bundu měla zapnutou zipem až ke krku a na zemi vedle ní ležela sbalená taška.

Milo vyskočil z auta a otevřel jí zadní dveře.

„Tohle opravdu nemusíte, poručíku.“

„Pojedeme vedlejšími ulicemi, dálnice v tuhle hodinu není zrovna dobrý nápad.“

O chvíli později se jí zeptal: „Jak to šlo s koronerem?“

„Chvilku to trvalo, ale nakonec jsme se domluvili. Budu moci převézt…, nechat Desiho poslat k nám domů do dvou dnů. Už jsem mluvila se hřbitovem v Seattlu, jsou tam pohřbeni i naši rodiče a mají tam pro něj místo. Dali mi kontakt na člověka ze zdejšího pohřebního ústavu a ten zařídí logistiku i kosmetické úpravy. Říkal, že toho nebude potřeba moc, že prý Desi pořád vypadá pěkně. Vy jste nějak pokročil, poručíku?“

„Pomalu se tím prokousáváme, Ricki. Abych nezapomněl, ty kufříky už jsou z vašeho skladu pryč.“

„Výborně,“ reagovala. „Ráno jsem mluvila se Scottem. O ničem se nezmínil, takže pokud jde o nás, je všechno v pořádku.“

„To je.“ Udělal krátkou pauzu. „O nás se to bohužel říct nedá.“

„Jak to? Co tím chcete říct?“

„Ty kufříky neodnesla portangeleská policie. Tenhle člověk je předběhl.“

Natáhl ruku, ve které držel kopii záběru z kamery, který mu poslal Chris Kammen. Jak Kammen předpověděl, záběr byl příliš rozmazaný na to, aby byl k něčemu.

„Kdo to je?“

„Doufali jsme, že byste to mohla vědět.“

„Já? Proč já?“

„Možná to je někdo místní.“

„Ale já ho neznám,“ prohlásila rozhodně. „Nemám nejmenší tušení.“ Přimhouřila oči a zadívala se na snímek. „Vzal všechno?“

„Naprosto.“

„Jak se dostal dovnitř?“

„Pomocí klíče,“ řekl Milo. „Kdo všechno měl klíč, kromě vás a Dese?“

„Nikdo… Ví o tom Scott?“

„Není důvod, aby o tom věděl. A co Scott? Ten nemá klíč?“

„Ne, ten sklad jsme si pronajali na uložení věcí po mých rodičích. Scott na mě pořád naléhal, abychom se všeho zbavili. Takže někdo všechny ty peníze ukradl? Stejný člověk, který zabil Desiho?“

„To ještě nevíme.“

Ricki Flattová mu vrátila snímek. „Proto jste se nabídl, že mě svezete. Myslíte si, že jsem vám něco zatajila, a chcete mi položit ještě další otázky.“

„Jen vás informuji o situaci, která nastala, Ricki. Pouze vy a Desi jste měli klíče a ten člověk na fotografii jeden z nich získal. Nemáte náhodou ten svůj u sebe?“

„Já – samozřejmě ho mám.“ Otevřela kabelku, chvíli se v ní přehrabovala, nakonec vytáhla kroužek s klíči. Chvíli se jimi probírala. „Tenhle to je. Tenhle je můj. Takže ten člověk použil Desův. To znamená, že on Desiho zavraždil. Pro peníze, vždycky v tom jsou ty zatracené peníze!“

Zakryla si tvář rukama. Roztřásla se jí ramena.

Milo se opět pokusil o pousmání. „Ricki, co vám Desi řekl o své šéfce, Helze Gemeinové?“

„O ní? Souvisí to s Desiho prací?“

„V tuto chvíli jsou to všechno jen otázky, ne odpovědi. Mluvil Desi o Helze? Mluvil obecně o své práci?“

„Měl tu práci rád, říkal, že je to zábava a že je jednoduchá. Povídal, že Helgu potkal na nějaké konferenci a že mu nabídla práci.“

„O jakou konferenci šlo?“

„To neříkal. Proč? Ona je zapletená do… Můj bože. V době, kdy Desi přinesl ty peníze, cestoval s nějakou ženou. Neřekla jsem vám to, protože mi to úplně vypadlo z hlavy. Ne že by ji vzal s sebou. Bylo to tak, že když jsme dávali ty kufříky do skladu, nabídla jsem mu, ať zůstane na večeři. Řekl, že by rád zůstal, ale že musí zpátky do hotelu, že na něj někdo čeká. Pochopitelně mě napadlo, že to je nějaká žena, protože s Desem byly pořád nějaké ženy. Zavtipkovala jsem, něco v tom smyslu, že je ve městě jeden den a už má rande. Normálně by se tomu roztomile usmál. Ale tentokrát se zamračil a řekl: Kéž by. Ale bohužel jsi úplně vedle. To bylo pro Desiho neobvyklé, vždycky bral všechno pozitivně a s nadhledem.“

Potlačila slzy. „Vzpomínám si, že v duchu jsem se škodolibě zaradovala. Don Juan konečně jednou neuspěl. Bylo to ode mě malicherné, takové dětinské pocity.“

„Co ještě o té ženě povídal?“ zeptal jsem se.

„Jedině to, že auto, kterým přijel, je její a že jí ho musí odvézt zpátky. Skoro jako by se jí… bál.“

„Jako by byla jeho šéfka.“

„Právě to mě teď napadlo. Proč by se jinak někoho bál, navíc nějaké ženy? Jedině kdyby nad ním měla nějakou moc.“

Ani podřízená pozice vůči Marjorii Holmanové Desovi nezabránila, aby ji zády nepřitiskl k překližkové stěně.

„Jaké to bylo auto?“ zeptal se Milo.

„Americké, tmavé, nepamatuji si. Vůbec jsem mu nevěnovala pozornost.“

Milo mi přistrčil složku se spisem. Prolistoval jsem ji a našel vytištěné internetové fotografie automobilu Buick LeSabres 2002.

Ricki Flattová se zamyslela. „V autech se příliš nevyznám, ale ano, mohlo to být ono. Je to Helžino auto?“

„Je podobné tomu jejímu,“ řekl Milo. „Koukněte, máme volnou cestu, je dobře, že jsme se vyhnuli dálnici.“

Když jsme dojeli na letiště, pomohl jí s taškou do budovy terminálu a v okamžiku, kdy se vrátil, už držel v ruce telefon a mluvil s Chrisem Kammenem.

„Můžu přesněji specifikovat časový rámec Backerova výletu, kamaráde. Potřebuji jen vědět, zda se v nějakém vašem hotelu ubytoval Backer nebo Helga Gemeinová.“

„Kamaráde, jo? Pokaždé, když s tebou mluvím, mi to zkomplikuje život.“

„Děkuji, Chrisi, vážím si toho.“

Kammen se rozesmál. „Nejsme Gotham ani žádné jiné komiksové městečko, chvilku to potrvá. Kdo je ta Helga?“

Milo ho poinformoval.

Kammen reagoval: „Mezinárodní terorismus. Teď se aspoň můžu dětem s něčím pochlubit. Ne že by mi to při výchově teenageru pomohlo.“

Kammen zavolal zpátky, ještě než jsme se vrátili na stanici.

V basových polohách mu hlas triumfálně vibroval.

„Použil jsem logiku, říkal jsem si, že lidé z L. A. sice asi stáli o komfort, ale protože byli zapojeni do něčeho nelegálního, zvolili možná něco dál od centra. Máme jedno takové místo, které odpovídá. Je třicet kilometrů od města, stojí v lesnaté krajině, jeho součástí jsou i lázně. Páry tam rády jezdí na líbánky. Myrtlewood Inn. Chci tam vzít ženu na naše výročí, jestli se bude slušně chovat. Ale zpátky k věci, Helga Gemeinová opravdu právě v té době použila svou platinovou kartu Amex. Pobyt na jednu noc. Nebo přespání, jak je ti libo.“

„Výborně,“ řekl Milo. „Řekni mi číslo té karty.“

Kammen mu ho přečetl. „Jestli tam byl s ní ten váš Backer, nemuseli se nutně spolu vyspat, protože objednala dva pokoje. Zaplatila za oba a nikde není záznam o tom, kdo spal v tom druhém. Ale ať už to byl kdokoli, přidal na účet poplatek za porno filmy. Na rozdíl od Helgy, která se na nic placeného nedívala a nejspíš pila vodu z vodovodu, protože si neobjednala pokojovou službu a z minibaru nesnědla jediný oříšek.“

„Žije jako jeptiška,“ řekl Milo.

Kammen pokračoval. „Zato ten váš Backer zhlédl čtyři sprosté filmy, objednal si steak a krevetový koktejl a z baru vyjedl všechny možné dobrůtky. Nejsou si zrovna podobní.“

„Mají ale dost společného na to, aby prováděli různé špatnosti, Chrisi.“

„To mi ovšem připadá jako celkem typické.“

„Kolik máte v Port Angeles autopůjčoven?“ zeptal jsem se.

„Všechny velké a pár menších. Proč?“

„Bylo by fajn vědět, jestli si to auto půjčil Backer, nebo Gemeinová.“

„Backerova sestra tvrdila, že řídil auto nějaké ženy.“

„Nebyla s ním, když dával sestře kufříky. Možná šli každý svou cestou.“

„Aha,“ řekl Kammen. „Dobře, zkontroluji to – zůstaň na lince, možná to budu mít rychle.“

O čtyři minuty později: „Říkej mi tryskomyš. Myrtlewood Inn má v areálu autopůjčovnu Avis. Slečna Helga si na ten jeden den půjčila vůz Chevrolet Cobalt. Chvíli potrvá, než zjistím, kolik kilometrů ujela, ale jestli chceš, udělám to.“

„Cením si toho, Chrisi,“ řekl Milo. „Budu tě dál informovat.“

„Začíná to být legrace.“

„Jestli měli každý své auto, mohla Helga sledovat Backera ke skladu. Jakmile pak měla klíč, bylo vyzvednutí peněz hračkou. Nemusela ho z něj páčit násilím. Pracovali v jedné kanceláři. Věčně společensky naladěný Backer chodil na obědy v ženském doprovodu. Helga, věčně sama, zůstávala v práci ještě déle. Prohledala mu stůl nebo kapsy kabátu a udělala si kopii.“

„Ale co to znásilnění pomocí pistole?“

„Každý má svou představu o zábavě.“

„Páni, s tou děvenkou bych se rád sešel v malé, jasně osvětlené místnůstce.“

Oprávnění k prohlídce finančních transakcí Helgy Gemeinové nevedlo k žádnému převratnému zjištění. Svůj účet u Amexu zrušila několik dnů po výletu do Port Angeles a žádné jiné transakce pod jejím jménem nebyly provedeny.

„Taťka si schovává účty v trezorech,“ řekl jsem. „Možná tě šéf pošle do Curychu.“

Milo zatelefonoval Gayle Lindstromové a požádal o prošetření transakcí GGI-Alter Privatbank.

Řekla: „Zkusím to, ale budete potřebovat hodně štěstí, protože tyhle instituce jsou neproniknutelnější než bunkry s jadernými střelami.“

„Na letištích nic nového?“

„Já si na tajnůstkaření nepotrpím. Kdyby ano, řekla bych vám to.“

Milo jí zamlčel dění kolem pronajaté nemovitosti na Western Avenue. Když jsem se ho zeptal na důvod, řekl: „V tuhle chvíli by všechno jen zkomplikovala. Máš nějaký návrh, pokud jde o stopování slečny Ďábelské?“

„Uvažuji, jestli by se odvážila ujet autem. Nezdá se mi, že by byla schopná zmizet ve Střední Americe.“

„Helga v srdci Ameriky – to zní jako z filmu.“

„Výjimkou by mohlo být Las Vegas,“ řekl jsem.

„Jo, tam by se trojhlavá opice kapucínská lehce vmísila do davu, je to hlavní město lidí na útěku. Tak jo. Znám tam jednoho šerifa, možná se Helga zhmotní u hracího stolu v kasinu. Pokud ne, máš pravdu a je stále ve městě. Doufám, že se dříve či později objeví ve své pyrotechnické laboratoři.“

„Věřím, že spíš dříve.“

„Protože jsi můj kamarád?“

„Protože je to její svatyně.“

Zavolala mu Gayle Lindstromová s informací, že mluvila se svými nadřízenými o prošetření v bance. Vzhledem k tomu, jak v minulosti probíhala jednání se švýcarskou vládou týkající se nacistického zlata a vypleněných válečných účtů, tahanice by prý trvaly celé roky.

„Není nad neutralitu,“ komentoval to Milo.

„Jednu věc udělat můžeme,“ navrhla. „Můžeme si nechat naskenovat celou Gemeinovu rodinu pro pasové účely, abychom mohli postavit případ na spiknutí, pokud někdy Helgu najdete. FBI začíná být z celé té záležitosti trochu nervózní.“

„Kvůli tomu, že Doreen byla vaše placená figurka a využila vás?“

„Využila mé předchůdce,“ řekla Lindstromová důrazně. „Moc ráda bych, abyste mě z toho vynechali.“

Ve tři čtvrtě na šest seděl Milo u svého pracovního stolu, cpal se nezdravým rychlým občerstvením a připravoval se na svou hlídací směnu v uličce.

Měl zrovna pusu plnou kukuřičné placky s masem, když zavolal Sean Binchy.

„Mám ji, poručíku! Sedí s náramky na rukou vzadu v mém autě, šlo to úplně snadno!“

32

Helga Gemeinová, celá v černém a na hlavě paruku ve stylu Bettie Pageové, zaparkovala svůj buick tak, že zabrala velkou část parkovacího místa Hirama Kwoka. V okamžiku, kdy strčila klíč do zámku dveří své pyrotechnické dílny, zaskočil ji zezadu Sean Binchy.

Křikl „policie“ a stáhl jí ruce za záda. Dlouhými prsty hráče na basovou kytaru jí znehybnil zápěstí a bleskurychle jí nasadil náramky.

„To všechno kvůli pár kouskům dřeva?“ řekla Helga.

Binchy ji zlehka poklepal na rameno a otočil ji. „Pár kouskům dřeva?“

Dala mu pohledem najevo, že je pro ni beznadějný případ.

Než z opačného konce uličky dorazil Moe Reed, Sean ji usadil na zadní sedadlo neoznačeného služebního auta a připoutal ji pásem. Helga hleděla z okna.

„Výborně, člověče,“ řekl Reed. Otevřel dveře a lépe se na Helgu podíval.

„Vypadáte jako z úderné jednotky,“ řekla mu Helga.

„A vy se v nich zjevně vyznáte,“ odtušil Reed. „Neuvažovala jste o změně vzhledu?“

„Proč bych měla?“

„Vypadáte přesně jako ve zprávách.“

„V jakých zprávách?“

„V těch, které vysílají v televizi.“

„Televize je k ničemu,“ odfrkla Helga. „Něčím takovým neztrácím čas.“

O dvě hodiny později seděla ve výslechové místnosti na stanici v Západním L. A. Tvářila se stejně znuděně, jako když jí Milo odrecitovával její práva. Z vedlejší místnosti ji pozorovala skupinka lidí: Binchy, Reed a Don Boxmeister.

A čestný host – kapitánka Maria Thomasová, vybraně hovořící šéfova asistentka oblečená v tvídovém kostýmku, s blond účesem.

Posledních deset minut se mluvilo o pronájmu prostoru na Western Avenue, který Helga nevzrušeně nazvala „svým studiem“.

„Studio? Co v něm děláte?“

„Konceptuální umění.“

„A co ty zápalné šňůry?“

„Na koláž“

„Jakou koláž?“

„Nečekám, že byste to pochopil“

Milo se neobtěžoval položit jí otázku, kde bydlí. Klíč z realitky se podařilo vystopovat až k domu v Marina del Rey. Del Hardy tam ihned zamířil se skupinou policistů. V domě bylo pět moderních televizorů s plochou obrazovkou, ale žádné kabelové nebo satelitní připojení. Neměla tam ani počítač, ale šuplíky stolu byly plné papírů, včetně hromady vytištěných e-mailů. Všechny texty byly v němčině a Hardy je poslal na překlad detektivu Manfredu Obermanovi z divize v Hollenbecku.

„Hádej, od koho má ten dům pronajatý?“ nadhodil Hardy. „Od Alonza Jacquarda.“

„Od toho basketbalového šampióna? Má vůbec ponětí, co je jeho podnájemnice zač?“

„Koučuje nějaké italské mužstvo, všechno vyřizovala agentura. Madam Přátelská zaplatila dopředu v hotovosti, stejně jako u té své dílny. Na ženskou docela legrační volba, protože ten dům je zařízen příšerně vulgárně, přesně podle Alonzova vkusu – pokoj s trofejemi, šest barů nacpaných alkoholem, disko pokoj, striptérská tyč, domácí kino, poličky plné dévédéček, která se snad ani nesluší nechávat na očích. Ale je tam pěkný výhled na moře. Jenomže žaluzie jsou zatažené a Helga přespává v malém hostinském pokoji kousek od zadní verandy. To mohla jít rovnou do kláštera. Ale tam by jí nedovolili ty hračky.“

„Jaké hračky?“

„Milo, já chodím do kostela, nechtěj po mně, abych zacházel do detailů.“ Zasmál se. „Řekněme, že propagátoři latexu ji musí mít rádi.“

„Víš jistě, že to nejsou Alonzovy hračky?“ zeptal se Milo.

„Tak tyhle rozhodně patří jí, jsou to holčičí hračky.“ Hardy si vzdychl. „Alonzo… Člověče, ten chlap měl talent. Škoda, že tu není, poprosil bych o autogram pro kluka.“

Milo Helze položil několik dalších otázek o umění.

Pokaždé odpověděla: „Neobírejte mě o čas, stejně se v tom nevyznáte.“

„Je neuvěřitelně arogantní,“ zhodnotila Maria Thomasová.

„To nám může hrát do karet, ne? Myslí si, že má navrch, a nebude se shánět po právníkovi.“

Thomasová se podívala na elektronický diář. „Zatím to jde dobře, ale ještě se nedostal k závažnějším věcem.“

Milo pokračoval menším hereckým výstupem. Nasadil si čtecí brýle, upustil na zem papíry, posbíral je. „Hm…, dobře…, takže… co si popovídat o domu na Borodi…“

Helga ho přerušila: „Blá blá blá.“

„Domu na Borodi Lane, kde…“

„Blá blá blá blá blá.“

Milo se zazubil.

„Zdá se vám něco legrační, pane policisto?“ zeptala se ho.

„Blá blá blá je jedna z mých oblíbených vět.“

Helga mu pohrozila ukazováčkem. „Chcete snad naznačit, že máme něco společného?“

„Nedovedu si představit, že bychom měli my dva něco společného.“

„Jak to?“

„Nenávidíte lidi,“ řekl Milo. „A já se většinou považuji za příslušníka lidské rasy.“

„Já že nenávidím lidi?“ podivila se Helga.

„To jste prohlásila, když jsme se setkali poprvé.“

„Pane policisto, musíte přestat brát všechno doslova.“

Milo luskl prsty. „Já tušil, že mám na hodinách metafor dávat pozor.“

Helga si přejela pečlivě upraveným nehtem podél černé ofiny. „Policista, který studoval slovník.“

„Začal jsem u A a propracoval jsem se až k B. Naneštěstí jsem zůstal viset u bomby.“

Helga neodpověděla.

Milo pokračoval: „Ten dům na Borodi…“

„Spálila jsem pár klacíků, no a co?“

„Klacíků.“

„Hromadu hnijícího dřeva, monstróznost. Prokázala jsem světu laskavost.“

„Tím, že jste podpálila dům.“

„Nebyl to dům,“ opravila ho Helga. „Ruina. Shnilé klacky. Odpad. Monstróznost. Hnus. Odklidila jsem to ve jménu estetické spravedlnosti, konstrukční integrity, gnozeologické důslednosti a metaekologie.“

„Metaekologie. K tomuhle slovu jsem se ve slovníku ani nepřiblížil.“

„Není tam. Vymyslela jsem ho já.“

„Aha.“

Helga Gemeinová opět zakroužila prstem. „Znamená to odstoupení od triviálních prvků celku, které systému neposkytují žádnou funkční autonomii.“

„Je třeba se koukat na celé kosmické soustrojí, ne na jednotlivá kolečka.“

Helga si jej prohlížela. „Nedoufám, že byste to pochopil, protože jste Američan a Američané jsou věřící.“

„Najde se tu i pár ateistů.“

„Jen podle jména, pane policisto. U vás jsou i ateisté věřící, protože americká víra je nekonečná. Selátko, které nikdy nepřestane nabízet své maso.“

„Nejsem si jistý, že…“

„Vy jste se přesvědčili, že máte nekonečné možnosti, že všechno dobře dopadne, že se všechny hádanky vyřeší, že budoucnost je reklamní znělka, že váš způsob života je svátý a že mít moc znamená být v právu. Kdyby se Američané dokázali odtrhnout od svých hodnot, vyhrabat se ze svých sraček a použít vlastní oči, uši a nosy k tomu, aby oddělili realitu od iluzí, změnili by svou strukturu poznání.“

„A propadli by stejné klinické depresi jako Evropa.“ zamumlala Maria Thomasová.

Helga pokračovala: „Američané jsou domestikovaná zvířata. Jsou submisivní a nechají se sebou zametat. Dokud nepropadnou zuřivosti. Pak vždycky vypukne válka.“

„Papouškuje pitomosti,“ řekl Boxmeister.

„Jezdím na konference Interpolu. Je to prostě typický zkažený eurospratek,“ řekla Thomasová.

„Ale možná je trochu cáklá, ne?“ zeptal se Boxmeister. „Co myslíte, doktore?“

„Pozor na jazyk, detektive,“ napomenula ho Thomasová. „A vy, doktore Delaware, neodpovídejte. Dost na tom, že je cizí státní příslušnice; to poslední, co potřebujeme, je dokazovat, že má sníženou mentální schopnost.“

Milo zrovna položil Helze další otázku. „Takže spálení těch klacků byla vlastně očista?“

„Odstranění zmetku.“

„Vynesení odpadků.“

Helga přimhouřila modré oči.

„Nehodilo by se spíš slovo altruismus?“ nadhodil Milo.

Štíhlé ruce s černě namalovanými nehty se sevřely v pěst. „To by bylo dost hloupé.“

„Pročpak?“

„Altruismus není nic víc než mutace sobectví.“

Milo si dal nohu přes nohu. „Omlouvám se, ale nerozumím vám.“

„Dělám to, co je podle tvrzení společnosti hezké, a proto se mohu cítit hezky. Existuje snad něco, co je víc narcistické?“

Milo předstíral, že o tom přemýšlí. „Dobrá, takže když to nebyl altruismus, bylo to…“

„To, co jsem vám řekla.“

„Provedení metaekologické očisty. Hmm.“

„Nehrajte si na hlupáka, pane policisto. Máte už tak dost vrozených nedostatků, není třeba přidávat další.“

„Au. Heil, Helgo,“ řekl Boxmeister.

Milo se narovnal, znovu si pročetl poznámky a o kousek poodsunul židli. Vytáhl z kapsy kalhot kapesník a otřel si čelo. „Začíná tu být horko, že?“

Helga Gemeinová se potáhla za paruku. „Cítím se dobře.“

„Pro mě je tady horko. Řekl bych, že vám v téhle věci bude ještě hůř.“

„V jaké věci?“

„V té paruce. Dynel není dvakrát prodyšný materiál.“

„Tohle,“ řekla pyšně, „jsou přirozené vlasy. Z Indie.“

Usmál se. „Takže nejste horká hlava.“

Helga odfrkla a odvrátila se.

Milo pokračoval: „Ne, myslím to vážně. Je mi jasné, že se řídíte rozumem, ne náhlým impulzem.“

Maria Thomasová zpozorněla a bezděky se předklonila. „Ano, ano, jen do toho.“

„Je snad chyba spoléhat se na rozum?“ zeptala se Helga.

„To určitě ne,“ ujistil ji Milo. „To děláme všichni. Ale trochu spontánnosti tu a tam…“

„Spontánnost je jen výmluva pro špatné plánování.“

„Ráda plánujete.“

Neodpověděla.

„Pomaloučku, jen tak dál.“ Maria Thomasová už seděla na samém kraji židle.

„Jste architektka, takže plánujete, projektujete, rýsujete přesné výkresy,“ pokračoval Milo.

Helga se k němu opět otočila. „Bez plánů a projektů by nefungoval dokonce ani chaos, poručíku.“

„Ani chaos?“

Puntičkářský prst se opět mravokárně zdvihl. „Je chaos, který vychází z hlouposti. Třeba ploskonozí policisté v kabátech s mosaznými knoflíčky a vysokých čepicích, kteří se hlava nehlava ženou za zlodějem a zakopávají o sebe. Existuje ale i jiný chaos, nápravný. A ten je třeba plánovat.“

„Spálení té hromady dřeva nebyl akt hlouposti,“ řekl Milo. „Promyslela jste každý detail.“

„To dělám vždycky,“ řekla Helga.

„Vždycky?“

„Vždycky.“

Maria Thomasová udeřila pěstí do vzduchu. „Ano!“

Helga Gemeinová nakrčila nos a začichala. „V téhle místnosti to smrdí jako na záchodě.“

„Máte pravdu, je to tu cítit trochu zatuchle,“ řekl Milo.

„Jak často si sem vodíte prostitutky?“

„Prosím?“

„Na večírky po pracovní době.“

„Ty mi musely nějak uniknout.“

„Ale jděte,“ řekla Helga. „Je přece obecně známo, co děláte vy policajti s ženami, nad kterými máte převahu. Dolů na kolena, muž si připadá tak velký.“

„Mám dojem, že pracuji na špatné divizi,“ řekl Boxmeister.

Maria Thomasová se na něj ostře podívala. Pokrčil rameny.

„Tak se chovají policisté ve Švýcarsku?“ zeptal se Milo.

„Jestli vás zajímá Švýcarsko, kupte si letenku,“ odsekla Helga. „Sbohem, pane policisto. Už jste mě nudil dost dlouho. Odcházím.“

Ale nijak se nesnažila vstát.

„Odcházíte?“ řekl Milo.

„Klacky. Hromada dřeva. Odklizení odpadu. Co za to, pokuta? Zaplatím vám.“

„Hned tady v hotovosti, penězi, co máte v peněžence?“

„Odkdy je zločin mít peníze? Amerika přece peníze uctívá.“

„Vůbec to není zločin. Ale mít u sebe šest tisíc v hotovosti je docela dost.“

Helga se afektovaně usmála.

Thomasová řekla: „Tohle je typické bohaté dítě. Jí nikdo nikdy neřekl ne.“

„Jak vysokou pokutu mám zaplatit?“ zeptala se Helga.

„Zatím nevím jistě, kolik vás spálení té hromady dřeva bude stát. Zatím to prověřujeme.“

„Tak prověřujte rychle.“

„Jakmile mi dá vědět okresní návladní, pustím se do papírování. Mezitím si pojďme projít ten váš čin, který nazýváte čištěním.“

„Ne, už ne, nebudu o tom znovu mluvit.“

„Jen se chci ujistit, že to chápu správně.“

„Jestli jste to doteď nepochopil, jste beznadějně tupý.“

„Všechno je možné,“ řekl Milo. Zašustil papíry, svraštil obočí, povyplázl jazyk a něco si pro sebe zabručel. „Opravdu nechcete další vodu?“

„Ještě mám.“ Podívala se na kelímek, který jí předtím přinesl.

„Klidně se napijte,“ vybídl ji Milo.

Helga Gemeinová zvedla kelímek k ústům a malými doušky ho vyprázdnila. Síla sugesce.

Obrat v rozhovoru.

Odložila kelímek. Milo, s očima stále upřenýma na své poznámky, řekl: „Takže… Sama jste naplánovala podpálení té kupy dřeva a sama jste to provedla. Povězte mi jak.“

„Pokuta není dostatečný trest?“ řekla Helga a opět se afektovaně uculila. „V Americe přece peníze vyřeší všechno.“

„I přesto, madam. Musíme znát všechna fakta.“

„Fakta jsou: Jakožto architektka s dobrými znalostmi stavebního inženýrství moc dobře vím, kde má konstrukce slabá místa. Určila jsem skryté konstrukční vady té hromady odpadu, přesně jsem rozmístila zařízení, nastavila dálkový spínač a pak už jen pozorovala, jak se všechno mění v popel.“

„Byla jste tedy přímo tam.“

„Dost blízko na to, abych si užila teplo a světlo.“

„O několik domů dál?“

„Nepočítala jsem je.“

„Motorku jste si ale zaparkovala o tři bloky dál.“

V modrých očích se zajiskřilo. „Jak víte, že jezdím na motorce?“

„Někdo si jí všiml a oznámil to.“

„Takže odpověď znáte. Co kdybyste přestal plýtvat mým časem?“

„Už jsem řekl, že si musíme všechno ověřit,“ řekl Milo. „Musíme všechno uvést do zprávy, abychom vás mohli nechat jít si po svém a všechno uzavřít.“

„Řádný postup,“ odfrkla Helga. „Umožňuje vám to předstírat, že jste schopní.“

„Znáte ten o řádných postupech?“ zeptal se Milo.

Helga zvedla obočí.

„Ten starý vtip?“ pokračoval. „Peklo je místo, kde Italové určují postupy a Švýcaři mají na starost design.“

„Pane policisto, peklo je místo, kde se Američane cpou do bezvědomí a klamou sami sebe hloupým optimismem.“

„Tuhle verzi jsem nikdy neslyšel,“ řekl Milo. „Ale musíte připustit, že Švýcaři jsou v designu proklatě dobří – kdo dělá nejlepší hodinky? Když už jsme u toho, co ty časové spínače? Kde jste je sehnala?“

„Od Dese.“

Na tak rychlou odpověď nebyl připraven. Zamaskoval to dlouhým přikývnutím. „Od Dese Backera.“

„Ne, od Dese Hitlera… Samozřejmě, že od Backera. Chci zaplatit pokutu a jít.“

„Už brzy,“ řekl Milo. „Co dalšího vám Des dal?“

„Všechno.“

„To znamená…“

„Prošmejdili jste mé studio, takže víte, co tam je.“

„Roznětky, dráty, veganské želé. Des to všechno znal, protože…“

„Tvrdil, že je anarchista.“

„Tvrdil? Myslíte, že to předstíral?“

„Des žil na plný plyn.“

„Des a ženy…“

„Nebyl to seriózní člověk.“

„Kde jste se vy dva potkali? Na mítinku anarchistů?“

„Na internetovém chatu,“ řekla Helga.

„Na kterém?“

„Střepy.net.“

„Střepy z rozbitého skla?“

„Z rozbitého vesmíru,“ řekla. „Ten chat už skončil. Anarchisté nemají smysl pro sebezáchovu.“

„Jsou špatní organizátoři,“ nadhodil Milo.

Neodpověděla.

„Takže jste se potkali na síti… Des byl architekt, to vám určitě připadalo perfektní. I když ta kombinace je trochu podivná. Stavět a ničit.“

„To si neodporuje.“

„Jak to?“

„Už jsem vám řekla, že záleží na širších souvislostech. Ale já nejsem anarchistka. Nehlásím se k žádnému hnutí.“

„Takže jste…“

„Já jsem,“ řekla Helga Gemeinová s prvním opravdovým úsměvem, který jsem u ní viděl. „Já jsem já.“

Milo se opět prohrabal v papírech. Předstíral udivený výraz. „Něco jako jednočlenná zvláštní jednotka… Dese jste tedy poznala na chatu a společně jste se rozhodli spálit trochu dřeva.“

„Já jsem se rozhodla.“

„On byl jen váš dodavatel,“ doplnil Milo. „Věděl, kde sehnat potřebné vybavení. To byl hlavní důvod, proč jste ho najala. Proč jste založila firmu.“

Ticho.

„Pěkná zástěrka,“ pokračoval. „Zdůvodnění vaší přítomnosti v L. A., šikovná záminka, proč se stýkat s Desem. Hradila jste náklady – padesát tisíc v hotovosti? Kdo je skutečný zdroj těch peněz – váš otec?“

Neodpověděla.

„Výlet autem do Port Angeles, Helgo. Pěkné nové bankovky ve dvou kufřících. Takové, jaké dostanete v bance. Takové, jaké jsou vyplaceny, když se banky domluví mezi sebou.“

Helga zastrčila prst pod paruku. „Dala bych si vodu.“

Milo posbíral papíry a odešel. Helga osaměla. Chvíli si pohrála s parukou, promasírovala si temeno pod lesklými černými prameny, pak znovu zastrčila špičku ukazováčku pod lem paruky a projela jí podél čela.

„Cože, ona má paruku?“ podivil se Boxmeister. „Možná bychom ji měli svléknout a prohledat.“

Maria Thomasová se k němu otočila: „Stále platí, co jsem řekla, Done. Nemá smysl si ji hned znepřátelit, poručík potřebuje nějaké podklady pro další postup. A vyplácí se to – připustila předem promyšlený úmysl.“ Stiskla několik tlačítek na elektronickém diáři. „Nejpozději za hodinu musím být zpátky. Doufám, že na ni už brzy uhodí.“

Helga si narovnala paruku, otočila se a opřela se o stůl. Spustila obě nohy na podlahu a rukama se opřela o stůl. Zavřela oči. Hlava jí klesla k hrudi.

„Co to k čertu dělá?“ rozčílil se Boxmeister. „Medituje?“

„Možným vysvětlením je disociace osobnosti,“ řekl jsem. „Standardní strategie je přenést se v duchu někam jinam.“

Vrátil se Milo. Nesl kelímek s vodou. Helga ho nejprve nevzala na vědomí, ale když před ni postavil kelímek se slovy „tady ji máte“, otevřela oči.

Milo si nasadil čtecí brýle a prošel si své poznámky. Helga ho pozorovala, pak vzala kelímek a trochu upila.

„Tak teď mi povězte o tom výletu do Port Angeles.“

Dotkla se okraje paruky. „Holdovala jsem turismu. Té životní míze americké pseudokultury.“

„Výlet za zábavou?“

„Byla jsem i v Disneylandu.“

„Myslím, že se vás nemusím ptát, jestli se vám tam líbilo.“

„Abych pravdu řekla, svou odpudivostí mě to potěšilo. Dokonale to odpovídá.“

„Vulgární americké kultuře?“

„Světu, který postrádá rozumnost.“

Milo si odkašlal. Přisunul k ní pár papírů. „Tohle je váš přihlašovací formulář do hotelu Myrtlewood v Port Angeles. A tohle účtenka z autopůjčovny.“

„Bydlela jsem v pěkném hotelu. No a co?“

„Bydleli jste tam oba, vy i Des Backer. Měli jste oddělené pokoje, personál si vás oba pamatuje. Vzpomínají si taky, že jste společně snídali.“

Dohadoval se, ale dohady mu vyšly. Helga Gemeinová se zamračila. „No a co? Už jsem vám říkala, že jsem od něj měla vybavení.“

„Byl to tedy výlet za nákupy?“

„Turistické zajímavosti, potom nakupování.“

„Proč jste dala Desovi své auto a sama jste si půjčila jiné?“

„Protože jsme nebyli spolu.“

„A…“

„Nejezdili jsme spolu.“

„Přijeli jste tam společně“

„Jela jsem autem, on letěl.“

„Takže ve firmě nikdo nic netušil.“

„Chtěla jsem jet autem.“ řekla Helga. „A on chtěl letět letadlem. Chtěl navštívit svou rodinu.“

„Co jste dělala, když byl u své rodiny?“

„Nakupovala jsem.“

„Časové spínače a roznětky?“

„Mimo jiné,“ řekla Helga.

„Jaké další věci?“

„Oblečení.“

„Nakoupila jste výhodně?“

„Džínsy,“ řekla a pohladila se po perfektně tvarovaném stehně. „Černé džínsy ve výprodeji.“

„Jela jste autem, protože jste nechtěla riskovat, že bezpečnostní kontrola na letišti odhalí padesát tisíc dolarů ve dvou kufřících.“

Helga odpověděla až za několik vteřin. „Když toho tolik víte, proč mě obíráte o čas?“

„To ty zatracené předpisy. Musím to slyšet od vás.“

„To všechno kvůli té hromadě dřeva?“

„Bohužel ano. Byla hodně veliká. A patřila hodně důležité osobě.“

„Nikdo není důležitý.“

„Pro vás někdo zjevně byl, Helgo.“ Přisunul se k ní blíž. Viděl jsem to u něj už mnohokrát. Vypjal ramena a hlas mu ztvrdl.

Reflexivně sebou škubla. Přinutila se k úsměvu.

Přiblížil svůj velký obličej těsně k jejímu. „Někdo byl pro vás natolik důležitý, že jste kvůli němu zaplatila padesát tisíc dolarů a podpálila tu hromadu dřeva. Natolik důležitý, že jste kvůli němu založila fingovanou firmu. Natolik důležitý, abyste pečlivě plánovala.“

Intenzivnější pohyby hrudního koše Helgu prozradily. Odvrátila zrak. Začátek konce.

„Helgo, byla byste ráda, kdybych uvěřil, že ničemu a v nic nevěříte, ale já to vidím tak, že všechno, co jste udělala, byl akt čiré víry. Protože pomsta je přece víra svého druhu, nemám pravdu? Víra v sílu nápravy. Víra, že zlo může být napraveno.“

Její hezké rty se zachvěly. Uklidnila je dalším povýšeným úsměvem. „To je směšné.“

„Víra motivovaná láskou, Helgo.“

Ticho.

Milo pokračoval. „Milovala jste Dahlii a nemáte se za co stydět, právě naopak. Ale víra dotažená tak daleko je čistý fundamentalismus. Možná nejste věřící, Helgo, ale nedělá vám potíže řídit se náboženstvím, když se vám to hodí.“

Helga obrátila oči v sloup. Pokusila se zbavit napětí trhaným, příliš hlasitým smíchem.

Prozradila ji prudce zvednutá ramena a záškuby dolní čelisti.

„Sutma,“ řekl Milo.

Neodpověděla.

„Slyšela jste už o sutmě, Helgo?“

„Primitivní nesmysl.“

„Možná, ale pravda je, že tomuhle princ Teddy a jeho rodina věří.“

Čekal na reakci, kterou to vyřčené jméno vyvolá.

Jen zamrkala. Nic víc.

Milo řekl. „A možná nejen oni. Možná i vy doopravdy věříte v nebe a peklo a všechny ty staré známé věci. Ale na tom vůbec nezáleží, Helgo. Záleží na tom, čemu věří sultán a ostatní členové jeho rodiny, a po tom, co se stalo s Dahlii, jste se potřebovala chytit jakékoli možnosti pomsty, kterou jste dokázala najít. Protože Teddy je mimo váš dosah – geograficky, finančně i fyzicky. Ale z hlediska všehomíra? Podpálila jste tu jeho hromadu dřeva, abyste ho nechala navždy uvíznout v předpeklí. Pro někoho, kdo věří v sutmu, je to přímo strašlivé.“

Ticho.

„Je to ale docela legrační způsob. Kdybych já byl věřící, chtěl bych věřit v pravý opak – že zničení materiálních pozůstatků uspíší vstup na onen svět.“

Rozesmál se, tleskl rukama, vyskočil a začal přecházet po místnosti.

Helga ho znepokojeně sledovala. Pak se přiměla odtrhnout od něj pohled. Seděla klidně, i když se zastavil přímo za ní.

Zírala dál před sebe a předstírala, že si nic nedělá z mohutné postavy, která se nad ní tyčí.

Linie její dolní čelisti byla jako rovná informační dálnice.

„Důvod, proč jsem se smál, je ten, že jsem měl náhlé vnuknutí, zjevení, jak byste to myslím nazvala. Jste posedlá rituály. Například si holíte hlavu. Od chvíle, kdy jsem vás potkal, jsem se snažil přijít na to, proč takovou věc děláte. Ale teď jsem na to přišel. Je to rituál sebepokoření, který provádíte a budete provádět, dokud nedosáhnete svého cíle. Jako půst o Velikonocích – nepřekvapilo by mě, kdybyste ho taky dodržovala. A také jiné druhy půstu. Možná dokonce slib celibátu.“

Stiskla zuby.

„Kdy jste začala jíst o, půstu maso? Tedy pokud jste vůbec někdy začala. Jíte vegetariánské jídlo a zdůvodňujete si to metaekologií?“

Helga Gemeinová zavřela oči.

„I tak je to náboženství, Helgo. Jste přísná vegetariánka? Nebo si tajně dáte maso, když se nikdo nedívá?“

Ticho.

„Jednou katolík, navždy katolík, Helgo. Věřte mi, znám to.“

Zkřížila ruce na prsou. Pak je nechala sklouznout dolů. Začala zhluboka dýchat.

„Ale jděte,“ řekl Milo. „Zkuste být aspoň trochu upřímná a vyzpovídejte se, jak vás to učili v církevní škole: V jádru jste zbožná a věříte, že hřích musí být potrestán. A není větší hřích než vražda. Tím spíš vražda nevinného člověka, jako byla Dahlia.“

Helga Gemeinová sevřela víčka ještě silněji. Začaly zpod nich vytékat slzy.

„Milovala jste Dahlii, na tom není nic špatného. Je to správné a ona vás milovala taky. Je správné v něco věřit, Helgo. Pomáhá mi to pochopit vaše jednání. Vše, co jste od svého příjezdu do téhle země dělala, mělo jeden cíl: najít spravedlnost pro Dahlii. Není ve vašich silách odjet na Sranil a udělat to, o čem sníte – i když jsem si jistý, že jste to nevzdala. Možná to nevzdal ani váš otec. Ale mezitím…“

Dala se do pláče. Přitiskla si ruku na ústa.

Milo se k ní naklonil a promluvil jí potichu do ucha. „Jste ta, co přežila, a chcete spravedlnost. To je lidské, Helgo, a bez ohledu na to, co tvrdíte, jste příslušnice tohoto živočišného druhu.“

Začala se jí třást celá dolní polovina obličeje. Přitiskla si dlaň na tvář, ale ani tak se jí nepodařilo záškuby uklidnit.

Milo si přitáhl židli tak blízko, že se koleny takřka dotýkal jejích.

„Nechte ho v limbu, bastarda jednoho,“ řekl takřka něžně. „Zaslouží si to.“

Přisunul se ještě blíž. „Jedné věci ale nerozumím. Proč jste zabila Dese a Doreen?“

Helga otevřela oči. „O čem to mluvíte?“

„Myslím, že sebeklam už máme za sebou, Helgo.“

„Jste směšný.“

Podal jí kapesník. Odstrčila ho.

Milo pozoroval, jak se papírový kousek snáší na podlahu. „Proč jste je musela zabít? Začali být chamtiví a řekli si o další peníze?“

Helga Gemeinová zavrtěla hlavou. „Hlupáku.“

„Nebo byli jen otravní a postradatelní?“ pokračoval Milo. „Přišel čas zahladit stopy?“

Pokusila se odstrčit i s židlí dozadu. Nohy se zadrhly o podlahu. Milo se naklonil ještě blíž. Helga si odkašlala a odtáhla hlavu.

„To snad…,“ stačil říct Boxmeister.

Milo včas trhl hlavou na stranu a vyhnul se letící slině.

Vlhká hmota se rozplácla na podlaze.

Helga zaťala pěsti. Zrudla a prudce oddechovala.

Milo zavrtěl hlavou jako nekonečně trpělivý pedagog. „Zdá se, že jsem se dotkl citlivé struny, Helgo.“

„Dotkl jste se vlastní stupidity,“ vyprskla. „Nikoho jsem nezabila. Nikdy.“

„Proč vás to tak dráždí? Tvrdíte, že nenávidíte lidstvo…“

„Lidstvo je hromada sraček. Nešpiním si jím ruce.“

„Pokud to ovšem nevyhovuje vašim záměrům.“

Zavrtěla hlavou. „Idiote.“

Milo se natáhl k hromádce papírů a vytáhl další list. Fotografii muže v kapuci. Přímo a šikovně, už žádné přehrabování. „Zabila jste Dese a Doreen a tenhle člověk vám pomáhal.“

Helze Gemeinové překvapením poklesla čelist. Pak se pomalu usmála. Při pohledu na ten klidný úsměv se ve mně něco sevřelo.

„Toho člověka jsem nikdy neviděla.“

„Achich ouvej,“ řekla Maria Thomasová.

„Co je?“ nechápal Boxmeister.

Thomasová řekla: „Připadá vám to jako přiznání? Ta fotografie ji uklidnila. Sakra.“ Obrátila se ke mně. „Buďto je blázen, nebo opravdu neví, o čem je řeč. Mám pravdu, doktore? Tak nebo tak to znamená velký problém.“

Milo dál držel snímek Helze před očima.

Helga se na něj obořila: „Můžete s tím tady mávat donekonečna, vy jeden ubohý policejní praporečníku.“

„Tenhle člověk je váš společník, Helgo. Osoba, která vám pomohla zabít Dese a Doreen. Jela jste do Port Angeles s ním?“

Helga zavrtěla hlavou. „Jste úplný hlupák.“

„Tenhle snímek byl pořízen v Port Angeles před pár dny. Ten člověk tam přijel pro ty peníze. Bavili jsme se o dobrém plánování. Nikdy jste neměla v úmyslu nechat Desovi byť jen jednu jedinou penci. Protože jste neměla v plánu nechat ho žít. Auto jste mu půjčila jen proto, abyste ho mohla sledovat a zjistila, kam schoval peníze. Když jste se vrátili do L. A., zmocnila jste se jeho klíče – vytáhla jste mu ho z kapsy nebo jste ho našla v psacím stole a udělala jste si kopii. Možná jste využila chvíle, kdy se bavil s děvčaty a vy jste zůstala v kanceláři sama se svou holou hlavou, svým sebepokořováním, se svým přežívajícím fundamentalistickým katolickým já.“

„Vy těm sračkám, které tu vykládáte, opravdu věříte?“

„Věřím jim díky důkazům, Helgo.“

„Pak jsou ty důkazy samé sračky.“ Mlaskla. „Spálila jsem tu dřevěnou boudu, to je všechno. Teď chci jít, zaplatit pokutu a už nikdy neslyšet tenhle šílený nesmysl.“

„Dřevěná bouda,“ opakoval Milo. „My to nazýváme žhářství a je to závažný trestný čin.“

Helga pokrčila rameny. „Najmu si právníka. Udělá z toho nevinný žert, který se trochu vymkl kontrole, já budu volná a vy budete vypadat jako tupec.“

„Zatraceně,“ řekl Boxmeister.

Thomasová ho uklidnila. „Ještě o právníka nepožádala, jen vyhrožuje.“ Přiblížila se k zrcadlu. „Je čas změnit téma, hochu.“

„Chcete ještě vodu?“ zeptal se Milo.

„Ano!“ řekla Thomasová.

„Ne, děkuji,“ odmítla Helga. Sladce se usmála. Ten úsměv zneklidňoval. Byl to špatný úsměv.

„Desi a Doreen byli zavražděni ve věžičce toho domu. Přesto jste se tam vrátila.“

„Měla jsem tam něco na práci.“

„Ta vražda vám vůbec nevadila?“

„To není má starost, pane policisto.“

Milo k ní přisunul další papír.

„Co to je?“

„Tohle zbylo z pána, který se jmenoval Charles Ellston Rutger. Vyrůstal v domě, který stával na tom pozemku v Borodi Lane. Měl takovou hloupou vazbu k rodnému hnízdu, proto se rád na ten pozemek tajně vkrádal, sedával ve věžičce a vzpomínal na staré zlaté časy. Vidíte tuhle lesklou věc?“ Ukázal prstem. „Tohle zbylo z jeho sklenice na víno. A tohle? To bývala konzerva s husími játry. Pan Rutger si užíval svačinku a zapíjel ji dobrým bordeaux – tu noc, kdy jste ho změnila v popel.“

Helga Gemeinová popadla papír.

„Tohle je fotografie z místa činu, Helgo. Ověřte si datum. Mnoho toho z něj nezbylo, že?“

Helga zalapala po dechu. „To ne,“ zašeptala.

„Právě naopak, Helgo. To ano. Velké významné ano. Pan Rutger měl tu smůlu, že si užíval klidnou chvilku ve věžičce té monstrózní stavby, zrovna když jste přišla vy, rozmístila roznětky a časové spínače a to vaše želé. Neslyšel vás, protože jste byla opatrná a jednala potichu a on byl už starý a do nejhořejšího patra zvuky zdola skoro nedoléhaly. Popíjel víno, zatímco vy jste stála na chodníku a sledovala své dílo očisty. Ale možná jste to už věděla.“

„Ne!“

„On vás neslyšel, Helgo, ale vy jste mladá, sluch vám slouží dobře, takže bych se vsadil, že vy jste ho slyšela. Ale bylo vám to jedno. Proč byste se měla starat o další lidskou sračku?“

Helga upustila fotografii, jako by byla jedovatá. Hleděla na ni, oči rozšířené hrůzou.

Poprvé projevila alespoň náznak emoce. Hned se mi o něco víc líbila. Ale ne o moc.

„Bože můj,“ řekla.

S horkou půdou pod nohama přestala být ateistkou.

„Vaše hromádka dřeva se stala pro jednu lidskou bytost pohřební hranicí. Tomu se říká těžký zločin, vražda. Zabití během páchání jiného závažného trestného činu, i když bez předchozího úmyslu. Za to se nedává jenom pokuta, Helgo.“

„Vůbec jsem o něm nevěděla,“ řekla slabým hlasem. „Musíte mi věřit.“

„Musím?“

„Je to pravda! Nevěděla jsem o něm!“

„Vy jste mě neposlouchala, Helgo? Ať už jste o něm věděla nebo ne, pořád jde o vraždu.“

„Ale to… nedává smysl.“

„Já ta pravidla nepíšu.“

Chvíli si ho pátravě prohlížela. „Lžete. Zfixlovali jste to. Datum se dá počítačově změnit. Snažíte se mě zmást, abych se přiznala k Desovi a Doreen, ale s tím nepočítejte, protože já jsem to neudělala.“

„Udělala jste toho víc než dost, Helgo. Věřte mi, pan Rutger je skutečný. Tedy byl. Chcete vidět pitevní zprávu? Upekla jste ho na škvarek.“

„Nezabíjím.“

Milo zavrtěl hlavou. „Bohužel ano. Už jste se přiznala ke žhářství, připustila jste, že jste ho naplánovala. Přitom zemřel vaší vinou člověk, takže vás čeká dlouhý trest odnětí svobody. Jediná možnost, jak se z té kaše vyhrabat, je zdůvodnit své chování. Povězte mi, proč jste se rozhodla odstranit Dese a Doreen. Jeden motiv se přímo nabízí: Pokusili se vás vydírat. Kdyby tomu tak bylo, je to dobré vysvětlení, lidé to chápou, je to způsob sebeobrany.“

Helga zavrtěla hlavou.

Milo pokračoval: „A jestli tu vraždu ve skutečnosti provedl ten muž v kapuci a vy jste nevěděla, co má v plánu, prozraďte mi, o koho jde, to vám taky pomůže.“

Helga sepjala ruce a silně je stiskla. „To celé je naprostá pitomost. Nikoho jsem nezabila.“

„Já se popravdě řečeno přikláním k verzi, že hlavním pachatelem ve věci Dese a Doreen je váš společník, protože ty vraždy nesou známky jisté maskulinní hlouposti, která mi k vám nesedí. Tak začněme tím, kdo to je.“

„Dalajláma.“

„Prosím?“

„Dnes je to dalajláma. Zítra? Císař Franz Josef, Nikola Tesla, Walter Gropius. Vyberte si.“

„Tímhle si příliš nepomůžete, Helgo.“

„Myslíte, že mám zájem vám pomáhat?“

„Chápu. Možná jste doopravdy nestiskla spoušť vlastnoručně, takže si myslíte…“

„Nic nechápete!“ zaječela pronikavě. „Nikoho jsem nezabila!“

„Charles Rutger by vaše tvrzení zpochybnil, kdyby mohl.“

„To byla nehoda,“ prohlásila. „Kdybych věděla, že tam je, počkala bych.“

„I když jste tvrdila, že vás lidi nezajímají?“

„Vyhýbám se komplikacím.“

„Ale teď na vás čeká komplikací plný pytel.“

„Jste tak tvrdohlavý, že to přesahuje meze zdravého rozumu.“

„Jako někdo jiný, koho znáte?“

„Kdo?“

Milo se usmál. „Měl jsem takového otce.“

Helga pokrčila rameny. Nával emocí se pokusila zakrýt ještě širším úsměvem. „Tak to vás lituji, pane policisto.“

„Vraťme se k základním faktům: Odtud neodejdete. Ale máte šanci zlepšit svou situaci tím, že mi řeknete…“

„Pane policisto,“ řekla, „v tuhle chvíli potřebuji…“

„A do háje,“ řekla Maria Thomasová s obavou.

„… čas na rozmyšlenou. O samotě. Prosím.“

Pronesla to tichým, skoro až zkrotlým hlasem.

„Překvapil jste mě,“ řekla. „Musím o tom popřemýšlet. Prosím, dejte mi trochu času.“

„Máte ho mít tolik, kolik potřebujete,“ odvětil Milo.

33

Dveře pozorovací místnosti se otevřely. Vešel Milo a utíral si pot z tváře.

V přítomnosti Helgy Gemeinové zachovával klid – díky zenu a detektivnímu umu.

Maria Thomasová ho uvítala slovy: „Musím říct, že pokud jde o ty dvě vraždy, nevypadá to s ní ani trochu nahnutě.“

„I kdyby ne, máme ji díky Rutgerovi,“ řekl Don Boxmeister. „Na dlouhou dobu se ocitne ze hry.“

„Nebuďte si tak jistý, pokud jde o Rutgera,“ usadila ho Thomasová. „Její rodina má peníze. Klidně se vsadím, že kterýkoli slušný právník se okamžitě postará, aby anuloval ty poslední dvě hodiny kvůli tomu, že byla pod emočním nátlakem.“

„Milo na ni nijak netlačil, Mario.“

„Kdo tady mluví o tom, jak to opravdu bylo? Je to hra a bohatí lidé mívají lepší skóre, pokud jde o výhry a prohry.“ Otočila se k Milovi. „Máte štěstí, že je tak arogantní. Je jediný důvod, proč si nezavolala právníka – myslí si, že je chytřejší než vy. Ale teď, když musí čelit obvinění z Rutgerovy smrti, na to nemůžete dlouho spoléhat. Co bude váš další krok?“

Milo těžce dosedl na židli. Pozoroval Helgu skrz sklo.

Zůstala sedět na židli.

Socha v černé paruce.

„Milo, jste tu s námi?“

„Nevím.“

Komunikátor BlackBerry Marie Thomasové ohlásil příchozí zprávu. Thomasová se podívala na displej, naťukala něco dotykovým perem a chvíli rolovala po displeji. „Detektiv Obermann má hotový ten překlad z němčiny. Pošle vám ho e-mailem, ale rád by s vámi mluvil i po telefonu. A… zdá se, že identifikoval některá čísla, která jste našli v dokumentech Gemeinové. Jsou to souřadnice GPS, které odpovídají soukromému hangáru na letišti ve Van Nuys. Je registrován na… DSD, a, s. Říká vám to něco?“

„Přímo to na mě křičí. Je to sultánova holdingová společnost.“

„Takže naše švýcarská slečna plánovala více požárů. Promluvím si se sranilským konzulátem a požádám o souhlas ke vstupu do toho hangáru.“

„Nemají konzulát.“

„Tak tedy s velvyslanectvím ve Washingtonu.“

„Řeknou ne a provedou tam generální úklid.“

„Po čem?“

„Jejich královská rodina je zatažená do vraždy, budou se ze všech sil snažit zakrýt jakoukoli stopu.“

Thomasová se zamyslela. „Zdá se, že máme problém.“

Helga Gemeinová zavřela oči.

Boxmeister navrhl: „A co to provést takhle: Požádáme o povolení k prohlídce kvůli naléhavým okolnostem. Například přítomnost těkavých chemikálií, bezprostřední riziko požáru.“

„V tom hangáru hrozí výbuch?“ řekla Thomasová. „Máme pro to nějaký důkaz?“

„Máme předchozí trestné činy Helgy Gemeinové a její pátrání po souřadnicích GPS. Podle mě jde o jasný záměr.“

„Může je hledat, co hrdlo ráčí, Done. Jak by získala přístup k hangáru?“

„Má peníze, za které si může najmout soukromé letadlo. Jakmile jednou bude v tom prostoru, může se do hangáru dostat.“

„Přesně tak,“ přikývl Boxmeister. „Je to jako s těmi soukromými kluby. Dostat se za provaz je sakra problém, ale jakmile za ním jste, můžete kamkoli.“

„Na to žádný soudce neskočí a navíc je řeč o královské rodině,“ namítla Thomasová.

„Ale co když se tam už dostala a rozmístila tu svou výbušninu?“ řekl Milo. „Co všechna ta letadla kolem? Hektolitry leteckého paliva?“

„Do prdele, to si radši ani nepředstavuju,“ řekl Boxmeister. „Nechtěl bych být ten, kdo zanedbá potřebná opatření.“

„Jdete na to chytře, hoši,“ reagovala Thomasová. „Chcete, abych požádala šéfa.“

Milo se podíval skrz jednostranné zrcadlo. Helga setrvávala v nehybné poloze. „Je to na vás, já už jsem všechen svůj šarm vyplýtval na ni.“

Thomasová se pustila do psaní textové zprávy.

Helga Gemeinová vstala, přistoupila k zrcadlu a otočila se zády k nám.

Zvedla ruku. Pohrála si s parukou.

„Když se tak popotahuje za paruku, dává najevo své obavy.“ usoudil Boxmeister. „Chystá se to vzdát, cítím to v kostech.“

Pokud jeho slova Mila uklidnila, nedal to na sobě znát.

Thomasová pokračovala v psaní.

Helga Gemeinová se otočila, tentokrát tváří k nám.

Dívala se, ale neviděla.

Měla prázdné oči, v duchu dospěla na nějaké osamělé místo.

Jediným hbitým pohybem si stáhla z hlavy paruku a odhalila nádherně tvarovanou, dohladka oholenou hlavu. Vzala paruku do obou rukou a podržela ji před sebou jako kalich. Usmála se.

Byl to smutný úsměv. Druhý, který jsem u ní viděl. Ale stále mi nebyla sympatická.

Sáhla do paruky a něco z ní vytáhla. Malinký bílý předmět ve tvaru tobolky. Podržela ho mezi palcem a ukazováčkem.

Pořád se usmívala. Otevřela ústa a vhodila si do nich tobolku. Polkla.

Úsměv se rozšířil. Zrychlil se jí dech.

„Do prdele,“ vyjekl Boxmeister.

Milo už byl na nohou a hnal se ke dveřím.

Maria Thomasová vzhlédla od komunikátoru. „Co se děje?“

Milo kolem ní proběhl a nechal za sebou prásknout dveře.

Helga Gemeinová, kterou od nás dělilo jen sklo a několik centimetrů, zavrávorala. Chytila se za břicho a vyjekla.

Obrátil se jí žaludek.

Z úst jí vyteklo něco zeleného a slizkého.

Obličejové svalstvo povolilo, úsměv byl ten tam.

„Panebože!“ vykřikla Thomasová a vyběhla z místnosti. Boxmeister ji následoval.

Zůstal jsem sedět. Nebyl důvod jít vedle a zaclánět.

Helga sebou začala křečovitě škubat. Dýchala s námahou. Zavrávorala, přiblížila se k zrcadlu a trhaně lapala po dechu. Sklo se zamlžilo. Objevily se na něm matné skvrny, pak růžové tečičky.

Další nával křeče začal u očí a pokračoval dolů, až zachvátil celé tělo.

Připomínala hadrovou panenku, kterou ovládá neviditelný bůh.

Z úst jí začala vytékat pěna, vodopád žluči. Sklo pokryly chuchvalce slizu a zaclonily mi výhled. Rozeznal jsem ale, že Milo vběhl dovnitř a zachytil padající tělo.

Jemně Helgu položil na zem a začal jí stlačovat hrudník. Thomasová a Boxmeister stáli opodál, neschopni udělat jediný pohyb.

Milova oživovací technika byla bez chyby. Rick trvá na tom, aby si každých pár let obnovil kvalifikaci. Milo vždycky protestuje, že jde o ztrátu času, že práce na vraždách vyžaduje především mozek, že nikdy nebude mít příležitost dělat ze sebe hrdinu.

Dnes ho udělal.

Jenže to bylo k ničemu.

34

Policejní šéf má obličej podobaný ještě hůř než Milo. Jeho hustý bílý knír docela dobře maskuje rozštěp rtu.

Má hubenou postavu, na které byste jen obtížně hledali nějaký tuk. Nedostatek tukové hmoty pod kůží, která obepíná lebku, zdůrazňuje prohlubně a důlky, zvýrazňuje lesk hrbolků a jizviček. Jeho hlava má zvláštní trojúhelníkový tvar, na temeni je široká a plochá a směrem dolů se zužuje až k výrazné špičaté bradě. Má malé a tmavé oči, u kterých střídá maniakální mrkání s dlouhými nehybnými prodlevami bez sebemenšího pohybu víček. Když natočí hlavu určitým způsobem, vypadá kvůli zmučeně napjaté kůži jako oběť popálení.

Natáčí tak hlavu hodně často a já mám dojem, že to dělá úmyslně.

Berte mě takového, jak se vám chci jevit.

Celá jeho minulost podporuje životní filozofii jděte všichni do háje. Vypracoval se od nuly, titul z prestižní univerzity znevažuje vyjádřením, že jde o „útulek pro bohaté spratky“. Po válečném hrdinství se úporně propracovával hodnostním žebříčkem notoricky zkorumpované policie na východním pobřeží, strávil roky nakopáváním byrokratických zadků a oklešťováním oddělení od mrtvé váhy neschopných a zbytečných úředníků. K policejním papalášům i odborům se stavěl se stejným pohrdáním a bez servítků dosáhl dramatického poklesu počtu závažných trestných činů ve městě, které ti panáci, jež pohrdavě nazýval prdelatými fracky s mentální zácpou a verbálním průjmem, považovali za neovladatelné. Za svůj ohromující úspěch požadoval a taky dostal nejvyšší plat, jakého se kdy strážce zákona za celou historii Spojených států domohl.

O měsíc později bez jakýchkoli ceremonií skončil, když L. A. tu nabídku přebilo.

Všichni tvrdili, že L. A. pro něj bude velké sousto.

Do roka od svého příjezdu se rozvedl se svou třetí ženou, která byla o deset let mladší než on, a vzal si čtvrtou, o dvacet let mladší. Chodil na hollywoodské večírky a premiéry a snížil procento závažných trestných činů o dvacet procent.

Když nastoupil, někteří nepřející kolegové z oddělení pomluvili Mila jako „notorického potížistu a devianta“ a naléhali, aby ho přinejmenším degradoval.

Šéf si prošel statistiku vyřešených případů a většina těch stěžovatelů odešla do předčasného důchodu. Milovi poskytl nezávislost a relativní flexibilitu. Pokud bude mít výsledky.

Jednou jsem se s ním už setkal, když mě pozval do své kanceláře, pochlubil se svou sbírkou psychologických článků, pohovořil o vybraných aspektech kognitivně behaviorální terapie a pak mi předložil nabídku: práci na plný úvazek v pozici vedoucího policejního oddělení behaviorálních věd. I když slíbil, že zvedne platový tarif o čtyřicet procent, výsledný plat se ani nepřiblížil částce, kterou mi vydělávala má soukromá praxe. Ale ani kdyby nabízené peníze ztrojnásobil, nikdy bych na to nepřistoupil. Umím vycházet s ostatními, jenže rád hraji podle vlastních pravidel.

Při oné schůzce byl oblečený stejně jako tentokrát: měl úzce střižený oblek z černého hedvábí, akvamarínově modrou košili se širokým límečkem a červenou kravatu Stefano Ricci posázenou drobnými křišťálky, kterou si pořídíte za pouhých pět set dolarů. Na někom méně významném by z toho křičela přehnaná snaha o zviditelnění, ale na něm všechen ten lesk jen zvýrazňoval drsnost jeho pleti.

Jsem, jaký jsem.

S Milem a se mnou se setkal v jedné restauraci v centru, na Sedmé ulici. Dvojice mohutných policistů v civilu hlídkovala u dveří, další tři zaujali pozice uvnitř restaurace. Náš tichý, matně osvětlený kout oddělovala od ostatních návštěvníků sametová šňůra. Číšník, kterého nám přidělili, byl pozorný a trochu ustrašený.

Šéfův oběd sestával z kuřecího sendviče, sedmizrnného chleba, zeleninové oblohy bez dressingu. Pro Mila objednal silný, středně propečený hovězí steak s veškerou přílohou a oblohou a pro mě skromnější steak z hovězího žebírka. Jídlo přinesli v okamžiku, kdy jsme usedli ke stolu.

„Dobrý odhad, pane,“ řekl Milo.

Šéf se lišácky pousmál. „V gulagu si vedeme o disidentech spisy.“

Jeho sendvič byl rozdělen na dva přesné trojúhelníky. Séf vzal do ruky nůž a oba trojúhelníky rozdělil na poloviny. Z každé čtvrtiny pětkrát ukousl a elegantně a pomalu žvýkal. Měl ostré bílé zuby, něco mezi liščími a vlčími.

Naškrobeným plátěným ubrouskem si otřel rty. „Na Gemeinovou jsem vám zařídil pojistku, Sturgisi. Víte, co tím myslím?“

„Kapitánku Thomasovou.“

Ostrý prst namířil přes stůl jako hlaveň pistole. „Máte štěstí, že tam Maria byla v tu chvíli, kdy se ta praštěná ženská otrávila kyanidem, protože ostuda stoupá nahoru stejně jako horký vzduch. A máte extra štěstí, že to byla právě Maria, kdo ji nechtěl nechat důkladně prohledat. Je chytrá a pracovitá, ale někdy má sklony přespříliš myslet.“

„Nenechal bych Gemeinovou prohledat, ani kdyby mi to nezakázala, pane,“ řekl Milo.

„Co to má být, Sturgisi, pokání?“

„Říkám to tak, jak to je, pane.“

„Proč byste ji nenechal svléknout?“

„Ve stadiu, v jakém výslech byl, jsem se hlavně snažil navázat s ní alespoň trochu vstřícný vztah.“

„Kromě toho,“ řekl šéf, „ani takový superdetektiv jako vy nemohl předvídat, že ta čarodějnice bude něco skrývat pod parukou. Nazval bych to přehnaným sklonem k dramatičnosti. Naštěstí pro vás všechny se mi podařilo odblokovat novinářské slídily, dřív než vyčenichali, že něco smrdí. Jejich životní cíl je roztrhat nás na cucky, Sturgisi. Jsou to neužiteční šmejdi. A dokážou udržet pozornost asi jako zahradní slimák. Nedávno jsem vymyslel věcičku, kterou pokládám za vkusný a šikovný způsob, jak zacházet s kretény od tisku.“

Vytáhl z kapsy stříbrné pouzdro na vizitky s vyrytým monogramem. Obratně stiskl nějaký mechanismus a víčko odskočilo.

Pouzdro obsahovalo bleděmodré vizitky. Jednu vytáhl a po stole ji přisunul k nám.

Byla to kartička ze silného papíru zdobená rytinou. Obsahovala tři řádky.

Váš názor byl náležitě přijat

s velkým nadšením.

Seru na vás, se vší úctou.

„To je skvělé, pane.“

„Tuhle mi vraťte, Sturgisi. Pořád si nejsem jistý, jestli je to stylisticky správně.“

Pokračoval v jídle. Oblohu tvořila polovina hlávky ledového salátu. Našpulil rty a pomocí nože měnil hlávku na proužky. Několik zelených nudliček napíchl na vidličku, strčil si je do úst a s potěšením žvýkal, jako by ty kousky syrové zeleniny byly bůhvíjak hříšným požitkem.

„V každém případě se zdá, že směšný akt sebedestrukce paní Gemeinové unikl pozornosti veřejnosti, tudíž není třeba nikoho předhazovat šelmám.“

„Děkuji, pane.“

„Doktore Delaware, povězte mi, proč se ta potvora otrávila?“

„Těžko říct.“

„Kdyby se nabízela jednoduchá odpověď, neptal bych se vás. Teoretizujte, jako byste byl za to placený, nebudu vás chytat za slovo.“

„Možná už delší dobu žila ve skryté depresi,“ řekl jsem.

„Ubohá bohatá holčička? Podle toho, co jsem o ní slyšel, to nebyla žádná ufňukaná chudinka, která lomí rukama, kudy chodí.“

„Nemám na mysli pasivní depresi, pane. Reagovala jako někteří muži, nepřátelstvím a izolací.“

„Muži s hraniční poruchou osobnosti?“

„I to je možná diagnóza.“

„Deprese.“ Odložil vidličku. „Povězte mi – co je to za rodinu? Dojde v ní k sebevraždě a oni se vůbec nestarají. Z Curychu ani nepípli. Což je na druhou stranu pro nás dobré, protože jsou nechutně bohatí a poslední, co potřebujeme, je soudní proces.

Nechal jsem Weinberga, ať jim osobně zavolá a zahraje to na ně stylem Colina Powella – vznešená autorita plus diplomacie. Matka mu poděkovala, že jí dal vědět, jako by ji informoval o počasí. Pak předala telefon starému pánovi, který udělal totéž. Zdvořile, bez emocí, bez otázek, s žádostí, ať jim pošleme tělo, až budeme se vším hotovi. Takový párek bezcitných idiotů nejspíš dokáže v ostatních vyvolat deprese. Myslíte, že proto se zřekla sexu, doktore? Oholila si ty zatracené vlasy… Mimochodem, to byla dobrá řeč, Sturgisi. Sebepokoření. Jednou to použiji v nějakém proslovu. Myslíte, že všechno to bláznivé chování znamenalo, že by bývala potřebovala koňskou dávku antidepresiv, doktore?“

„Říkám, že se možná nacházela ve stavu deprese a pokusila se dát svému životu smysl tím, že si stanoví poslání.“

„Zapálila tu směšnou kupu dřeva, aby pomstila svou sestru a kvůli tomu domorodému humbuku s tou…, jak tomu vlastně říkáte…“

„Sutma,“ napověděl Milo.

„To zní skoro jako Kámasútra,“ řekl šéf. „Jako téma zvláštního čísla National Geographic. Ale žijeme v multikulturní době a já nemám v úmyslu hanět hloupé primitivní zvyky. Dobře, vydala se za posláním, zmrvila to a ze samé hanby se oddělala. To mi stačí. Myslíte, že spáchala ty vraždy ve věži?“

„To nejsem schopen s jistotou říct, ale něco uvnitř mi říká, že ne.“

Šéf snědl další sousta salátu. „Nenapovídá některému z vás instinkt, jestli je princ Teddy živý, nebo mrtvý?“

„Ne, pane,“ řekl Milo.

„Jaký je váš další plán ohledně těch vražd ve věži?“

„Nemám zatím žádný, pane.“

„Pak si nějaký sestavte a to rychle. Mám případ, který vám chci přidělit. Gang podvodníků z Jihozápadní divize saje z federálního cecku – peníze na prevenci proti gangům. Což je totéž, jako by někdo platil pedofilům za provozování mateřské školky. Mám důvod věřit, že ty peníze jdou na nákup těžkého dělostřelectva.“

„Jihozápadní divize potřebuje mou pomoc?“

„Já určuji, kdo co potřebuje. Máte dva týdny na uzavření těch vražd ve věži a pak ten případ poputuje k ledu.“ Prsty s pečlivě upravenými nehty zvedl sendvič. „Nechutná vám ten steak?“

„Je výtečný, pane.“

„V tom případě ho zhltněte jako obvykle. Pak si několikrát zdravě odříhněte a ať už jste na cestě do Van Nuys. Ceká vás prohlídka hangáru.“

„Sranilská ambasáda nám dala povolení?“

„Osmačtyřicet hodin ignorují naši žádost a hrozí vážné nebezpečí. Ať jdou do prdele, povolení uděluji já.“

35

Krásné odpoledne na letišti ve Van Nuys.

Žádné fronty na bezpečnostní prohlídky, žádná zpoždění ani jiné nedůstojnosti. Tohle letiště je Mont Blanc leteckého cestování, vše je soukromé, každý šťastný příchozí vlastní nebo si pronajímá jedno z nablýskaných bílých letadel hovících si na asfaltu pojezdové plochy.

Bylo tiché klidné odpoledne, pouze jedno letadlo mělo spuštěné motory. Typ Citation X s elegantně štíhlým trupem. Nosiči pospíchali naplnit zavazadlový prostor kufry značky Vuitton, zatímco dovnitř nastupovala dobře živená rodina ve slunečních brýlích. Asi třicetiletá matka, otec padesátník, dvě děti pod deset let. Všichni v drahém semiši.

Luxusní terminál za ranvejemi byl obklopen zelení, stejně jako tři stejně luxusní budovy, kolem kterých jsme prošli. Hangáry stály na severním konci letiště a z dálky vypadaly jako velké truhly na hračky.

Když jsme tam s Milem došli, u hangáru 13A už čekala pyrotechnická jednotka. Většinu tváří jsme znali ze zátahu u Helžina domu a její dílny. Veškeré vybavení měli na místě a byli připraveni k další akci.

Dnes měli s sebou jiného psa, krásně učesaného hladkosrstého retrívra – fenu Sinead, která trpělivě čekala vedle svého psovoda. Vyzařovala sebejistotu, která se opírá o pěkný vzhled a velký talent.

„Můžu si ji pohladit, Mitchi?“ zeptal se Milo.

„Jistě,“ odpověděl psovod.

Velká ruka pohladila štíhlou psí hlavu. Sinead zapředla jako kočka. „Dnes má sólo akci?“

„Je jediná, které můžeme věřit, protože se nenechá rozptýlit pachem kerosinu a tak.“

„Má dobrý nos?“

„Ten nejlepší.“ řekl Mitch. „Už jsme hangár zkontrolovali zvnějšku. Je čisty. Můžeme dovnitř.“

Sinead vběhla dovnitř a za několik vteřin byla venku. Následovala ji pyrotechnická jednotka, která všechno důkladně prohledala, prohlásila hangár za bezpečný a velitel zásahu nám pokynul, že můžeme dovnitř.

Vnitřek byl menší než dům na Borodi Lane, ale ne o mnoho. Strop byl ve výšce šesti metrů, podlahu pokrýval koberec a stěny byly obloženy cedrovým dřevem. Uprostřed hangáru odpočíval tmavomodrý Gulfstream 5. Čísla na ocase odpovídala mezinárodnímu označení Sranilu. Bylo to jedno ze tří letadel registrovaných na tento ostrov. Všechna tři patřila královské rodině. Zlatý erb na dveřích předváděl sranilskou vlajku: vějířovitý palmový list, koruna a tři hvězdy v jedné vodorovné řadě.

Za letadlem se do výšky tří metrů tyčily naskládané přepravní bedny. Na Milovu žádost sundali policisté několik horních na zem. Pak je začali otvírat.

První ukrývala mořské perly. Tisíce perel v krabičkách vyložených sametem. Další obsahovaly kožichy zabalené v igelitu, většinou sobolí. Bedna číslo čtyři byla určena pro obří lustr od Tiffanyho – křišťálový rej barev a jasu.

Pátá a šestá bedna: zlaté cihly. Dále pak platinové šperky. Tapiserie. Obrazy, většinou ve stylu „domove, sladký domove“. Rytiny starých mistrů, další zlato, pytlíky s diamanty.

„Dostaneme nálezné?“ prohodil jeden policista.

Milo odložil páčidlo a vydal se na opačný konec hangáru, kde se za trupem letadla ukrývala flotila aut. Každé bylo zakryto tmavomodrou plachtou. A každé mělo stejný královský znak jako letadlo.

Plachty ukrývaly červené Ferrari Enzo, černé Bugatti Veyron, limetkově zelený kabriolet Lamborghini, stříbrnou limuzínu Rolls-Royce Phantom. Za ní stála bílá Toyota Prius.

„Páni,“ řekl stejný policista. „Měl jsem se narodit v Saúdské Arábii.“

„Na Sranilu,“ opravil ho jiný.

„To je jedno, člověče. Za tahleta vozítka bych si klidně nechal říkat Husajne a dal se obřezat tupým nožem bez anestezie.“

„Napoprvé tě to dost nebolelo?“ zeptal se jeho kamarád.

Další policista se přidal: „Slyšel jsem, že ti tam toho moc nenechali.“

„To jsi slyšel špatně, hochu. Zeptej se své ženy.“

Rozesmáli se.

První policista ukázal na prius. „Co je to za hybrid? Vypadá jako sedací souprava na podvozku rolls-royce.“

„Nejspíš má motor ze zlata, člověče. Nebo nějaký super tuning – můžu se podívat pod kapotu, poručíku?“

Milo ho zdviženou dlaní zarazil. Obešel auta, nasadil si rukavice. Všechny vozy měly kouřová skla, ale nezamčené dveře. Milo se zastavil u priusu, otevřel dveře u sedadla řidiče a zůstal stát.

Přispěchali jsme k němu.

„Panebože, to je pozice,“ řekl jeden policista.

Na zadním sedadle hybridního auta ležely dvě kostry, skrčené, v těsném objetí. Duet propletených kostí. Podle mě nešlo o naaranžovanou pozici, ale o přirozený instinkt, který lidi nutí přimknout se k sobě, když čelí nejhoršímu.

Milo posvítil na kostry baterkou a já jsem se mu naklonil přes rameno. Menší lebku pokrývaly světlé vatovité trsy, ke druhé lnuly tmavé prameny.

Stehenní a holenní kosti byly k sobě pevně přitisknuté, prsty propletené.

Věční milenci.

„V obou lebkách jsou díry po kulce,“ řekl Milo. „Na čele a pod nosem.“

„Poprava,“ konstatoval policista, který se chtěl podívat pod kapotu. „A přinutili je, ať se dívají.“

Milo s pomocí baterky pokračoval v prohlídce. „Jsou tu i zbytky kůže, většinou na dolních končetinách. Je svraštělá a vypadá jako koženka.“

„Mumifikace,“ řekl další policista. „Je tu řízená vlhkost i teplota. Pravděpodobně zpomalily rozklad, ale nezastavily ho.“

„Páni, člověče, ty snad sleduješ Kriminálku Las Vegas.“

„Poručíku, co myslíte, jak dlouho tady leží?“

„Počkáme, co na to řekne koroner, ale podle mého odhadu několik let,“ odpověděl Milo.

„To dává smysl, poručíku. Ten chlápek ze zdejší ochranky si nevzpomíná, že by tu někoho viděl, a to tady pracuje už osmnáct měsíců. Naproti tomuhle hangáru stojí malá garáž, ve které má Larry Stonefield svá porsche. Larry rád jezdí každý den jiným autem, takže se tam pořád někdo pohybuje.“

„Kolik jich má, patnáct? Dej mi jedno a budu štěstím bez sebe.“

„Dej mi jednu z těch beden, moje holka by vraždila i pro jednu milióntinu toho, co je uvnitř.“

„To jsi vystihl přesně, kamaráde.“

Milo namířil baterkou k chodidlům kostry, strčil hlavu do auta a něco si chvíli prohlížel. Když vylezl ven, řekl. „Na koberečku je škraloup a skvrny. Jestli je nezabili tady v autě, udělali to někde poblíž. Tak jo, natáhněte tu kolem pásku.“

Porovnání mitochondriální DNA z kostní dřeně světlovlasé kostry a z těla Helgy Gemeinové potvrdilo, že Dahlia Gemeinová nikdy neodletěla na Sranil.

Identifikace druhé oběti nebyla provedena a možná nikdy nebude, i kdyby někoho zajímala. Sranilská vláda vznesla formální stížnost kvůli neoprávněnému vstupu do hangáru a požadovala okamžité vrácení letadla, beden i tmavovlasé kostry. Dovolávala se diplomatických privilegií a zapojila do akce armádu anonymních mužů a žen z ministerstva zahraničních věcí.

„Mám šťastný týden, Sturgisi,“ řekl policejní šéf. „Už se setkáváme podruhé.“

„Štěstí je na mé straně, pane.“

Šéf se poplácal po zadku. „Pěkný pocit, když vám tam někdo leze. Takže teď tady máme stádo panáků ve špatně padnoucích oblecích a s těmi jejich směšnými pistolkami. Máme ženskou kostru a to ostatní poputuje zpátky do země, kde vládne sutma. Vypadám, že mě to štve, Sturgisi?“

„Ne, pane.“

„Diplomati jsou amorální, bezvýznamní příživničtí červi a nehodlám s nimi ztrácet čas. I kdyby zavolal prezident, řekl bych mu totéž.“

„Tím jsem si zcela jistý, pane.“

„Jen pomyslete na volby, Sturgisi: kdejaký sociopat utratí stovky milionů dolarů za to, aby dostal práci s šesticiferným platem. To znamená vážnou psychopatologickou úchylku, nemám pravdu, doktore?“

Usmál jsem se.

„On si myslí, že si dělám srandu,“ řekl šéf. „Ale k čertu s federály, k čertu se sultánem, k čertu s tím špinavým mamonem, který si nahrabal Teddy. Je dobře, že ho to zničilo. Ačkoli mám dojem, že nemůžu mít sultánovi za zlé, že kvůli tomu jeho utrácení nechtěl zbankrotovat.“

„A Dahlia?“ zeptal se Milo.

„Byla ve špatný čas na špatném místě. Nebo možná na Sranilu nemají rádi blondýnky.“

„Takže jsme hotoví.“

„Pokud jde o zahraniční věci, ano, ale pokud jde o vraždy ve věži, hodiny stále tikají. Ještě dvanáct dnů a pak směr jihozápad.“

„Děkuji, pane.“

„Neděkujte, nastupte do galéry a sedněte k veslu.“

36

Dny ubíhaly. Uplynul celý týden. Milo se už začínal smiřovat s přeložením na Jihozápadní divizi.

„Kousek od stanice je docela dobrá restaurace s nezdravým jídlem. Zatím budu jíst zdravě.“

Dnes to znamenalo trojitou porci jehněčího a neomezené množství zeleniny v jeho osobním bufetu, za který považoval restauraci Moghul.

Žena v sárí nám pozorně dolévala ledový čaj, jako by byla placená podle počtu vypitých džbánů.

„Představ si,“ řekl Milo, „hlavním podezřelým v případu zastřelení těch dvou je synovec radního Ortize a Ortiz je ropnou skvrnou v pitné vodě Jeho Velkorysosti.“

„Politika,“ řekl jsem.

„Ať tvrdí cokoli, je jedním z nich.“

Otevřely se dveře vedoucí na ulici. Vešel brýlatý muž střední postavy, oblečený v tmavě zelené mikině s kapucí, džínsech a teniskách a bez zaváhání se vydal přímo k nám.

Vypadal sotva na třicet let, měl oholenou hlavu, výrazné lícní kosti a šel rychlými, rozhodnými kroky.

Pod mikinou se rýsovala výrazná vyboulenina.

Než se k nám přiblížil na tři metry, Milo držel v ruce pistoli a mířil na něj.

Žena v sárí vykřikla a lehla na podlahu.

Mužovy oči za silnými čočkami se překvapením zvětšily. „Co se – a do prdele – omlouvám se.“

„Ruce za hlavu a nehýbejte se.“

„Poručíku, jmenuji se Thorpe. Pacifická divize.“

„Ruce za hlavu, hned!“

„Jistě, jistě.“ muž vyhověl. „Poručíku, nemůžu se zdržovat, děláme zátah na gang zlodějů aut, nastrčené auto stojí kousek za rohem. Říkal jsem si, že – nejprve jsem vám volal do kanceláře, a tam mi řekli, že jste tady. Jen mě napadlo, že…“

Milo mu sáhl pod mikinu a vytáhl zbraň. Byla to stejná pistole, jakou měl on. Pohmatem muže prohledal a v kapse jeho džínsů našel odznak.

Detektiv Randolph Thorpe, Pacifická divize.

Fotografie v peněžence ukazovaly mladou ženu a tři batolata. Thorpa usazeného na motorce Harley-Davidson. V pozadí dům se štěrkovou střechou. Dvě kreditní karty a členskou kartu baptistické církve v Simi Valley.

„V pořádku, pohov.“

Thorpe ulehčené vydechl. „Mám štěstí, že jsem se z toho nepo…, pane.“

„To máte. Co pro vás mohu udělat?“

„Před nějakou dobou jsme spolu mluvili, pane. O telefonním automatu na bulváru Venice. Hledal jste nějakého práskače, co vám volal, a podezřelého jménem Monte. Myslím, že jsme vám ho našli. Ne Monteho, ale toho volajícího.“

Milo mu vrátil pistoli. „Posaďte se, Thorpe, a dejte si nějaký oběd. Platím já.“

„Hm, ne, děkuji, poručíku. I kdybych nebyl zrovna po jídle, mám dojem, že se mi leknutím zauzlovala střeva.“ Thorpe si dlaní pohladil zmíněnou oblast.

„A co ledový čaj? Ten by je mohl rozmotat.“

„Už je mi dobře.“ Thorpe se rozhlédl. „Je tohle místo nějak nebezpečné nebo co?“

„Když někdo kráčí přímo ke mně, nepředstaví se a je zjevně ozbrojený, automaticky se bráním. A vy jste vypadal dost odhodlaně.“

„To je nemoc z povolání,“ řekl Thorpe. „Usilovně se soustředím na všechno, co dělám. Má žena říká, že se měním v robota, i když se jen koukám na televizi. Omlouvám se, jestli…“

„Nazveme to nedorozuměním.“ Milo se otočil. „Můžete tady strážníku Thorpovi přinést trochu ledového čaje?“

Žena v sárí přikývla. „Ano, pane.“ Už byla zpátky na nohou a netvářila se nijak zle. Naopak, byla viditelně šťastná. Její víra v Milovu ochrannou moc se opět potvrdila.

„Kdo to volal, strážníku Thorpe?“

„Říkejte mi Randy, pane. Nejsem si úplně jistý, ale máme tam jednoho staříka, vzpomněl jsem si na něj pár dnů potom, co jsme spolu mluvili. Je místní. Nezavolal jsem vám hned, protože jsem neměl nic, čím bych to doložil, ale včera jsem si všiml, že jde ke stejné telefonní budce, byl to můj poslední den v uniformě, než jsem nastoupil do oddělení krádeží aut. Zrovna jsme měli pauzu na jídlo, dával jsem si kafe naproti přes ulici. Ten muž šel přímo k budce, jako by chtěl telefonovat, ale pak si to rozmyslel a šel pryč. O chvíli později se vrátil, dostal se až tak daleko, že vzal do ruky sluchátko, ale zase si to rozmyslel a odešel. Zůstal jsem tam na čekané, ale už se nevrátil. Možná to nic neznamená, ale vzpomněl jsem si na vás.“

„Udělal jste moc dobře, Randy. Má ten pán nějaké jméno?“

„Znám jen křestní, George. Ale bydlí poblíž, v jednom z těch domovů pro přestárlé. Tady je adresa.“

„Výborně,“ řekl Milo. „Mějte dál oči na šťopkách, Randy. Jestli to k něčemu povede, ztratím za vás pochvalné slovo u šéfa.“

„To můžete?“

„Kdykoli.“

V mátově zeleném bytovém komplexu, který nesl název domov důchodců Zahrady klidu, bydleli dva muži s křestním jménem George. George Bannahyde byl upoután na invalidní vozík a nikdy domov neopouštěl. George Kaplan, „jeden z těch zdravějších“, obýval pokoj ve druhém patře.

Velká řada domovů důchodců jsou barabizny vedené tak, aby do kapes majitelů cpaly peníze daňových poplatníků. Tenhle domov byl čistý, provoněný, příjemně osvětlený, s hojnou nabídkou občerstvení a dobře živenými upravenými obyvateli, kteří hráli stolní hry, cvičili na matracích, sledovali filmy na velkých obrazovkách. Plakáty s rozvrhem denních aktivit byly rozepsány po hodinách, vyjma doby na jídlo.

Milo ujistil recepční, že pan Kaplan nemá žádný malér, ale že je pro losangeleskou policii důležitý.

„George?“ podivila se.

„Je tady?“

„Je nahoře ve svém pokoji. Jestli chcete, zavolám ho dolů.“

„Ne, to je v pořádku, zajdeme za ním.“

Když jsme s Milem procházeli společnými prostory, kde vládla čilá aktivita, otáčely se za námi zvědavé hlavy. Vyšli jsme po schodech a ocitli se na čerstvě vyluxované chodbě. Podlahu pokrýval pružný koberec, obklad stěn imitoval nepálenou cihlu a barva dveří připomínala pálený pomeranč. Na dveřích byly drážky na zasunutí jmenovek.

Dveře do pokoje se jmenovkou G. Kaplan byly otevřené. Na úhledně ustlané posteli seděl drobný černoch s kulatými zády a vyzáblou tváří. Měl na sobě bílou košili zapnutou až ke krku, hnědé kalhoty s pečlivě nažehlenými puky a naleštěné černobílé polobotky. Prořídlé stříbrné vlasy měl silně napomádované. Šedomodré oči, které se svým odstínem hodně podobaly těm mým, si nás pobaveně prohlížely. Na nočním stolku ležela krabička se sušenkami, sklenice s praženými buráky a souprava na přípravu instantní kávy. Na stěně nad čelem postele visely portréty Martina Luthera Kinga a Lyndona Johnsona. Ten druhý byl podepsaný.

U postele stály dvě židle. „Posaďte se,“ vybídl nás George Kaplan. „Volala mi Gemma z recepce, jsem připravený být vám k dispozici.“

Mluvil zpěvavě, s měkkou intonací, nejspíš šlo o jednu z mnoha variant neworleanského nářečí. Oči měl klidné, ale obě ruce se mu třásly a jeho hlava se v nepravidelných intervalech nakláněla. Možná trpěl Parkinsonovou chorobou nebo něčím podobným.

„Děkujeme, že jste se s námi setkal, pane Kaplane.“

„Nemám nic jiného na práci.“ Kaplan pootevřel ústa. Zacvakaly příliš bílé zuby. „Jaké úmysly chová ruka zákona s panem Georgem S. Kaplanem?“

Než se Milo posadil, chvíli si prohlížel fotografie. „Johnson? Obvykle to bývá spíš Kennedy.“

„George S. Kaplan taky není obvyklý. Ti Kennedyové byli fajn, když máte rádi pěkné tváře. Prezident Johnson nevypadal jako filmová hvězda – panebože, ty uši – a nevyvolával takový respekt. Ale to on prosadil některé legislativní změny, které srovnaly postavení ras.“

„Já vím, balík zákonů, co se jmenoval Great Society.“

„Byl to snílek, stejně jako doktor King. Čistil jsem mu boty, v hotelu Ambassador. Prezidentovi, bohužel ne doktoru Kingovi. Měl jsem tam svůj stánek čtyřicet osm a půl roku. Byl jsem tam tu noc, kdy zastřelili Roberta Kennedyho, snažil jsem se poldům říct, že jsem viděl toho jordánského cvoka, jak se několik dnů potlouká kolem hotelu a něco si pro sebe mumlá. Nikdo se nestaral o to, co říkám.“

„My se staráme.“

Kaplan chvíli mnul perleťový knoflíček u košile a snažil se uklidnit ruce. „Víte, jak jsem starý?“

„Vypadáte moc dobře, pane Kaplane.“

„Hádejte, strážníku – omlouvám se, detektive. Jste detektiv, že ano?“

„Ano, pane Kaplane.“

„Tak hádejte. Nemějte obavy, neurazím se.“

„Normálně bych řekl něco přes sedmdesát, pane Kaplane, ale jestli jste pracoval v Ambassadoru čtyřicet osm let a ten zavřeli v roce…“

„Zavřeli ho v roce 1989. Ten hotel sloužil šedesát osm let a oni ho nechali zchátrat. Je to architektonický kousek, navržený panem Myronem Huntem. Víte, kdo to byl?“

„Nevím.“

„Známý architekt. Navrhoval stadion Rose Bowl. Ambassador byl palác, přitahoval ty nejvybranější lidi. Měli byste vidět ty svatby, všichni v gala, černé obleky, kravaty, a já se zasloužil o to, aby se jim lakýrky blýskaly jako zrcadlo. To už dneska nikdo neumí. Pozemek koupilo město, prý tam bude škola. To opravdu potřebujeme. Teenagery, kteří budou dělat hluk a nepořádek. Tak hádejte, kolik mi je?“

„Osmdesát…“

„Devadesát tři.“

„Vypadáte skvěle, pane Kaplane.“

„V tom případě vzhled klame. Už mi chybí spousta vnitřních orgánů, doktoři mi pořád něco berou. Ukazuje se, že nám Bůh dává tělesné orgány navíc a ty je pak možno vyndat bez vážnějších následků. Proč, na to se musíte zeptat jeho. Což se mi myslím brzy podaří. Dáte si sušenky?“

„Ne, děkujeme, pane Kaplane.“

„Buráky?“

„Opravdu ne, díky.“

„Tak mi tedy řekněte, proč se losangeleská policie zajímá o George S. Kaplana.“

„Zajímá nás Monte.“

Kaplan se zahleděl na svá kolena. „Mám židovské jméno, jestli jste si náhodou nevšimli. Kaplan pochází z hebrejštiny. Znamená to kněz. Dodnes nevím, kde jsem k tomu jménu přišel. Někoho napadlo, že naše rodina možná pracovala pro židovské otrokáře, ale tak to není, protože my jsme byli od začátku svobodní. Přišli jsme až po zrovnoprávnění, z Curagaa, to je ostrov v Karibiku, žila tam spousta Židů, takže kdo ví? Co myslíte, detektive, lze tu záhadu vyřešit?“

„Na internetu je hodně stránek s rodokmeny…“

„Vyzkoušel jsem všechny. Můj vnuk Michael je počítačový kejklíř – tak si sám říká. Proto jsem se dověděl o hebrejském původu svého jména. Ale nikam to nevedlo. Možná, že některé záhady nechtějí být vyřešeny.“

„Stejně jako ta s Montem?“

„Jak jste mě našli?“

„Vysledovali jsme váš hovor z telefonního automatu.“

„Telefonní automaty používá spousta lidí.“

„Ne tolik, jak byste si myslel, pane Kaplane.“

„Mobilní telefony. Žádný nemám. Žádný nepotřebuji.“

„Strážník, který ten telefon sledoval, říkal, že jste tam byl včera znovu. Připadalo mu, že chcete opět volat, ale že jste si to rozmyslel.“

Kaplan se rozesmál. „A já si myslel, bůhvíjak nejsem opatrný.“

„Chtěl jste pomoct, ale nechtěl jste do toho být příliš zatažen.“

„Jde z něj strach, z Monteho. Dožil jsem se třiadevadesáti a rád bych tu ještě pár let zůstal.“

„Není nutné, aby o vás věděl, pane Kaplane.“

„Jak by nevěděl, když ho zatknete na základě mého udání?“

„V mých poznámkách budete uveden jako anonymní zdroj.“

„Dokud do toho nezačne šťourat nějaký právník a nezmáčkne vás.“

„Já na žádný nátlak nedám.“ ujistil ho Milo. „A vždycky držím slovo. Slibuji, že se vaše jméno vůbec neobjeví ve spisovém materiálu.“

Kaplan stále pozoroval svá kolena. „Určitě si nedáte sušenky?“

„Jídlo není to, co právě teď potřebuji, pane Kaplane.“

„Myslíte si, že Monte zabil tu dívku?“

„Myslím, že potřebuji slyšet, co vám na něm vadí.“

„Aha,“ řekl stařík. „George S. Kaplan plní svou občanskou povinnost, jak ho to matka učila, a koukněte, kam ho to přivedlo.“

„Jestli je Monte nebezpečný, je to další dobrý důvod, proč ho dostat do chládku, nebo ne?“

„Nikdy jsem neviděl, že by dělal něco nebezpečného.“

„Ale jde z něj strach.“

„Žiju už dost dlouho na to, abych poznal člověka, kterého je třeba se bát. Nemá úctu ke starším lidem.“

„Choval se k vám nezdvořile?“

Kaplan začal vrtět hlavou. Když přestal, spustil: „Ta holka, co byla v televizi, ta hezká, kterou někdo zabil v tom velkém domě kousek od Bel Air – žila s ním. S ním a ještě jednou holkou. Viděl jsem je, jak spolu chodí dovnitř a ven. Normálně bych si řekl, že si spolu byli zadovádět, ale když jsem je viděl, nikdy nevypadali, jako by byli za zábavou.“

„Tvářili se vážně?“

„Víc než vážně, řekl bych, že zaujatě. Lstivé pohledy, jako by se chystali něco provést. Hodně se procházím po zdejší čtvrti, chůze je dobrá na klouby a svaly. Všímám si věcí, které ostatní nevidí. Dole v ulici bydlí žena, už skoro šest měsíců podvádí svého muže se zahradníkem. Když manžel přijde domů, líbá se s ním, jako by ho kdovíjak milovala. Jakmile ten chudák vytáhne paty, šup za zahradníkem. Lidé dělají bláznivé věci, mohl bych vám vyprávět spoustu historek.“

„Povězte nám o Montem a té dívce z televize.“

„Naposledy jsem ji s ním viděl asi týden předtím, než ji zabili. Ta druhá tam nebyla, jen ta holka a Monte. Vešli spolu dovnitř a já už jsem si začínal myslet, že Monte s jednou holkou podvádí tu druhou. Tahle byla o dost hezčí. Ale nevypadali na nějaké sexuální hrátky – tvářili se zasmušile, to je to správné slovo.

Opravdu ponuře. Monte pustil tu holku dovnitř, otočil se ke mně a řekl: ‚Máš nějaký problém, dědku?‘ Šel jsem dál a v zádech jsem cítil ten jeho pohled. Zježily se mi všechny chloupky na těle. Už jsem se tam nikdy ani nepřiblížil. Asi za týden, možná o něco později, koukám dole na televizi. Vysílají zprávy a ona je v nich. Jen její obrázek, ale to stačí. Tak plním svou občanskou povinnost. Ale nepředstavoval jsem si, že budu muset dělat víc.“

„Nevíte náhodou, jak se Monte jmenuje příjmením?“

„Slyšel jsem jen, jak na něj ty holky volají Monte.“

„Kde je ten dům?“

„Dva bloky východně odtud a pak jeden blok na sever. Jezdí v černém pick-upu. Ona v hondě. Šedé. Ta druhá holka. Tu hezkou jsem nikdy v žádném autě neviděl, vždycky jela s někým z těch dvou.“

„Adresu čistě náhodou nevíte?“

„Můžete odpřisáhnout, že se moje jméno nikde neobjeví?“

„Čestné skautské, pane.“

„Byl jste skaut?“

„Byl, opravdu.“

„Líbilo by se mi být skaut,“ zasnil se George S. Kaplan. „Tehdy v Baton Rouge barevné mezi skauty nebrali. Přesto jsem se učil, jak být připravený.“ V úsměvu vycenil umělý chrup. Natáhl se k šuplíku nočního stolku. „Počkejte, najdu vám tu adresu a napíšu vám ji. Hůlkovým písmem, aby nikdo nemohl vysledovat můj rukopis.

37

Zmíněný dům byl bungalov s rovným průčelím a štukovou omítkou, která připomínala sraženou ovesnou kaši. Byl úzký, se střechou pokrytou dehtovým papírem a okny neprodyšně zakrytými žaluziemi.

Milo a já jsme rychle projeli kolem a zaparkovali o necelý kilometr dál. Milo zatelefonoval Reedovi a požádal ho, aby ověřil, komu dům patří.

Dům vlastnila a spravovala realitní kancelář Co vina a pronajala ho nájemníkovi jménem M. Carlo Scoppio.

„Vyhledal jsem si ho, poručíku. Je to běloch, dvaatřicet let, není hledaný, není na něj uvaleno obvinění, nemá trestní záznam. Vlastníci ho nemůžou vystěhovat, ale rádi by to udělali.“

„Jsou s ním problémy?“

„Platí nájem, ale vždycky pozdě,“ řekl Reed. „Jako by se snažil dráždit tím, že to protahuje o každý možný kousek. Říkají, že zbavit se nájemníka je problém, i když je to chronický potížista. A Scoppio dbá na to, aby jim nezavdal opravdový důvod. Kromě toho je to právník a nechtějí všechno ještě zhoršit.“

„Jak vypadá?“

„Sto sedmdesát osm centimetrů, osmdesát devět kilogramů, hnědé vlasy, zelené oči. Podle obrázku typ, kterého byste si ani nevšimli. Jste někde blízko faxu?“

„Ne, ale údaje odpovídají tomu muži s kapucí. Kde Scoppio pracuje?“

„To jsem ještě nezjistil, ale hned se na to podívám.“

„Nech to být, to můžu udělat i já. Díky, Mosesi, můžeš vylézt zpátky na Olymp.“

„Monte Carlo?“ řekl jsem.

Milo pokrčil rameny. „Jo, zní to podezřele, ale starý George je už opravdu starý. Spíš prastarý. Monte po něm vyjel a George Kaplan ho začal nenávidět. Když několik dnů nato viděl v televizi obrázek, sám sebe přesvědčil, že ho urazil vrah.“

„Starý dobrý George mi připadal naprosto při smyslech. Ale hlavní je, že teď nemáš nic jiného, a kdo ví, jak to vypadá na Jihozápadní divizi.“

„Čas beznaděje…, to bylo vždycky mé oblíbené období.“

Pokus o vyhledání pracovní adresy advokáta M. Carla Scoppia se nesetkal s úspěchem. Stejně dopadl dotaz u advokátní komory.

„Lhal. To je skvělý začátek,“ řekl Milo.

„Právníci mohou pracovat i v jiném oboru.“

„Zavři klapačku, nafoukanče. Jedeme zpátky do kanceláře a vrátíme se před pátou. Trochu si s tím sympaťákem popovídám.“

Po zadání jména m, carlo scoppio do vyhledávače Google se ukázaly webové stránky Baird, Garroway a Habib, právnické firmy z východního L. A., která se specializuje na civilní žaloby ve věcech osobní újmy. Scoppio se nacházel v dolní části seznamu personálu. Asistent bez právního vzdělání.

„Nejenže lhal, vychválil se až do nebes,“ řekl Milo. „Hned má o kousek blíž k sociopatovi.“ Prohlédl si uvedené údaje. „Hablo espaňol… a pět dalších jazyků. Možná to je jedna z firem, které řeší drobná odškodnění za uklouznutí a pády. Chudáci poškození dostanou drobečky, právníci se napakují. Scoppio možná loví kavky.“

Další vyhledávání informací o té právnické firmě nám přineslo několik zpráv o vyšetřování, které vede městský prokurátor. Všichni tři partneři čelili podezření z fingování dopravních nehod a spolupráce se zkorumpovanými lékaři, fyzioterapeuty a chiropraktiky. Nebylo vzneseno žádné obvinění.

Ani zmínka o Carlu Scoppiovi.

Milo se pokusil zkontaktovat kancelář městského prokurátora. Žena na druhém konci o případu osobně nic nevěděla, ale vyhledala aktuální stav.

„Zdá se, že to není uzavřené.“

„Což znamená?“

„Podle mého odhadu v tom bude nedostatek důkazů. Vypadá to, že jako nastrčené oběti používali ilegály. Pak je těžké najít svědky ochotné to dosvědčit.“

„Objevuje se někde jméno M. Carlo Scoppio?“

„Scoppio…, ne, nezdá se. Aha, tady je, pracuje jako asistent. Je podezřelý, že funguje jako verbíř. Někoho zabil? To bychom mohli použít.“

Ve tři čtvrtě na pět jsme byli zpátky v ulici, kde bydlel Scoppio, a projížděli jsme kolem jeho domu.

Černý pick-up, který popisoval George Kaplan, se zatím neobjevil, ale na betonové plošině stála šedá honda.

„Děvče je tady, hoch se možná brzy ukáže.“

Nemohli jsme se držet poblíž, bylo to příliš riskantní vzhledem k malému počtu aut na ulici. Zaparkoval jsem o čtyři domy dál a vypnul motor. Milo si položil dalekohled do klína, žvýkal doutník, tu a tam přestal a vyplivl žvance tabáku z okénka.

„Chvíli tu asi budeme. Jestli chceš poslouchat hudbu, nevadí mi to.“

„Na co máš náladu?“

„Cokoli, z čeho mi nebudou krvácet uši – hele, koukni se tamhle.“

Z jihu přijel půltunový černý ford a zastavil vedle hondy.

Milo popadl dalekohled a zaostřil ho na dveře u řidiče. Vystoupil z nich muž.

„To je on – hádej, co má na sobě? Šedou mikinu s kapucí.“

Carlo Scoppio obešel auto, otevřel dveře u spolujezdce a něco vytáhl.

Igelitové tašky. Pět igelitových tašek. Položil je na beton.

„Jede ze supermarketu,“ řekl Milo. „Dobrák Monte Carlo obstarává nákupy. Jak dojemně domácké.“

Scoppio se vrátil na druhou stranu, sáhl do auta a zatroubil na klakson.

Přední dveře bungalovu se otevřely a ven vyšla žena. Byla vysoká a oblečená v bílém tričku a džínsech.

Scoppio ukázal na tašky. Žena se k nim vydala.

Milovi ztuhla ramena. „Tak tomu neuvěříš. Na, koukni se sám.“

„Na co?“

„Na ni.“

38

Dvě silné čočky přiblížily příjemnou tvář lemovanou dlouhými rusými vlasy. Ženě bylo kolem třiceti, měla narůžovělé tváře a modré oči.

„Naše novicka z kriminální laboratoře, Lara užnevímčí.“

„Ochotná slečna Rieffenová,“ napověděl jsem.

Carlo Scoppio zvedl tři tašky a dvě přenechal Laře Rieffenové. Nevyměnili si žádné zdvořilosti. Vůbec spolu nepromluvili.

Vešli do domu. Dveře se zavřely.

„Tím se všechno mění,“ řekl Milo.

Cestou zpátky na stanici se mu podařilo telefonicky zastihnout Davea McClellana, vedoucího vyšetřovatele z úřadu koronera. Zeptal se ho, zda přidělení Lary Rieffenové k vraždám ve věži bylo v souladu s naplánovaným rozvrhem.

„Podělala něco?“ zeptal se McClellan.

„Ne, jen to potřebuju vědět, Dave.“

„Nemám ten rozpis před sebou, jsem na radnici a snažím se udělat dojem na radní. Proč to potřebuješ?“

„Koho se hned teď můžu zeptat na rozpis?“

„Ty mě děsíš – pověz mi pravdu, má Rieffenová nějaký velký průšvih?“

„Je to průšvihářka?“

„Je nová, na můj vkus trochu líná.“

„Na Borodi na mě působila úplně jiným dojmem, Dave. Naopak, byla až moc dychtivá do práce.“

„Možná se jí líbíš.“

„Můj šarm je mi věčnou přítěží. Kde můžu získat ten rozvrh?“ naléhal Milo.

„Neřekneš mi, proč ho potřebuješ? Najednou mám takový divný pocit kolem žaludku.“

„Možná z toho nic nebude.“

„Teď už mi povoluje svěrač,“ řekl McClellan. „Zavolej Irmě, to je naše administrativní síla. Ta ví všechno. Kéž bych to mohl říct o sobě.“

Irmě Melendezové trvalo asi půl minuty, než přišla s odpovědí. Výjezdu do Borodi se měl jako v první v pořadí účastnit vyšetřovatel Daniel Paillard.

„On tam nejel, poručíku Sturgisi? Záznamy uvádějí, že ano.“

„Jela tam Lara Rieffenová.“

„Ta?“ podivila se Melendezová. „Jak to?“

„Myslel jsem si, že to víte.“

„Neměla jsem o tom ani ponětí, poručíku. Ti dva si to museli nějak prohodit mezi sebou – možná měl Dave něco akutního. Ta ženská se většinou k práci dobrovolně nehrne.“

„Není zrovna workoholik?“

„Nepředře se.“

„Kde můžu zastihnout Paillarda?“

„Má dnes dovolenou.“

„Dejte mi číslo jeho mobilu a pevné linky domů, prosím.“

„Udělal Dan něco špatného?“

„Vůbec ne.“

„To je dobře,“ řekla Melendezová. „Jeho mám ráda.“

Daniel Paillard byl se svou přítelkyní ve filmových studiích Universal.

„Je to velký problém?“

„Nejspíš ne,“ uklidnil ho Milo, „ale povězte mi, jak to bylo.“

„Není co povídat,“ řekl Paillard. „Den předtím za mnou přišla, řekla, že následující týden potřebuje jeden den volno, a nabídla mi, že si prohodíme služby. Souhlasil jsem, proč ne.“

„Na který den chtěla volno?“

„To mi neřekla.“

„A vzala si ho někdy?“

Ticho.

„Dane?“

„Myslím, že ne,“ řekl Paillard. „Asi jsem na to zapomněl. Znáte to, darovanému koni… Jsem v průšvihu? Myslel jsem, že to zůstane jen mezi námi.“

„Vy v průšvihu nejste.“

„Víte, dřel jsem celé týdny jako mezek, řešili jsme to střílení mezi gangy,“ vysvětloval Paillard. „Když za mnou přišla, neviděl jsem v tom žádný problém, hlavně, že práci někdo udělá… Zpackala něco?“

„Je packal?“ zeptal se Milo.

„Jen se zajímá o ekologii.“

„Udělejte mi laskavost, Paillarde. Neříkejte jí, že jsme spolu mluvili.“

„Je v nějakém maléru?“

„Zatím ne,“ řekl Milo. „Buďte diskrétní, Dane, a já budu taky.“

„Jo, jo, jasně,“ přisvědčil Paillard. „Zajímá se o ekologii a možná je trochu líná. To je vše, co vám o ní můžu říct.“

Milo se otočil na kancelářské židli a podíval se na mě. „Líný nováček, ale přede mnou si hraje na velkou nadšenkyni. Dělá ze sebe někoho jiného, stejně jako Scoppio. Prohlédla těla, podotkla, že Doreeniny šaty jsou levné kousky. Teď to začíná vypadat úplně jinak.“

„Jestliže si už den před vraždou prohodila s Paillardem směnu, znamená to, že věděla, že Backer a Doreen budou v té věži. Doreen s ní a se Scoppiem bydlela, takže to není žádná záhada. Jestli je Scoppio ten kapucín z Port Angeles, máme padesát tisíc jako motiv. Ale od začátku v tom cítím něco osobního, takže možná nejde jen o peníze. Kaplan říkal, že když ti tři byli spolu, tvářili se pochmurně. Možná to bylo přátelství jen naoko.“

„Ve švédské trojce se něco zvrtlo.“

„Možná proto, že se z trojice stala dvojice.“

„Doreen odkopla své spolubydlící kvůli Backerovi,“ řekl. „Vzplanuly staré vášně. Tak říkajíc.“

„Helga zaplatila Backerovi a Doreen, aby podpálili Teddyho palác. Ti si místo předem prohlédli a zjistili, že ta věžička se dá docela dobře využít pro zábavu. Ned Holman je tam viděl dva měsíce předtím, než byli zavražděni, takže si z toho možná udělali místo pro soukromé večírky, možná tam dokonce vzali i Rieffenovou a Monteho. Tak nebo tak, nebylo těžké je sledovat. Místo činu celou dobu ukazovalo na dva vrahy. Teď tu máme novou dvojici.“

„Rieffenová se na té vraždě podílí a pak se postará, aby ji poslali na místo činu. To je pěkné. Jako důvod se nabízí manipulace s důkazy, například zakrýt jakoukoli stopu její nebo Scoppiovy přítomnosti. Byla nahoře dřív, než jsem přijel. Bůhví, co za tu dobu všechno stihla.“

„Jedno ale nezakryla,“ řekl jsem. „Tu skvrnu od spermatu na Doreenině noze. Naopak tě na ni upozornila, a tak mi vrtá hlavou, jestli to na tebe nenahrála. Backer vždycky používal kondom, ale předpokládali jsme, že s Doreen udělal výjimku. Co když ne a to sperma bylo někoho jiného?“

„Monte Doreen uškrtil a pak si užil s jejím tělem? Proč by pak Rieffenová na tu skvrnu poukazovala? A proč ji nesetřeli hned při vraždě?“

„Monte možná nechtěl. Byl na sebe pyšný, hrál svoje vlastní hry. Kdyby byla Rieffenová sama, možná by byla opatrnější. Anebo to taky brala jako legraci. V každém případě věděla, že skvrna bude pryč, než se tělo dostane k Jerniganové. To je přesně ten druh adrenalinu, jaký mají psychopati rádi. Rieffenová má kontrolu nad důkazy a přitom se předvede, jak dobré má oko. Pak si v márnici počká, až bude klid, odstraní důkaz a ještě udělá z ostatních zaměstnanců hlupáky.“

„Nestačí mi, že jsem uspěla,“ řekl Milo. „Vy musíte selhat.“

„Antisociální zveličování sebe samé a sebechvála v té nejryzejší podobě.“

„Jediná tečička DNA by to celé zhatila – kdyby se někdo obtěžoval tu skvrnu analyzovat. Ale ona je vyšetřovatelka, zatraceně. Ví, co se má dělat.“

„Nebyl důvod analyzovat DNA,“ řekl jsem. „Z polohy obou těl bylo zřejmé, že dárcem spermatu je Backer.“

„Když už jsme u Backera, možná to byla čtveřice, která se zredukovala na dvojici. Navzájem se znali. Stačila jedna rána do hlavy a Desi se ocitl mimo hru, takže získali klíče od skladu. Zůstala Doreen tváří v tvář dvěma ozbrojeným kamarádům; překonat ji už byla brnkačka. Rieffenová na ni mířila pistolkou, zatímco Monte ji znásilňoval svým velkým kanónem. Pak ji uškrtil a uštědřil jí neuvěřitelně ponižující ránu z milosti. Oba pak naaranžovali těla.“

„Backerovy doklady nechali na místě, ale Doreeniny vzali, protože s nimi žila a mohla by k nim policii dovést.“

„Jestli Rieffenová a Monte bydleli s pyromankou a Monte vzal těch padesát táců, znamená to, že o jejich záměru věděli. Alexi, co když ta čtyřka byla jejich obchodní jednotka?“

„A do toho požáru byli zaangažováni všichni čtyři,“ řekl jsem.

„Když se zbavili Backera a Doreen, mohli se šábnout napůl.“

Něco mě napadlo. „U toho požáru v Bellevue byla podezřelá další dvě děcka. Kathy, příjmení nevím. Jméno toho kluka mi vypadlo úplně.“

Milo popadl notes. „Kathy Vanderveldtová, Dwayne Parris. Lindstromová tvrdila, že se dali na lepší cestu, ona šla studovat medicínu, on na práva.“

„Lindstromová se s nimi nikdy doopravdy nesetkala, spoléhala jen na poznámky svých předchůdců. Co když Kathy a Dwayne plánovali kariéru lékařky a právníka, ale neuspěli? Vyšetřovatelka na místě činu pracuje s těly, ale podléhá dozoru lékaře. Asistent právníka – který tvrdí, že je právník – se musí zodpovídat právníkovi.“

„Měli své touhy, změnili si jména… A federálům to při jejich typické ‚důkladnosti‘ uniklo.“ Otočil se k počítači. „Tak se podíváme, co najdeme my venkovani.“

Prohledal celou řadu webových stránek zaměřených na absolventská setkání středních škol, až našel jednu, která za poplatek nabízela fotografie z ročenek z oblasti Seattlu. Zadal kathy vanderveldtová a po stisknutí klávesy se zvýraznila střední škola Centre High. Milo si ověřil, že Dwayne Parris chodil do stejné třídy, fotky zaplatil svou kreditní kartou a vytiskl si je.

Byly to černobílé fotografie, ale dostatečně ostré.

Mladší verze dvou tváří, jejichž nositele jsme před chvílí viděli nést tašky s jídlem.

Kathy Lara Vanderveldtová se srdečně usmívala do objektivu. Byla členkou vědeckého kroužku, přírodovědného kroužku a organizace Budoucí američtí lékaři.

Dwayne Charles Parris si zachoval sevřená ústa a stoický výraz. Vypadal v každém ohledu průměrně, měl husté tmavé vlasy, které mu spadaly přes čelo do obličeje. Hrál za školu hokej, byl členem klubu Modelových Spojených národů a kroužku účetnictví.

„Ona používá své prostřední jméno jako křestní, on si říká Carlo, což je italská varianta Charlese. Zajímalo by mě, kde přišel na příjmení Scoppio.“

„Možná to něco znamení v italštině.“

Znamenalo.

Výbuch.

„Monte brzy vybouchne,“ řekl Milo.

Pokračoval ve vyhledávání. Začal u Kathy Vanderveldtové. Neměla žádný trestní záznam, stejně jako Dwayne Parris, ale Seattle Times otiskly článek o setkání rodiny Vanderveldtú-Rieffenů. Byla to velká událost, protože se jí zúčastnilo sto padesát tři lidí. Skupinová fotografie zabírala celou šířku strany. Kathy nebyla nikde vidět, ale v přední řadě sedělo malé dítě stejného jména a usmívalo se.

Milo to okomentoval: „Malá sestřenka se na večírek dostavila, ale velká Kathy nemůže, protože používá pseudonym. Před něčím nepěkným prchá, ale nemá žádný záznam?“

„Je možné, že to, před čím utíká, se nikdy nedostalo do spisového materiálu. Stejně jako její ztracená léta.“

„Další ekoteroristka, která pokračuje ve své činnosti?“

„A jejíž kariéra poněkud vykolejila. Doreen sice vodila FBI za nos, ale Lindstromová řekla, že jim přece jen předhodila tu a tam nějakou kost. Prý samé menší věci, jenže všechno relativní a menší z pohledu FBI může znamenat jen to, že do vzduchu nevylétla žádná velká budova. Co když Doreeniny informace vrhly na Kathy a Dwayna dost silné podezření, aby jim zničily studijní plány a donutily je přejít do ilegality? Kathy a Dwayne si spočítali, kdo je zradil, ale Doreen a Backerovi to nedošlo. Po letech se ti čtyři znovu sešli v L. A. a domluvili se na spolupráci při založení dalšího požáru. Měla to být taková ozvěna požáru, který usmrtil Vana Burghouta, ale tentokrát dostanou pořádně zaplaceno. Kathy a Dwayne se drží dohody, dokud nevymyslí, jak se těch peněz zmocnit sami. A pak to Backer a Doreen mají spočítané.“

„Opětovné setkání ekopyromanú, kteří rádi vyrážejí na túry do přírody.“ řekl Milo. „Tak jo, je čas trochu popíchnout ego federální agentky Gayle.“

39

Se zvláštní agentkou Gayle Lindstromovou jsme si dali schůzku v jedné pizzerii ve Westwood Village, nedaleko od Federální budovy. Chodili sem hlavně studenti, takže levné čepované pivo teklo proudem a výzdoba interiéru byla dost strohá.

Milo mluvil, Lindstromová poslouchala a s každým dalším odhalením vypadala napjatěji. Když Milo skončil, řekla: „Ti dva? To je nesmysl.“

„Ti vaši kamarádi jsou Kathy a Carlo.“

„Jsou to pouhá jména ze spisu.“

„Ve vašem podání z toho vyšli čistí jak lilie. Ona je doktorka, on právník. Chybí snad jen indiánský náčelník.“

„Řekla jsem to, protože tak je to ve spisu. Absolutně nic nenaznačovalo, že by páchali trestnou činnost, natož vraždy.“

„Víte jen to, co si přečtete.“

„Nechte toho,“ vyštěkla. „Nedělejte ze mě ještě většího pitomce, než už jsem.“

„Jestli jste na případech Vanderveldtové a Parrise nepracovala, nemáte proč se cítit hloupě…“

„Vy to prostě nechápete, co? Už když jsme se setkali poprvé, muselo vám dojít, že mám jisté potíže. Například nerada mlčky přecházím očividně hloupá rozhodnutí, která mají za cíl zamést ledacos pod koberec, místo aby dbala na veřejné blaho. Ráda si namlouvám, že kdybych šéfovala já, k 11. září by nikdy nedošlo. Možná to jsou nesmysly, kterými se občas potřebuji utěšit, protože má práce se zvrhla v něco jiného, než jsem si představovala. Ale podle vás jsem mimoň a potřebuji – potřebovala jsem – rozhřešení. Když jsem se dověděla, že jste chytili tu švýcarskou čarodějnici, měla jsem v úmyslu zaplatit vám ze samé radosti večeři ve Spago. Pak jsem zjistila, že ta švýcarská čarodějnice nemá s vraždou Doreen nic společného, a ministerstvo zahraničí nám jde po krku, protože jste vlezli do toho hangáru bez oprávnění.

Nejenže jste mi nepomohli, jen jste mi znepříjemnili život ještě víc.“

„Páni,“ řekl Milo. „Já si myslel, že moje práce je řešit vraždy, a ono místo toho jde celou dobu o vaši kariéru.“

Lindstromová zaťala pěsti.

Milo se zaměřil na své pepperoni.

„Milo, oba stojíme na správné straně, tak proč jdeme proti sobě?“ vybuchla Lindstromová.

„Gayle, pomozte mi a zase spolu můžeme plácat bábovičky na písku.“

„Proč si myslíte, že vám můžu pomoct? Jsem neoblíbená holka s kancelářičkou plnou spisů o případech, ze kterých se už dávno staly pomníky. Mám jasný příkaz je vyřešit, nebo… Je to totéž, jako kdyby mě někdo požádal, abych Britney Spears naučila jadernou fyziku.“

„Zapomeňte na fyziku,“ řekl Milo. „Nás zajímá medicína. A práva.“

„Jestli chcete, abych zjistila, zda Kathy vůbec někdy na univerzitu nastoupila, fajn, to můžu. Totéž platí o Parrisovi a právnické fakultě. Ale k čemu vám to bude? Potřebujete hmatatelný důkaz.“

„Důležité je vše, na čem se dá stavět, Gayle. Teď mi přesně povězte, co všechno Doreen FBI poskytla, než utekla.“

„Jen maličkosti.“

„Maličkosti mám rád.“

„Opravdu jen samé nevýznamné věci, zůstalo to nakonec u Správy lesů. Šlo o kus federálního pozemku na severu státu Washington. Obvyklý spor mezi zastánci těžby dřeva, farmaření, ježdění na čtyřkolkách a turistiky na jedné straně a zastánci názoru ‚nechte ten pozemek komárům‘ na straně druhé. Než Doreen načapali v Seattlu, pracovala jako dobrovolný ochránce životního prostředí. Prováděla nějaké terénní testy, nebo něco podobného. Když jsme ji zmáčkli, přišla se dvěma podvůdky. Ten první byl, že její kolegové dobrovolníci si pojišťují šance na vítězství tím, že kolem kmenů rozmístí chlupy kanadského rysa – roztrousí DNA a pak ji ‚objeví‘. Tenhle rys je hodně ohrožený druh, takže využívání území by se muselo omezit. Druhý podvod spočíval v tom, že trávili jedem divoké koně a nechávali zdechliny na určitých místech, aby tam přilákali medvědy grizzly a zvětšili tak rozlohu plochy, kde grizzlyové údajně žijí. Už chápete, co chci říct? Byly to prkotiny, Správa lesů tomu přikládala ještě menší význam než FBI a nic s tím nedělala. Pak se o tom ale doslechl jeden senátor, který měl spoustu prachů v těžbě dřeva, rozvířil vody a vyšetřování pokračovalo. Nikdo nešel do vězení, ale někteří lidé přišli o práci.“

„Jména,“ řekl Milo.

„Žádná nemám, ten člověk, po kterém jsem případ zdědila, se s nedůležitými detaily nepáral.“

„Možná není tak nedůležité, jestli mezi těmi potrestanými dobrovolníky byli i Kathy Vanderveldtová a Dwayne Parris. Někteří lidé přišli o práci, jiní mohli přijít o svou budoucí kariéru.“

„Že by je vyhodili z lékařské a právnické fakulty kvůli mravní nezpůsobilosti?“ zauvažovala. „Jo, podle mě to tak mohlo být.“

Vstala a pokusila položit na stůl peníze. Ruce jí zakryla Milova velká dlaň. „Platím já.“

„Proč?“

„Zasloužíte si to.“

„Jo, jistě,“ řekla Gayle. „Když jsem dostala špatnou známku, otec mi lhal úplně stejně.“

„Manipulace fyzickými důkazy,“ řekl jsem.

„Kathy Lara se nemohla stát lékařkou, ale našla si místo, kde se přesto může vesele věnovat biologii. Pořád ten samý příběh – gauneři si vždycky najdou cestu, jak se prosadit.“

„Každý se chce prosadit,“ řekl jsem. „Liší se jen způsoby, jak na to člověk jde.“

Lindstromová zavolala, právě když jsme dorazili zpátky na stanici.

„To šlo rychle, Gayle.“

„Ráda bych tvrdila, že jsem zatahala za provázky, ale stačilo vytáhnout kopii spisu Správy lesů. Vanderveldtová a Parris figurují jako účastníci v obou podvodech. Lépe řečeno, jsou to jediní uvedení účastníci. A Vanderveldtovou opravdu vyhodili z medicíny – kromě toho průšvihu měla skoro nejhorší výsledky z ročníku. Parris si na právech vedl docela dobře, ale taky ho vyhodili.

Oba se dvakrát odvolali a pokaždé jim žádost zamítli. Opravdu vám to připadá jako motiv?“

„Tohle a padesát tisíc, Gayle.“

„Jo, myslím, že to už je dobrý důvod,“ řekla Lindstromová. „Tak co teď?“

„Teď si s nimi popovídám.“

„Ráda bych se toho zúčastnila.“

„Až přijde správný čas.“

„Doufám, že nelžete. U otce bych to poznala. S vámi to není tak snadné.“

40

Zástupce státního návladního John Nguyen potvrdil, co Milo už věděl: důkazy nepostačují k tomu, aby Rieffenová a Scoppio mohli být za něco zatčeni, a všechny rozhovory musí být z jejich strany dobrovolné.

„Srdečně vás zveme k přátelskému pokecu?“

„Pokud je neuvidíte provádět nějakou špatnost a nezatknete je za to.“

„Platí to i pro nesprávné přejetí z pruhu do pruhu?“

Nguyen se rozesmál. „Myslel jsem něco, při čem poteče krev.“

„Co třeba podvržení rysí DNA?“

„Co je to vlastně rys, sakra? Něco, z čeho se dělají kožichy?“

„Že tě huba nebolí, Johne.“

„Znám to čistě teoreticky, Milo. S mým platem může být manželka ráda, že nosí vlnu.“

Z toho mála informací, které jsme měli, jsme usoudili, že Rieffenová má menší sklony k násilí a spíš ji přimějeme k řeči. Snad.

Reed a Binchy si vzali každý jedno auto a rozjeli sledování muže, který si říkal M. Carlo Scoppio. Ten odjel ráno v devět do práce, dorazil do právnické firmy ve východním L. A. a o půl dvanácté tam stále ještě byl.

„Poručíku, napadla mě jedna věc,“ řekl Reed. „Ta kancelář je až nechutně blízko místu, kde byl zastřelen soudní vyšetřovatel Escobar.“

„Jak blízko, Mosesi?“

„Tak tři bloky. Pozemek patří okresu, vlastní ho lékařské centrum, ale nic na něm nestojí.“

„Prohlédl jsi to tam?“

„Jo, protože ta blízkost mi vrtala hlavou. Kousek odtamtud je křižovatka. Doprava tam není hustá, ale červená svítí dlouho. Jestli Escobar dodržoval předpisy, bylo snadné ho tam chytnout, když stál, a zmocnit se jeho auta.“

„Vrať se tam a pořiď pár fotek.“ řekl Milo. „Až tě vystřídá Sean.“

„Koupím si foťák,“ řekl Reed.

„I s levným kouskem se dají pořídit pěkné vzpomínky, Mosesi. Jednou si prohlédneme alba.“

Lara Rieffenová měla zrovna službu a pracovala na případu střelby v Pacoimě. Plán byl následující: Až se odtamtud bude vracet, Milo ji náhodou potká na parkovišti a bude předstírat, že je tam pracovně. Doprovodí ji dovnitř a najde nějaké místo vhodné pro údajný dostatečný výslech. Ten povede diskrétně, aby ji nevystrašil a aby si koronerovi lidé nevšimli ničeho neobvyklého.

Ale šéf Dave McClellan o tom musel vědět, proto mu Milo zavolal a oznámil mu zlou novinu.

„Skřípu zubama už od našeho minulého rozhovoru. Opravdu je to s ní tak zlé? Vrhá to na nás moc pěkné světlo, jen co je pravda.“

„Nemohl jsi to vědět, Dave.“

„Udělám vše, co je potřeba, abys tu potvoru dostal, Milo. Postarám se, abys v dolním patře našel otevřenou místnost.“

„Díky. Budu se chovat co nejnenápadněji.“

„Pro mě za mě jí klidně nasaď klepeta před všemi ostatními,“ prohlásil McClellan. „A s nenápadností si nedělej starosti, už se nám tady stejně potloukají poldové.“

„Proč?“

„Kvůli Bobbymu Escobarovi. Náčelník oddělení vražd se najednou rozhodl, že si musí prohlédnout jeho kancelář. Poslal tam své techniky, ale důvod jsem z nich nedostal. Jsou tady už od šesti ráno.“

„Kdo je vede?“

„Někdo nový, nějaký Irvin Wimmers.“

„Irva znám, je to dobrý chlap.“

„Podle mě jsou tu jen proto, aby si kryli záda. Ale zpátky k věci – chceš, abych zavolal Rieffenovou zpátky z terénu v nějakou konkrétní dobu? Nebo jak se vlastně ta ženská doopravdy jmenuje.“

„Kdy se má vrátit?“

„Ve čtyři, v pět, záleží na vývoji případu a na tom, jak dlouho jí bude trvat cesta.“

„Řekněme v pět.“

„Máš to mít,“ řekl McClellan. „Chválabohu, že se té potvory zbavíme.“

Milo zatelefonoval detektivu Irvinu Wimmersovi z úřadu šerifa a požádal ho, jestli by si nenašel volnou chvilku a nesetkal se s ním.

„To víš, že si ji najdu, Milo,“ řekl Wimmers. „Co takhle hned?“

„Vždyť ani nevíš, o co jde, Irve.“

„Vím, jen, že mi voláš, a to stačí. Kolika konferencí jsme se společně zúčastnili? Denver, Washington, Filadelfie – vzpomínáš na tu zábavnou v Nashville se všemi těmi fotkami zetlelých těl? Kdykoli se setkáme na konferenci, zajdeme si na kafe. A po návratu do L. A.? Kolikrát si zavoláme?“

„Netuším.“

„Já ti povím kolikrát,“ řekl Wimmers. „Jednou. U případu s comptonskou sekerou jsi mě nasměroval na jeden starý případ, na kterém pracoval jeden tvůj kolega, než odešel do důchodu. Nakonec jsme tu megeru, po které jsme šli, dostali za to, že nadělala hamburgery hned ze dvou manželů, nejen z jednoho. Takže si myslím, že máš pro mě nějakou užitečnou informaci. Možná něco o Escobarovi? Řekni ano a budu mít šťastný den.“

„Týká se to Escobara, ale možná z toho nic nebude. Pracoval na soudním podle nějakého pravidelného rozvrhu?“

„Žádný neměl,“ odpověděl Wimmers. „Chodil do školy a už tam nebyl oficiálně zaměstnán, ale nechali mu klíč a malý kamrlík, aby tam mohl pracovat na své diplomce.“

„Co zkoumal?“

„Způsoby nedbalého zajišťování důkazů – zpackané sběry otisků prstů štětečkem, neopatrný sběr vláken a tak. Oč jde, Milo?“

Když si vyslechl stručnou rekapitulaci, řekl: „To je teda nadělení. No dobře, na tohle si potřebuji sednout a pořádně si to promyslet. Za chvíli přijde kolega a já jsem tu od pěti, potřebuji se najíst, jinak padnu. Odkud voláš?“

„Z kanceláře.“

„Máš čas sejít se někde na půl cesty? Znám jednu fajn restauraci, bude se ti líbit.“

Rubyho krocaní restaurace se nacházela na Osmé ulici, kousek na západ od Wiltonu.

Obrovské ptáky vytahovali přímo z fritéz, naporcovali podle objednávek a servírovali celé lesklé tukem.

Irvin Wimmers byl černoch, postavou vyšší i objemnější než Milo, měl tenký knírek, mušku pod dolním rtem, hladce oholenou hlavu a zbrázděné čelo. Na sobě měl skořicově hnědý oblek, kaštanový rolák a úzkou olivově zelenou kravatu se vzorkem malinkých oranžových bitevních lodí.

Na talíři před ním ležely hranolky, čtvrtka krocana s brusinkovou omáčkou, okra, hlávkový salát, hromada makaronů a sýr. Sušenky na dezertním talíři byly velké jako baseballové míčky a polité čímsi tmavým. Pokud by si někdo zapomněl baseballovou pálku doma, jako dobrá náhrada by posloužilo krocaní stehno.

„Den díkůvzdání letos přišel brzy, Irve,“ utrousil při tom pohledu Milo.

Wimmers odpověděl: „Moje životní filozofie je slavit, kdykoli se naskytne šance. Jak se vede, měšťáku?“

„Jde to.“ Následovalo rychlé potřesení rukou. Milo mě představil.

„Už jsem o vás slyšel, doktore. Nepřemýšlel jste někdy, že byste přešel na okres? My jsme ti, kdo opravdu dychtí po pravdě, spravedlnosti a americkém způsobu života.“

Usmál jsem se.

„Mlčenlivý jako každý cvokař… Sedněte si, hoši. Mám vám objednat půlku krocana?“ pozval nás Wimmers.

„Čtvrtka bude stačit,“ ujistil ho Milo.

„Pro každého?“

„Pro oba.“

„Držíš snad dietu?“

„Bůh chraň.“

Wimmers pobaveně zamručel. „A co pijete? Ten ledový čaj je fakt skvělý, dávají do něj šťávu z granátového jablka. Prý je zdravý, budeme rezivět pomaleji.“

„Dobré mazivo je třeba,“ řekl Milo. „Dám si WD-40.“

Wimmers se těžkopádným krokem odebral k pultu a za chvíli se vrátil se dvěma velkými sklenicemi naplněnými červenohnědým čajem. „Myslíš, že tahle křivácká vyšetřovatelka má něco společného s Bobbym Escobarem?“

„Nemůžu to dokázat, ale jsem si jistý, že setřela skvrnu od spermatu, protože patřila jejímu příteli. A Bobbyho specializace byla manipulace s důkazy, takže možná zbystřil a něčeho si všiml.“

„Podle toho, co jsem o něm slyšel, měl určitě hodně dobré oko. Když ještě pracoval jako soudní vyšetřovatel, lezl občas lidem na nervy, protože byl až moc snaživý. Takový ten žáček, co učiteli připomene, že zapomněl na písemku.“

„Jak daleko byla jeho kancelář od chladicích boxů, kde uchovávají těla s visačkami?“

„Seděl přímo naproti přes chodbu,“ řekl Wimmers. „Moc pěkné, co? Pojďme si to shrnout: Řekl jsem vám, že Bobby neměl pevný rozvrh, ale před cestou sem jsem zavolal jeho manželce. Ta mi pověděla, že mezi školou a zkráceným úvazkem v lékařské laboratoři míval ve zvyku o půlnoci do laboratoře zaskočit a chvíli se zdržet. A přesně tak to udělal i ten den, kdy byl zavražděn. Stejně jako dva dny předtím, a tehdy nejspíš Rieffenová zničila ten důkaz. Možná se tam kvůli tomu pozdě v noci vkradla v domnění, že tam už nikdo není. Ale Bobby seděl ve svém kamrlíku, měl zavřené dveře a ťukal do laptopu. Rieffenová vešla do lednice, provedla svůj úmysl a pak náhodou narazila na Bobbyho, který zrovna vykoukl ven.“

„Patřila tam, měla odznak, kdokoli jiný by ji možná ignoroval. Jenže Bobby začal být zvědavý.“

„Problém je, že podle toho, co jsem o Bobbym slyšel, byl velký pedant. Jakmile narazil na něco podivného, hned to oznámil. Ale o tomhle není žádný záznam.“

„Možná nechal vzkaz někomu na stole, Rieffenová si ho všimla a sbalila ho,“ řekl Milo.

„Asi ano,“ přikývl Wimmers. „Ale zkuste to dokázat.“

Vložil jsem se do rozhovoru. „I kdyby ji Bobby z něčeho podezříval a šel se podívat do lednice, jak by zjistil, co udělala? Šlo o odstranění důkazu, a jak chcete dokázat, že něco chybí?“

„Tak proč by se namáhala a zabíjela ho?“

„Možná se po ní divně podíval a ona znervózněla. Nebo udělal nějakou poznámku. Bobby mu to nestálo za oznámení, ale ona se začala bát. Řekla to Montemu a ten se rozhodl problém řešit.“

„Vraždící přítel,“ zhodnotil Wimmers. „Nemůžu uvěřit, že si vyšvindlovala vyšetřování vraždy, kterou sama spáchala.“

„Nemusela švindlovat,“ řekl Milo. „Nabídla jednomu kolegovi výměnu. Jde o to, že se nikdy neobtěžovala nárokovat si svůj podíl.“

„Je to příliš jasné, než aby to byla pravda,“ řekl Wimmers. „Člověče, ta ženská je ale číslo. Teď jí to jen musíme dokázat.“

„Proč jste se dnes vrátili do Escobarovy kanceláře?“

Wimmer začal rozpatlávat brusinkovou omáčku po talíři. „Přivedl mě tam dojem, jaký jsem z toho případu měl. Původně mi vůbec nepatřil. Telefonát přijali dva bažanti a nejdřív si mysleli, že jedou vyšetřovat střet gangů. Do zprávy napsali, že šlo o loupežné přepadení, které se zvrhlo ve vraždu. S přihlédnutím k místu a vzhledem k tomu, že Escobarovi chyběla peněženka, příliš se tím nezabývali, připadalo jim to jasné. Ale když jsem se s případem seznámil podrobněji, začala se jejich teorie rozpadat. Escobarův telefon zůstal ležet přímo na očích, na sedadle spolujezdce. A mrtvý měl u sebe pár šperků, které zdědil po otci, bývalém majiteli zastavárny. Konkrétně velký zlatý prsten s diamantem, zlatý identifikační náramek, zlatou náušnici s diamantem. Věci, které by se daly velice snadno střelit. Navíc jsme ho našli sedět za volantem, ale většina krve byla venku, a když jsem znovu navštívil místo činu, našel jsem na zemi stopy po tažení něčeho velkého.“

„Zastřelili ho venku a pak vtáhli zpátky do auta?“

„Kolik jsi už potkal ozbrojených lupičů, kteří si na něco takového našli čas? Mně to spíš připadá jako naaranžovaná scéna.“

„V tom byli Monte i Rieffenová zběhlí.“ Milo dopodrobna popsal vraždy ve věži.

Wimmers zpozorněl. „Řekni mi ještě, že byl ten váš mrtvý zastřelen dvaadvacítkou nebo možná automatem a že vrah odnesl nábojnice.“

Milo přikývl.

„Může být kulka použita k analýze?“

„Koroner mluvil o úlomcích, ale ty prý lze poskládat, takže možná ano.“

„Kdo zavolá na balistiku, ty nebo já?“

„Posluž si, Irve.“

Wimmers zavolal do balistické laboratoře a zařídil co nejrychlejší porovnání. „Řekli osmačtyřicet hodin, ale ukecal jsem je na čtyřiadvacet.“ Spojil své velké tlapy a zamnul si je. „Začíná mi to vonět ještě lépe než ten opeřenec na talíři.“

41

Existuje šestý smysl, vysoce vytříbený cit pro nebezpečí, jaký mívají vojáci v boji, zkušení policisté a určitá sorta chladnokrevných psychopatů.

Milo vůči Laře Rieffenové nasadil vlídné přátelské chování. Když přijela se služebním autem na parkoviště u soudní patologie a vystoupila, předstíral bodré veselí. Zapředla s ním přátelský rozhovor, přizpůsobila se jeho uvolněnému, pomalému kroku, ale v jejích očích jsem četl, že myšlenky jí běží v úplně jiném rytmu.

Milo si toho nejspíš všiml taky, ale hrál dál své představení. Všichni tři jsme vešli do severní poloviny komplexu soudní patologie. Tam, kde se provádějí práce související s vraždami.

Jakmile jsme byli uvnitř, Milo Laru lehounkým dotykem na paži nasměroval k prázdné místnosti, kterou nám poskytl Dave McClellan. Stejnou cestou se chodilo k jejímu kamrlíku, takže neměla důvod vzdorovat nebo pojmout nějaké podezření, ale sevřela rty a protlačila se před Mila. Dohonil ji, a když jsme se dostali k otevřeným dveřím prázdné místnosti, chytil ji za předloktí a zastavil její rázný pochod.

„Byl bych rád, kdybyste mi věnovala pár minut, Laro.“

Reagovala strnulým úsměvem. „Proč, poručíku?“

„Trochu si projdeme poznatky z místa činu v Borodi Lane. Potřebuji upřesnit pár detailů, než dokončím zprávu.“

„Už jste ten případ uzavřel?“

„Kéž by. Přesně naopak. S jeho uzavřením to vypadá opravdu špatně, ale dostal jsem od šéfa nový úkol a musím se pohnout z místa.“

Modré oči zamrkaly. „Aha. Tak to je určitě frustrující.“

„Je to součást mé práce. Tak jen na pár vteřin, ano?“ Než stačila odpovědět, popostrčil ji dovnitř.

V místnosti stály dvě židle, obrácené proti sobě. Stůl byl odsunutý ke zdi a ležel na něm pohozený Milův kabát.

Kathy Vanderveldtová alias Lara Rieffenová si sedla, kam se předpokládalo.

Místnost neměla jednostranné zrcadlo, přes které by se dalo přihlížet, a nedávala nám žádnou možnost, jak přizvat Gayle Lindstromovou. Milo zvláštní agentku informoval.

Aperitiv klouže do hrdla hladce, můžete si se mnou dat předkrm, Gayle.

Sedl jsem si vedle Mila. Lara Rieffenová mě pozorovala. Má přítomnost ji znepokojovala víc než Milova.

„Doktor se k nám přidal.“ řekl Milo. Otevřel kufřík a nějakou dobu strávil za otevřeným víkem, přehraboval se v obsahu jako neohrabaný kouzelník, který hledá pomůcku.

Lara Rieffenová se chtěla tvářit znuděně, ale tělo ji zradilo. Snažila se uvolnit, ale výsledkem byla křečovitá nervózní póza, jakou při prvních několika cvičeních zaujímají nováčci v józe.

Milo se dál přehraboval v papírech. Rieffenová se podívala na hodinky. „Rušný den?“ zeptal jsem se.

„Jako každý jiný. Než jsem tady nastoupila, neměla jsem ani tušení, jak náročné to bude.“

„Kde jste pracovala předtím?“

„V laboratoři,“ řekla. „Ne ve forenzní. V lékařské.“

„Vždycky jste se zabývala vědou?“

„Vždycky.“

Zpoza kufříku se ozval Milo. „Omlouvám se, mám tu nepořádek, mějte se mnou strpení.“ Mlaskl. Lara Rieffenová se začala uvolňovat – tentokrát doopravdy. Uklidnila ji Milova neschopnost.

„To nic, nespěchejte, poručíku. Chci pomáhat s řešením, ne přidělávat potíže.“

„Díky, Laro. Kéž by to platilo o všech.“

Po chvilce se ozval: „Aha, už to mám.“ Místo aby vytáhl nějaké papíry, zavřel kufřík a postavil ho na podlahu. Usmál se na Rieffenovou a pak ji chvíli pozoroval líným neproniknutelným pohledem, který dokáže v pravý čas nasadit.

Povytáhla koutky. Byl v tom spíš nervózní zmatek než cokoli, co by se blížilo veselí.

„Co chcete vědět, poručíku?“

„Pro začátek bych se rád něco dověděl o Montem.“

Lara Rieffenová cukla hlavou. Pohled hezkých modrých očí ustřelil ke dveřím.

Milo překřížil nohy, opřel se a dal si ruce za hlavu.

Zkus utéct, jen do toho, mám tě a nemám obavy.

„Monte?“ řekla Lara Rieffenová, jako by se pokoušela vyslovit cizí slovo.

„A Carlo. A taky Scoppio.“

Neodpověděla.

„Nebo Dwayne Parris.“

Rieffenová zavrtěla hlavou.

„A taky výbuch, Laro.“

Rieffenová také natáhla nohy a dala je křížem. Chabě a vyčerpaně se usmála. „Díkybohu.“

„Za co, Laro?“

„Děsí mě. Říká, že jestli ho někdy opustím, rozčtvrtí mě a kousky zahrabe tak, aby je nikdy nikdo nenašel.“

Milo sebou trhl. „To je silný kalibr.“

„Extra silný kalibr, poručíku, ale když se na něj ptáte, nejspíš víte proč.“

Opatrně lovila informace. Když to nepomohlo, pevně zavřela oči, jako by dávala průchod slzám. Podařilo se jí vyždímat ze sebe jen pár ubohých kapiček.

Milo jí silnými prsty lehce stiskl ruce.

„Konečně někdo, kdo mi může pomoci,“ řekla.

„Pomáhat a chránit, Laro. Tak se pojďme pustit do těch detailů, ať můžeme toho darebáka zmáčknout.“

Metoda Lary Rieffenové byl klasický podfuk: směsice bagatelizací, odvracení pozornosti a vyslovených lží. Dwayna Parrise aneb Monteho Scoppia vykreslila jako naprostého zloducha a sebe jako submisivní oběť a při tom všem se snažila zjistit, co Milo ví.

Milo ji lovil jako rybu na mušku, předhodil jí chybnou informaci jako návnadu a pak ucukl, dobrosrdečné propichoval drobné nepravdy a ignoroval nehorázné lži.

Chystal se zaseknout háček.

„Takže… kdy přesně jste poznala Monteho?“

„Před několika lety.“

„Opravdu? Hmm.“ Milo se opět s vervou ponořil do obsahu kufříku. „Hm, možná se pletu, ale myslím, že tu mám někde poznámku… Bohužel, nějak ji nemůžu najít… Nevadí.“

„Poznámku o čem, poručíku?“

„Mluvil jsem o Montem s nějakými lidmi. Sháněl jsem si o něm bližší informace, víte? Někdo mi tvrdil, že vy dva jste se znali už dřív – na střední škole.“

„Ani ne.“

„Není to pravda?“ Zašustil papíry. „Aha, tady to je. Střední škola Center High, třída…“

„Ach tak. Technicky vzato je to pravda, ale ta škola byla obrovská a každý jsme se drželi své party.“

„Ale věděla jste, o koho jde…“

„Sotva. Potkali jsme se o dost později a ani tehdy z toho nebyl zvlášť intenzivní vztah.“

„Před několika lety?“

„Ano.“

„Kde?“

„Byla jsem s přáteli na túře v Oregonu. On přespával ve stejném kempu. Nepoznala jsem ho, ale on mě ano. Umí být milý. Zrovna jsem se rozešla s přítelem, takže si dovedete představit, že jsem byla zranitelná.“

„Aha.“ Něco si načmáral. „Tak teď je mi to jasné… Nemáte žízeň, Laro?“

„Takže… To Monte potkal Dese Backera a Doreen ve Venice – myslím, že v neděli?“

„Určitě v neděli, poručíku. Byl bruslit. Rád chodí bruslit.“

„Vy ne.“

„Já jezdím na kole. Byla jsem na kole i ten den, kdy šel Monte bruslit a viděl je.“

„Co dělali? Des a Doreen?“

„To mi Monte vůbec neřekl. Když se vrátil, řekl mi jen, že potkal někoho dalšího z naší školy.“

„V té době jste už věděla, že má sklony k násilí?“

„Ani ne. Chci říct, věděla jsem, že mívá špatné nálady, občas vybuchne, ale do té doby se mě ani jednou nedotkl.“

„Později se to změnilo?“

„To ano.“

„Chcete další kapesníček, Laro?“

„Ne, děkuji.“

„Dobře… Monte vám tedy řekl, že náhodou narazil na Dese a Doreen. Jak na to reagoval?“

„Co tím myslíte?“

„Byl šťastný? Překvapený? Naštvaný?“

„Určitě naštvaný. Z něčeho je vinil, ale neřekl mi z čeho a nevím to dodnes. Bylo to něco z jeho minulosti, a když o tom začal mluvit, rozzuřil se.“

„Ale neřekl, o co jde.“

„Monte je velice uzavřený člověk.“

„Něco z jeho minulosti… Možná něco, co mu pokazilo právnickou kariéru?“

„Nic víc mi k tomu neřekl.“

„Ale dávalo by vám to smysl – že šlo o jeho studium práv?“

„Asi ano.“

„Víme, že studoval na právnické fakultě, ale požádali ho, aby odešel. Vysvětlil vám to někdy?“

„Ne, a věděla jsem, že je lepší se neptat.“

„Nám to bylo řečeno takhle: Des a Doreen provedli něco, kvůli čemu vyhodili Monteho z právnické fakulty. To by mohl být dostatečný důvod někoho hodně nenávidět, nemyslíte? Monte před lidmi vystupuje jako právník, i když není.“

„To dává smysl.“

„Mimochodem, kdy si začal říkat Monte?“

„Už dávno.“

„Už dávno?“

„Na střední škole. Tak jsem to aspoň slyšela. Rád hrál v kasinu.“

„Takže Monte Carlo.“

„Chodil pod falešnou identitou do kasina. Tak se to aspoň o něm tvrdilo.“

„Dobře… Ještě něco, Laro. Taky se povídá, že Des a Doreen tak trochu uškodili i vám. Bylo to něco s medicínou?“

Ticho.

„Laro?“

„To se určitě pletete.“

„Nikdy jste nestudovala na medicíně? Idažská univerzita, ročník…“

„Začala jsem, ale rozmyslela jsem si to.“

„Protože…“

„Nejde mi hlavně o peníze, dávám přednost čisté vědě.“

„Práci v laboratoři.“

„Přesně tak.“

„Takže to nemělo nic společného s rysími chlupy?“

Ticho.

„Laro?“

Dlouze si vzdychla. Mdle se usmála. „Tak jo, vidím, že se do toho budu muset pustit. Nechtěla jsem, protože je to pro mě dost bolestné a neviděla jsem důvod mluvit o tom.“

„Chápu, Laro, ale důvod je ten, že od vás potřebuji vše, co můžu použít proti Montemu. Takže jestli Des a Doreen nějak podrazili vás, je pravděpodobné, že provedli něco i jemu a já bych to rád věděl. Podle toho, co nám řekli lidé ze Správy lesů, to byli nestydatí práskači.“

„Poručíku, bylo to velké nedorozumění. Pochopitelně jsem o tom nechtěla mluvit, protože práce se těžko shání a já tu svou miluji. A taky jsem si pak uvědomila, že jsem vlastně měla štěstí.“

„Štěstí v čem?“

„Odejít z medicíny bylo to nejlepší, co jsem mohla udělat. Medicína teď není nic jiného než velký byznys a já se orientuji na výzkum.“

„Pracujete tady kvůli výzkumu?“

„Doufám, že k němu nakonec přejdu. Mezitím se pořád něco nového učím a to uspokojuje mé zvídavé já. Doufám, že se nakonec vrátím do školy a získám doktorát.“

„To zní logicky… A ta záležitost s rysími chlupy…“

„Velké nedorozumění, poručíku. Další z Monteho skvělých nápadů. Ale připouštím, byla jsem hloupá, že jsem se do toho nechala zatáhnout.“

„V pořádku… Cením si vaší upřímnosti, Laro, i když jsme několikrát začali ze špatného konce.“

„Za to se omlouvám, poručíku. Zastihl jste mě nepřipravenou, nejsem zrovna jednička ve zvládání několika úkolů najednou. Když musím, dokážu to, ale je pro mě těžké nenechat se rozptýlit. Mám jakousi poruchu učení, rodiče mě nechali jako malou vyšetřit. Psycholog říkal, že jsem nadaná, ale že mám problémy s organizací myšlení a pamětí. Takže jestli na něco zapomenu, tak mi to prosím nezazlívejte.“

„Platí… Dobře, tak teď si promluvíme o Monteho zbraních.“

„O těch vám povědět můžu. Májích hromady. Pušky, brokovnice.“

„Nás především zajímají jednoruční zbraně, pistole.“

„Ty má taky.“

„Kterou použil k zastřelení Dese Backera?“

„Nemám ponětí.“

„Z Desovy hlavy jsme vytáhli kulku ráže.22. Vlastní Monte dvaadvacítku?“

„Je to menší pistole?“

„Většinou.“

„Má celou krabici malých pistolí, poručíku. Všechny je nechává nabité a tu krabici má na dně skříně v naší ložnici. Hned vedle mých bot. Měla jsem z toho noční můry.“

„Proč?“

„Vzhledem k jeho povaze. Co když mu přeskočí, může pak snadno… Jednu nabitou pistoli má taky v nočním stolku. Někdy mívám noční děsy – šílené sny, ale připadají mi hodně reálné.“

„Povězte mi o nich.“

„Je to jeden sen, který se mi zdá pořád dokola. V domě vypukne požár a rozšíří se až k té skříni. Pistole se horkem rozpálí a úplně se zblázní, začnou samy střílet a není kam utéct. Probudím se zpocená, srdce mi splašeně buší. Jednou jsem ho probudila a chtěla jsem, ať mě uklidní. Řekl mi, ať sklapnu a jdu spát.“

„Okouzlující princ.“

„Vězím v tom hrozně hluboko, poručíku. Jako bych se ocitla v jámě a nemohla vylézt ven.“

„My vás ven dostaneme. Takže Monte má doma plnou krabici nabitých pistolí menšího kalibru.“

„Ano, pane poručíku.“

„A co pistole většího kalibru?“

„To nevím jistě, nikdy jsem se pořádně nedívala, nemám ráda zbraně.“

„Nechodíte s Montem střílet.“

„Ne, chodí sám.“

„Důvod, proč se ptám, je ten, že pistole, kterou strčil Doreen do vagíny, byla většího kalibru. Než Doreen uškrtil.“

„Ó můj bože! To je příšerně brutální, i na Monteho.“

„Chcete další kapesníček, Laro?“

„Ano, prosím.“

„Takže… Monte nikdy nemluvil o tom, co Doreen provedl? S tou velkou pistolí.“

„Ne, ne, nikdy.“

„Co vám řekl o tom, co se stalo tam ve věžičce?“

„Nic… Prostě přišel domů a řekl, že to udělal.“

„Co udělal?“

„Postaral se o Dese a Doreen – řečeno jeho slovy. Postaral jsem se o ně. Byla jsem vyděšená, bála jsem se o tom mluvit.“

„Určitě vám leželo v hlavě, proč něco takového provedl.“

„Samozřejmě.“

„Napadly vás nějaké teorie?“

„V takových případech žádná logická teorie neexistuje. Nic neospravedlní vraždu.“

„To máte pravdu… Chci jen vědět, jestli se vám nevybavila ta stará zášť? Rysí chlupy? Nemohla být motivem Monteho činu pomsta?“

„Nezdá se vám to poněkud nepřiměřené?“

„To je vražda vždycky, jak už jste sama řekla. Ale napadlo vás to?“

„Doopravdy ne.“

„Doopravdy ne… Dobře, tak tady jsme hezky pokročili, udělal jsem si docela slušný obrázek… Tak říkajíc… Je tu ale jeden malý problém, Laro. Není to nic vážného, ale měla byste to vědět.“

„Co bych měla vědět?“

„Držíme Monteho ve vazbě a on vykládá úplně jiný příběh.“

„Co tvrdí?“

„Že jste všechno naplánovala vy. Že za to mohla vaše nenávist – Doreen a Des na vás práskli ty rysí chlupy a zničili vám tak lékařskou kariéru. Ze se Doreen a Des rozdělili hned potom, co vás práskli, ale vy jste si dala dvě a dvě dohromady, protože oni byli kromě vás a Monteho jediní, kdo o tom věděli.“

„Ne, ne, v žádném případě, to Monte byl bez sebe vzteky. Já už jsem se předtím rozhodla, že s medicínou končím.“

„Jen tlumočím, co říká Monte, proto mi dejte do ruky něco, s čím můžu pracovat… Monte například tvrdí, že to nebyla náhoda, když jste se dali dohromady s Desem a Doreen. Sledovali vás, od někoho v Seattlu zjistili, že jste v L. A., nemohli vás najít pod vašimi vlastními jmény, takže je napadlo, že možná používáte rodné jméno své matky, protože jste to udělala už dřív. Vy máte stránku na Facebooku, Monte ne.“

„Nevím, jak to udělali, ale kontaktovali Monteho, ne mě.“

„Tu neděli ve Venice.“

„Ano.“

„Ale možná to nebyla náhoda – to, že na ně Monte narazil.“

„Asi ne.“

„Výborně, alespoň tohle se shoduje s Monteho historkou. I když on tvrdí, že jste tam byla taky a že setkání s nimi jste na něj nastražila vy. Protože jste měla zkušenosti s výbušninami a on taky – všichni jste je měli. A Des s Doreen se pokoušeli sehnat někoho, kdo jim pomůže s jednou záležitostí.“

„O ničem takovém nevím.“

„Monte taky říká, že podle vzájemné dohody jste si vy čtyři měli rozdělit sto tisíc.“

„To určitě ne.“

„Ze víte o těch padesáti tisících, které dostal zaplacené Des. O té polovině, o kterou se měl rozdělit, ale neudělal to.“

„Ne, nevím.“

„Ale dokážete si domyslet, o čem mluvím.“

„O nějakém honoráři?“

„Za odbornost a vybavení – například veganské želé.“

Ticho.

„Víte, co to je?“

„Slyšela jsem o tom. Už dávno.“

„Nikdy jste ho nepoužila?“

„Ne, nikdy!“

„To sedí, proč byste… Já jen musím oddělit Monteho verzi od vaší, to on je výbušná povaha. A násilník pochopitelně řekne cokoli, aby si zachránil kůži.“

„Ty pistole jsou jeho, já jsem nikdy žádnou nevlastnila.“

„Tím jsem si jistý…“

„Střelné zbraně nemůžu vystát. Proto dělám na soudním, a ne v balistické laboratoři.“

„To je pochopitelné… Počkejte, něco si ověřím…, aha, tady to je. Když už mluvíme o balistice, mám tady zprávu. Monteho krabici jsme našli přesně tam, kde jste říkala, takže vím, že v tomhle jste mluvila pravdu, a to oceňuji. S Montem je to jiné. Ten nám vykládá pohádky a tvrdí, že o tom nic neví. Jako bychom ji tam nenašli.“

„Bývá takový.“

„Jaký?“

„Hloupý. Popírá očividnou pravdu.“

„To bych řekl… Nicméně krabici jsme našli a vytáhli z ní dvaadvacítku, která zastřelila Dese Backera. Bohužel jsou na ní vaše otisky prstů, ne Monteho.“

Ticho.

„Laro?“

„To vůbec nedává smysl.“

„To jsem taky laboratoři řekl a oni udělali porovnání ještě jednou – ty vaše jsou v systému, protože vám je brali, když jste nastoupila do práce, a od Monteho jsme je získali, když jsme ho zatkli. Jeho jsou na celé krabici. A na některých jiných pistolích. Ale na téhle ne.“

„Ale – aha, právě jsem si vzpomněla. Když se Monte vrátil, podal mi tu pistoli, abych ji schovala. Nechtěla jsem s tím mít nic společného, zvlášť ne po tom činu, jenže jemu se nedá vzdorovat. Vždyť právě zabil dva lidi, proboha.“

„Takže jste tu pistoli ukryla.“

„Zpátky do krabice. Jsem si jistá, že jste ji našli nahoře.“

„Přesně tam jsme ji našli.“

„Chtěla jsem, ať je to jasné. Kdyby ji někdy někdo hledal, aby ji hned uviděl.“

„Počítala jste s tím, že ji budeme hledat.“

„Doufala jsem v to. Bohužel jsem nemyslela úplně na všechno, nevzala jsem si rukavice. I když myslím, že by mi to neprošlo, protože Monte byl u toho.“

„Jen stál a přikázal vám, ať pistoli schováte.“

„Mohl to klidně udělat sám, ale byl rád v dominantním postavení.“

„Pořád vám něco přikazoval.“

„Neustále.“

„Muselo to být těžké, Laro.“

„Bylo to ubíjející.“

„Stejně jako vědět, co Monte udělal, a nesmět to někomu říct.“

„Vše, co jsem udělala od té noci, kdy mi to řekl, byla sebeobrana, poručíku. Když jsem se s vámi setkala na místě činu, napadlo mě, že byste mi mohl pomoci, ale… Odhodlat se k takovému kroku… Měla jsem to udělat dříve, omlouvám se. Díkybohu jsem se nakonec odhodlala.“

„Pojďme teď mluvit o tom prvním setkání, Laro. Jak jste se dostala k práci na případu v Borodi Lane?“

„Byla jsem další na řadě. Nikdy jsem příliš nevěřila na souhru náhod, ale začínám měnit názor, protože v poslední době je jich můj život plný.“

„Například když jste se s Montem setkala v tom kempu.“

„Přesně tak. Nebo když nám Monte přivedl Dese a Doreen do života. Musel tu pomstu plánovat celá léta.“

„Když jste jela na místo činu, nic jste nevěděla.“

„Byl to jen další výjezd na místo činu.“

„Když vám Monte řekl, že zabil Dese a Doreen, pověděl vám, kde k tomu došlo?“

„Neptala jsem se. Druhý den ráno jsem jela na místo činu a byli to oni. Dovedete si představit, jak mi bylo. Málem jsem omdlela.“

„Když jsme se setkali, měl jsem dojem, že jste na tom docela dobře, Laro.“

„Stálo mě veškeré síly, abych nezačala křičet, poručíku. Ve chvíli, kdy jsem odtamtud odjela, jsem se sesypala.“

„Byla jste příliš vyděšená na to, abyste mi řekla, co víte.“

„Omlouvám se. Je jasné, že jsem měla, ale byla jsem z toho úplně mimo a později, když jsem o tom přemýšlela, došlo mi, že budu mít problémy, protože jsem s tím nepřišla hned. Byla jsem… cítila jsem se v pasti.“

„To dokážu pochopit.“

„Je to bránění ve vyšetřování, poručíku?“

„Upřímně řečeno, mohlo by být, Laro. Jestli se tím bude John Nguyen – to je zástupce státního návladního, který to má na starosti – zabývat, je na něm. Pokud nám budete dál pomáhat, nemám důvod, proč bych za vás u něj neztratil slovo.“

„Toho si vážím.“

„Jistě… Souhry náhod – jo, s tím jsem se už taky setkal. Někdo tomu říká karma, někdo prostě štěstí. Jak tomu říkají psychologové, doktore Delaware?“

„Jen další tajemství života.“

„Haha – tak jo, jdeme dál. Ukázala jste se na místě činu, zjistila jste, kdo jsou oběti, ale držela jste se.“

„V nitru jsem se cítila strašně.“

„Podivná souhra náhod…, ale je tu jeden důležitý bod. Vy jste vyvinula zvláštní úsilí, abyste k tomu případu jela. Zjistili jsme to, protože my na souhru náhod nevěříme a zajímalo nás, jak jste se dostala na místo činu k obětem, které znáte. Proto jsme si ověřili zdejší pracovní rozvrh. A nechali si to potvrdit Davem McClellanem. Požádala jste jiného vyšetřovatele, aby si s vámi výjezdy prohodil. Byl to Dan Paillard. A Dan to potvrdil.“

Ticho.

„Laro?“

„Vím, jak to vypadá, ale nemá to nic společného s tím, co se stalo. Absolutně nic, jen jsem chtěla získat více zkušeností. Práce tady je hodně náročná, jsem tu nová a chci se rychle uchytit.“

„Uzavřeli jste s Danem výměnný obchod, ale svůj podíl jste si nikdy nevybrala.“

„Co tím chcete říct?“

„Už jste ho pak nepožádala, aby vzal na oplátku službu za vás.“

„Nejspíš ne… Zapomněla jsem, že mi něco dluží. Už jsem vám řekla, poručíku, že mám problémy s pamětí.“

„To také vysvětluje, proč jste prve zapomněla, že jste si s Danem vyměnila službu.“

„Občas zapomenu i to, kam jsem si dala boty.“

„To vám můžu říct, Laro. Byly přesně tam, kde jste řekla, vedle krabice s pistolemi.“

„Já… já… Mluvila jsem čistě rétoricky. Ale… jistě.“

„Takže důvodem té dohody s Danem byl váš hlad po zkušenostech.“

„Přesně tak.“

„Dobře… vypadá to, že jste vysvětlila každý otazník, který mě trápil, než jsem sem vešel. Problém je, že každá vaše jednotlivá odpověď sice dává smysl, ale když se dají dohromady, Johnu Nguyenovi se to nelíbí. Vím to, protože mi to řekl. John je v jádru dobrý člověk, ale taky je velmi podezřívavý. Měl jsem případ, který jsem nechtěl předat soudu, protože jsem měl pocit, že nemám dostatečné důkazy. John mě k tomu přesto donutil. A pachatel byl odsouzen. John je agresivní, chytrý a opravdu dobrý v přesvědčování porotců.“

Ticho.

„Laro?“

„Tak co s tím budeme dělat, poručíku?“

„Možná byste některé věci mohla vysvětlit jinak než jako souhru náhod nebo výpadky paměti. Přijít s něčím, co tuhle… databázi náhod rozbije.“

„Už jsem připustila, že jsem Carla znala už na střední škole. Jen jsem netušila, že jste myslel Znala s velkým Z.“

„Chápu. S jistotou vám ale můžu říct, že John nezbaští tu část, jak jste si s Danem Paillardem vyměnila služby kvůli sebevzdělávání. Je přesvědčen, že jste do té vraždy zapletená a že jste chtěla mít situaci pod kontrolou. To znamená předem uvážený úmysl, a to je pro muže jako je John, hotové terno.“

„Ale…“

„Teď mě poslouchejte, Laro, ano? Tady máte další kapesníček. Je důležité, abyste se na to podívala z pohledu žaloby: Chcete, aby John uvěřil, že jste neměla nejmenší tušení, co má Monte v úmyslu, když odcházel z domu. A že když se vrátil, řekl vám, že někoho zabil, a vy jste na jeho žádost schovala vražednou zbraň a nic jste neoznámila, protože jste se ho bála. John už zažil hodně žen, které se staly obětí domácího násilí, takže tohle nejspíš pochopí. Ale chcete taky, aby uvěřil, že jste se jen tak náhodou ocitla na místě činu kvůli touze po sebevzdělání. Tohle John nepřijme. A abych byl upřímný, porota taky ne. Porotci příliš sledují televizi, chtějí, aby bylo všechno jasné, než skončí třetí reklama. Přidejte k tomu své otisky prstů na vražedné zbrani a můžete…“

„Měla jsem tušení.“

„Jaké?“

„Že nás zavolají. Asi byste to nazval předtuchou. Ale nevěděla jsem to jistě. Nebyla jsem si ani jistá, že je skutečně zabil, mluvil o tom tak dlouho, že jsem ho už nebrala úplně vážně. Když jsem ale přišla do práce a zavolali z Westside, měla jsem opravdu špatný pocit a požádala jsem Dana, aby si to se mnou vyměnil.“

„Protože…“

„Přesně jak jste říkal – měla jsem pocit, že nezvládám situaci, chtěla jsem mít věci pod kontrolou. Asi jsem pořád vskrytu doufala, že to nebudou oni. Že Monte lhal a ta noční můra skončí. Už jsem byla rozhodnutá, že od něj odejdu.“

„Takže jste si služby vyměnila úmyslně.“

„Věděla jsem, že to není správné, když jsem vám nic neřekla. Jestli mě budou chtít obvinit z maření vyšetřování, nemůžu jim bránit. Ale když porovnáte to, co provedl Monte, s tím, co jsem udělala já, určitě nemusíte dlouho přemýšlet o tom, komu máte věřit.“

„My vážně chceme, Laro.“

„Co chcete?“

„Chceme vám věřit.“ Milo otevřel kufřík a zase ho zavřel. „Hm, koukl jsem se do svých poznámek a je tu ještě další problém. Pojďme ho taky vyřešit. Mluvím o datu.“

„O jakém datu?“

„O dni, kdy jste Dana požádala, aby si s vámi prohodil služby. Nebylo to ráno v den objevení vraždy, bylo to den předtím. Takže jestli jste to udělala úmyslně, abyste měla věci pod kontrolou… Asi chápete, co tím chci říct.“

„Kdo vám to datum řekl?“

„Dan.“

„Pak se Dan plete.“

„Normálně bych řekl, že je to možné, nikdo nemá dokonalou paměť, hlavně pokud jde o takové drobnosti. Ale Dan tu výměnu hned zapsal, datoval a podepsal. Možná se plete, ale pro Johna Nguyena – a porotu – je to důkaz.“

Ticho.

„Laro?“

„Nevím, co na to říct, poručíku.“

„Nechrne to chvíli stranou, možná na to přijdete později…“

„Jejda, nějak se mi to všechno pomíchalo v hlavě. Ten psycholog, který mě vyšetřoval, říkal, že se to stává, když je člověk ve stresu. Doktore Delaware, už jste se s tím určitě setkal, že ano?“

„Samozřejmě.“

„Co se vám pomíchalo teď, Laro?“

„Pořadí událostí. Správný byl ten první důvod, proč jsem si vyměnila služby s Danem – ten, že jsem chtěla víc zkušeností.“

„Nebyla to snaha získat psychologickou kontrolu?“

„To je taky pravda, ale to přišlo později – jako dodatečný nápad, víte? Když nás zavolali, nemohla jsem si být jistá, že oběťmi budou oni, ale bála jsem se, že ano. Protože bydleli ve Westside – oba. V Santa Monice…“

„Des na ulici California. Kde bydlela Doreen? To jsme ještě nezjistili.“

„Někde na Westside, nikdy o tom nemluvila. Takže dávalo smysl, že Westside je místo, kde mohli být…, kde by to Monte provedl.“

„Blízko místa bydliště.“

„Neříkají to snad odborníci na geografické profilování? Že se zločiny odehrávají v takzvané pohodlné zóně?“

„To se týká pohodlné zóny vraha.“

„Monte bydlí taky ve Westside, takže to dávalo smysl. Prostě jsem se chtěla přesvědčit sama. Takže v tom není žádná nesrovnalost. Chtěla jsem získat zkušenosti a zároveň jsem potřebovala psychologicky zvládnout situaci.“

„Dověděla jste se na místě něco, co vás trochu uklidnilo?“

„Dověděla jsem se, že Monte je ještě horší, než jsem si představovala. Tvrdil, že se s nimi chce jen vyrovnat, ale tam jsem viděla, že ji uškrtil, takže to bylo hodně osobní. Pak jsem si všimla té skvrny od spermatu a věděla jsem, že provedl něco zvráceného.“

„Podezřívala jste Monteho, že je ta skvrna jeho?“

„Des používá kondomy a něco takového sedí na Monteho – je dominantní, krutý. Proto jsem vás na tu skvrnu upozornila, poručíku. Byla jsem příliš vyděšená, než abych vám řekla všechno, ale doufala jsem, že po té stopě půjdete.“

„Směrovala jste mě a podporovala, že?“

„Od samého začátku.“

„Odhadla jste tedy, že to sperma je Monteho, ne Desovo? Dobře… Hm, a jak víte, že Des používal kondomy, Laro?“

Ticho.

„Laro?“

„Určitě jsem to někde slyšela. Ještě na střední škole. Des byl na holky, všichni o tom mluvili, že se honí za každou sukní. Ze nosí v peněžence kondomy.“

„Na místě činu jsme žádné kondomy nenašli.“

„Tak je nejspíš sebral Monte.“

„Proč by to dělal?“

„Je zlý, zkažený, možná v tom byla jakási zvrácená mužská dominance. Stejně jako když ejakuloval na Doreenině stehně.“

„Víte jistě, že to nebylo Desovo sperma?“

„Nemůžu si být jistá ničím. Jen jsem si říkala, že Monte je takové zvrácenosti schopen. Zabil Doreen a pak ji ještě ponížil. Když jsem na tu skvrnu poukázala, doufala jsem, že ji budete analyzovat, zjistíte, že to byl Monte, a že vám to prozradí, že jde o víc než prostou vraždu.“

„Tenhle případ rozhodně není jednoduchý. John Nguyen mi to každý den připomíná. Teď to vypadá, že ho snad nikdy neuzavřeme. Především kvůli tomu, že to sperma zmizelo. Jak myslíte, že k tomu došlo?“

„Zpackal to někdo ze soudního, stává se to častěji, než byste si myslel.“

„Neúmyslná chyba, nebo úmyslný čin?“

„Kdo by to dělal úmyslně?“

„To chtěl vědět i Bobby Escobar.“

„Kdo?“

„Bobby Escobar – soudní vyšetřovatel. Pracoval tady – na místě, na které jste pak nastoupila vy –, než se vrátil do školy dodělat si diplom. Měli ho tu rádi, proto mu umožnili, aby sem po pracovní době chodil a dělal na své diplomové práci.“

„To on vám řekl o té skvrně?“

„V podstatě ano.“

„Aha…, dobře, tak se na to snad někdo podívá a doufám, že se postupy zpřísní. Chci říct, pokud jde o důkazy.“

„To by bylo docela užitečné…, ale jsme opět u toho, Laro. Je tu další nepříjemný problém. Bobby poslal Daveu McClellanovi zprávu, že několik dnů po přivezení těl Dese a Doreen pracoval dlouho do noci a náhodou vyšel z kanceláře, která je přímo naproti lednici, ve stejný okamžik, kdy jste z lednice vyšla vy. Říká vám to něco?“

„Menší Latinoameričan? Velký knír?“

„To je Bobby. Šel se podívat do lednice a jedno tělo vypadalo, jako by někdo manipuloval s igelitovým obalem. Doreenino. Dave z toho nevyvozoval žádné závěry, patříte přece k personálu, tak usoudil, že jste možná šla opsat číslo do zprávy. Ale když teď víme o té skvrně, je vám snad jasné, jak to vypadá.“

„Přesně to jsem dělala, ověřovala jsem číslo.“

„Ale někdo jiný tam vlezl a odstranil tu skvrnu?“

„Nebo se setřela náhodou, poručíku, takové věci se tady stávají, věřte mi.“

„Slyším, jak John Nguyen úpí.“

„Co tím myslíte?“

„Podívejte se na to z jeho pohledu, Laro. Byla jste spatřena, jak vcházíte do lednice, obal těla je porušený a důkaz chybí.“

„Možná to udělal on.“

„Kdo?“

„Ten Bobby. Možná chtěl zpátky svou práci, proto se snažil hodit na mě podezření.“

„Bobby měl dost práce se školou a prací na částečný úvazek.“

„Možná změnil názor.“

„Možné je všechno, Laro, ale tohle bych se ani nepokoušel Johnu Nguyenovi předložit… Počkejte, nechte mě vystřelit ještě jednu ránu. Tedy chci říct problém: Bobby byl zavražděn.“

Ticho.

„Laro?“

„Aha, tak teď už to vím.“

„Co víte?“

„Slyšela jsem, že jednoho vyšetřovatele někdo zabil. Nevěděla jsém, že to byl on.“

„Byl, Laro. Byl střelen do hlavy, stejně jako Des Backer. Dvaadvacítkou, stejně jako Des. Na místě nezůstaly nábojnice, stejně jako u Dese. Dává to smysl, protože ta zbraň – ta, na které jsme našli vaše otisky – je revolver, malý Smith & Wesson 650, který jsme našli v krabici ve skříni. Zcela pochopitelně jsme provedli porovnání a bohužel – rýhování z kulky v Bobbyho hlavě se shoduje s rýhováním z kulky, která zabila Dese. Říkám bohužel, protože teď máme vaše otisky na zbrani hromadného ničení. Tak říkajíc. Monte pro to má vysvětlení – takové, které se neopírá o náhody. Chcete hádat, co říká?“

„Něco, co mě inkriminuje. Ale on je sociopat a lhář.“

„To možná ano, Laro, ale Johnu Nguyenovi se líbí, co Monte říká. Například to, že Bobbyho jste napadla vy. Monte připouští, že Bobbyho po odchodu z práce sledoval, čekal, až zastaví na červenou, naskočil k němu do auta, praštil ho a pak ho odtáhl na místo, kde jste podle jeho slov Bobbyho zastřelila. Dokonce připouští, že pak Bobbyho naložil zpátky do vozu. Vy jste podle jeho verze jen zmáčkla spoušť. Johnovi se tahle historka líbí, protože nezávisí na shodě náhod.“

Ticho.

„To je směšné, poručíku.“

„Stejně jako rysí chlupy na stromě, kam nepatří. Což se vlastně, když tak o tom přemýšlím, až tak neliší od setření skvrny od spermatu. Skvrny, které se Monte z pouhé mužské ješitnosti nezbavil na místě činu – sama jste říkala, že je hráč, rád riskuje. Pravděpodobně vám řekl, že ji určitě analyzovat nebudou. Dvojice nalezená v sexuální poloze, sperma na stehně, proč předpokládat, že přispěl ještě někdo další? Jsem ochoten uvěřit, že vám tu noc nahnal strach, proto jste se skvrny zbavila až potom a tady. Oba jste měli střelné zbraně, ale ta Monteho byla větší. Na velikosti přece záleží. Mířila jste na Doreen, zatímco on si s ní hrál se svou velkou pistolí, že je to tak? Pak ji uškrtil a udělal se jí na stehně.“

Ticho.

„Laro?“

Ticho.

„Rysí chlupy, skvrny – pořád jde o manipulaci s důkazy, Laro.“

Ticho.

„Teď začínáte být nesdílná. Tak, jak podle vás bývá Monte. Tohle ale není ve vašem nejlepším zájmu, tohle John Nguyen neocení.“

Ticho.

„Laro, otevřeně naslouchám vaším vysvětlením a budu i nadále. Ale musíte mi vyjít vstříc. Například pokud jde o ten výlet do Port Angeles. Kvůli vyzvednutí peněz. Máme videozáznam, jak Monte odnáší ty kufříky, ale na seznamu cestujících do Seattlu jsou obě vaše jména. V den, kdy jste si vzala volno.“

Ticho.

„Povězte mi, co se skutečně stalo, Laro. Začněte od začátku, je to ve vašem nejlepším zájmu.“

„Skončili jsme.“

„Prosím?“

„Konec. Budu potřebovat právníka.“

„Říkáte, že kategoricky žádáte právníka?“

„Skončila jsem.“

„Dělejte, jak chcete, Laro. Jako vždy.“

42

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Vstupte.“ řekl Milo.

Do místnosti vešly dvě policistky z úřadu okresního šerifa a zastavily se nad sedící Larou Rieffenovou. Jedna malá, druhá velká. Jedná zlá, ta druhá hodná.

„Děkuji vám, dámy. U téhle proveďte kompletní tělesnou prohlídku – donaha. Použijte tu místnost naproti přes chodbu.“

„Provedeme,“ řekla menší policistka.

Milo se obrátil na Rieffenovou: „Nashle, Laro. Nebo vám mám začít říkat Kathy? Ze vzpomínky na staré zlaté časy?“

Odpovědí mu byly blesky v očích a pohození rusou hřívou.

Větší policistka řekla: „Máte hezký odstín. Co používáte, L’Oréal?“

Milo je doprovodil na chodbu. Pak se vrátil, přistoupil ke stolu a sundal z něj kabát. Zkontroloval miniaturní videorekordér, který pod něj předtím naaranžoval. Technicky velice vyspělý přístroj si půjčil od Reedova nevlastního bratra Aarona Foxe, bývalého detektiva z losangeleského oddělení vražd, nyní soukromého očka v Beverly Hills. Aaron Fox měl zvláštní zálibu v technických hračkách.

Milo zkusmo přehrál kousek záznamu. Obraz i zvuk byly perfektní. „Skvěle. Krom té váhy navíc. Nemůžou vymyslet kameru, která by se bez ní obešla?“

Natáhl si rukavice a prohledal Lařinu tašku.

Uvnitř našel průkazku z úřadu koronera, pět fotografií, na kterých byli s M. Carlem Scoppiem v trekkingovém oblečení a na pozadí lesa.

„Připadala ti zastrašená?“

„Ani v nejmenším.“

V peněžence měla sto dvacet tři dolary v hotovosti a pár drobných, osobní doklady a kreditní karty na jména Lara Rieffenová, Kathy Lara Vanderveldtová, Laura Vanderová, Kathleen Rieffenstahlová, Laura Riceová, Cathy Riceová a Lara Van Vlietová.

Jednu oddělenou kapsu na zip sdílela krátká vystřelovací dýka, pepřový sprej a dva tampony.

„Tohle přímo volá po nějakém vtipném výroku, ale už mi došla energie.“ konstatoval Milo.

Malá kapsička ukrývala opálové náušnice. Milo si je prohlédl zezadu.

Na jedné bylo něco vyryto.

D.T

„Vrahova trofej. Chudák Doreen.“

Další kapsa, hlubší a zajištěná patentním uzávěrem, obsahovala balzám na rty, mentolové bonbónky a list bílého, nadvakrát přeloženého papíru.

Byl to čtyři měsíce starý e-mail odeslaný z adresy montecarlo@bghlaw.net na adresu KLV@pkmail.com.

ahoj zlato někdo v kanclu dnes vyvěsil jeden z těch hloupých

plakátů, těch apelů na vnitřní klid, a já si vzpomněl na tebe

a vymyslel jsem tohle:

KATHYINA A MONTEHO VRCHOLNÁ NEGACE (VNĚJŠÍHO CHAOSU)

Já mluvím pravdu. Oni lžou.

Já jsem silný. Oni jsou slabí.

Já jsem dobrý.

Oni jsou špatní.

to dává všemu smysl, co, zlato? chceš to, pojmenuješ to a sáhneš po bombě LOL miluji tě, dál podpaluj mou zápalnou šňůru.

Irvin Wimmers se dostavil se dvěma dalšími uniformovanými policisty. Po krátkém spokojeném rozhovoru s Milem si pak Wimmers a jeho tým odvedli Laru Rieffenovou. Vedli ji spoutanou a se svěšenou hlavou chodbou koronerova úřadu, provázeni ohromenými pohledy ostatních zaměstnanců a hluboce pohrdavým pohledem Davea McClellana. Když ho míjela, ukázal Milovi zdvižený palec na znamení vítězství.

Rieffenová k němu vzhlédla. Kobra vyrušená z dřímoty.

„Mistrovská manipulace,“ prohodil jsem.

„Dobře, že na ni dojela,“ řekl Milo.

„Mluvil jsem o tobě.“

„O mně? Jsem zdrcen.“ Zazubil se. „Tak jak jsem hrál, rejžo?“

„Zasloužíš si procenta z hrubého zisku a velký podíl z tržeb.“

„Hurá, ať žije Hollyšaškárna – ale nešvindloval jsem moc, že ne?“

„Z něčeho takového bych tě ani ve snu nepodezíral.“

„Ber to takhle: Monte stejně bude brzy ve vazbě, já jsem jen maličko předjímal situaci.“

„Jakmile se vrátíme do kanceláře, začnu dávat dohromady tvůj volební výbor.“

„Dá se pochybovat o tom, že jakmile ho dostaneme, hodí to všechno na ni? A Bobby ke mně opravdu mluvil. Z hrobu. To je taky způsob, jak k někomu promlouvat, nebo ne? A vidíš, měl pravdu. Myslím tím Bobbyho. To švindlování ohledně té pistole bylo možná trochu nehezké, ale já jsem musel, já jsem se hrozně bál, že ten případ nikdy neuzavřu, a šéf dokáže být tak krutý, a když na mě křičí, cítím se opravdu velmi špatně. A hele – ono to taky fungovalo a teď se můžu té ošklivé pistole zmocnit a ta už pak nikoho nikdy nezabije. Prosím, doktore Delaware, řekněte mi, že jsem dobrý člověk.“

Smál jsem se ještě ve chvíli, kdy jsme nasedali do auta.

Milo se nesmál.

„Co se děje?“ zeptal jsem se ho.

„Nic se neděje, život je skvělý. Jen se snažím soustředit na karetní partii s Montem.“

43

Advokátní kancelář Baird, Garroway a Habib sídlila v přízemních prostorách domu na ulici Soto. Výloha byla natřena černou barvou a jasně žlutý nápis sliboval v pěti jazycích rychlé vyřízení vašich záležitostí. Jak už se zmínil Reed, dalo se tam z komplexu okresní nemocnice dojít pohodlně pěšky.

Zvláštní agentka Gayle Lindstromová řekla: „Není třeba stíhat záchranky moc daleko.“

Seděla za volantem chevroletu financovaného z federálních daní z příjmu, měla na sobě bílé tričko, těsné modré džínsy a sandály na klínovém podpatku. V uších se jí leskly stříbrné kroužky. Měla výraznější make-up než obvykle, včetně přehnaně výrazné ledově růžové rtěnky.

„Tuhle stránku vaší osobnosti ještě neznáme, Gayle.“

„Je skvělé být ženou.“

Milo se krčil na sedadle spolujezdce. Já jsem se usadil vzadu. Auto bylo bez poskvrnky, ale bylo silně cítit vanilkou, jako by v něm někdo převážel cukrářské přísady.

Muž, kterého jeho zaměstnavatelé znali jako M. Carla Scoppia, zůstal od svého příchodu v kanceláři, až na krátkou kuřáckou pauzu na zadním parkovišti. Nebyla šance ho sbalit, zatímco pokuřoval, protože s ním tuhle zábavu sdíleli tři další opodál stojící nikotinoví nadšenci.

Scoppio několikrát vyprovodil ke vstupním dveřím firmy lidi o berlích. Někteří z nich vypadali, že jsou opravdu invalidní.

Když ve tři hodiny hlasitou znělkou ohlásilo příjezd auto s občerstvením, nebyl Scoppio mezi zaměstnanci, kteří se vyhrnuli ven koupit si svačinu.

„Možná si přinesl jídlo v papírovém pytlíku,“ řekla Lindstromová. „Své těžce vydělané krvavé peníze si šetří na horší časy.“

V okolí bylo rozmístěno několik policistů z jednotky pro pronásledování uprchlíků. Místo nebylo ke sledování ideální. Rychle přeběhnout ulici bylo vzhledem k husté dopravě riskantní a řídký pohyb chodců znemožňoval sledování z chodníku. Místo, kam chodil Scoppio kouřit, uzavíraly ze severu vysoké budovy a jedinou cestou tam i ven byla rozbitá příjezdová cesta. Směrem na východ se klikatila změť vedlejších obytných ulic a západním směrem vedla hlavní třída, směřující k blízké dálnici. Nájezd byl na dohled, takže existovalo riziko, že se sledování změní v divokou honičku. Ve čtyři hodiny odpoledne by ovšem jakkoli šikovný uprchlík za chvíli narazil na neprodyšnou dopravní zácpu.

Zatímco se Scoppio činil v kouzelné branži zvané osobní újmy, Moe Reed, Sean Binchy a technici z úřadu šerifa prohledali dům, ve kterém bydlel s Larou Rieffenovou a Doreen Freddovou.

Po přítomnosti Doreen nezůstala ani stopa, žádná krev, až na pár malých kapiček pod zrcadlem, které ale nejspíš pocházely z drobného poranění při holení. Žádná známka, že by v bungalovu někdy došlo k nějakému násilí. Technici udělali stěry, odebrali otisky prstů a odešli.

Binchy a Reed našli krabici s pistolemi přesně na místě, které uvedla Rieffenová. Leželo na ní černé plastové pouzdro, které ukrývalo dvaadvacítku Smith & Wesson. Výrobní čísla byla vypilovaná, ale nejspíš budou čitelná působením chemikálií.

Binchy odvezl pistoli do balistické laboratoře. Vyhotovení definitivní zprávy sice nějakou dobu potrvá, ale analytik viděl dost, aby se vyjádřil, že kulky v Backerově a Escobarově hlavě vyšly ze stejné zbraně.

Reedův pedantský postup při prohlídce vedl k objevení arzenálu pod postelí: tři pušky, brokovnice, krabice s náboji. Možná měla Rieffenová s těmi špatnými sny pravdu.

Na vražedné zbrani byly její i Monteho otisky. Pistolí s dlouhou hlavní, kterou někdo vsunul do Doreeniny vagíny, mohl být kterýkoli kousek ze sbírky, odhadu doktorky Jerniganové ale nejlépe odpovídal pětiranný revolver Bulldog od firmy Charter Arms.

V horním šuplíku nočního stolku ve skrovné ložnici leželo několik novinových článků o epizodě s rysími chlupy spolu s oznámením o přijetí Rieffenové na medicínu, vše pořádně ohmatané. Spodní šuplík obsahoval uklidňující léky na předpis a krystalky něčeho, co připomínalo metamfetamin.

Skříňka ve špižírně byla plná mušelínových pytlíků nacpaných balíčky účtů.

Reed třikrát spočítal celkový součet. Čtyřicet šest tisíc osm set padesát dolarů.

„Ověřil jsem jejich platby kreditními kartami od té doby, co se vrátili z Washingtonu, poručíku. Byli třikrát na večeři a on nedává zrovna velké spropitné. Celková částka je sto čtyřicet šest dolarů, sedmdesát devět centů. Nic většího kartami neplatili, jen asi stovku za menší nákupy. V jeho nočním stolku jsem ale našel krabičky od zápalek z indiánských kasin, takže to by vysvětlovalo ten zbytek.“

„Pleteš se, Mosesi.“

„Pane?“

„Co si dávali při těch večeřích jako zákusek?“

„Doufám, že hrách, odnesli si ho a pak si na něj klekli, poručíku.“

Ve čtyři hodiny padesát šest minut vyšly z právnické firmy dvě Hispánky středního věku, nasedly do omláceného nissanu a odjely. Následovala je mladší blondýna – Kelly Bairdová Englundová, právnička a dcera jednoho z partnerů firmy. Ta odjela ve světle modrém jaguáru, kabrioletu. O chvíli později vyšel ze dveří její taťka, Bryan Baird, korpulentní pán ve špatně padnoucím modrém obleku, a odkolébal se k černému mercedesu. Ed Habib, jehož oblek nevypadal o mnoho lépe, držel ledabyle volant černého lexusu LX a přitom telefonoval. Owen Garroway, který ho následoval jen o chvilinku později, vypadal jako aristokrat. Měl na sobě oblek s jemným proužkem a sebejistě odjel v černém Porsche Cayman.

„Černá je teď v módě,“ konstatovala Gayle Lindstromová.

Ani známky po Carlu Scoppiovi. Bylo čtvrt na šest a on se stále neukazoval.

Lindstromová se zavrtěla. „Možná se pokusil kontaktovat Rieffenovou, nemohl se jí dovolat a nějak zjistil, že je za mřížemi.“

„Převezli ji rovnou do vazby,“ řekl Milo. „Wimmers se o to postaral.“

„To byla jen taková poznámka.“

„Jen v tom pokračujte, Gayle.“

„V čem?“

„Jste hotová chodící reklama na Prozac. Heleme se, tady někoho máme.“

Scoppio se sice neukázal, ale po ulici přikráčel vyzáblý muž s pískově žlutými vlasy, který kolem sebe vrhal kradmé pohledy. Na zádech nesl batoh a zamířil dozadu. Podíval se na Scoppiův pick-up a doklusal ke dveřím. Dalekohled odhalil obličej zjizvený dolíky. Neustále se trhaně pohyboval.

„Váš metamfetaminový přítel ze sousedství,“ řekla Lindstromová. „Expresní dodávka.“

Dveře se pootevřely. Dealer vklouzl dovnitř, po minutě a půl se opět objevil a pospíchal pryč.

Milo zapnul rádio. „Pro ty z vás, kdo sem dozadu nevidíte: Náš subjekt si právě koupil dávku, pravděpodobně metamfetamin, a právě teď si ho možná dává. Připočtěte to ke stupni nebezpečnosti.“

Z terénu se ozvalo mnohohlasé přitakání.

O čtyři minuty později se objevil Carlo Scoppio.

Převlékl se z neformálního pracovního oblečení do džínsů, běžeckých bot a pytlovité šedé mikiny s kapucí, která opticky změnila jeho středně velikou postavu v zavalitou. Malá trhlina na levém rukávu odpovídala trhlině na zvětšené fotografii z bezpečnostní kamery u pronajatého skladu.

V ruce držel sportovní pytel.

Nenápadný muž se svěšenými rameny, jemným hranatým obličejem a tmavými kudrnatými vlasy. Přimhouřené oči.

Otřepal se jako mokrý pes. Vyšel na parkoviště. Pohodil hlavou. Zamířil ke svému pick-upu.

„Podle mě si šlehnul,“ řekla Lindstromová. „Doufejme, že v té tašce není nic nebezpečného.“

„Možná jde cvičit,“ řekl Milo.

„Pan Doslovný.“

„Na symbolismus jsem už trochu starý.“

Scoppiův pick-up vyjel z parkoviště.

„Jdeme na to?“ řekla Lindstromová.

„Počkejte, Gayle.“

„Vy to schválně zdržujete.“ Její ruce na volantu netrpělivě poskočily. „Ale měla bych vás upozornit, že jestli odjede moc daleko…“

„Ano, drahoušku, cokoli si budeš přát, drahoušku, umyju nádobí, drahoušku.“

„Vy a já v dokonalém štěstí u domácího krbu,“ řekla Lindstromová. „Vím jistě, že mému partnerovi by to připadalo velmi humorné, stejně jako tomu vašemu.“

Milo se rozesmál. „Teď už můžeme vyjet.“

Carlo Scoppio minul nájezd na dálnici a pokračoval jižně k Washingtonovu bulváru. Pak zamířil na západ. Hned za Vermont Avenue zajel k ošumělému nákupnímu středisku. Bylo tam hodně prázdných míst, ale obchod s koblihami a prádelny si nejspíš vedly dobře. Stejně tak tělocvična Dynamite Action. Název byl uveden i thajským písmem a široce otevřené dveře pouštěly ven jasné světlo.

Pick-up zaparkoval před tělocvičnou. Scoppio vystoupil a vešel dovnitř.

Lindstromová řekla: „Takže to cvičení nejspíš fakt platí doslova.“

Milo zapnul rádio. „Vypadá tu někdo jako vymakaný borec z posilovny?“

Odpověděl mu velitel jednotky: „Asi Lopez.“

„Kde je?“

Odpověděl další hlas: „Tady, poručíku, jeden blok jižně od vás.“

„Co máte na sobě?“

Místo Lopeze odpověděl velitel: „To, co vždycky. Tričko bez rukávů, předvádí svaly.“

Z rádia se ozvalo pochechtávání.

„Máte pravdu. Chlubím se jimi,“ řekl Lopez.

„Co kdybyste šel dovnitř a chlubil se tam? Jestli to bude bezpečné, zkontrolujte subjekt.“

„Jestli je tam vstup volný, bude to snadné, pane. Jestli tam ale mají vstup jen členové a u vchodu sedí recepční, bude to horší.“

„Je jediný způsob, jak to zjistit, policisto Lopezi.“

V šest hodin jedenáct minut vešel Jarrel Lopez s vyboulenými bicepsy, býčí šíjí a mohutnými stehny do tělocvičny.

O chvilku později vyběhl ven. Doklusal k federálnímu autu. „Pohoda – je tam volný vstup, většinou bojová umění, ale taky normální box. Náš subjekt buší do boxovacího pytle.“

„Je boxer?“

„Boxuje jako holka. Mám si koupit jednodenní vstupenku, jít dovnitř a dohlédnout na něj?“

„Raději se vraťte ke svým kamarádům, ozbrojený a nebezpečný.“

„Přesně to jsem si dnes ráno říkal, poručíku. Krásná modrá obloha, mohl bych si zahrát na ozbrojeného a nebezpečného.“

V šest čtyřicet osm vystoupila Gayle Lindstromová z auta a Milo si sedl za volant. Gayle si zkontrolovala make-up, načechrala vlasy, zmizela v obchodě s koblihami, a když se vynořila, držela v ruce kouřící kelímek. Měla na sobě taky mikinu s kapucí, broskvovou a z jemného veluru, úzce střiženou, ale dobře jí zakrývala drátek vedoucí do zadní kapsy jejích džínsú.

Tenhle mikrofon jsme si nepůjčili od Aarona Foxe – federální úřad měl své vlastní hračky.

„Tomuhle říkáme elektrická tanga,“ řekla Gayle.

„Au,“ komentoval Milo.

„Ne vždy.“

V sedm hodin čtrnáct minut opustil Carlo Scoppio tělocvičnu. Vypadal unaveně a měl o něco červenější tváře.

Než došel ke svému autu, přistoupila k němu mladá žena v broskvové mikině s kapucí, usmála se, ale byla viditelně nervózní.

„Promiňte.“

„Ano?“

„Myslím, že jsem se ztratila. Je tohle nebezpečná čtvrt?“

„Mohla by být. Odkud jste?“

„Z Tempe. To je v Arizoně. Měla jsem se s někým setkat na křižovatce Hollywood a Vine. Je to někde blízko?“

Zasmál se. Posměšně. „To tedy ne.“

„Děláte si legraci.“

„Jste dost daleko – máte auto?“

„Jela jsem autobusem. Z Union Station. Řekli mi, že mám vystoupit na Jeffersonu a přestoupit na… Zapomněla jsem to. Opravdu je to tady nebezpečné?“

„Nechtěl bych tu být venku po setmění.“

„Ó bože… Můžete mě nasměrovat k Hollywoodu?“

Rozesmál se. „Můžu – je to tamhletím směrem. Na sever. Nemůžete tam ale jít pěšky.“

„Jezdí tu odněkud autobus?“

„Nemám ponětí – co to…“

Carlo Scoppio ztuhl, když zjistil, že k němu s křikem běží Milo a šestice stejně velkých mužů. Gayle Lindstromová vytáhla pouta a oznámila mu, že je zatčen. Scoppio pouta odrazil a uhodil přitom Lindstromovou do předloktí, až zavrávorala.

Prostorem se rozlehl basový chór příkazů. Scoppio hodil vak na zem a zaujal boxerskou pózu. Zvedl pěsti. Bylo to groteskně pitvorné.

„Policie policie dejte ruce tak abychom na ně viděli, ruce vzhůru dejte ruce vzhůru!“

Scoppio zamrkal.

Zvedl jednu ruku.

Druhou spustil k lemu mikiny, sáhl pod ni a vytáhl lesklý předmět s dlouhou hlavní.

Chór změnil nápěv: „Zbraň zbraň zbraň zbraň zbraň!“

Scoppio chytil pistoli oběma rukama.

Milo namířil svou.

Vedl ho stejný instinkt jako před několika dny v kavárně Moghul, kde se mu tím podařilo zkrátit strážníkovi Randymu Thorpovi život o pár let.

Thorpe se zachoval rozumně.

Scoppio přimhouřil oči. Prst položený na spoušti mu zbělel.

Milo vystřelil.

Všichni ostatní taky.

44

„Tahle pitva byla zábava.“ řekla doktorka Jerniganová.

„Vyložená psina,“ řekl Milo.

Kancelář soudní patoložky by se mohla nacházet kdekoli jinde než v márnici.

Nebyly tam vzorky naložené ve formaldehydu ani žádný morbidní humor.

Na nízké bílé knihovně stály květináče s peruánskými liliemi a kaktusy spolu s veselými rodinnými fotografiemi. Jerniganová měla pět dětí a manžela, který vypadal jako bankéř.

„Myslím tím, že byla zábavná jakožto intelektuální hádanka. Váš pan Scoppio měl v sobě dvacet osm kulek z pěti různých střelných zbraní a přinejmenším čtyři zranění byla teoreticky smrtelná. Nemusím zjišťovat, které z nich ho zabilo, protože to nikoho nezajímá, ten chlap byl jako řešeto. Ale kdybych to měla napsat do Journal of Forensic Science, určila bych tu ránu do čela. Byla to kulka velkého kalibru, prošla mozkovou kůrou a zavrtala se do mozkového kmene.“

„Kalibr tři sta padesát sedm?“

Přikývla. „Ta je vaše?“

„Já mám devítimilimetrovou.“

„Stejně jako dva další střelci. Nikdo nestřílel z pušky. Jak to? Hoši, co honí uprchlíky, s sebou útočné pušky mívají.“

„Neviděl zřetelně cíl.“

„Střelba v obchodním centru… Dobrá. Jestli se vaše devítimilimetrová kulka zavrtala kamkoli nad hrudní koš, zasloužíte si pochvalu. A jestli jste ho střelil do nohou?“ Pokrčila rameny.

Milo na to neodpověděl.

Jerniganová pokračovala: „Pokud jde o důvod, proč se rozhodl jít proti takové mnohonásobné přesile střelných zbraní, necháme to doktoru Delawareovi.“ Otočila se ke mně. „Mně postačí, že chtěl spáchat sebevraždu prostřednictvím policie. Co myslíte vy?“

„Souhlasím.“

„Taky napíšu, že k jeho psychickému stavu přispěla intoxikace amfetaminy, protože chceme tomu bastardovi dát, co mu patří, a hlavně se postarat, že nějaký týpek z Amerického svazu občanských práv nezačne reptat a stěžovat si.“

„Byl hodně sjetý?“ zeptal se Milo.

„Divím se, že nelétal metr nad zemí, poručíku. Podle mě nenastane žádný problém a doufám, že ho nebudou hledat ani kancelářské krysy.“

„To brzy zjistím. Za hodinu mám schůzku se šéfem.“

„To by taky měla být zábava.“ Vyprovodila nás ke dveřím.

„Díky, doktorko.“

„Já děkuji vám. Za to, co jste udělal pro Bobbyho. Byl to skvělý kluk. Vím, že bych měla být objektivní, ale když jsem zjistila, že ho přepadl tenhle hajzl, dovolila jsem si pocítit trochu radosti a zadostiučinění, když jsem mu stahovala obličej z lebky. A mimochodem, pamatuji si svůj slib ohledně pitev. Dokud na mě nezačnete tlačit.“

45

Milo odjel do šéfovy kanceláře a já domu.

Cestou zpátky jsem jel kolem Borodi Lane. Všechen popel byl pryč, plocha byla vyčištěná a srovnaná buldozerem a parcela byla obehnána novým pevným plotem. V autě zaparkovaném u chodníku seděl Doyle Bryczinski. Zdálo se, že podřimuje, ale když jsem projel okolo něj, zamával.

Zacouval jsem. „Zpátky v práci?“

„Společnost si nakonec dala dvě a dvě dohromady.“ řekl. „Uvědomili si, že bude lepší mít mě tady každý den a celý den. Někdy mi dávají dokonce dvojitou směnu. Když mě máma nepotřebuje, jsem tady.“

„Pokračujte v dobré práci.“

Bryczinski zasalutoval. „Jinak to ani neumím.“

Milo po schůzce se šéfem nezavolal a já se začínal obávat, že nedopadla dobře. Možná už je na cestě na Jihozápadní divizi. Možná tam ta restaurace ještě je a funguje a on si užívá sedm chodů nenasycených tuků.

Stavil se nazítří ráno. Měl na sobě hnědofialovou havajskou košili, volné hnědé kalhoty a kotníkové boty. Sepisoval jsem zrovna zprávy o přidělení opatrovnictví. Blanche mi ležela stočená na klíně.

Zvedla hlavu. Usmála se na něj.

„Musím se ohýbat? Příště si pořiď dánskou dogu,“ zabrblal, ale hladil ji po hlavičce déle, než vyžadovala pouhá zdvořilost.

„Dovolená, nebo zbožné přání?“

„Dva týdny slunce a zábavy. Rickovi se podařilo vyhandlovat nějaké volno a zítra ráno odlétáme na Velký ostrov.“

„Vzpomeň si na mě při luau.“

„Při luau budu myslet na další luau.“

Odešel do kuchyně, vytáhl z lednice krabici pomerančového džusu, postavil na stůl sklenice a přečetl si datum spotřeby.

„Týden prošlý, prokazuji ti laskavost.“ prohlásil, zvedl krabici k ústům a hltavě vyprázdnil obsah.

Blanche ho fascinovaně pozorovala. Jeho stravovací návyky ji nikdy nepřestaly udivovat.

„Dva týdny,“ řekl jsem. „Žádná Jihozápadní divize?“

Milo zmačkal a vyhodil prázdnou krabici, vzal z ledničky talíř studeného rostbífu a přinesl si ho ke stolu. „Změna plánů.“

„Pašeráci zbraní zmizeli z radaru?“

„Pořád na něm jsou, ale já se nedívám na obrazovku.“

„Šéf byl spokojený.“

„Nic takového nezná. Předložil jsem mu fakt, že jsem uzavřel Backerův a Doreenin případ dlouho před jeho termínem, a navíc jsem předešel dalšímu možnému žhářství tím, že jsem čapnul Helgu. Ale že nejsem spokojený kvůli těm dvěma kostrám v priusu. Jo, byl to sice případ, který spadal pod Van Nuys, ale předem jsem si zjistil, že tamní divize na tom nedělá, nikdo na tom nedělal, a já jsem si řekl, že je to donebevolající ostuda. Informoval jsem ho taky, že když jsem se před pár dny zajel do Van Nuys podívat, hangár 13A byl úplně prázdný. Žádné letadlo, žádná auta, žádné zlato, kožichy, diamanty a umění v hodnotě milionů dolarů. Žádný záznam, že by kostry někdy někdo odvezl ke koronerovi, a řízení letového provozu nemá jediný záznam o odletu toho letadla. Nemluvě o faktu, že se o tom tisk nezmínil jediným písmenkem. Jeho Vznešenost mi vyjádřila soucit po svém.“

„Jak znám tvého šéfa, určitě řekl něco jako: ‚naprosto chápu, jak těžce to nesete‘.“

„Prohlásil: Neotravujte, Sturgisi, oba jsme oběti politiků a diplomatů, je to nejvyšší liga teploušů, co si tak kompenzují své krátké ptáky – a neurážejte se kvůli těm teploušům, mluvím obecně. Pak mě vypakoval z kanceláře a poručil mi, ať se soustředím na Západní L. A. a nestrkám nos do případů jiných rajónů. Na to jsem se ho zeptal, jestli tím míní Jihozápadní divizi stejně jako Van Nuys. On na to: Nechtějte, abych to podrobně rozebíral, Sturgisi. Ničí mi to prostatu.“

46

Během výslechu Lary Rieffenové použil Milo Nguyenův houževnatý přístup jako zastrašovací taktiku.

Bylo to zčásti divadlo, ale zčásti věcný dokument – holé konstatování faktů.

Obhájci Lary Rieffenové se pokoušeli vznášet námitky; Nguyen je odrážel s narůstající prudkostí a pokaždé vyhrál.

Další krok obhajoby byl napadnout přípustnost některých důkazů. Součástí této taktiky bylo, že jsem nemohl vypovídat o duševním stavu Rieffenové během ‚očividně zastrašujícího a protiprávního výslechu vedeného detektivem Sturgisem‘.

„Neodpovídejte, postarám se o to.“ řekl Nguyen, a když se tým obhajoby pokusil vyjednat sérii menších obvinění, Nguyen pohrozil, že navrhne trest smrti, protože její otisky na vražedné zbrani z toho dělají jasný případ: zvláštní okolnosti vzhledem k vícenásobným obětem, plánované jednání, extrémní krutost a mravní zkaženost a vražda pro peníze.

Rieffenová se přiznala k vraždě druhého stupně výměnou za teoretickou možnost podmíněného propuštění.

Nguyen na to řekl: „S výsledkem jsem spokojený. Jestli kdokoli není, je to jeho problém.“

Nepřestal jsem hledat na internetu nějakou zmínku o Dahlii Gemeinové nebo princi Teddym.

Její jméno se už nikdy neobjevilo, ale několik měsíců po vraždě ve věžičce oznámila jedna asijská tisková agentura „tragické úmrtí prince Tárika Bandara Asmana Ku’amaha Majura při potápění u pobřeží Sranilu“. Sultán „zděšený a zdrcený smutkem“ vyhlásil týdenní státní smutek a oznámil, že pediatrické centrum pro léčbu rakoviny, které završí stavbu světového lékařského centra plánovaného ve Sranilu, ponese princovo jméno.

„Můj bratr byl nezištný člověk a choval hluboký cit k dětem.“

O týden později se vzbouřenci pokusili vniknout na jižní pláže ostrova. Sultánovy jednotky je odrazily, ale několik komentátorů vyjádřilo názor, že jde pouze o začátek.

Vypnul jsem internet, nazul si běžecká boty a vydal jsem se jižně přes Glen, několikrát jsem podle zvyku zabočil a ocitl se v Borodi Lane.

Doyle Bryczinski byl tentam. Na bývalém spáleništi se to hemžilo muži v pracovních přilbách, kteří zvedali k obloze hrubou stavbu ohromného domu. Tři patra, podzemní parkoviště, několik štítů, odvážná okna. Styl, který nelze nazvat jinak, než Podívej se na mě!

Tam, kde by byl v normální čtvrti chodník, stála dvojice, ukazovala si na dům a povídala si.

Oslňující blondýna přibližně středního věku, s dobře udržovaným tělem a ještě lépe udržovaným obličejem. Měla na sobě růžový kašmírový kostýmek, bleděmodrou kašmírovou šálu, hnědé lodičky z krokodýlí kůže a byla ověšená diamanty. Muž, který ji objímal kolem pasu, byl asi šedesátiletý, trochu obtloustlý v pase a měl vlnité stříbřité vlasy, jejichž odstín vyžadoval určitou údržbu. Měl oblečený světlemodrý blejzr a bílé plátěné kalhoty. Z náprsní kapsy mu vykukoval sytě červený kapesníček, který připomínal krev vytékající ze střelného poranění.

Oba měli na očích značkové brýle.

Když jsem probíhal kolem nich, žena právě říkala: „Ach, to bude nádhera, miláčku.“

KONEC